METAGALAKTIKA

1.

Összeállította és szerkesztette: Kuczka Péter

METAGALAKTIKA

Néhány magyarázó szóval tartozunk a kedves Olvasónak. Először is kötetünk címe. A „galaktika” – ezt elég sokan tudják hazánkban – ma már nemcsak az augusztusi csendes éjszakában szépen látható csillagsokaságot jelenti, nemcsak a Tejutat vagy a Hadak Útját, hanem a kéthavonként megjelenő Galaktika című antológiát is, a tudományos-fantasztikus irodalom Európa-szerte elismert gyűjteményét.

A „meta” görög szó, olyasmit is jelent, hogy valamin „túl”, a „galaktiká”-val összekapcsolva pedig a Tejútrendszeren túli világot jelenti vagy jelentheti. Legalábbis mi – kicsit játékosan – ilyen értelemben használjuk, jelezve, hogy kötetünk kapcsolódik a Galaktikához, de túl van rajta, és valamivel több is. Lehet, hogy nyelvtanilag pontatlan a szó, de – úgy hisszük – érzékelteti célunkat és szándékunkat.

A Metagalaktika válogatás a Galaktika első huszonöt számának elbeszéléseiből, novelláiból. A Galaktika minden eddigi számában közöltünk tudományos ismeretterjesztő cikkeket és tanulmányokat, vallomásokat, kritikákat a science fiction esztétikai, történeti vagy ideológiai kérdéseiről, hiszen tájékoztatni akartuk olvasóinkat, ismertetni akartuk a sci-fi világának minden „kiterjedését”. A Metagalaktikából hiányoznak ezek a cikkek, mert olvasnivalót akartunk adni, és nem is elsősorban a Galaktika hűséges olvasóinak, hanem azoknak, akik a tudományos-fantasztikus irodalmat nem szeretik, mert nem ismerik, vagy nem szeretik, mert nem ismerik eléggé.

De nemcsak rájuk gondoltunk. Levélben és telefonon gyakran kérdezik a Kiadótól, hogy miért nem jelentetjük meg új kiadásban a Galaktika eddig megjelent számait, gyakran kérnek segítséget egy-egy régebbi szám megszerzéséhez. Sajnálkozva szoktuk ilyenkor válaszolni, hogy új kiadást nem tervezünk, és a gyűjtemény kiegészítéséhez sem tudunk segítséget nyújtani. Válogatásunk tehát ezeknek az olvasóknak is szól. Hozzáférhetővé szeretnénk tenni nekik is az első huszonöt szám legjobb olvasmányait.

Álljunk meg egy pillanatra ennél a „legjobb” szónál.

Minden Galaktika válogatás. Mindig arra törekszünk, hogy a legjobbat adjuk. És most a válogatásokból kellett válogatnunk, a legjobbakból a legjobbakat. Alig van ennél nehezebb feladat. Hasonlít a repülőutazás előkészületeihez. Szeretnénk mindent magunkkal vinni, de nem lehet, a csomag súlya korlátozott. Így hát az sem biztos, hogy minden olvasónk egyetértésével találkozunk. Az ízlések különböznek, a válogatások elütnének egymástól. Hiszen a Galaktikához érkező olvasólevelek sem dicsérik mindig ugyanazt. Sajnálkozva hagytunk el novellákat és elbeszéléseket terjedelmi kötöttségeink miatt, másokat bizonyos arányok megtartása érdekében. Változatosságra, színgazdagságra, eszmék, irányzatok, ötletek, stílusok, gondolatok széles bemutatására törekedtünk, ugyanúgy, mint a Galaktika minden számában.

Sikerült vagy nem – az Olvasó joga a döntés. Lehetnek ellenvélemények, mégis abban reménykedünk, hogy érdekes, izgalmas, egyszerre gondolkoztató és szórakoztató kötetet állítottunk össze. Reméljük, hogy távcsövünkön keresztül ismeretlen és vonzó világokat lát az érdeklődő, világokat, amelyek különösek és megszokottak, idegenek és ismerősek, és mindenen túl nagyon emberiek. / Kuczka Péter

Alan Bloch

AZ EMBER AZ MÁSMILYEN

Archeológus vagyok, és az Ember a témám. De akkor is kíváncsi vagyok, meg fogjuk-e valaha ismerni az Embert – már úgy értem, hogy a halott bolygókon végzett ásatások útján sikerül-e megállapítanunk, miben különbözött igazán a robottól. Mert tudják, én találkoztam egyszer emberrel, és tudom, hogy nem olyan egyszerű a dolog, mint ahogy azt az iskolában tanították.

Van néhány följegyzésünk persze, és a magamfajta robotok azon fáradoznak, hogy kitöltsék a hézagokat, de úgy érzem, még nem mentünk sokra. Tudjuk, vagy legalábbis a történészek azt állítják, hogy tudjuk, az Ember egy Föld nevű bolygóról jött. Azt is tudjuk, hogy merészen szállt csillagról csillagra; s ahol megállt, mindenütt gyarmatot létesített – embereket, robotokat hagyott hátra –, arra számítva, hogy visszatér. De soha nem tért vissza.

Azok voltak a Világ fényes napjai. De vajon mi már olyan öregek vagyunk? Az Emberben lobogott a láng – ha jól tudom, úgy mondták, az „isteni” láng –, az röpítette át az éjjeli égbolton, de mi elvesztettük az emberszőtte háló szálát.

Tudósaink azt mondják, az Ember nagyon hasonló volt hozzánk – kétségtelen, hogy az Ember csontváza majdnem ugyanolyan, mint a roboté –, csak az valami mészvegyületből készült, nem titániumból. Olyan tudós dolgokat emlegetnek, mint a „túlnépesedés” meg a „csillagvilág vonzása”. Mindegy, akkor se lehettünk egyformák.

Mikor utoljára voltam kiszálláson az egyik belső bolygón, személyesen találkoztam az Emberrel. Bizonyára az Utolsó Ember volt abban a naprendszerben, mert már beszélni is elfelejtett – nagyon rég magára maradhatott. De mikor megtanulta a nyelvünket, jól megvoltunk, már arra gondoltam, hogy hazahozom. De valami baja esett.

Egy szép napon, mindenlátható ok nélkül, panaszkodni kezdett, hogy melege van. Megmértem a hőmérsékletét, és arra a következtetésre jutottam, hogy kiégett a hőszabályzó áramköre. Volt nálam egy készlet tartalék alkatrész, s minthogy szemmel láthatólag elromlott, munkához láttam, hogy megjavítsam. Kikapcsolnom gyerekjáték volt. Beledöftem a nyakába a tűt, hogy rövidre zárjam, s éppúgy nem mozdult többé, mint egy robot. De mikor kinyitottam, belül már egészen más volt. Összeraktam, de csak nem akart megindulni. Aztán valahogy szétmállott – mire a munkámmal elkészültem, körülbelül egy év múlva, és hazaindultam, nem maradt belőle semmi, csak a csontja.

Igen, az Ember valóban más volt.

Göncz Árpád fordítása

Ivan Antonovics Jefremov

A KÍGYÓ SZÍVE

A tudatot elborító kábulat ködén zene tört át. „Ne aludj! A közömbösség a Fekete Entrópia győzelme!...” Az ismert ária szövege feltámasztotta az emlékezet megszokott képzettársításait, és máris húzta, vonszolta maga után az emlékezés végtelen láncolatát.

Lassanként visszatért az élet. Az óriási űrhajó még remegett, de az automatikus berendezések rendületlenül tovább működtek. A három védőbura körül külön-külön pörgő energiaviharok láthatatlan örvénylése abbamaradt. A tompa fényű zöld fémből készült, nagy méhkashoz hasonló burák néhány másodpercig az előbbi helyzetükben maradtak, aztán hirtelen, egyszerre felfelé szökkentek, és eltűntek a mennyezet sejt alakú mélyedéseiben, a csövek, a keresztgerendák és vezetékek bonyolult szövevénye közt.

Két ember mozdulatlan maradt a gyűrűkkel – az eltűnt burák alapzataival – körülvett mély karosszékekben. A harmadik óvatosan felemelte elnehezült fejét, és könnyedén megrázta sötét haját. Felemelkedett e lehető legpuhább izoláció mélyéből, felült és előrehajolt, hogy leolvassa a műszerek állását. Rengeteg adat borította el annak a nagy műszerasztalnak világos, ferde tábláját, amely a karosszékektől félméternyire, keresztbe húzódott az egész helyiségen.

– Kijutottunk a pulzációból! – harsant egy magabiztos hang. – Megint maga ocsúdott fel legelőször, Kari? Eszményi egészség ez egy csillagközi űrhajósnak!

Kari Ram, a Tellur nevű csillagközi űrhajó elektronműszerésze és asztronavigátora egy pillanat alatt hátrafordult, és tekintete találkozott a parancsnoknak még ködös tekintetével.

Mut Ang, bár még nehezen mozgott, megkönnyebbülten felsóhajtott, és megállt a műszerasztal előtt.

– Huszonnégy parszek[1] ... Elhaladtunk a csillag mellett. Az új műszerek mindig pontatlanok... illetve mi nem tudunk még bánni velük. Ki lehet kapcsolni a zenét. Tej is felébredt!

Kari Ram a hirtelen támadt csendben csak felocsúdó társának szaggatott lélegzését hallotta.

A csillagközi űrhajó központi kormányzóposztja meglehetősen nagy kerek teremre emlékeztetett, amely biztonságosan el volt rejtve az óriási hajó mélyében. A műszerasztalok és légmentesen záródó ajtók fölött, zárt gyűrűt alkotva, kékes képernyő futott körbe a helyiségben. Elöl, az űrhajó központi tengelyének irányában jókora rés volt a képernyőn – abban helyezték el a lokátor kristályosan átlátszó korongját, amelynek átmérője csaknem két ember magasságú. Az óriási korong mintegy összeolvadt a kozmikus térrel, és ahogy visszaverte a műszerek kis lámpáinak fényét, fekete gyémánthoz hasonlított.

Mut Ang alig észrevehető mozdulatot tett, és a kormányhelyiségben tartózkodó három ember csaknem egyforma mozdulattal eltakarta a szemét. A képernyőn baloldalt óriási narancssárga nap gyúlt ki. Fénye, bár hatalmas szűrök gyengítették, elviselhetetlen volt. Mut Ang megcsóválta a fejét.

– Kevés híján a csillag koronáján haladtunk át. Többé nem szabok pontos útirányt. Sokkal biztonságosabb, ha oldalt haladunk el egy-egy csillag mellett.

– Épp ezért félelmetesek az új pulzációs csillagközi űrhajók – felelte karosszékének mélyéből Tej Eron, a másodparancsnok, a fő asztrofizikus. – Mi elvégezzük a számításokat, de aztán a hajó vaktában száguld, mint a sötétbe kilőtt golyó. És mi is holtak, vakok vagyunk a védő viharmezők belsejében. Nekem nem tetszik az űrrepülésnek ez a módja, még ha gyorsabb is mindannál, amit az emberiség eddig ki tudott találni

– Huszonnégy parszek! – kiáltott fel Mut Ang. – Számunkra pedig úgy telt el, mint egy pillanat.

– Egy pillanatnyi alvás, amely olyan, mint a halál – vetette ellen komoran Tej Eron. A Földön pedig…

– Jobb nem is gondolni rá – szólt kiegyenesedve Kari Ram. – A Földön több mint hetvennyolc év telt el. Sok barátunk és hozzátartozónk meghalt, sok minden megváltozott. Mi lesz, amikor.

– Ez elkerülhetetlen, bármilyen rendszerű csillagközi űrhajóval indul is az ember ilyen hosszú útra – mondta nyugodtan a parancsnok. – A Telluron a mi számunkra különösen gyorsan múlik az idő. És bár mi mindenkinél messzebb hatolunk be a kozmoszba, csaknem ugyanolyan állapotban térünk vissza is.

Tej Eron odalépett a számítógéphez.

– Minden kifogástalan – mondta néhány perccel később. – Ez a Cor Serpentis, vagy ahogy a régi arab csillagászok nevezték: Unuk al Haj – a Kígyó Szíve.

– De hol van a legközelebbi szomszédja? – kérdezte Kari Ram.

– Eltakarja előlünk a főcsillag. Látja: K-nulla a színképe. Mifelőlünk nézve éppen teljes fogyatkozás van – felelte Tej.

– Húzza szét minden vevőkészülék védőlemezét! – rendelkezett a parancsnok.

A kozmosz feneketlen sötétsége vette körül őket. Még mélyebbnek látszott attól, hogy balra és hátul narancssárga tűzként ott égett a Kígyó Szíve, és homályba borított minden csillagot, a Tejutat is. Csak lent ragyogott fehér lánggal egy csillag, mintha vitába szállna vele.

– A Kígyó Epszilonja egészen közel van – jegyezte meg hangosan Kari Ram.

A fiatal asztronavigátor ki akarta vívni a parancsnok helyeslését, de Mut Ang szótlanul nézett jobbra, ahol tiszta fehér fényével minden mástól elütve ragyogott egy távoli csillag.

– Oda repült a „Nap”, az én előző űrhajóm – szólalt meg lassan a parancsnok, amikor megérezte a háta mögött a várakozó hallgatást –, új bolygókra.

– Akkor ez az Alfekka az Északi Koronában ?

– Igen, Ram, vagy ha az európai nevét akarja: a Gemma... De ideje munkához látni! – Felkeltsük a többieket? – kérdezte készségesen Tej Eron.

– Minek Végzünk még egy-két pulzációt, ha meggyőződünk arról, hogy szabad az út – válaszolta Mut Ang. – Kapcsolják be az optikai és rádióteleszkópokat, ellenőrizzék az emlékezőgépek beállítását. Tej, kapcsolja be az atommotorokat! Egyelőre azokkal haladunk tovább! Fokozza a sebességet!

– A fénysebesség hathetedéig?

Tej Eron a parancsnok néma bólintására gyorsan elvégezte a szükséges műveleteket. A csillagközi űrhajó meg sem rezdült, amikor vakító, szivárványszíne láng lobbant fel a képernyők egész koszorúján, és teljesen elhomályosította a gyöngébb csillagokat a szikrázó Tejút alatt. E csillagok közt volt a földi Nap is.

– Van néhány óránk, amíg a műszerek elvégzik a megfigyeléseket, és befejezik a program négyszeres ellenőrzését – mondta Mut Ang. – Ennünk kell, aztán mindegyikünk visszavonulhat, és pihenhet egy keveset. Majd én váltom fel Karit.

Az űrhajósok kimentek a központi kormányhelyiségből. Kari Ram átült a műszerasztal közepénél levő forgó karosszékbe. Az asztronávigátor elzárta a hátsó képernyőket, úgyhogy a rakétamotorok lángja eltűnt.

A tüzes Kígyó Szíve azonban vakmerő villanásokkal továbbra is ott csillogott a műszerek közömbösen fénylő felületén. Az elülső lokátor korongja feneketlen fekete kút maradt, de ez nem zavarta az asztronavigátort, hanem örömet szerzett neki. Azok a számítások, amelyek hatévi munkájába kerültek a Föld leghatalmasabb elméinek és kutatógépeinek – hibátlannak bizonyultak.

Ide, a világűrnek ebbe a csillaghalmazoktól és sötét felhőktől mentes széles folyosójába irányították a Tellurt – a Föld első pulzációs csillagközi űrhajóját. A nulla-térben közlekedő csillagközi űrhajóknak ezt a típusát arra szánták, hogy a Tejútnak sokkal nagyobb mélységeit érje el, mint az addigi atomrakétás, anamezonos űrhajók, amelyek a fénysebesség öthatodával és hathetédével repültek. A pulzációs űrhajók az idő összesűrítésének elve alapján működtek, és ezerszerte gyorsabbak voltak. De ezeknek megvolt az a veszélyes tulajdonságuk, hogy a pulzáció pillanatában nem lehetett kormányozni őket. Az emberek is csak egy hatalmas mágneses mező belsejébe rejtőzve, öntudatlan állapotban tudták elviselni a pulzációt. A Tellur lökésszerűen haladt, miközben minden alkalommal gondosan tanulmányozta, szabad-e az út a következő pulzáció előtt.

A Tellurnak az volt a feladata, hogy a Kígyó mellett, a Tejút – csillagoktól szinte teljesen mentes – térségében eljusson a Herkules csillagképbe a széncsillaghoz.

A Tellurt hihetetlenül messzi útra küldték, hogy személyzete közvetlenül a széncsillagon tanulmányozza az anyag átalakulásának rejtélyes, a földi energetika számára igen fontos folyamatait. Azt gyanították, hogy a csillag össze van kötve egy sötét felhővel: egy forgó elektromágneses koronggal, amely élével fordul a Föld felé. A tudósok azt remélték, hogy viszonylag közel a Naphoz látni fogják bolygórendszerünk kialakulása történetének megismétlődését. A „közel” itt száztíz parszekot, vagyis háromszázötven fényévet jelent.

Kari Ram ellenőrizte a védő– és biztosítóműszereket. A berendezések tanúsága szerint az űrhajó automatáinak minden összeköttetése rendben van. A fiatal asztronauta átadta magát tűnődéseinek.

Messze-messze, hetvennyolc fényév távolságra mögöttük maradt a gyönyörű Föld, amelyet az emberiség a derűs élet és az ihletett alkotómunka számára rendezett be. Ebben az osztály nélküli társadalomban minden egyes ember jól ismerte az egész bolygót. Nem csupán gyárait, bányáit, ültetvényeit és tengeri ipartelepeit, oktatási és kutatóközpontjait, múzeumait és természetvédelmi területeit, hanem a szívnek oly kedves zugokat is, ahol vagy egyedül pihenget az ember, vagy azzal vonul vissza oda, akit szeret.

És az ember, aki mind nagyobb követelményeket támasztott önmagával szemben, mind messzebb hatolt a kozmosz dermesztő, feneketlen mélységeibe; újabb és újabb ismeretek szerzésére tört, hogy megfejtse a természet titkait, amely szívós ellenállás nélkül nem adja meg magát. Az ember mind messzebb került a gyilkos röntgensugarakkal és a Nap ibolyántúli sugárzásával elárasztott Holdtól, a forró és élettelen Vénusztól amelyet olajóceánok, ragadós, kátrányos talaj és örökös ködök borítanak –, a hideg Marstól, ahol homoktakaró alatt alig pislákol valamiféle élet. Alig kezdődött meg a Jupiter tanulmányozása, mikor az új űrhajók elérték a legközelebbi csillagokat. A földi csillagközi űrhajók felkeresték a Centaurus Alfáját és Proximáját. Barnard csillagát, a Siriust, az Eridanus Étáját, sőt a Cet Tauját is. Természetesen nem magukat a csillagokat, hanem bolygóikat, vagy a legközelebbi környezetüket, ha kettős csillagok voltak – mint például a Sirius –, amelyeknek nincs bolygórendszerük.

De a Föld csillagközi űrhajói még nem fordultak meg olyan bolygókon, ahol az élet már elérte a legfejlettebb formáját, ahol gondolkozó lények – emberek laktak volna. A kozmosz végtelen messziségeiből ultrarövid rádióhullámok lakott világokról hoztak híreket; ezek néha elindításuk után több ezer évvel érkeztek a Földre. Az emberiség csak most tanulta meg elolvasni ezeket az üzeneteket, és csak most kezdte elképzelni, hogy az ismereteknek, a technikának és a művészetnek micsoda óceánja végzi körforgását Tejutunk lakott világai között. Olyan világok közt, amelyekhez még nem jutottunk el. És mit mondjunk más olyan csillagszigetekről, galaktikákról, amelyeket több millió fényévnyi távolság választ el tőlünk!. De ez csak még jobban fokozta azt a törekvést, hogy eljussunk olyan bolygókra, ahol emberek laknak – akik talán nem is hasonlítanak a földiekhez, de mégis felépítették a maguk szabályosan fejlődő, bölcs társadalmát –, ahol mindenki részesül a boldogságból, amely a természet leigázásának mértékével arányosan növekszik. Egyébként az is köztudomású volt, hogy léteznek hozzánk tökéletesen hasonló emberek is, sőt valószínűleg ezek vannak többen. A bolygórendszereknek és a rajtuk kialakuló életnek a fejlődéstörvényei egyformák, nemcsak a mi Galaktikánkban, hanem a kozmosz egész ismert részében is.

A pulzációs csillagközi űrhajó – a Föld szellemének legújabb találmánya – lehatóvá teszi, hogy el is menjünk a bennünket hívó távoli világokba. Ha a Tellur útját siker koronázza, akkor. Csakhogy mint az életben mindennek, ennek az új találmánynak is két oldala van.

– És itt a másik oldala. – Kari Ram észre sem vette, hogy tűnődésében az utolsó szavakat hangosan ejtette ki. Mögötte váratlanul felcsendült Mut Ang kellemes hangja:

A szerelem más oldala –

mély és széles óceán –

fülledt folyosóként bűzlik,

nem szabadulsz tőle – a véredben van!

Kari Ram megrezzent.

– Nem tudtam, hogy maga is kedveli a régi zenét – szólt mosolyogva az űrhajó parancsnoka. – Ez a románc legalább ötszáz éves!

– Én egyáltalán nem tudok semmit! – kiáltott fel az asztronavigátor. – Én a mi űrhajónkra gondoltam. Meg arra, hogy mikor térünk vissza.

A parancsnok elkomolyodott.

– Még csak az első pulzációt végeztük el, és már a visszatérésre gondol?

– Ó, nem! Különben miért törekedtem volna, hogy az útra kiválasztottak közé kerüljek? Csak úgy felötlött... hiszen mire visszatérünk a Földre, ott már hétszáz év telik el, és jóllehet az átlagos emberi életkor megkétszereződött, testvéreinknek már a dédunokái is halottak lesznek.

– Eddig talán nem tudta?

– Dehogynem tudtam – folytatta makacsul Ram. – De valami más jutott eszembe. – Értem. Utunk látszólagos hiábavalósága?

– Igen! Még a Tellur feltalálása és megépítése előtt hagyományos rakétaűrhajók indultak a Fomalhautra, a Capellára meg az Arcturusra. A Fomalhautra küldött expedíciót két év múlva várják vissza – már eltelt ötven esztendő. De az Arcturusról meg a Capelláról csak negyven-ötven év múlva jönnek meg az űrhajók, hisz ezek a csillagok tizenkét, illetve tizennégy parszek távolságra vannak. De most már pulzációs űrhajókat építenek, amelyek egy pulzációval eljuthatnak az Arcturusra. Mialatt mi ezt a repülést végezzük, az emberek végleg legyőzik az időt, vagy ha úgy tetszik, a teret. Akkor a mi földi űrhajóink sokkal messzebbre elhatolnak, mint mi, úgyhogy mi elavult és hasznavehetetlen adatok terhével megrakodva térünk haza.

– Mi úgy jöttünk el a Földről, ahogy az életből eltávoznak a halottak – mondta lassan Mut Ang –, és a fejlődésben elmaradva, a múlt csökevényeivel térünk vissza.

– Hát éppen erre gondoltam én!

– Magának igaza is van, de mélységesen téved is. Az ismeretek bővítésének, a tapasztalat felhalmozásának, a végtelen kozmosz tanulmányozásának folyamatosnak kell lennie. Máskülönben megszegjük a mindig egyenetlen és ellentmondásos fejlődés törvényeit. Képzelje el, mi történik, ha a hajdani természetkutatók, akik a mi szemünkben naivnak látszanak, arra várnak, hogy feltalálják – mondjuk – a mai kvantummikroszkópokat! Vagy ha a régmúlt földművelői és építői, akik bőven öntözték bolygónkat verítékükkel, az automata gépekre várnak, és. nem bújnak elő nyirkos földkunyhóikból, és továbbra is azokkal a morzsákkal táplálkoznak, amelyeket a természet juttat nekik.

Kari Ram csengő kacagásra fakadt. Mut Ang komolyan folytatta:

– Nekünk az a hivatásunk, hogy ugyanúgy teljesítsük kötelességünket, mint a társadalom bármely más tagja.

Annak fejében, hogy mi először hatolunk be a kozmosznak eddig még soha nem látott mélységeibe, hétszáz évre meghaltunk. Azok, akik ott maradtak a Földön, hogy élvezzék a földi élet minden örömét, sohasem fogják tapasztalni annak az embernek magasztos érzéseit, aki beletekintett a világmindenség fejlődésének titkaiba. Ami pedig a visszatérést illeti, fölöslegesen fél a jövőtől. Az emberiség, a spirális fejlődés törvénye szerint bekövetkező általános feljebbjutás ellenére, történelmének minden egyes szakaszában, bizonyos vonatkozásban, vissza is kanyarodott. Minden évszázadnak megvoltak a maga egyedülálló sajátosságai, de egyúttal a többiekével, valamennyivel közös vonásai is. Ki tudja megjósolni: hátha az a morzsányi új ismeret, amellyel bolygónkra visszatérünk, a tudomány újabb fellendülését, az emberiség életének megjavítását fogja szolgálni. Meg aztán mi magunk is: a múlt mélyéből térünk ugyan vissza, de a jövőnek szentelt életünket és – a szívünket visszük haza az új embereknek. Talán idegenek gyanánt kerülünk vissza? Hát lehet ott idegen az, aki teljes erejével szolgál? Hisz az ember nem csupán ismeretek összege, hanem érzések igen bonyolult építménye is, e tekintetben pedig mi, aki átéltük a kozmoszon keresztül vezető hosszú út minden nehézségét, nem leszünk rosszabbak azoknál, a jövőbelieknél. Mut Ang hallgatott egy ideig, aztán egészen más, gunyoros hangon fejezte be: – Nem tudom, maga hogy van vele, de én annyira szeretnék betekinteni a jövőbe, annyira kíváncsi vagyok, hogy már pusztán ezért.

– Érdemes egy időre meghalni a Föld számáraz! – kiáltott fel az asztronavigátor. A Tellur parancsnoka bólintott.

– Menjen, mosakodjék meg, egyék, nemsokára jön a következő pulzáció! Hát maga miért sietett vissza, Tej?

– Szeretném minél előbb megtudni, milyen útvonalat jelöltek ki a műszerek. Szívesen felváltom önt.

Az asztrofizikus minden további magyarázat nélkül megnyomott egy gombot a mű szerasztal közepén. A homorú, fényezett fedél hangtalanul félrehúzódott, és a műszer mélyéből felfelé kígyózott egy ezüstös fémszalag. Vékony fekete tengely húzódott keresztül rajta – ez jelezte az űrhajó útirányát. A spirálszalagon drágakövek gyanánt apró fénypontok ragyogtak – azok a különböző színképosztályokba tartozó csillagok, amelyek mellett a Tellur útja vezetett. A rengeteg számlap mutatói szinte már értelmes mozgások körtáncába kezdtek: a számítógépek most kalkulálták ki a következő pulzáció egyenes vonalát úgy, hogy minél messzebb húzódjon a csillagoktól, a sötét felhőktől, a világító gázködöktől, amelyek esetleg eltakarnak eddig még ismeretlen égitesteket.

Tej Eron a munkájába belemerülve észre se vette, hogy e némaságban már több óra is eltelt. Az óriási hajó tovább száguldott a fekete űrben. Az asztrofizikus társai csöndesen ültek a félkör alakú dívány mélyén, annak a masszív hármas ajtónak a közelében, amely a kormányposztot elszigetelte az űrhajó többi helyiségétől.

Apró csengők vidám csilingelése a számítások befejezését jelezte. Az űrhajó parancsnoka lassan odament a műszerasztalokhoz.

– Szerencsénk van! A második pulzáció majdnem háromszorta hosszabb lehet az elsőnél.

– Nem, van itt egy harmincszázalékos bizonytalanság! – Tej a fekete tengely utolsó szakaszára mutatott, amely a vele összekapcsolt mutatók ingadozásának ütemére, alig észrevehetően rezgett.

– Igen: egészen biztos csak ötvenhét parszek. Ötöt ebből is számítsunk le, hisz lehetnek rejtett hibák, marad tehát ötvenkettő. Készüljenek fel a pulzációra!

Ismét ellenőrizték az űrhajó valamennyi – megszámlálhatatlan – gépezetét, és azok összeköttetéseit. Mut Ang kapcsolta a kajütöket, ahol álomba merülve pihent a Tellur személyzetének többi öt tagja.

A fiziológiai megfigyelést végző automaták azt jelezték, hogy az alvók szervezete normális állapotban van. Ekkor a parancsnok bekapcsolta a védőmezőt az űrhajó lakóhelyiségei körül. A bal fal tompa fényű műszertábláin vörös sugarak futottak végig: a gáznak a táblák mögött elrejtett csövekben való áramlását mutatták.

– Lehet? – kérdezte egy kissé elkomorodva a parancsnoktól Tej Eron.

Mut Ang bólintott. A három ügyeletes szótlanul leereszkedett egy-egy mély karosszékbe, és légpárnával ki-ki belerögzítette magát. Mikor becsatolták az utolsó kapcsot is, a bal kartámlában levő kis fiókból mindegyikük elővett egy használatra előkészített injekciós műszert.

– Tehát újabb százötven földi esztendőre! – mondta Kari Ram, ahogy meztelen karjához illesztette a készüléket. Mut Ang fürkészően tekintett rá. Az ifjú szemében a teljesen kiegyensúlyozott egészséges emberre jellemző enyhe gúny ragyogott. A parancsnok megvárta, míg hátradőlnek a karosszékekben, behunyják szemüket, és öntudatlan állapotba merülnek. Ekkor a térdénél levő kis dobozon benyomta a kapcsolókarokat. Nesztelenül és elháríthatatlanul, mint maga a sors, ereszkedtek le a mennyezetről a masszív burák. Egy perccel előbb Mut Ang bekapcsolta azokat a robotgépeket, amelyek a pulzációt irányítják és a védőmezőt működtetik. A parancsnok a bura alatt a kékes fényű lámpás gyenge világánál leolvasta az ellenőrző műszerek állását, és csak ezután altatta el magát.

Az űrhajó kijutott a negyedik pulzációból. A rejtélyes égitest – az út célja – a jobb, az „északi” oldal képernyőin most már akkorára nőtt, amekkorának a Nap a Merkurról látszik.

A „sötét” széncsillagok ritka osztályába tartozó csillagóriást tüzetesen tanulmányozták. A Tellur fénysebesség alatti iramban négy parszeknél kisebb távolságra haladt a KNT-8008 jelzésű, gigantikus sötét csillagtól, amelyet még a leghatalmasabb teleszkópokkal is alig lehetett látni a Földről. Az ilyen csillagok – átmérőjük felér százötven-százhetven napátmérővel – azzal tűnnek ki, hogy légkörükben bőven van szén. Két-háromezer fokos hőmérsékleten a szénatomok különleges molekulaláncokká egyesülnek, amelyeknek mindegyike három atomból áll. Az ilyen molekulákból felépülő csillag visszatartja a színkép ibolyatartományának sugárzását, úgyhogy egy-egy óriás fénye a méreteihez képest igen gyönge.

De a szénóriások középpontja, amely százmillió fokig is felhevül, hatalmas neutrongenerátorként működik, és a könnyű elemeket nehezekké, sőt uránontúliakká változtatja, egészen a kaliforniumig és a rossziumig – ahogy a 401 atomsúlyú, legnehezebb elemet nevezték, amelyet már négyszáz évvel előbb előállítottak a Földön is. A tudósok úgy vélték, hogy a világmindenség nehéz elemeinek gyárai a széncsillagok, amelyek időszakos robbanásaik után szerteszét szórják ezeket az elemeket a világűrben. Tejutunk általános vegyi összetétele éppen a sötét szénóriások rovására gyarapszik.

A pulzációs csillagközi űrhajó végre lehetővé tette az emberiségnek, hogy közelről tanulmányozzon egy széncsillagot, megértse az anyagátalakulás rajta végbemenő folyamatainak lényegét. Ezeknek a magyarázatához a Föld fizikusai még nem találtak meg minden kulcsot.

Az űrhajó személyzete felébredt, és ki-ki hozzáfogott azokhoz a kutatásokhoz, amelyek végett hétszáz esztendőre meghalt a Föld számára. Az űrhajó mozgása most nagyon lassúnak hatott, de gyorsabb száguldásra nem is volt szükség.

A Tellur a széncsillagtól egy kissé dél felé eltérve haladt, hogy sugárzásán kívül tartsa a lokátorok képernyőjét. Így hát a lokátor fekete tükre hetekig, hónapokig és évekig változatlanul vaksötét maradt. A Tellur, vagy ahogy a Föld kozmoflottájának lajstromában nyilvántartották, az IF-1 (Z-685), az első fordított mezőjű csillagközi űrhajó, vagy az űrhajók közös listáján a hatszáznyolcvanötödik, nem volt olyan nagy, mint a fénysebességnél lassabban haladó, nagy hatótávolságú csillagközi űrhajók, amelyeknek építését csak nemrég szüntették meg – éppen a pulzációs űrhajók feltalálása következtében.

Azok a kolosszális hajók körülbelül kétszáz főnyi személyzetet vittek, és a nemzedékek egymásutánja tette lehetővé, hogy az emberek meglehetősen mélyen behatoljanak a csillagközi térbe.

Valahányszor egy-egy nagy hatótávolságú csillagközi űrhajó visszatért, a Földön mindig megjelent néhány tucat egészen más korból származó ember – a régmúlt képviselői. És bár a múlt e csökevényeinek fejlettségi foka igen magas volt, az új kor mégis idegennek bizonyult számukra, és gyakran mélységes búskomorság vagy elszigeteltség lett a sorsa a kozmosz vándorainak.

A pulzációs csillagközi űrhajók most még messzebbre dobják az embereket. A csillagközi űrhajósok mérése szerint csak kevés idő telik el, de az emberi társadalomban ezeréves matuzsálemek jelennek meg. Azok, akiknek az jut majd osztályrészül, hogy más galaktikákra induljanak, millió évekkel később térnek vissza a hazai planétára. Ez a távoli kozmikus utazások fonákja, ilyen alattomos akadályt gördít nyughatatlan fiai elé a természet. Az új csillagközi űrhajók személyzete csupán nyolc főből áll. Ezeknek az utazóknak, akik a kozmosz mérhetetlen messziségeibe és egyúttal a jövőbe indulnak – ellentétben a régebbi ösztönző rendelkezésekkel –, tilos gyermekeket a világra hozni az utazás alatt.

És bár a Tellur kisebb elődeinél, mégis hatalmas űrhajó, úgyhogy a kis létszámú személyzet kényelmesen elfér benne.

A hosszú alvás utáni felébredés most is, mint mindig, az életenergia fokozódását idézte elő. A csillagűrhajó személyzete – javarészt fiatal emberek – a tornateremben töltötték szabad idejüket.

Nehezebbnél nehezebb gyakorlatokat, fantasztikus táncokat találtak ki, vagy kezükre-lábukra rugalmas öveket és gyűrűket felöltve, nyaktörő mutatványokat végeztek a terem antigravitációs sarkában. Az asztronauták szerettek úszni a nagy medence ionizált, csillogó vizében, amely megőrizte a földi népek bölcsőjének, a Földközi-tengernek gyönyörű kékségét.

Kari Ram ledobta munkaruháját, és a medence felé igyekezett, de egy vidám hang megállította: – Segítsen, Kari! Maga nélkül nem sikerülhet ez a fordulat.

Tajna Dan, a magas vegyészleány, aki a szeme színéhez illő, csillogó, rövid zöld tunikát viselt, az expedíció legvidámabb és legfiatalabb résztvevője volt. Indulatos gorombaságával nemegyszer felháborította a nyugodt, higgadt Karit, de táncolni a fiatalember éppúgy szeretett, mint Tajna, a vérbeli táncosnő, így hát mosolyogva odament hozzá.

Balról, a medence mellett álló emelvény magasából Afra Devi, az űrhajó biológusa üdvözölte, aki gondosan feltűzte dús fekete haját, mielőtt megkezdené gyakorlatait a trapézon. A rugalmas műanyag padlón óvatosan lépkedve közeledett Afrához Tej Eron, és a lány háta mögött kinyújtotta izmos, erős kezét. Afra a deszka mozgásának ütemére himbálózva hátrahajolt erre a biztos támasztékra. Egy pillanatra mozdulatlanná dermedtek; mindketten barnák, erősek és magabiztosak, a bőrük meg olyan sima, amilyenné csak a levegőn és napon való egészséges élet teheti. A fiatal nő alig észrevehető mozdulattal még jobban hátrahajolt, és teljes fordulatot végzett a másodparancsnok karja körül, majd mind a ketten – mintegy táncban összefonódva – máris tovarepültek a terem fölött.

– Mindent elfelejtett! – énekelte Tajna Dan, és forró ujjainak hegyével befogta a műszerész szemét.

– Hát nem szép ez? – felelte kérdéssel Kari, és a hangháttér övezetébe jutva, az első táncmozdulattal magához húzta a lányt.

Kari és Tajna volt az űrhajó legjobb táncospárja. Csak ők tudták – minden más gondolatot és érzést kikapcsolva – teljesen átadni magukat a dallamnak meg a ritmusnak. Kari elszállt a tánc világába; az összehangolt mozdulatok élvezetén kívül nem érzett semmit. A lány keze, amely a vállán feküdt, erős volt és mégis gyöngéd. Tajna zöld szeme elsötétült.

– Maga és a neve. egy – suttogta Kari. – Megjegyeztem, hogy Tajna a régi nyelvben valami ismeretlent, meg nem fejtett titkot jelent.

– Örömet szerez nekem – válaszolta minden mosoly nélkül a lány. – Mindig azt hittem, hogy titkok már csak a kozmoszban maradtak, a mi Földünkön már nincsenek többé. Legalábbis az embereknek nincsenek titkaik; mi mindnyájan egyszerűek, világosan érthetők és tiszták vagyunk!

– És maga sajnálja ezt?

– Néha. Szeretnék olyan emberrel találkozni, aki a régmúltban élt. Aki kénytelen eltitkolni ábrándjait, érzéseit a környező gonoszság elől, megedzeni, hihetetlen erővel teljessé, megingathatatlanná edzeni és nevelni őket.

– Ó, értem én ezt! De én nem az emberekre gondoltam, hanem csak a meg nem fejtett titkokat sajnáltam. Mint a régi regényekben: mindenütt titokzatos romok, ismeretlen mélységek, le nem győzött magasságok, még korábban pedig – rejtélyes erővel bíró, elvarázsolt, elátkozott ligetek, források, tilos ösvények, féltve őrzött házak.

– Igen, Kari! Jó volna itt, az űrhajóban is találni titkos kis zugokat, tilos átjárókat. – Ezek ismeretlen szobákba vezetnének, ahol rejtőzne.

– Mi rejtőzne?

– Nem tudom – vallotta be rövid hallgatás után a műszerész, és megállt.

De Tajna belemelegedett a játékba, és elkomorodva, a karjánál fogva húzni kezdte a férfit. Kari követte a lányt. A tornateremből kimentek egy gyér világítású oldalfolyosóra. A rezgésmutatók egyenletesen és halványan pislákoltak, mintha az űrhajó falai álmossággal küszködtek volna. A lány tett néhány gyors, nesztelen lépést, majd mozdulatlanná meredt. Az unalom árnyéka olyan gyorsan suhant át az arcán, hogy Kari nem mert volna kezeskedni: valóban látta rajta a lelki gyengeségnek ezt a jelét. Egy ismeretlen érzés nyilallt belé. A műszerész ismét megfogta Tajna kezét.

– Menjünk a könyvtárba. Még két órám van a váltásig. A lány engedelmesen az űrhajó központja felé indult.

A könyvtár, vagy a közös foglalkozások terme, mint minden csillagközi űrhajón, itt is közvetlenül a központi kormányhelyiség mögött volt. Kari és Tajna kinyitotta a harmadik keresztfolyosó légmentesen záródó ajtaját, és kijutott a központi átjáró kétszárnyú, ellipszis alakú nyílásához. Alig lépett rá Kari a bronzlemezre, a két nehéz szárny máris hangtalanul szétnyílt, és a két fiatal hatalmas, rezgő hangot hallott. Tajna boldogan megszorította Kari ujjait.

– Mut Ang!

Mindketten beosontak a könyvtárba. A szórt fény páraként lebegett a matt mennyezet alatt. A mélyedések árnyékában szinte elrejtőzve két ember húzódott meg a mély karosszékekben a filmgyűjtemények oszlopai között. Tajna meglátta Szvet Szimet, az orvost, és Jasz Tinnak, a pulzációs berendezések mérnökének négyszögletes alakját. Jasz Tin behunyt szemmel ábrándozott. Balra, az akusztikai berendezések sima kagylói alatt maga a Tellur parancsnoka hajolt az EMHZ ezüstös tokja fölé.

Már régóta az EMHZ, az elektromágneses hegedűzongora váltotta fel a durva hangzású, temperált zongorát; megőrizte elődjének polifonikus bonyolultságát, és gyarapította is a hegedűhang-árnyalatok gazdagságával. Az erősítők a szükséges pillanatokban megrázó erőt tudtak adni ennek a hangszernek.

Mut Ang nem vette észre a belépőket. Arcát a mennyezet műszertáblái felé emelve egy kissé előrehajolt. A zenész ujjai határozták meg a zengés minden árnyalatát, akár a hajdani zongorán, de nem kalapács és húr segítségével idézték elő a hangokat, hanem már-már az agyműködéshez hasonló finomságú elektromos impulzusokkal.

A Föld és a kozmosz egységének harmonikusan egybefonódó témái lassanként kettéváltak, és távolodni kezdtek egymástól. A csöndes szomorúság meg a kegyetlen távoli mennydörgés ellentétei a tombolásig fokozódtak, amelybe olykor, mint kétségbeesett kiáltás, egy-egy harsány hang hasított bele. A téma ütemes, dallamos kibontakozása egyszer csak teljesen megbénult, Az összeütközés ereje megsemmisítő volt, úgyhogy a disszonanciák lavinájává hullt szét minden, majd mint sötét tóba, a pótolhatatlan veszteség zagyva panaszába siklott át.

Mut Ang ujjai most az áttetsző öröm világos, tiszta hangjait varázsolták elő, amelyek összeolvadtak a kíséret csöndes bánatával.

A könyvtárba fehér köpenyben, nesztelenül besiklott Afra Devi. Szvet Szim, az űrhajó orvosa valami jeleket adott a parancsnoknak. Mut Ang felállt, és a csönd megtörte a hangok hatalmát, elűzte őket, ahogy a gyorsan leszálló trópusi éj elűzi az esthajnalt.

Az orvos meg a parancsnok a hallgatók riadt tekintetétől kísérve kiment a teremből. A másod-asztronavigátorral igen ritkán előforduló baj történt az ügyelet alatt – gennyes vakbélgyulladást kapott. Bizonyára nem teljesítette egészen pontosan a kozmikus utazásra való egészségügyi felkészülés programját. Ezért Szvet Szim most engedélyt kért a parancsnoktól az azonnali műtétre.

Mut Ang kétségét fejezte ki. A korszerű orvostudomány, amely már elsajátította az emberi szervezet impulzívidegi szabályozásának módszereit – akárha elektronikus berendezéseket irányítana –, sok betegséget ki tudott küszöbölni.

Am az űrhajó orvosa ragaszkodott a maga igazához: bebizonyította, hogy a betegben olyan begyógyult góc marad, amely épp az űrhajósokra nehezedő óriási fiziológiai túlterhelés folytán, könnyen újabb gyulladást okozhat.

Az asztronavigátor felfeküdt a széles műtőasztalra. Impulzusadók vezetékei hálózták körül: harminchat műszer figyelte szervezetének állapotát. Az elsötétített szobában ütemesen pislogott és halkan megzendült a hipnotizáló készülék. Szvet Szim egy pillantást vetett a műszerekre, majd intett a fejével Afra Devinek, az asszisztensnőnek. A Tellur személyzetének minden egyes tagja több szakmához is értett.

Afra odatolt egy átlátszó üstöt. A kékes folyadékban óriási százlábúhoz hasonló, ízelt fémműszer hevert. Afra kihúzta a műszert a folyadékból, egy másik készülékből pedig kúp alakú hüvelyt vett elő, a hozzácsatolt vékony vezetékekkel vagy csövekkel együtt. Egy halkan kattanó kapcsolás – és a fém százlábú alig hallható zümmögéssel megmozdult.

Szvet Szim megint biccentett, és a készülék eltűnt az asztronavigátor szájában, aki továbbra is nyugodtan lélegzett. Fény gyúlt ki a félig áttetsző képernyőn, amelyet ferdén a beteg hasa fölé állítottak. Mut Ang közelebb húzódott. A belső részek szürke körvonalai egészen tisztán látszottak a zöldes fényben, meg az is, ahogy lassan kúszik rajtuk az ízelt műszer. Egy könnyű kis villanás jelezte, hogy a műszer lökést adott a gyomor záróizmának, behatolt a nyombélbe, majd a vékonybél bonyolult tekervényein kúszott tovább. Még egy rövid út, és a százlábú tompa vége nekifeszült a féregnyúlvány aljának.

Itt, a gennyesedés területén erősebb volt a fájdalom, és a belek önkéntelen mozgása annyira megerősödött a műszer nyomásától, hogy csillapítószerekhez kellett folyamodni. Még néhány perc, és az elemzőgép kiderítette a megbetegedés okát – véletlenül eldugult a nyúlvány –, megállapította a gennyesedés jellegét, és antibiotikumok meg fertőtlenítőszerek megfelelő keverékét javallotta. Az ízelt készülék kibocsátotta hosszú, hajlékony csápjait, amelyek mélyen belenyomultak a féregnyúlványba. A gennyet kiszívták, a nyúlványba került szemcséket eltávolították. Következett az appendix erőteljes kimosása olyan biológiai oldatokkal, amelyek gyorsan begyógyítják mind a nyúlvány, mind a vakbél nyálkahártyáját. A beteg békésen aludt, amíg a belsejében tovább működött az automaták irányította nagyszerű műszer. Az operáció befejeződött, és az orvosnak már csak a készüléket kellett eltávolítania.

A Tellur parancsnoka megnyugodott. Bármilyen nagy is az orvostudomány hatalma, a szervezet előre nem látott sajátságai (mert hisz elképzelhetetlen, hogy az egyedek milliárdjain előre meghatározzák őket) váratlan bonyodalmakhoz vezethetnek, amelyek nem veszélyesek a bolygó óriási gyógyintézeteiben, de félelmetesek egy kis expedícióban.

De nem történt semmi baj. Mut Ang visszatért az elnéptelenedett könyvtárba a hegedű zongorához. Most már azonban nem volt kedve játszani, inkább gondolataiba merült. Az űrhajó parancsnoka vissza-visszatért a boldogságról, a jövőről való tűnődéshez. Negyedszer jár a kozmoszban. De még sohasem gondolt arra, hogy ilyen nagy ugrást tehet téren és időn át. Hétszáz év. Az életnek olyan felgyorsulása, az új eredményeknek és felfedezéseknek olyan nagyarányú felhalmozódása és a tudásnak olyan horizontjai mellett, amelyeket már elértek a Földön! Nehéz ugyan az összehasonlítás, de hétszáz év nem sokat jelentett a régi civilizációk korában, amikor a társadalom fejfödése – mivel nem siettették az ismeretek meg a szükségszerűség – csupán az emberiség további elterjedése, bolygónk egyelőre még lakatlan térségeinek benépesítése felé haladt. Akkoriban még mérhetetlen volt az idő, és az emberiségnek minden változása olyan lassan folyt, mint hajdan a gleccserek az Arktisz meg az Antarktisz szigetein.

Évszázadok szinte csak úgy belesüppedtek a tétlenség ürességébe. Micsoda egy emberélet, micsoda száz vagy ezer év?

Mut Ang szinte iszonyattal gondolt arra: milyen szörnyű lett volna a régi világ embereinek, ha előre tudják, mennyire lassan fejlődnek az akkori társadalmi folyamatok; ha rádöbbennek, hogy bolygónkon még olyan sok évig tart az elnyomás, az igazságtalanság és a rendezetlenség! Hétszáz év múlva visszatérni – a régi Egyiptomban azt jelentette volna, hogy ugyanabba a rabszolgatartó társadalomba kerülünk bele, közben talán még súlyosbodott is az elnyomás; az ezeréves Kínában – ismét ugyanazokat a háborúkat, császári uralkodóházakat látjuk; Európában pedig a középkor éjszakájának kezdetétől az inkvizíció máglyáinak lobogásához, a tomboló népbutításhoz jutunk el.

De most az a próbálkozás, hogy hét-változásokkal, korszerűsítésekkel és új ismeretekkel telezsúfolt – évszázadon át beletekintsünk a jövőbe, szédülést idéz elő a megrázó események iránti mohó érdeklődés miatt.

És ha az igazi boldogság: a mozgás, a változás, az átalakulás, akkor ugyan ki lehetne boldogabb őnála és társainál? És mégsem olyan egyszerű a dolog! Az emberi természet kettős, mint a világ, amely megalkotta és körülveszi. Az örök változásokra való törekvésünk ellenére mindig sajnáljuk a múltat, pontosabban azt a jót, amelyet kiszűr belőle az emlékezet, és amely hajdan az elmúlt aranykorokról alkotott elképzelésekké terebélyesedett.

Akkor önkéntelenül a múltban keresték a jót, annak megismétléséről ábrándoztak, és csupán az erős lelkek látták előre, azok tudták megérezni az emberi élet elkerülhetetlenül bekövetkező megjavulásának és elrendeződésének közeledését. Az ember lelkében azóta mélyen benne él a nosztalgia a múlt iránt; fájlaljuk azt, ami visszahozhatatlanul eltűnt, és szomorúság fog el bennünket az emberiség történetének emlékei és a régi romok láttán. Ez a nosztalgia különösképpen megerősödött az érett, javakorabeli felnőtteknél, és szomorúságot kelt minden gondolkodó és érző emberben.

Mut Ang felállt a hangszer mellől, és megnyújtóztatta erős testét.

Igen, mindez olyan érdekesen és szemléletesen van leírva a történelmi regényekben. Mitől félhet hát az űrhajó fiatal személyzete abban a pillanatban, amikor ugrást végez a jövőbe? A magánytól, attól, hogy nem lesznek majd hozzátartozók? A jövőbe csöppent ember hírhedt magányossága, amit annyiszor meghánytak-vetettek és leírtak a régi regényekben. A magányosságot mindig úgy képzelték el, hogy nincsenek már hozzátartozók, rokonok, holott ezek a hozzátartozók gyakran csupán a formális rokoni kapcsolatokkal összekötött emberek elenyészően kis csoportját alkották. De most, amikor közel áll hozzánk bármelyik ember, amikor nincsenek semmilyen határok vagy olyan konvenciók, amelyek zavarnák az emberek érintkezését bolygónk bármely sarkában?!

Mi, a Tellur személyzete, már elvesztettük minden hozzátartozónkat a Földön. De az egyszer majd elkövetkező jövőben nem kevésbé hozzánk tartozó emberek várnak bennünket; olyan rokonok, akik még többet, még világosabban tudnak és éreznek majd, mint azok a kortársaink, akiket mi örökre elhagytunk – nos, erről, ilyen szavakkal kell beszélnie a parancsnoknak a személyzet fiatal tagjaihoz.

A központi kormányzóhelyiségben Tej Eron beállította kedvelt esti világítását. Csak a legszükségesebb lámpák égtek, azok is halványan, és a nagy kerek helyiség kényelmesebbnek hatott a derengő fényben. A másodparancsnok egyszerű dalocskát dúdolgatott, de közben szüntelenül ellenőrizte a számításokat. Az űrhajó útja a végéhez közeledett – éppen ma kellett az űrhajónak a Kígyótartó csillagkép irányába fordulnia, hogy elhaladjon a tanulmányozott széncsillag mellett. Veszélyessé vált a közeledés. A sugárnyomás annyira kezd növekedni, hogy jóvátehetetlen, szörnyű kárt tehet az űrhajóban, ha az a fénysebességet megközelítő sebességgel halad.

Tej Eron megérezte, hogy valaki ott áll mögötte – hátrafordult.

Mut Ang a másodparancsnok válla fölé hajolva leolvasta a műszerek összegezett adatait az alsó sor négyzet alakú kis ablakairól. Tej Eron kérdően nézett parancsnokára, az pedig bólintott. A másodparancsnok alig észrevehetően megmozduló ujjainak engedelmeskedve az egész űrhajóban felhangzott a figyelmeztető jelzés és a szokványos, fémes hangzású szó:

– Figyelem

Mut Ang magához húzta a mikrofont, az emberek pedig az űrhajó minden helyiségében mozdulatlanná dermedtek, és önkéntelenül a hangszórók álcázott nyílásai felé fordították arcukat: az ember még nem szokott el attól, hogy a hang irányába nézzen, amikor különösen oda akart figyelni.

– Figyelem, figyelem! – ismételte meg Mut Ang. – Az űrhajó tizenöt perc múlva megkezdi a fékezést. Az ügyeleteseken kívül mindenki feküdjék le a kajütjében. A fékezés első fázisa tizennyolc órakor fejeződik be, a második szakasz hat „g” mellett hat napig tart. Az űrhajó az ÉV – életveszély – jelzések után végzi a fordulatot. Befejeztem!

A parancsnok tizennyolc órakor felállt karosszékéből, és miközben igyekezett leküzdeni a fékezéssel mindig vele járó, a derekában meg a tarkójában jelentkező fájdalmat, bejelentette, hogy alighanem lefekszik a hat napig tartó fékezés egész idejére. Viszont a személyzet minden tagja szakadatlanul lesse a műszereket: most folynak a széncsillag tanulmányozását célzó utolsó megfigyelések.

Tej Eron komoran tekintett a távozó parancsnokra. A kozmikus csillagközi űrhajók megbízhatósága és ereje minden egyes tökéletesítéssel növekedett. Még összehasonlítani is nehéz a hatalmas Tellurt azokkal a Föld tengerein úszkáló kis dióhéjákkal, amelyeket hajdanában hajóknak neveztek. De hát a világűr végtelen térségeiben az ő űrhajójuk is Csák törékeny kis dióhéj... Valahogy megnyugtatóbb, ha a parancsnok ébren van a manőver alatt.

Kari Ram kis híján felugrott meglepetésében, amikor meghallotta Mut Ang vidám nevetését. Néhány napja az egész személyzetet felzaklatta az a hír, hogy a parancsnok hirtelen megbetegedett. Kajütjébe csak az orvos járhatott be, és mindenki önkéntelenül lehalkította hangját, ha elhaladt a sima ajtó mellett, amely szorosan be volt zárva. Tej Eron volt kénytelen végrehajtani az egész kitűzött programot – megfordította az űrhajót, újra felgyorsította, hogy kijussanak a széncsillag sugárnyomásának körzetéből, és megkezdhessék a pulzációt vissza, a Nap felé. A másodparancsnok a fölöttese mellett jött, és tartózkodóan mosolygott. Kiderült, hogy a parancsnok az orvossal összebeszélve, szándékosan vonult vissza a parancsnoklástól: lehetővé akarta tenni Tej Eronnak, hogy senki másra nem hagyatkozva, egymaga végezze el az egész műveletet. A másodparancsnok a világért sem ismerte volna be, hogy kétségek gyötörték a visszafordulás előtt, hanem a parancsnokot korholta az egész személyzetnek okozott izgalom miatt.

Mut Ang tréfásan mentegetőzött, és igyekezett meggyőzni Tej Eront, hogy az űrhajó teljes biztonságban van a világűrben. A műszerek nem tévedhettek, minden egyes számítást négyszer ellenőriztek, úgyhogy ez kizárja a pontatlanság lehetőségét. Az is lehetetlen, hogy a csillagot az erős sugárnyomás övezetében kisbolygók és meteoritok zónája vegye körül.

– Csakugyan nem vár többé semmi meglepetést? – érdeklődött óvatosan Kari Ram. – Előre nem látott véletlen természetesen lehetséges: De a kozmosz nagy törvénye, amelyet középarányosítási törvénynek[2] neveznek, mellettünk van. Biztosak lehetünk abban, hogy itt, a kozmosznak ebben az üres zugában semmi újat sem találunk. Egy kicsit megyünk még visszafelé, aztán beindítjuk a pulzációt, és a már kitapasztalt útvonalon a Kígyó Szíve mellett száguldunk egyenest a Nap felé... Hisz már néhány nap óta a Kígyótartó felé haladunk. Most már nem sokáig tart!

– Szinte furcsa: nincs öröm, nincs az az érzés, hogy jó munkát végeztünk, nincs semmi, ami igazolná, hogy hétszáz évre meghaltunk a Föld számára – mondta eltűnődve Kari. – Igen, tudom: több tízezer megfigyelés, számítások, felvételek, feljegyzések milliói. Az anyag új titkait majd ott, a Földön fejtik meg... De mennyire megfoghatatlan és jelentéktelen mindez! A jövő csirája, semmi több!

– De mennyi harcot, munkát és halált vállalt az emberiség, előtte pedig az állatok nemzedékeinek trilliói – a történelmi fejlődés vak útján – éppen a jövőnek ezért a csírájáért! – vetette ellen nagy hévvel Tej Eron.

– Ez mind igaz az ész szempontjából. De az érzés szempontjából számomra csak az ember fontos; a kozmoszban ez az egyetlen erő, amely fel tudja használni az anyag elementáris fejlődését, uralkodni tud rajta. Csakhogy mi, emberek, olyan magányosak vagyunk, végtelenül magányosak. Kétségtelen bizonyítékaink vannak ugyan arról, hogy sok-sok lakott világ létezik, de egyetlen más gondolkodó lény sem váltott még tekintetet a Föld embereivel. Hány ábránd, mese, könyv, dal, festmény sejteti előre ezt a nagy eseményt, de még mindig nem valósult meg. Nem valósult meg az emberiségnek ez a nagy, merész és ragyogó ábrándja, mely réges-régen született, alighogy eloszlott a vallási vakság.

– A vakság! – szólt közbe Mut Ang. – Tudják-e, hogy nem is olyan régi elődeink – már a kozmoszba való első kijutás korszakában – hogyan képzelték el ennek a nagy ábrándnak a megvalósulását? Háborús összeütközés lesz, az űrhajókat vadállati módon szétrombolják – elpusztítják egymást mindjárt az első találkozáskor.

– Elképesztő! – kiáltotta hevesen Kari Ram és Tej Eron.

– Mai íróink nem szeretnek a kapitalizmus végének komor korszakáról írni – jegyezte meg Mut Ang. – Maguk tudják még iskolai tanulmányaikból, hogy az emberiség annak idején a fejlődés nagyon válságos szakaszán ment át.

– Ó, igen! – kapott a szón Kari. – Amikor az emberek előtt már megnyílt az anyag és a kozmosz birtoklásának lehetősége, de a társadalmi viszonyok formái még a régiek maradtak, és a társadalmi tudat fejlődése is elmaradt a tudomány sikereitől.

– Majdnem pontos fogalmazás. Jó emlékezőtehetsége van, Kari! De mondjuk másképpen: a kozmikus megismerés és a kozmikus hatalom ellentétbe került az individualista magántulajdonos kezdetleges világnézetével. Az emberiség egészsége és jövője néhány évig egy hajszálon függött, amíg aztán győzött az új, és az emberiség az osztály nélküli társadalomban egyetlen családdá egyesült... Ott, a világ kapitalista felében, nem láttak új utakat, és megingathatatlannak, változhatatlannak tekintették a társadalmukat, tehát a jövőben is elkerülhetetlennek vélték a háborúkat meg az önpusztítást.

– Hogy nevezhették ők ezt ábrándnak? – szólt gúnyos, kaján nevetéssel Kari. – Márpedig annak nevezték.

– Lehet, hogy minden civilizációnak válságos pontokon kell túljutnia mindenütt, ahol más naprendszerek bolygóin emberiség alakul ki – mondta lassan Tej Eron, és egy futó pillantást vetett a menetirányító műszerek felső számlapjára. – Már két olyan lakatlan bolygót ismerünk, ahol van víz, légkör, valami oxigén-maradék, és ahol a szelek mégis csak holt homokot kavarnak fel, és ugyancsak holt tengerek hullámait görgetik. Űrhajóink lefényképezték őket.

– Nem – mondta fejcsóválva Kari Ram –, nem tudom elhinni, hogy emberek, akik már megismerték a kozmosz végtelenségét és azt a hatalmat, amelyet a tudomány ad a kezükbe, képesek voltak…

...úgy gondolkozni, mint a vadállatok, amelyek csak most sajátították el a logikát? De hisz a régi társadalom ösztönösen alakult ki, a nélkül az előre megadott célszerűség nélkül, amely az emberek építette magasabb rendű társadalmi formákat jellemzi. És az ember értelme, gondolkodásmódja is még csupán annak a formális vagy matematikai logikának kezdetleges stádiumában volt, amely az anyagfejlődés és a természet közvetlen megfigyelés alapján megállapított törvényeinek logikáját tükrözi. Mihelyt az emberiség történelmi tapasztalatokat gyűjtött, mihelyt megismerte a környező világ történelmi fejlődését, létrejött a dialektikus logika mint a gondolkodás fejlődésének magasabb foka. Az ember felfedezte a természet jelenségeinek és tulajdon létezésének kettősségét. Tudatára ébredt annak, hogy egyfelől ő mint egyén nagyon kicsiny és rövid életű – olyan, mint egy csöpp az óceánban, vagy mint egy parányi szikra, mely kihuny a szélben. Másfelől mérhetetlen nagy, mint a világmindenség, amelyet az idő és a tér egész végtelenségében átfog értelmével és érzéseivel.

Az űrhajó parancsnoka elhallgatott, és tűnődve járkálni kezdett segítőtársai előtt, akiknek fiatal arcára most a szigorú, feszült figyelem árnyéka vetődött.

Mut Ang törte meg elsőnek a csöndet:

– Az én történelmi könyvfilm-gyűjteményemben van egy, amely nagyon jellemző arra a korra. Ezt nem gép fordította le a mai nyelvre, hanem Szanyija Csen, egy történész, aki a múlt században halt meg. Olvassuk el! – A fiatalemberek mohó érdeklődése láttán elmosolyodott, és kiment az orrszakasz folyosójára nyíló ajtón.

– Sohasem leszek igazi parancsnok – sóhajtott fel restelkedve Tej Eron –, lehetetlen tudni mindazt, amit a mi Angunk tud.

– Ő pedig azt mondta énelőttem, hogy rossz parancsnok, mégpedig éppen érdeklődésének széles skálája miatt – felelte Kari, és beült az ügyeletes navigátori székbe.

Tej Eron meglepődve nézett társára. Hallgattak. A műszerek halk zengése változatlannak hatott. Az óriási űrhajó, miután elérte a legnagyobb sebességet, a széncsillagtól távolodva, magabiztosan száguldott abba a kiválasztott négyszögbe, ahol a világűr mélységes sötétségében, gyengén pislákolva, szinte elmerült négy csillagszigetvilág; négy távoli galaxis. Olyan nagy távolságra voltak, hogy az onnan jövő fény erőtlenül elhalt az emberi szemben, ebben a csodálatos műszerben, amelynek alig néhány kvantum sugárzó energia is elegendő.

Váratlanul történt valami. A nagy lokátor képernyőjén felvillant és továbbra is ott imbolygott egy világító pontocska. Fülsiketítő csörömpölés hallatszott, amelytől elállt az asztronauták lélegzete.

Tej Eron gondolkodás nélkül megadta az általános riadó jelét: a parancsnok felhívta a személyzet többi tagját, hogy foglalják el a veszély esetére kijelölt helyeket.

Mut Ang berohant a kormányzóhelyiségbe, és két ugrással a műszerasztalnál termett. A lokátor fekete tükre megélénkült. Benne, mint feneketlen tóban, ott úszott egy piciny fénygömb – éles karimájú, kerek labdacs. Hol felfelé billent, hol lefelé, és lassan jobbra csúszott. Az asztronauták csodálkoztak, hogy a robotok, amelyek mindig előre jelezték, hogy az űrhajó meteoritokkal ütközik össze, mozdulatlanok maradtak. Azt jelenti ez, hogy a képernyőn nem az ő keresősugaruk, hanem idegen fény tükröződik vissza?

Az űrhajó továbbra is az eddigi irányban haladt, és a fénylő pont már az alsó jobb négyzetben repdesett. A hirtelen sejtés arra késztette Mut Angot, hogy összerezzenjen, Tej Eront, hogy beharapja a száját, Kari Ramot, hogy fájásig szorítsa a műszerasztal szélét. Egy soha nem látott tárgy repült feléjük, erős lokátorsugarat lövellt, ugyanolyat, amilyet a Tellur is vetett, messze maga elé.

Olyan szenvedélyes volt a vágy, hogy a sejtés igazolódjék – hogy a remény eszeveszett felröppenése után ne zuhanjanak a kiábrándulás mélységébe, ami már százszor megesett a Föld űrhajósaival –, hogy a parancsnok mozdulatlanná dermedt, és egyetlen szót sem mert kiejteni. És izgalma mintha átragadt volna azokra is, akik ott szembejönnek.

A világító pont kialudt a képernyőn, majd újra felgyulladt, és a villanásokat sűrítve, szabályos időközönként négyszer-négyszer és kétszer-kétszer pislogni kezdett. Ezt a szabályos ismétlődést az egész világegyetemben csak egyetlen erő: az emberi gondolat idézhette elő. Többé nem maradt kétség: csillagközi űrhajó jön szembe.

Itt, a világűr mérhetetlen messzeségében, amelyet most először ért el földi űrhajó, ez csakis egy másik világ űrhajója lehet, egy másik, távoli csillag bolygóiról jöhet.

A Tellur főlokátorának sugara szintén szaggatottá vált. Kari Ram leadta az egyezményes fényjelkulcs néhány jelzését. Egészen valószínűtlennek látszott, hogy ezek az egyszerű gombnyomások ott elöl, az ismeretlen űrhajó képernyőjén a villanások szabályos ismétlődését idézik elő.

Mut Ang hangja izgalmat árult el, ahogy megszólalt az űrhajó hangszóróiban:

– Figyelem, figyelem! Idegen űrhajó jön szembe velünk! Eltérünk az eddigi iránytól, és rendkívüli fékezést végzünk. Minden munkát abbahagyni! Rendkívüli fékezés!

Egy másodpercet sem volt szabad elvesztegetni. Ha a szembejövő űrhajó is körülbelül ugyanolyan sebességgel halad, akkor a két űrhajó közeledésének gyorsasága – másodpercenként kétszázkilencvenötezer kilométer – megközelíti a fénysebességet. A lokátor néhány másodpercet hagyott még az embereknek a cselekvésre. Mialatt Mut Ang a mikrofonba beszélt, Tej Eron súgott valamit Karinak. A feszültségtől egészen sápadt ifjú félszóból is megértette, és valami manipulációt végzett a lokátor műszerasztalán.

– Ragyogó! – kiáltott fel a parancsnok, figyelve, hogy a sugár nyilat ír le az ellenőrző képernyőre, aztán balra, visszafelé hajlítja, úgyhogy az végül csigavonallá kanyarodik. Nem telt el több tíz másodpercnél. A képernyőn felvillant egy nyíl alakú fénylő kontúr, majd a fekete kör jobb oldala felé kanyarodott, végül egy pillanat alatt csigavonallá tekeredett. A megkönnyebbülés sóhaja, szinte nyögés tört fel egyszerre a központi kormányzóhelyiségben figyelő emberekből. Azok az ismeretlenek, akik feléjük száguldottak a világűr titokzatos mélységeiből, megértették őket! Legfőbb ideje!

Megszólaltak a riadócsengők. Most már nem az idegen lokátor sugara, hanem az űrhajó szilárd teste tűnt fel a fő képernyőn. Tej Eron villámgyors mozdulattal kikapcsolta azt a robotot, amely az űrhajót vezette, és ő maga térítette egy hajszálnyit balra a Tellurt. A csengők elhallgattak, a képernyő fekete tava kihunyt. Az emberek alig vehették észre azt a vékony fénycsíkot, amely tovasiklott a jobb oldali áttekintő lokátoron. A két űrhajó elképzelhetetlen sebességgel elszáguldott egymás mellett, és máris eltávolodott egymástól.

Beletelik néhány napba, míg újra találkoznak. Nem szalasztották el a pillanatot: mind a két űrhajó lefékez, megfordul, és a pontos gépek számításai szerint repülve, ismét közeledik majd a találkozás helyéhez!

– Figyelem, figyelem! Rendkívüli fékezés! Minden részleg adjon készenléti jelzést! – mondta a mikrofonba Mut Ang.

A részlegek készenlétét jelző zöld fények máris ott sorakoztak a motoros számlálóműszerek megmerevült mutatói fölött. Az űrhajó motorjai elhallgattak. H várakozásban mozdulatlanná dermedt az egész űrhajó. A parancsnok gyorsan körülnézett a kormányzóhelyiségben, lekapcsolta a fékezés irányítására szolgáló robotot, és egyúttal a karosszékek felé intett fejével. Segítőtársai látták, ahogy elkomorodva hajol a program skálája fölé, és a 8-as számra fordítja a főkapcsolót.

Lenyelni egy pirulát, amely csökkenti a szívműködést, gyorsan beleülni a karosszékbe, és megnyomni a robot kapcsolóját – néhány másodperc műve volt.

Az űrhajó mintha beleütközött volna valamibe a világűrben; ha a hajdankorban így megbotlott egy-egy hátasló, a lovasa – a sors kénye-kedve szerint – lebukfencezett róla. A hatalmas űrhajó szinte felágaskodott. „Lovasai” a hidraulikus karosszékek mélyébe és enyhe kábulatba estek.

A Tellur könyvtárában összegyűlt az egész személyzet. Csak egy ügyeletes maradt az űrhajó bonyolult elektronikus műszereinek összeköttetését biztosító készülékeknél. A Tellur megfordult a fékezés után, de addigra már több mint tízmilliárd kilométerre távolodott el a találkozás helyétől. Az űrhajó lassan, az abszolút sebességének egyhuszadával haladt, miközben minden számítógép szüntelenül ellenőrizte és helyesbítette az irányt. Ismét meg kellett találni egy láthatatlan pontot a végtelen kozmoszban és azon a ponton egy immár végképp jelentéktelen kis porszemet – az idegen űrhajót. Előreláthatólag nyolc napig tart a csaknem elviselhetetlen várakozás. Ha a számításokban és a hajó viselkedésében mutatkozó eltérés nem lesz nagyobb a megengedettnél; ha azok az ismeretlenek szintén nem tévednek, és ha ők is ugyanilyen tökéletes műszerekkel, ugyanilyen engedelmes űrhajóval rendelkeznek, akkor a két hajó olyan közel kerül, hogy lokátoraik sugaraival a vaksötétben is kitapogathatják egymást.

Akkor az ember, egész történelme során először, érintkezésbe kerül azokkal, akik gondolkodásban, erőben és törekvéseikben testvérei, akiknek létezését az ember végtelenül éles elméje már rég megsejtette, sőt kétségtelenül be is bizonyította. A szörnyű nagy térbeli és időbeli távolságok, amelyek elválasztják– a lakott világokat, mindeddig legyőzetlenek maradtak. De most, lám, a földi emberek kezet nyújtanak a kozmosz más gondolkodó lényeinek, majd pedig – még tovább haladva – ismét más csillagokról való új testvéreiknek. A gondolat és a munka láncolata végighúzódik a világűr feneketlen mélységein, mint a természet elemi erői fölötti végső győzelem ünnepi menete.

Évmilliárdokig kellett nyüzsögni a tengeröblök sötét és meleg zugaiban az apró, élő nyálkacsomóknak, majd megint több százmillió év alatt immár bonyolultabb lények alakultak ki belőlük, amelyek végül kijöttek a szárazföldre. Teljesen a környező erők függvényeként, az életért, a fajfenntartásért folytatott sötét harcban telt el újabb millió és millió évszázad, amíg végül kifejlődött a nagyagy – a táplálékszerzés, a létért való küzdelem leghatásosabb eszköze.

Az élet fejlődésének üteme meggyorsult, a létért való küzdelem élesebbé vált, és gyorsabb lett a természetes kiválasztódás is. Áldozatok, áldozatok, áldozatok – felfalt növényevők, éhen pusztuló ragadozók, elhulló gyöngék, megbetegedett, elöregedett állatok; aztán olyanok, amelyek a nőstényért vívott harcban vagy az utódok védelmezésekor estek el, vagy amelyek elemi csapás áldozataivá váltak.

Így volt ez a fejlődés vak útjának egész folyamán, amíg a nagy eljegesedés nehéz életkörülményei közt a majomnak egy távoli rokona értelmes munkával nem cserélte fel a táplálékszerzés vadállati módját. Ekkor, miután felismerte a közös munkában és az értelmes tapasztalatban rejlő roppant nagy erőt – emberré vált.

De még ezután is sok évezred telt el, mind teli háborúkkal, szenvedéssel, éhínséggel, elnyomással, tudatlansággal és a jobb jövőbe vetett reménnyel.

Az utódok igazolták is őseik reményeit: elkövetkezett a jobb jövő, és az emberiség, az osztály nélküli társadalomban egyesülve, a félelemtől és az elnyomástól megszabadulva a tudás és a művészet soha nem látott magaslatára emelkedett. Bebizonyosodott, hogy meg tud birkózni a legnehezebbel: a kozmikus térségek leigázásával. És most az élet meg az ember felfelé vezető egész nehéz útját, az egész összegyűjtött hatalmas tudást, a végtelen nagy erőfeszítést és munkát végül a nagy hatósugarú csillagközi űrhajó feltalálása koronázta meg, a Telluré, amelyet a Tejút feneketlen mélységébe vetettek. Az anyag fejlődésének a Földön és a Naprendszerben elért csúcspontja a Tellur révén most fog érintkezni egy másik csúcsponttal, annak a valószínűleg nem kevésbé nehéz útnak legújabb eredményével, amely ugyancsak évmilliárdokig tartott a világmindenségnek egy másik kis zugában.

Ilyen vagy olyan formában ezek a gondolatok izgatták a személyzet többi tagját is. A pillanat óriási felelősségének tudata még a fiatal Tajnát is komolyságra késztette, ők, akik csupán maroknyi képviselői a sokmilliárdos földi emberiségnek, vajon méltók lesznek-e hőstetteihez, munkájához, fizikai tökéletességéhez, eszéhez és állhatatosságához?

Hogyan készüljenek fel a küszöbönálló találkozásra? Fel kelt idéznünk azt az egész véres és nagy harcot, amelyet az emberiség a test és a lélek szabadságáért vívott!

A legfontosabb, a leglenyűgözőbb és legtitokzatosabb az a kérdés volt: milyenek azok, akik most felénk közelednek? Szörnyűek vagy gyönyörűek – mármint a mi földi ízlésünk szerint?

Afra Devi, a biológus kért szót.

A fiatal nő, akit még jobban megszépített az idegfeszültség, gyakran emelte pillantását az ajtó fölötti képre. Az Egyenlítői Afrika holdhegyeinek perspektivikus színezéssel készült nagy panorámája – a zord, erdős lejtök és a fényt árasztó sziklás gerinc megrázó ellentétével – mintegy kidomborította gondolatait.

Afra azt mondta, hogy az emberiség rég elvetette azt a hajdan elterjedt elméletet, amely szerint a gondolkozó lények bármilyen alakúak, a legkülönfélébb felépítésűek lehetnek. A vallásos babonák csökevényei még komoly tudósokat is arra a meggondolatlan feltevésre késztettek, hogy a gondolkodó agy bármilyen testben kifejlődhet, ahogy például azelőtt bármilyen alakban megjelenő istenekben hittek. Holott valójában az ember külseje – az egyetlen olyan földi lényé, amelynek gondolkozó agya van – természetesen nem véletlenül olyan, amilyen, hanem megfelel a lény legszélesebb körű, sokoldalú alkalmazkodásának, annak a képességnek, hogy óriási szellemi megterhelést viseljen el, valamint idegrendszere rendkívüli aktivitásának.

Az emberi szépségről és általában a szépségről alkotott fogalmunk több ezer éves tapasztalatból – a konstruktív célszerűségnek és különféle cselekvésekre való alkalmasság tökéletességének ösztönös érzékeléséből – született. Ezért szépek a hatalmas gépek, a tenger hullámai, a fák, a lovak, habár mindezek élesen különböznek az ember külsejétől. Maga az ember pedig agyának fejlettsége folytán még állat korában megszabadult a szűk specializálódásnak, a csupán egyfajta életmódhoz való alkalmazkodásnak szükségszerűségétől, ami pedig a legtöbb állatra jellemző.

Az ember lába nem alkalmas arra, hogy szakadatlanul fusson, akár szilárd talajon is – még kevésbé süppedékesen –, de azért biztosítani tudja a hosszan tartó és gyors helyváltoztatást; lehetővé teszi, hogy felkapaszkodjék a fára, sziklát másszon. Az ember keze pedig a leguniverzálisabb szerszám, millió dolgot lehet végezni vele, és ami a legfontosabb – ez tette emberré az egykori állatot.

Az ember már kialakulásának korai szakaszaiban is egyetemes szervezetként fejlődött, amely a legkülönfélébb körülményekhez is tud alkalmazkodni. Az emberi szervezetnek ez a sokoldalúsága a társadalmi életre való további áttérés során még nagyobb, még változatosabb lett, akárcsak a tevékenysége. Az ember szépsége – minden más igen célszerűen felépített testű állatéhoz viszonyítva – a tökéletességen kívül jelenti még a rendeltetés egyetemességét, amelyet csak fokoz és tovább csiszol az értelmi tevékenység, a szellemi nevelés.

– A más világból jövő gondolkodó lény, ha már eljutott a kozmoszba, akkor ugyanolyan magasrendű, tökéletes, egyetemes, vagyis szép! Nem létezhet semmiféle gondolkozó szörny, embergomba vagy polipember! Nem tudom, hogyan fest majd ez a valóságban, alaki hasonlóságot is találunk-e majd, vagy csak valamilyen más jellegű szépséget, de ez elkerülhetetlen! – fejezte be felszólalását Afra Devi.

– Nekem tetszik ez az elmélet – támogatta a biológust Tej Eron –, csak hát.

– Értem – vágott közbe Afra. – Még az általánosan megszokott külsőtől való jelentéktelen eltérések is a torzság hatását keltik, itt pedig túl nagy az eltérések valószínűsége. Hisz a formától való jelentéktelen eltéréseket is – az orr, a szemhéj, az ajak hiányát –, melyeket sérülés okoz, úgy érzékeljük, mint torzságot, és ezek épp azért szörnyűek, mert általános emberi alapokon nyugszanak. A ló vagy a kutya pofája nagyon élesen elüt az emberi arctól, de mégsem torz, hanem éppenséggel szép. Ennek az a magyarázata, hogy megvan benne a célszerűség szépsége, a sérült emberi arcon pedig megbomlott az összhang.

– Következésképpen ha külsőleg nagyon különböznek is majd tőlünk, azért mégsem látjuk torznak őket? De hátha ugyanolyanok, mint mi, csak szarvuk meg ormányuk van? – makacskodott Tej.

– Gondolkodó lénynek nincs szüksége szarvra, így hát nem is lesz neki soha. Az orr esetleg ormányszerűvé nyúlhat; bár ha van kéz, amely nélkül nem lehet ember az ember, akkor az ormány fölösleges. Ez azonban csak sajátos eset lesz, nem pedig a gondolkozó lény külső felépítésének elengedhetetlen feltétele. De mindaz, ami történelmileg a természetes kiválasztódás eredményeként alakul törvényszerűséggé, az eltérések sokaságának valamiféle középarányosává válik. Éppen itt mutatkozik meg teljes szépségében a sokoldalú célszerűség. Így hát én nem várok ilyen vagy olyan szarvú és farkú szörnyetegeket a szembejövő űrhajón – azoknak nincs ott semmi keresnivalójuk! Az életnek csupán a legalacsonyabb formái nagyon különbözők; minél magasabbra jutnak, annál jobban hasonlítanak egymáshoz. A paleontológia megmutatja nekünk, milyen szigorú keretek közé szorította az evolúció a magasabb rendű szervezeteket; gondoljunk arra, hogy külsőleg száz meg száz esetben tökéletesen hasonlít egymáshoz a magasabb rendű gerincesek két teljesen különböző osztálya – az erszényeseké, meg a méhlepényeseké.

– Győzött! – adta meg magát Tej Eron, és ahogy végignézett a jelenlevőkön, látszott: büszke jó barátjára.

Ifjúi zavarában enyhén elpirulva, váratlanul Kari Ram szállt vele vitába. Azt mondta, hogy azok az idegen lények, még ha teljesen emberi és szép burokkal – testtel – rendelkeznek is, esetleg végtelenül elütnek tőlünk az értelmüket, a világról és az életről alkotott felfogásukat illetően. És akármilyen kiváló képességűek, hátha kegyetlen és félelmetes ellenségeinkké válnak. Ekkor Mut Ang vette védelmébe a biológust.

– Csak nemrég gondolkoztam ezen – mondta a parancsnok –, és rájöttem, hogy a fejlődés legfelső fokán gondolkodó lények között semmilyen nézeteltérés sem lehet. Az ember gondolkodása, értelme a környező világ, az egész kozmosz logikai fejlődésének törvényeit tükrözi. Ebben a vonatkozásban az ember – mikrokozmosz. A gondolkozás a világegyetem törvényeit követi; azok pedig mindenütt egységesek. A gondolkozás alapja – bárhol jelenjék is meg – mindenütt a matematikai és a dialektikus logika lesz. Nem lehet semmilyen más, egészen eltérő gondolkozás, mint ahogy nem létezhet ember társadalmon és természeten kívül.

Az örömteli felkiáltások elnyomták a parancsnok hangját. – Nem túlzás ez? – szólt rosszallóan Mut Ang.

– Nem – szállt vitába vele bátran Afra Devi –, mindig lelkesítő, ha egész sereg ember gondolatai egybehangzanak. Ez a záloga a gondolatok helyességének, és a baráti támogatás érzése. kivált ha a kérdéseket a tudomány különböző oldalairól közelítjük meg.

– A biológiára meg a társadalmi tudományokra gondol? – kérdezte a mindeddig hallgatag Jasz Tin, aki szokása szerint a díványnak egy kényelmes sarkában helyezkedett el. – Igen! A földi emberiség egész társadalomtörténetében épp az volt a legnagyszerűbb, hogy a kultúra növekedésével meg az ismeretek bővülésével együtt szakadatlanul növekedett a kölcsönös megértés. Minél magasabbra emelkedett a kultúra, az osztály nélküli társadalom különféle népei és fajai annál könnyebben megérthették egymást, annál fényesebben világítottak mindenki számára az élet berendezésének közös céljai, meg annak szükségessége, hogy egyesüljön előbb néhány ország, majd az egész bolygó, az egész emberiség. Most a fejlődésnek azon a fokán, amelyet elért a Föld, és kétségtelenül elértek azok is, akik szembejönnek velünk. – Afra elhallgatott.

– Ez így van – mondta egyetértően Mut Ang –, két különböző bolygó lakói, akik már kijutottak a kozmoszba, könnyebben egyetértenek, mintegy és ugyanazon bolygónak két vad népe

– De hogy is állunk a háború elkerülhetetlenségével– még a kozmoszban is! –, amelyről még a kultúra meglehetősen magas fokán álló őseink is meg voltak győződve? – kérdezte Kari Ram.

– Hol van az a híres könyv, amelyet ígért? – kapott észbe Tej Eron. – Arról a két űrhajóról, amelyek mindjárt az első találkozáskor el akarták pusztítani egymást.

A parancsnok megint a szobájába indult. Ezúttal semmi akadály sem jött közbe: Mut Ang egy nyolcágú csillaghoz hasonló kis mikrofilmmel tért vissza, és betette az olvasógépbe. A régi amerikai szerző fantasztikus írása minden űrhajóst érdekelt.

Az első találkozás című elbeszélés drámai színekkel írta le egy földi űrhajó találkozását egy idegennel a Rákködben, a Naptól több mint ezer parszek távolságra. A földi űrhajó parancsnoka kiadta a parancsot, hogy azonnali megsemmisítésre készítsenek elő minden csillagászati térképet, megfigyelési anyagot, az irányra vonatkozó számításokat, a meteoritok szétzúzására szolgáló ágyúkat pedig mind fordítsák az idegen űrhajó ellen. A földi emberek ezután azt a roppant felelősséget követelő problémát kezdték meghányni-vetni: van-e joguk tárgyalásokba bocsátkozni az idegen űrhajóval, vagy azonnal meg kell rohamozniuk és el kell pusztítaniuk? A Föld embereinek izgalmát az a félelem okozta, hogy az idegenek megállapíthatják a földi űrhajó útvonalát, és mint hódítók jelennek meg bolygónkon.

Az űrhajó legénysége vitathatatlan igazságként fogadta a parancsnok vad gondolatait. A parancsnok véleménye szerint két egymástól függetlenül keletkezett civilizáció találkozása elkerülhetetlenül az egyik leigázásához és annak a győzelméhez vezet, aki erősebb fegyverrel rendelkezik. A kozmoszban való találkozás vagy kereskedést, vagy háborút jelent – semmi más sem jutott eszébe a szerzőnek.

Hamarosan kiderült, hogy az idegenek nagyon hasonlítanak a földi emberekhez, noha csak infravörös fénynél látnak, és rádióhullámok útján érintkeznek egymással; mindazonáltal az emberek nyomban megfejtették az idegenek nyelvét, és megértették gondolataikat. Az idegen űrhajó parancsnokának társadalmi ismeretei ugyanolyan szegényesek voltak, mint a földi emberekéi. Azon a feladaton törte a fejét, hogyan kerüljön ki élve ebből a végzetes találkozásból, és ne pusztítsa el a földi hajót.

Az a veszély fenyegetett, hogy a régóta várt nagyszerű véletlen – két különböző emberiség képviselőinek első találkozása – szörnyű katasztrófába torkollik. A két űrhajó egymástól körülbelül hétszáz mérföldnyire lebegett a világűrben, és egy robot – gömb alakú űrcsónak – révén már több mint két hete tárgyaltak.

A két parancsnok– biztosította egymást békeszeretetéről, de azt is hangoztatta, hogy nem bízhat semmiben. Kilátástalan lett volna a helyzet, ha nincs ott a regény főhőse, a fiatal asztrofizikus. Ruhája alá borzalmas robbanóerejű bombákat rejtve, a parancsnokkal együtt vendégként átment az idegen űrhajóra. Ott ultimátumot adtak: ki kell cserélni az űrhajókat. A fekete űrhajó személyzetének egy része szálljon át a földire, a földiek egy része pedig az idegenre – miután előzőleg ártalmatlanná tették a meteoritok szétzúzására szolgáló ágyúikat –, sajátítsák el a különféle rendszerek irányítását, és szállítsanak át minden ingóságot. A bombákkal felfegyverzett két hős pedig egyelőre maradjon ott az idegen űrhajón, hogy holmi fondorlat esetén rögtön felrobbantsa az űrhajót. Az idegen űrhajó parancsnoka elfogadta az ultimátumot. A két űrhajó kicserélése és ártalmatlanná tétele szerencsésen lezajlott. A fekete űrhajó az emberekkel, a földi meg az idegenekkel sietve eltávozott a találkozás színhelyétől, és eltűnt a köd gázának gyönge, villózó fényében.

...Hangzavar töltötte be a könyvtárt. Már az olvasás alatt hol az egyik, hol a másik fiatal adta tanújelét türelmetlen ellenzésének, és égett a vágytól, hogy vitába szálljon a regénnyel. Most, amikor beszélni kezdtek, alig tudták elkerülni a legnagyobb udvariatlanságot – annak számított, ha valaki megpróbált közbevágni. Mindnyájan a parancsnok felé fordultak, mintha ő volna a felelős ezért a régi regényért, amelyet most kiragadott a feledésből.

A többség arról beszélt, hogy teljesen ellentétben áll egymással a cselekmény kora és a hősök pszichológiája. Ha az az űrhajó alig három hónap alatt négyezer fényévre el tudott távolodni a Földtől, akkor a regény cselekménye nyilvánvalóan még a mainál is későbbi korban játszódik, hisz ilyen mélyen még senki sem hatolt be a kozmoszba. A regényben pedig a földi emberek gondolatai és cselekedetei semmiben sem különböznek a sok évszázaddal ezelőtt megszűnt kapitalizmus idején megszokottaktól. Bőven akadnak tisztára technikai jellegű hibák is: a két űrhajó semmiképpen sem állhatott meg olyan gyorsan, és az idegen gondolkodó lények nem érintkezhettek egymással rádióhullámok révén. Ha az a bolygó – amint a regényben utalnak rá – csaknem a földihez hasonlóan sűrű légkörrel rendelkezett, akkor szükségképpen ki kellett fejlődnie az emberéhez hasonló hallásnak is. Ez összehasonlíthatatlanul kisebb energiafogyasztást igényel, mint a rádióhullámok előállítása vagy a bioáramokkal való érintkezés. Az is valószínűtlen, hogy olyan gyorsan megfejtették az idegenek nyelvét, mégpedig olyan pontosan, hogy betáplálhatták a fordítógépbe.

Tej Eron megjegyezte, hogy a szerző elképzelése a kozmoszról igen szegényes, és ez annál is meglepőbb, mert Ciolkovszkij, a régmúltban élt nagy tudós már több évtizeddel a regény megírása előtt figyelmeztette az emberiséget, hogy a kozmosz felépítése sokkal bonyolultabb, mint gondolnánk. A dialektikus gondolkodók intelme ellenére némely tudós úgy vélte, hogy ő a megismerésnek már szinte legvégső határáig eljutott.

Ahogy teltek az évszázadok, a tömérdek felfedezés végtelenül bonyolulttá tette elképzeléseinket a jelenségek kölcsönös összefüggéseiről, és éppen ezáltal mintegy elodázta és lelassította a kozmosz megismerését. Ezzel egyidejűleg azonban a tudomány igen sok kerülő utat talált a bonyolult problémák és a műszaki feladatok megoldására. Ilyen kerülő út volt például a pulzációs űrhajók megalkotása, melyek szinte a mozgás megszokott törvényein kívül közlekednek. A matematikai logika látszólagos zsákutcáinak éppen az effajta leküzdésében rejlett a jövő hatalma. De Az első találkozás szerzője még csak nem is sejtette a megismerésnek azt a végtelenjét, amely az ő korabeli nagy dialektikus gondolkodók egyszerű képletei mögött meghúzódott.

– Senki sem vett figyelembe még egy körülményt – szólalt meg váratlanul a hallgatag Jasz Tin. – Ezt a regényt angolul írták. Minden név, becenév és humoros kifejezés angol maradt. Ez nem elhanyagolható! Én műkedvelő nyelvész lévén, tanulmányoztam az első univerzális nyelv kialakulásának folyamatát. Az angol a múltban a legelterjedtebb nyelvek egyike volt. Az író mintegy tükörképét adta a társadalmi formák megingathatatlanságába, helyesebben, végtelen sokáig fennállásába vetett hitnek. Az ókori rabszolgatartó világnak vagy a feudalizmus korszakának lassú fejlődését, a régi népek kényszerű béketűrését tévesen általában a társadalmi viszonyok valamennyi formájának – a nyelveknek, a vallásoknak és végül a legutolsó ösztönös, vagyis a kapitalista társadalomnak – állandósága gyanánt fogták fel. A kapitalizmus utolsó szakának veszélyes társadalmi kiegyensúlyozatlanságát változhatatlannak tartották. Az angol nyelv már akkor archaikus csökevény volt, mert voltaképpen két nyelvet foglalt magában: egy írottat meg egy fonetikust, így hát egyáltalán nem volt alkalmas fordítógépek számára. Meglepő, hogy a szerző nem ébredt rá, hogy annál erősebben és gyorsabban változik a nyelv, minél gyorsabban változnak az emberek kapcsolatai meg a világról alkotott elképzeléseik!

Kiderült, hogy a félig elfelejtett, ókori szanszkrit nyelv a leglogikusabb felépítésű, így hát ez lett a fordítógépek számára szerkesztett közvetítő nyelv alapja. Rövid idő múltán a közvetítő nyelvből kialakult bolygónk első univerzális nyelve, amely azóta persze még sok változáson ment át. A nyugati nyelvek rövid életűnek bizonyultak. Még kevésbé bizonyultak tartósnak a vallási hagyományokból, a régóta holt, tehát már idegen nyelvekből vett személynevek.

– Jasz Tin rátapintott a lényegre – kapcsolódott bele a beszélgetésbe Mut Ang. Még a „tudományos” tudatlanságnál vagy a helytelen módszereknél is szörnyűbb a vaskalaposság: a társadalmi berendezkedés ama formáinak makacs védelmezése, amelyek egészen nyilvánvalóan elavultak már a kortársak szemében is. E vaskalaposság alapját – a közönséges tudatlanság kevésbé gyakori eseteinek kivételével – természetesen az alkotta, hogy személyes érdekek tűződtek annak a társadalmi rendnek a fenntartásához, amelyben azok a védelmezők sokkal jobban éltek, mint az emberek többsége. Ha pedig így van, akkor mit törődtek ők az emberiséggel, az egész bolygó sorsával, energiakészleteivel, lakóinak egészségével?

Az éghető ásványok készleteinek esztelen elpocsékolása, az erdők kiirtása, a folyók meg a talaj kimerülése, az atomfegyver gyilkos fajtáinak létrehozásával kapcsolatos rendkívül veszélyes kísérletek – mind egybevéve meghatározta azoknak a cselekvéseit és világnézetét, akik mindenáron igyekeztek megőrizni azt, ami már idejét múlta, elavult, és ezzel sok szenvedést okozott, félelmet keltett az emberek többségében. Éppen itt csírázott ki és burjánzott el a kizárólagos előjogok mérges magva; az a koholmány, hogy egy-egy csoport, osztály vagy emberfaj fölötte áll a másiknak, más szóval az erőszak meg a háború igazolása – mindaz, ami a régmúlt időkben a fasizmus nevet kapta.

Az előjogokat élvező csoport elkerülhetetlenül fékezni fogja a fejlődést, mert arra törekszik, hogy az ő számára minden maradjon a régiben, a társadalom megalázott része pedig harcolni fog a fékezés ellen, a saját előjogaiért. Minél erősebb volt a kiváltságos csoport nyomása, annál jobban fokozódott az ellenállás, éleződtek a harc formái, elharapózott a kölcsönös kegyetlenkedés, következésképpen hanyatlott az emberek erkölcsi állapota. Vigyék át ezt az egy országban folyó osztályharcról a kiváltságos és az elnyomott országok egymás közötti harcára. Jusson eszükbe a történelemből az új, a szocialista társadalom és a régi, a kapitalista világ országai közötti harc, és akkor megértik, miért született meg a háborús ideológia, a háborúk elkerülhetetlenségének propagandája, mely szerint háború mindig lesz, még a világűrben is. Én itt a gonosznak a szívét látom, azt a kígyót, amely – bárhogy elrejtik is – okvetlenül marni fog, mert szükségképpen marnia kell. Jusson eszükbe, milyen baljós vörös-sárga fénnyel égett az a csillag, amely mellett célunk felé repülve elhaladtunk.

– A Kígyó Szíve! – kiáltott fel Tajna.

– A Kígyó Szíve! A régi társadalmat védelmező, a háború és a kapitalizmus szükségszerűségét hirdető irodalom szíve is ilyen mérges csúszómászónak a szíve.

– Következésképpen a mi aggodalmunk szintén a kígyó szívének az utóhatása, amely még a régi időkből maradt ránk! – jegyezte meg komolyan és szomorúan Kari. – Én pedig bizonyára a legkígyóbb ember vagyok mindnyájunk között, mert bennem még van aggodalom vagy kétség, vagy minek nevezzem.

– Kari! – kiáltott rá szemrehányóan Tajna. De a fiatalember makacsul folytatta:

– A parancsnok jól beszélt itt a legmagasabb civilizációk halálos válságairól. Mindnyájan ismerünk elpusztult bolygókat, amelyeken épp ezért semmisült meg az élet, mert a rajtuk lakó emberek nem tudták leküzdeni az atomháborús veszélyt, megteremteni az új társadalmat a tudomány törvényei szerint; nem tudtak egyszer s mindenkorra véget vetni a pusztítás szenvedélyének, hogy kitépjék a kígyó szívét! Tudjuk, hogy bolygónknak is csak nehezen sikerült elkerülnie ezt a sorsot. Ha nem jelenik meg Oroszországban az első szocialista állam, amely megvetette a bolygó életében bekövetkező nagy változások alapját, akkor elburjánzik a fasizmus, és kitörnek a gyilkos nukleáris háborúk! De hátha ők ott – a fiatal asztronavigátor arrafelé mutatott, ahonnan az idegen űrhajót várták –, hátha ők még nem jutottak túl azon a veszélyes hegyfokon?

– Kizárt dolog, Kari! – felelte higgadtan Mut Ang. – Lehetséges bizonyos hasonlóság az élet legmagasabb formáinak és a társadalom legmagasabb formáinak kialakulásában. Az ember csakis a környező természet viszonylag szilárd, tehát sokáig fennálló kedvező viszonyai között fejlődhetett ki. Ez nem jelenti azt, hogy egyáltalán nem voltak változások, ellenkezőleg: voltak, mégpedig meglehetősen gyökeresek, de csak az embernek és nem az egész természetnek a viszonylatában. Ám katasztrófák, nagy megrázkódtatások és gyökeres változások megakadályozták volna ilyen magasrendű gondolkodó lény kifejlődését. Ugyanúgy a társadalom legmagasabb formája is – amely meg tudta hódítani a kozmoszt: űrhajókat építve behatolt a világűr feneketlen mélységeibe – minderre csupán az emberiség életkörülményeinek az egész bolygóra kiterjedő stabilizálódása után, más szóval: a kapitalizmus okozta katasztrofális háborúk nélkül lehetett képes. Igenis: azok, akik ott szembejönnek velünk, szintén túljutottak a válságos ponton, szintén szenvedtek, és közülük sokan elpusztultak, amíg felépítették az igazi, a bölcs társadalmat!

– Én úgy vélem, hogy a különböző bolygók civilizációinak történetében van valami elementáris bölcsesség – mondta Tej Eron. – Az ember nem hódíthatja meg a világmindenséget addig, amíg el nem éri az élet legmagasabb fokát, ahol nincsenek háborúk, ahol minden egyes ember a legnagyobb felelősséget érzi minden testvére iránt!

– Az emberiség, miután végleg felemelkedett a kommunista társadalom legfelső fokára, kozmikus hatalomra tett szert, és ezt csakis ezen az úton szerezhette meg, más alternatíva nincs! – kiáltott fel Kari. – És nincs semmilyen más emberiség számára sem, ha így nevezhetjük a szervezett, gondolkozó élet legmagasabb formáit.

– Mi, a mi űrhajónk: a földi emberiség keze, amelyet kinyújtott a csillagok felé mondta komolyan Mut Ang –, és ez a kéz tiszta! Am ez nem lehet csupán a mi különleges tulajdonságunk! Nemsokára ugyanilyen tiszta és hatalmas kezet érintünk meg!

A fiatalok nem bírták megállni – lelkes felkiáltásokkal fogadták a parancsnok következtetését. De az idősebbek is – akik pedig már eljutottak odáig, hogy férfiasan uralkodjanak érzéseiken – látható izgalommal vették körül Mut Angot.

Valahol elöl, még mindig irtózatos távolságra, repült feléjük egy idegen és messzi csillag bolygójáról való űrhajó. A Föld emberei a bolygójukon megszületett élet fejlődésének milliárd évei után most először fognak érintkezni más, szintén emberi lényekkel. Nem meglepő, hogy az asztronauták, bármennyire türtőztették is magukat, lázas izgalomba jöttek. Szinte lehetetlennek látszott, hogy most ki-ki visszavonuljon pihenni, és a várakozás türelmetlenségétől égve egyedül maradjon önmagával. De Mut Ang, miután kiszámította a két űrhajó találkozásának idejét, azt parancsolta Szvet Szimnek, hogy mindenkinek adjon nyugtatószereket.

– A legjobb lelki és testi állapotban kell találkoznunk testvéreinkkel – válaszolta határozottan a tiltakozásokra. Még óriási munka vár ránk: meg kell értenünk őket, és tudnunk kell beszélni magunkról. Átvenni az ő tudásukat. És átadni a magunkét! mondta a szemöldökét összevonva Mut Ang. – Még sohasem féltem ennyire a tudásom fogyatékossága meg az illetéktelenségem miatt. – Az izgalomtól elváltozott a parancsnok máskor oly nyugodt arca, szorosan összekulcsolt ujjai is elfehéredtek.

Az asztronauták talán csak most eszméltek rá, milyen felelősséget ró mindegyikükre ez a rendkívüli találkozás. Ellenkezés nélkül bevették a pirulákat, és szétszéledtek.

Mut Ang csak Karit tartotta maga mellett, majd némi tétovázás után egy pillantást vetett Tej Eron hatalmas alakjára, és egy mozdulattal őt is behívta a kormányzóhelyiségbe. A parancsnok egy fáradt sóhajjal kinyújtózott a karosszékben, lehajtotta fejét, és mindkét kezével eltakarta az arcát.

Tej és Kari hallgatott. Nem merték megzavarni a parancsnok tűnődését. Az űrhajó nagyon lassan haladt, kétszázezer kilométert tett meg óránként – ez az úgynevezett tangenciális sebesség volt, amelyet valamely égitest Roche-féle zónájába való behatoláskor szoktak alkalmazni. A kormányzó robotok a gondosan kiszámított visszatérő pályán tartották az űrhajót. Már fel kellett volna tűnnie az idegen űrhajó lokátorsugarának, így hát az a körülmény, hogy még mindig nem volt sehol, percről percre mind jobban nyugtalanította Tej Eront.

Mut Ang felegyenesedett azzal a vidám, de egy kissé mégis szomorkás mosollyal, amelyet a személyzet minden tagja jól ismert.

„Jöjj, távoli barát, az áhított küszöbhöz...”

Tej elkomorodott, ahogy az elülső képernyő vak feketeségébe meredt. A parancsnok dalocskáját nem találta helyénvalónak ebben a komoly pillanatban. De Kari felkapta a még vidámabb refrént, miközben huncutul tekingetett a mogorva másodparancsnokra.

– Próbáljon meg integetni a sugarunkkal, Kari – szólalt meg a dúdolást félbeszakítva Mut Ang. – Két-két fokot jobbra-balra, aztán keresztbe!

Tej egy kissé elpirult. Nem jutott eszébe ez az egyszerű fogás, és gondolatban még ő tett szemrehányást a parancsnoknak!

Eltelt újabb két óra. Kari elképzelte, ahogy lokátoruk sugara ott elöl, óriási messzeségben, jobbra-balra, le s fel siklik, és minden egyes villanással több százezer kilométert fog át a fekete űrből. E „jelzőzászló” meglendítései felülmúlták az óriásokról szóló régi földi mesék legszilajabb elképzeléseit is.

Tej Eron dermedt tűnődésbe merült. Gondolatai lassan folydogáltak, nem keltettek hevesebb érzéseket. Tejnek eszébe jutott, hogy amióta elindultak a Földről, állandóan nyomja valami furcsa elidegenedés érzése.

Ez az érzés valószínűleg jellemző volt az emberre az ősi, primitív életben, amikor egyáltalán nem fűzte semmi semmihez, nem volt semmilyen kötelezettsége, nem törődött a jövővel. Bizonyára hasonló érzések keletkeztek az emberekben nagy természeti csapások, háborúk, társadalmi megrázkódtatások idején. Most a múlt, mindaz, amit a Földön hagytak, Tej Eron számára is egyszer s mindenkorra visszahozhatatlanul eltűnt; az ismeretlen jövőt több száz éves szakadék választja el tőle, amelyen túl csak valami egészen új várja. Ez az oka annak, hogy semmiféle terve, elképzelése, érzése és kívánsága nincs azt illetően, ami még előtte van. Csak hazavinni azt, amit kibányásztak a kozmoszból, azt az új ismeretet, amelyet kiragadtak mélyéből. Előre, csak előre! És ekkor hirtelen olyasmi történt, ami elhomályosította a másodparancsnokban mind az új Föld várását, mind a gondokat.

Mut Ang megpróbálta elképzelni a feléjük jövő űrhajó életét. A parancsnok az idegenek hajóját a földihez hasonlónak, lakóit a földi emberekhez hasonlóknak képzelte el földi élményekkel. Meggyőződött arról, hogy könnyebb elképzelni az idegeneket, ha az ember az élet legvalószínűtlenebb formáit agyalja ki, mint hogyha képzeletét alárendeli ama törvények szigorú kereteinek, amelyekről olyan meggyőzően beszélt Afra Devi.

Mut Ang – mielőtt még felemelte volna lehorgasztott fejét – társainak hirtelen támadt lelki feszültségéből megérezte, hogy a lokátor képernyőjén feltűnt valami jelzés. Ő maga nem látta azt a piciny világító pontot – olyan gyorsan eltűnt, csak egy csíkot húzott végig a feketén ragyogó korongon. A jelzőcsengő alig csendült meg. Az asztronauták felugrottak, és áthajoltak a műszerasztalokon: ösztönösen közelebb igyekeztek a képernyőhöz. Bármennyire csak egy pillanatnyira jelent is meg az a világító pontocska, nagyon sokat jelentett. Az idegen űrhajó visszafordult őfeléjük, és nem tűnt el a mélységes űrben. Azt az űrhajót az űrrepülésben nem kevésbé gyakorlott lények irányítják, ha egyszer eléggé gyorsan és pontosan ki tudták számítani a visszafelé vezető utat, és most abból az óriási messzeségből a Tellurt tapogatják sugarukkal. Két elképzelhetetlenül piciny pont, amely szinte elvész a mérhetetlen sötétségben, most keresi egymást. Am ez a két kis pont egyúttal két óriási világ is, amelyek tele vannak energiával és tudással, és most fényhullámok irányított nyalábjaival érintkeznek. Kari a főlokátor sugarát az 1488-as vonalról a 375-ösre vitte át. Újra meg újra... A világító pont visszatért, eltűnt, ismét felvillant a fekete tükörben; egy pillanat alatt elhaló hangjelzés kísérte.

Mut Ang a lokátor finombeállítójáért nyúlt, és csigavonalat kezdett leírni annak az óriási körnek a szélétől a közepe felé, amelyet az előbb a közeledő űrhajó körzetében rajzolt a fénysugár.

Az idegenek, úgy látszik, megismételték a manővert. Hosszas erőfeszítés után a fénypont szilárdan megmaradt a fekete tükör harmadik körében. Csupán a két űrhajó rezgésétől ugrált egy kicsit. A hangjelzés most már szüntelenül szólt, úgyhogy le is kellett halkítani. Nem volt kétséges, hogy a Tellur sugarát szintén felfogták az idegen űrhajó készülékei, tehát a két űrhajó közeledik egymáshoz – legalább négyszázezer kilométeres óránkénti sebességgel.

Tej Eron kihúzta a gépből a feladott számítások eredményét, és megállapította, hogy a két űrhajót hárommillió kilométer választja el egymástól. Az űrhajók találkozásáig még hét óra volt hátra. Egy óra múlva meg lehetett kezdeni az integrális fékezést, amely újabb néhány órával elodázza a találkozást, ha az idegen űrhajó is ugyanezt teszi, vagyis ha hasonló számítások alapján fékez. Lehet, hogy az idegenek gyorsabban meg tudnak állni, vagy pedig megint el kell haladniuk egymás mellett, és ez ismét kitolja a találkozás időpontját, holott már szinte elviselhetetlenné vált a várakozás.

De az idegen űrhajó nem okozott fölösleges gyötrelmeket. Erősebben kezdett fékezni, mint a Tellur, majd amikor megállapította a földi űrhajó lassításának tempóját, szintén hasonló ütemben lassított. A két űrhajó mind közelebb és közelebb került egymáshoz.

A Tellur személyzete megint a központi kormányzóhelyiségben gyűlt össze. Az űrhajósok azt figyelték, ahogy a lokátor fekete tükrén folt váltotta fel a fénypontot: a Tellur saját sugara tért vissza, miután visszaverődött az idegen űrhajóról. A folt parányi hengerhez hasonlított, amelyet vastag hurka vesz körül (ez a forma még távolról sem emlékeztetett a Telluréra). Ahogy még közelebb ért, a henger két végén kupolaszerű kidudorodás jelent meg. A fényes körvonalak egyre nőttek és szétfolytak, amíg csak el nem érték a fekete kör kerületét.

– Figyelem, figyelem! Mindenki a helyére! Végleges fékezés nyolc g-vel!

A hidraulikus karosszékek sokáig nyomódtak be talapzatukba, az emberek szeme előtt hol elsötétült, hol vörösbe borult a világ, az arcukon pedig ragadós veríték ütött ki. A Tellur megállt, és egy helyben lebegett az űrben – ahol nincs lenn és fenn, Jobbra vagy balra –, a kozmosz jéghideg sötétségében, kétszáz parszek távolságra szülőcsillagától, a sárga Naptól.

Az űrhajósok, mihelyt magukhoz tértek a fékezés után, bekapcsolták az egyenes kitekintésre szolgáló képernyőt meg az óriási fényszórót, de semmit sem láttak, csak egy kis fényködöt elöl, az űrhajó orrától balra. A fényszóró kialudt, és ekkor erős kékes fény vágott a szemébe mindenkinek, aki a képernyőt nézte, és végképp megfosztott mindenkit attól a lehetőségtől, hogy bármit is lásson.

– Polarizátort, rácsot, harmincöt fokra! Fényhullámszűrőt! – rendelkezett Mut Ang. – Hatszázhúszas hullámhosszon? – kérdezte Tej Eron.

– Alighanem az lesz a legjobb!

A polarizátor kioltotta a kékes fényt. Ekkor hatalmas narancssárga fényáradat fúródott a fekete sötétségbe, beleakadt valamiféle szerkezet szélébe, elfordult, majd végül kivilágította az egész idegen űrhajót.

A másik csillagról való űrhajó csupán néhány kilométerre volt. Ez a megközelítés becsületükre vált mind a földi, mind az idegen asztronavigátoroknak. Ilyen távolságról nehéz volt pontosan megállapítani az űrhajó méreteit. Az idegen űrhajóból hirtelen egy vastag narancssárga fénysugár lövellt a zenit felé, a hullámhossza megegyezett azéval, amelyet a Tellur bocsátott ki. Úgy látszik, az idegenek a földiekhez hasonlóan jeladásra használták a fényt azáltal, hogy sugarait láthatóvá tették a világűrben. A sugár megjelent, eltűnt, ismét előbukkant, és függőlegesen állva maradt, és a Tejút szélének ismeretlen csillagzatai felé mutatott.

Mut Ang megtörölte kezével a homlokát, ami nála a feszült töprengés jele volt. – Bizonyára valami jelzés – jegyezte meg óvatosan Tej Eron.

– Kétségtelenül. Én így értelmezném: mozdulatlan fényoszlopunk azt jelenti: „Álljatok egy helyben, majd én közeledek.” Próbáljunk meg válaszolni.

A földi űrhajó eloltotta fényszóróját, átkapcsolta szűrőjét a négyszázharmincas hullámra, és egy kék fénysugárral a saját tatja felé mutatott. A narancssárga fényoszlop egy pillanat alatt kialudt az idegen hajón.

Az űrhajósok szinte lélegzet-visszafojtva vártak. Az idegen űrhajó leginkább cérnagurigához hasonlított: két kúp, amely a csúcsánál össze van kapcsolva. Az egyik, bizonyára az elülső kúp alapját kupola borította, a hátsón pedig az űr felé néző, nyitott tölcsér tátongott. Az űrhajó közepe meghatározhatatlan körvonalú, gyengén világító, vastag gyűrűként domborodott ki. A gyűrűn át látni lehetett a két kúpot összekapcsold henger körvonalait. A gyűrű egyszer csak összesűrűsödött, áthatolhatatlanná vált, hirtelen forogni kezdett az űrhajó közepe körül, mint a turbina kereke. Az idegen űrhajó nőttön-nőtt a kitekintő képernyőkön, három-négy másodperc múlva már betöltötte az egész látómezőt. A földi emberek ráeszméltek, hogy a Tellurnál nagyobb űrhajó áll előttük.

– Afra, Jasz és Kari, a zsilipkamrába, a kijárathoz velem! Tej a kormányzóhelyiségben marad. A planetáris fényszórót kikapcsolni! A bal oldali leszállási világítást gyújtjuk meg! – osztogatta a rövid rendelkezéseket a parancsnok.

A kijelölt űrhajósok lázas sietséggel felöltötték tarruhájukat, amelyeket a bolygóközi kutatásokra és az űrhajóból a világűrbe való kiszállásra szoktak használni, távol a csillagok halált hozó sugárzásától.

Mut Ang fürkésző tekintettel nézett végig mindnyájukon, ellenőrizte a saját tarruháját, majd bekapcsolta a szivattyúkat. Azok a zsilipkamrából egy pillanat alatt a hajó belsejébe szivattyúzták a levegőt. Mihelyt a ritkulásmutató elérte a zöld vonalat, a parancsnok megfordított egymás után három fogantyút. Zajtalanul – ahogy minden egyéb is történik a kozmoszban – oldalt széthúzódtak az acéllemezek, a szigetelőréteg meg a légcella szekrénye. Félreugrott a kijárati nyílás kerek teteje, és hidraulikus rudak mindjárt felfelé nyomták a zsilipkamra padlóját. A négy asztronauta négy méterjel a Tellur elülső része fölött, egy körülkerített kerek emelvényen, az úgynevezett felső kilátó teraszon találta magát.

Az idegen űrhajó a kékes fények övezetében egészen fehérnek látszott. Nem tükörsima fémfelülete volt, amely visszaveri a kozmosz kisugárzásainak valamennyi fajtáját, mint a Tellur páncélja, hanem matt, de vetekedett a hegyi hó vakító fehérségével.

Az óriási űrhajó észrevehetően közeledett a Tellurhoz. A világűrben, távol mindenféle gravitációs mezőtől, a két űrhajó észrevehetően vonzotta egymást, és ez biztosíték volt arra, hogy az idegen világból jött űrhajó nem antianyagból készült. A Tellur a bal oldalából kinyomta a kikötésre szolgáló, teleszkóprugókhoz hasonló ütközőket.

Az ütközők végére rugalmas műanyagból való, védőréteggel ellátott párnák voltak felszerelve arra az esetre, ha az, amivel érintkezésbe kell lépni a világűrben, antianyagból volna. Az idegen űrhajó kupola formájú orrán felül fekete rés húzódott keresztbe, amely kihívóan gúnyos mosolyra torzuló szájhoz hasonlított. Valahonnan előtűnt egy sűrű, vékony kis oszlopokkal körülkerített erkély. A fekete szájban valami fehérség mozdult meg. Afra három társa azt hallotta, hogy a lányból a kiábrándulás sóhaja tör fel. Öt halottfehér, aránytalanul széles alak jelent meg az tarhajó kiugró emelvényén. Bár magasságuk nagyjából egyezett a földi emberekével, sokkal vastagabbak voltak, a hátuk meg, amely tele volt fésűformájú kiszögellésekkel, erősen meggörbült. A földiek átlátszó kerek sisakja helyett az idegenek kereszthengerekkel egy kissé felemelt vállán valami nagy, mészkőkagylóhoz hasonló sisak volt, amely domború oldalával hátrafelé fordult. Elöl legyezőszerűen nagy tüskék meredeztek, ereszt alkottak, amely alatt a vaksötétben valami fekete üveg csillogott.

Az elsőnek megjelent fehér alak heves testmozdulatot tett, amelyből világosan látni lehetett, hogy az idegeneknek két kezük és két lábuk van. A fehér űrhajó most a földi űrhajó oldala felé fordult az orrával, és egy vörös fémlemezekből való, több mint húszméteres harmonikát nyújtott előre.

Puha, rugalmas lökés – a két tarhajó közvetlenül érintkezett. De a rudak végén nem lobbant fel a teljes atomhasadás vakító villáma, melyet eddig mintegy, hüvelyben tartott a hatalmas mágneses mező: a két űrhajó azonos anyagból volt.

A Tellur kitekintő emelvényén áltők hallották telefonjaikban, hogy a parancsnokuk halkan, elégedetten nevet; meghökkenve fordultak feléje.

– Meg akarom vigasztalni mindnyájukat, de különösen Afrát – mondta Mut Ang. – Képzeljenek el bennünket az ő szemükkel nézve! Buborékos lábuk ízelt végtagokkal és óriási kerek fejjel. amelynek a kétharmada üres!

Afra csengő kacagásra fakadt.

– A dolog lényege az űrruha tartalmában van, abban, amit magába foglal! – Lábuk és kezük ugyanannyi van, mint nekünk – kezdte Kari.

Am ekkor a körül a fémváz körül, amelyet a fehér űrhajó előretolt, redős, fehér tok jelent meg, és mint egy üres ruhaujj, a Tellur felé nyúlt ki. Az emelvényen álló elülső alak, akiben Mut Ang mindjárt megsejtette a vele egyenrangú parancsnokot, félreérthetetlen kézmozdulatokat tett: előbb a Tellur felé nyújtotta, majd a melle felé hajlította mind a két kezét. Az emberek nem várattak magukra, és az űrhajótest alsó részéből kitoltak egy összekötő csőfolyosót, amelyet két űrhajó közötti közlekedésre használnak a világűrben. A Tellur folyosója kerek, a fehér űrhajóé pedig függőleges elliptikus keresztmetszetű volt. A földi technikusok puhafából gyorsan elkészítették az átjárókeretet. A fa molekuláris rendszere a kozmikus fagyban egy pillanat alatt megváltozott, és a keret szilárdabb lett, mint az acél. Eközben az idegen űrhajó kiugróján megjelent egy vörös fémkocka, melynek elülső oldala fekete képernyő volt. Két fehér alak föléje hajolt, aztán felegyenesedett és visszahúzódott. A földiek tekintete előtt a képernyőn felvillant egy emberi alakhoz hasonló valami, amelynek a felső része ritmikusan hol kitágult, hol összébb szűkült. Kis fehér nyilak hol az alak belseje felé repültek, hol meg kifelé.

– Zseniálisan egyszerű: lélegzés! – kiáltott fel Afra. – Azt akarják megmutatni nekünk, mit lélegeznek, vagyis a légkörük összetételét, de hogyan?

A lélegző modell – mintha a kérdésre válaszolna – eltűnt a képernyőről, és egy új figurának adta át a helyét. Gyűrű alakú, szürke kis felhőben fekete pont – kétségtelenül atommag, amelyet világító pontocskák, elektronok vékony pályái vesznek körül. Mut Ang érezte, hogy összeszorul a torka; egy szót sem tudott kiejteni. A képernyőn most már négy figura volt: kettő középen, az egyik a másik alatt – ezeket vastag fehér vonal kötötte össze–, a másik kettő meg oldalt, fekete nyilakkal összekapcsolva.

A földiek mind hevesen dobogó szívvel számolták az elektronokat. Az alsó, nyitván az óceán alapeleme: egy elektron egy atommag körül – hidrogén. A felső a légkör és a lélegzés fő eleme: kilenc elem egy mag körül – fluor!

– Ó, ó! – kiáltotta panaszosan Afra Devi. – Fluor!...

– Számolják – vágott közbe a parancsnok –, balra fent hat elektron: szén, jobbra hét: nitrogén. Minden világos. Szóljanak a mieinknek, hogy készítsenek ugyanilyen táblázatot a mi légkörünkről és anyagcserénkről – minden ugyanígy lesz, csak a középső felső, a fluor helyett nálunk oxigén lesz nyolc elektronnal. De sajnálom, borzasztóan sajnálom!

Amikor a földi űrhajósok megmutatták, saját táblázatukat, észrevették, hogy az elülső fehér alak hátrahőköl a saját űrhajójuk emelvényén, és a földi ember számára is érthető mozdulattal az űrruha kagylójához emeli kezét. Úgy látszik, az idegen űrhajó parancsnokát is ugyanolyan érzések rohanták meg, csak még hevesebben.

Ugyanez a fehér alak áthajolt az emelvény korlátján, és olyan szilajul meglendítette a karját, mintha szét akarna vágni valamit az űrben. A fejét borító kagyló tüskeszerű kinövései fenyegetően hajoltak le a Tellur felé, amely néhány métérrel lejjebb volt, mint a fehér űrhajó. Az idegenek parancsnoka ezután mind a két kezét felemelte, majd egymástól bizonyos távolságra (efelé bocsátotta őket, mintha két párhuzamos síkot akarna mutatni.

Mut Ang megismételte az idegen űrhajó parancsnokának mozdulatát. Az idegen erre magasra emelt kézzel néma üdvözletet intett, megfordult, és eltűnt a fekete szájban. A többiek követték.

– Menjünk mi is – mondta Mut Ang, és megnyomta a süllyesztőkart.

Afrának még arra sem jutott ideje, hogy elnézegesse a fekete világűrben a csillagok pompás ragyogását, ami pedig mindig különös, szemlélődő rajongást keltett benne.

Becsukódott a nyílás, felvillant a zsilipkamra világítása, hallani lehetett a szivattyúk halk sziszegését – ez volt az első jele annak, hogy a levegő elérte a földi sűrűséget.

– Válaszfalakat építsünk, és csak aztán kapcsoljuk össze a két folyosót? – kérdezte Jasz Tin a parancsnoktól, mihelyt megszabadult a sisaktól.

– Igen. Éppen ezt akarta mondani az ő űrhajójuk parancsnoka. Micsoda balszerencse: az ő bolygójukon a fluor az éltető gáz, amely nekünk halálos méreg! őnekik meg a mi oxigénünk a halálos. Sok anyagunk, festékünk és fémünk, amelyek szilárdak az oxigénes atmoszférában, könnyen szétmállhatnak az ő leheletüktől. Víz helyett őnáluk folyékony hidrogén-fluorid van, vagyis az a fluorsav, amely nálunk szétmarja az üveget, és szétroncsol csaknem minden fémet, ami szilíciumot tartalmaz – az ugyanis könnyen oldódik a hidrogén-fluoridban. Ezért kell nekünk olyan átlátszó válaszfalat állítanunk, amely ellenáll az oxigénnek, ők pedig olyan anyagból állítják fel a magukét, amelyet nem roncsot szét a fluor. No de menjünk, sietnünk kell. Mindent megbeszélünk, amíg a válaszfal elkészül.

Annak a rezgéscsillapító kamrának a padlója, amely a lakóhelyiségeket elválasztotta a Tellur gépeitől, vegyi műhellyé változott. A Földön már előre elkészített keverékekből vastag, de kristályosan átlátszó műanyag lemezt öntöttek; ez most lassan megszilárdult, ahogy a fűtőburkolatok mind jobban átmelegítették. A váratlan akadály lehetetlenné tette, hogy a földi emberek közvetlenül érintkezzenek az idegenekkel.

A fehér űrhajó az életnek semmi jelét sem mutatta, bár a megfigyelők szakadatlanul figyelték őket a kilátó képernyőnél.

A Tellur könyvtárában pezsgett a munka. A személyzet minden tagja a Földről készült sztereofilmeket és képmagnókat, a legkiválóbb műalkotásokról készült reprodukciókat válogatta. Sietősen készültek még matematikai függvények rajzai, diagramjai, a Föld kérgében, a többi bolygón és a Napban leggyakrabban előforduló anyagok kristályszerkezetének vázlatai is. Beszabályoztak egy nagy sztereoképernyőt, a fluornak ellenálló huzatba csomagoltak egy felhangos hangszórót, amely pontosan visszaadja az emberi hangot.

Az űrhajósok az étkezés meg a pihenés rövid szüneteiben a másik űrhajóbeli utasok hazájának szokatlan légkörét vitatták meg.

Az anyagoknak az a körforgása, mely a sugárzó energiát használja fel, és lehetővé teszi az életnek azt, hogy létezzen és energiát gyűjtsön az energia szétszóródása, az entrópia elleni harcban, az idegeneknél is okvetlenül a földi átalakulások általános sémáját követi. Szabad aktív gáz – akár oxigén, akár fluor, akár valami más – csakis növények élettevékenységének eredményeként halmozódhat tel a légkörben. Az állati élet – köztük az emberé is – úgy fogyasztja az oxigént vagy a fluort, hogy összekapcsolja a szénnel, azzal az alapelemmel, amelyből mind a növények, mind az állatok teste áll.

Azon az idegen bolygón hidrogén-fluorid-óceánnak kellett lennie. Annak a bolygónak a növényei, miközben a hidrogén-fluoridot égitestük sugárzó energiájának segítségével elbontják, mint nálunk a földön a vizet (a hidrogénoxidot), szenet halmoztak fel, és szabad fluort választottak ki, amelyet aztán nitrogénes elegy formájában belélegeztek az emberek és az állatok – a szénnek a fluorban való elégéséből nyerik az energiát. Az állatok és az emberek következésképpen szén-fluoridot és hidrogén-fluoridot lélegeznek ki.

Az ilyen anyagcsere kétszerte nagyobb energiát ad, mint a földi, amelynek alapja az oxigén. Nem csoda hát, hogy magasabb rendű gondolkodó lények kifejlődését segítette elő. Csakhogy dialektikusan szemlélve, a fluornak az oxigénhez viszonyított nagyobb aktivitása egyben az égitest erősebb sugárzását követeli meg. Ahhoz, hogy a sugárzó energia a növényi fotoszintézisben a hidrogén-fluorid-molekulát szét tudja bontani, nem sárga-zöld sugarak szükségesek, mint a víz számára, hanem sokkal nagyobb kvantumerejű, tehát kék és ibolya sugarak. Nyilvánvaló, hogy az idegenek napja – magas hőmérsékletű kék csillag.

– Ellentmondás! – szólt közbe Tej Eron, aki éppen visszatért a műhelyből. – A hidrogén-fluorid könnyen változik át gázzá.

– Igen, plusz húsz fokon – válaszolta kézikönyvébe belepillantva Kari.

– És mikor fagy meg?

– Mínusz nyolcvanon.

– Tehát az ő bolygójuk hideg! Ez sehogy sem vág össze a forró kék csillaggal.

– Miért nemz – szállt vitába Tej Eronnal Jasz Tin. – Hátha messzire van a napjától. Hátha az óceánok a bolygó mérsékelt vagy sarki övezeteiben vannak. Vagy...

– Bizonyára még sok „vagy” lehetséges – mondta Mut Ang. – Bárhogyan volt is, a fluorbolygó űrhajója itt van előttünk, Így hát hamarosan megismerjük életűk minden részletét. Most az a legfontosabb, hogy megértsünk valami mást: a fluor igen ritka a világmindenségben. A legutóbbi kutatások szerint ugyan a fluor az elterjedtség fokát illetően a negyvenedik helyről a tizennyolcadikra lépett elő, de a mi oxigénünk az atomok átlagos mennyiségét tekintve a harmadik helyet foglalja el a hidrogén meg a hélium mögött a világmindenségben, és csak utána következik a nitrogén meg a szén. Egy másik számítási eljárás szerint kétszázezerszer több oxigén van, mint fluor. Ez csak egyet jelenthet: fluorban gazdag bolygó rendkívül kevés van a kozmoszban, fluoros légkörű bolygó pedig, vagyis olyan, ahol sokáig létezett növényi élet, amely szabad fluorral gazdagította a légkört – egészen elenyészően kevés, az ilyen inkább csak kivétel a szabály alól.

– Most mér értem a parancsnokuk kétségbeesett kézmozdulatát– jegyezte meg tűnődve Afra Devi. – Magukhoz hasonlókat keresnek, így hát igen nagy volt a kiábrándulásuk. – Hát ha olyan nagy volt, az azt jelenti, hogy már régóta kutatnak gondolkodó lények után, sőt már találkoztak is velük.

– És azok is közönségesek voltak, ilyen magunkfélék, oxigénesek! – kapott a szón Afra.

– De hisz lehetnek más típusú atmoszférák is – vetette ellen Tej Eron –, például klóros vagy kénes vagy kénhidrogénes.

– Azok nem alkalmasak magasabb rendű életre! – kiáltotta diadalmasan Afra. – Az anyagcsere során mindegyik harmad– vagy tizedannyi energiát ad, mint az oxigén, a mi hatalmas, éltető földi oxigénünk!

– No, a kénes nem – dörmögte Jasz Tin –, annak az energiája egyenlő az oxigénével! – Kéndioxidból való atmoszférára és cseppfolyós kénhól való óceánra gondol! – kérdezte Mut Ang. A mérnök rábólintott.

– De hisz ebben az esetben a kén nem az oxigént, hanem a földi hidrogént, vagyis a kozmosz legközönségesebb elemét helyettesíti! – mondta elkomorodva Afra. – A világmindenségben oly ritka kén aligha helyettesítheti gyakran a hidrogént. Világos, hogy az ilyen atmoszféra még a fluorosnál is ritkább jelenség.

– És csakis nagyon meleg bolygók esetében lehetséges – válaszolta a kézikönyvet lapozgatva Tej –, a kénóceán csak száz és négyszáz fok közötti melegben lehet cseppfolyós.

– Azt hiszem, Afrának van igaza! – szólt közbe a parancsnok. – Ezek a feltételezett atmoszférák mind túlságosan ritkán fordulhatnak elő a mienkhez képest, amely szinte szabványos, mert a kozmosz legelterjedtebb elemeiből áll. Ez nem véletlen!

– Nem véletlen! – ismerte el Jasz Tin. – De hát véletlen is szép számmal akad a végtelen kozmoszban. Nézzük a mi „szabványos” Földünket. Rajta meg a szomszédain – a Holdon, a Marson, a Vénuszon – sok az alumínium, holott ez ritka a mindenségben.

– És mégis több tízezer, ha nem több százezer évbe telik, amíg ezeknek a véletleneknek a megismétlődésére rá lehet bukkanni ugyancsak a végtelenben – mondta mogorván Mut Ang. – Még pulzációs űrhajókkal is! Ha ezek az idegenek ilyen régóta kutatgatnak, akkor nagyon megértem őket!

– Milyen jó, hogy a mi légkörünk az univerzum legközönségesebb elemeiből áll, így hát igen sok hasonló bolygóval való találkozás vár ránk! – mondta Afra.

– De az első alkatommal korántsem hasonlóval akadtunk össze! – jegyezte meg Tej. Afra elpirult, és már éppen válaszolni akart, amikor belépett az űrhajó vegyésze, és jelentette, hogy az átlátszó védőlemez elkészült.

– De vajon átmehetünk az űrhajójukba csak így, tarruhában? – érdeklődött Jasz Tin. – Ugyanúgy, ahogy ők is átjöhetnek a mienkbe. Bizonyára nemegyszer kerül sor kölcsönös látogatásra, de először szemléltetéssel kezdjük az ismerkedést – válaszolta a parancsnok.

Az űrhajósok az összekötő cső végére erősítették az átlátszó falat, az idegen fehér figurák pedig a maguk folyosóján kezdték el ugyanezt a munkát. Aztán a földiek és az idegenek találkoztak a világűrben, és segítettek egymásnak összekapcsolni a merevítő szerkezetet. Meg-megsimogatták egymás vállát vagy ruhája ujját – ezt a gyöngédséget és barátságot kifejezd mozdulatot egyformán megértették ezek is, azok is.

Az idegenek a fejkagyló szarvszerű kinövéseivel a füstszürke sisakokat veszélyeztetve igyekeztek szemügyre venni a földiek arcát. A földi emberek arcát viszonylag jól lehetett látni, viszont az idegenek enyhén kidomborodó elülső sisaklemezei, a „kagylók” tüskeszerű ereszének rejtekében, áthatolhatatlanok maradtak a földi szemek számára. Csak a csalhatatlan emberi ösztön súgta meg, hogy abból a sötétségből feszülten, de jóindulatúan figyelő szemek néznek kifelé.

A fehér alakok arra a hívogató intésre, hogy lépjenek be a Tellurba, tagadó, taszító mozdulattal válaszoltak. Egyikük megérintette a saját űrruháját, aztán gyorsan szétlökte mind a két karját, mintha szétdobálna valamit.

– Féltik az űrruhájukat az oxigénes légkörben – találta ki Tej Eron.

– Ők is a csőfolyosón akarják kezdeni a találkozást, mint mi – magyarázta a parancsnok.

A két űrhajó – a hófehér meg a fémes csillogású, tükörfényes – most már egységes egész szerelvényt alkotott, amely mozdulatlanul függött valahol a kozmosz végtelenjében. A Telluron bekapcsolták a hatalmas fűtőberendezéseket, úgyhogy a személyzet a szokásos munkaruhában – szorosan testhez álló, sötétkék műgyapjú kezeslábasban mehetett át az összekötő csőfolyosóba.

A folyosó másik oldalán a Föld hegyi magaslatainak fényéhez hasonló kék világítás villant fel. A két különbözőképpen megvilágított kamra határán a válaszfalak zöldeskéknek látszottak, mintha megfagyott, tiszta tengervízből volnának.

A csendet csupán az izgatott földiek szapora lélegzése törte meg. Tej Eron a könyökével megérintette Afra vállát, és érezte, hogy a fiatal nő minden porcikája remeg. A másodparancsnok keményen magához szorította a biológust, Afra meg gyors, hálás pillantással válaszolt.

Az összekötő folyosó mélyén nyolc idegen – egész csoport – tűnt fel. Csakugyan idegeneke? Az emberek nem akartak hinni a szemüknek. A lelke mélyén mindegyikük valami szokatlan, soha nem látott jelenséget várt. Az idegenek és a földi emberek teljes hasonlósága a csodával volt határos. De ez csak alsó pillantásra hatott így. Minél tovább nézték a földiek az idegeneket, annál főbb különbséget találtak mindabban, amit nem takart el a sötét ruha, amely rövid, bő ujjasból és a hajdani földi ruhára emlékeztető, hosszú, buggyos nadrágból állt.

Kihunyt a kékes fény-földi világítást kapcsoltak be. Az átlátszó válaszfalak elvesztették zöld fényüket, és fehérek, csaknem láthatatlanok lettek. Ezen az alig észrevehető falon túl emberek álltak. Ki hitte volna, hogy ezek a Föld számára a legmérgesebb gázt lélegzik be, és a mindent szétmaró fluorsav tengereiben fürdenek! Testük körvonalai arányosak, termetük megegyezik a földiek átlagos termetével. Bőrük színe furcsa: szürke, mint a vas, de ezüstös árnyalatú, és olyan vérvörös csillogás tetszik át rajta, amilyen a fényesre csiszolt vörös vasércnek, a hematitnak van. Ennek az ásványnak szürke árnyalata megegyezett a fluoros bolygó lakóínak bőrszínével.

A kerek fejeket sűrű kékesfekete haj borította. De a legérdekesebb sajátságuk – a szemük volt. Ezek a hihetetlenül nagy és hosszúkás, erősen ferde vágású szemek elfoglalták az arc egész szélességét, és külső sarkukkal ferdén emelkedtek a halánték felé, jóval magasabbra a földi emberek szemének szintjénél. A telt, türkizkék szirtű szaruhártya aránytalanul hosszúkásnak látszott a fekete szivárványhártyához meg a pupillához viszonyítva.

A szempár méreteinek és elhelyezkedésének megfelelően az egyenes, éles vonalú és nagyon fekete szemöldökök magasan a halánték fölött, szinte belefutottak a hajba, alul pedig csaknem összenőttek, úgyhogy széles tompaszöget alkottak. A haj a homlok fölött, a koponya közepétől, a szemöldökkel teljesen szimmetrikusan, ugyanolyan egyenes és éles vonalban hullt lefelé. Ezért a homlok körvonala olyan volt, mint egy vízszintesen elnyújtott rombusz. Az alig előreugró, rövid orrnak csakúgy, mint a földiekének, két lefelé nyúló lyuka volt. Az ibolyaszínű ajkak közül a kicsiny szájból szabályos fogsor villant elő, ugyanolyan tiszta égszínkék, mint a szaruhártya. Az arc felső fele nagyon szélesnek hatott. A szem alatt az arc erősen keskenyedett a kissé szögletes körvonatú áll felé. A fülek felépítése tisztázatlan maradt: az idegenek halántékát a fejtetőn áthúzódó aranyszínű fonott pánt borította.

Az idegenek között voltak férfiak és nők egyaránt. A nőket arról lehetett felismerni, hogy hosszabb, kecsesebb volt a nyakuk, kerekebb az arcuk, és nagyon dús a rövidre vágott hajuk. A férfiak magasabb termetűek voltak, egész testük masszívabb, az álluk szélesebb – általában ugyanolyan sajátságok különböztették meg a két nemet, mint a földiek esetében.

Afrának úgy rémlett, hogy az idegenek kezén csak négy-négy ujj van. A fluoros bolygó lakóinak ujjai arányaikban megegyeztek ugyan az emberi ujjakkal, de mintha nem lettek volna izületeik: kiszögellések nélkül, simán hajlottak.

A lábukat nem lehetett látni: talpuk belesüppedt a padló burkolatába. Ruhájuk a földi szem számára természetes világításban sötétpirosnak, csaknem téglavörösnek látszott.

Minél jobban szemügyre vették a földi űrhajósok a fluoros bolygó szülötteit, annál kevésbé furcsának látszott a külsejük. Sőt a földi embereknek mind érthetőbbé vált az idegenek sajátos, egzotikus szépsége. Legfőbb vonzóerejük az az óriási szemük volt, amely a bölcsesség és a barátság melegét sugározva, feszült figyelemmel, nyájasan szegeződött az emberekre.

– Micsoda szemek! – kiáltotta önkéntelenül Afra. – Ilyen szempárral könnyebb emberré válni, mint a mienkkel, bár az is nagyszerű!

– És miért? – kérdezte súgva Tej Eron.

– Minél nagyobb a szem, a recehártya elemeiből annál többet foglal magába, tehát az ilyen szem a környező világnak annál több részletét tudja befogadni.

Tej Eron bólintott: érti már.

Egy idegen előrelépett, és hívó mozdulatot tett. A folyosónak a túlsó oldalán nyomban kialudt a földi világítás.

– Ó! – kiáltott fel szomorúan Mut Ang. – Erre nem gondoltam.

– Én igen – válaszolta nyugodtan Kari, majd kikapcsolta a szokásos világítást, és felgyújtott két erős lámpát, négyszázharmincas szűrővel.

– Olyanok vagyunk, mint valami hullák – jegyezte meg elkeseredve Tajna –, gyalázatosan fest az ember ilyen világításban.

– Kár aggódnia – szólt Mut Ang. – Az ő legjobb látási színképük messze eltolódik az ibolya, sőt talán az ibolyántúli tartományba is. Ez sokkal több melegséget és árnyalatot biztosít, mint amennyit mi látunk, csak azt nem tudom elképzelni, hogyan.

– Bizonyára sokkal sárgábbnak látnak bennünket, mint amilyenek valóban vagyunk mondta rövid gondolkozás után Tej Eron.

– Az is sokkal jobb, mint ez a szederjes hullaszín. Csak nézzenek körül! – nyűgösködött még mindig Tajna.

A földiek készítettek néhány felvételt, és egy kis zsilipen át kitolták az ozmium-kristállyal működő felhangos hangszórót. Az idegenek felkapták, és egy kis háromlábú asztalra állították. Kari egy keskeny rádióhullám-nyalábot irányított a csészeantennába. A másik űrhajó fluoros atmoszférájában felcsendült a Föld beszéde és muzsikája. Ugyanezen az úton átjuttattak egy levegőelemző műszert is, amely lehetővé tette, hogy megállapítsák az idegen bolygó légkörének összetételét, nyomását és hőmérsékletét. Ahogy várni lehetett, a fehér űrhajó belső hőmérséklete alacsonyabbnak bizonyult a földinél, és nem haladta meg a hét fokot. Az atmoszféra nyomása nagyobb volt a földinél, a nehézségi erő pedig csaknem azonos.

– Ők maguk bizonyára melegebbek – szólt Afra –, mint ahogy mi is melegebbek vagyunk a nálunk szokásos húszfokos hőmérsékletnél. Azt hiszem, hogy az ő testük hőmérséklete tizennégy fok körül mozog.

Az idegenek is átadták a maguk készülékeit, két recés ládikóban, amelyek lehetetlenné tették, hogy a földiek kitalálják a rendeltetésüket.

Az egyik ládikóból magas, szaggatott hangok hallatszottak, amelyek mintegy belevesztek a messzeségbe. A földiek mindjárt tudták, hogy az idegenek sokkal magasabb hangokat hallanak, mint ők. Bár hallásuk diapazonja nagyjából egyforma volt a földiekével, az emberi hang és zene mélyebb hangjai elvesztek a fluoros bolygó lakóinak számára. Az idegenek ismét meggyújtották a földi világítást, a földiek pedig kikapcsolták a kékes fényt. Az átlátszó falhoz odament egy férfi meg egy nő. Nyugodtan levetették sötétpiros ruhájukat, és egymás kezét megfogva mozdulatlanná meredtek, majd lassan megfordultak, hogy a földiek szemügyre vehessék testüket, amely sokkal jobban hasonlított a földiekéhez, mint az arcuk. A fluoros emberek alakjának harmonikus arányossága teljesen megfelelt a földi szépségről alkotott fogalmaknak. A körvonalaknak egy kissé élesebb átmenetei, a bemélyedések és a domborulatok valamennyi vonalának bizonyos élessége azt a hatást keltette, hogy az idegenek teste valamelyest szögletesebb, vagy helyesebben: hangsúlyozottabban plasztikus, mint a földieké. Ezt a benyomást bizonyára csak fokozta bőrük szürke színe, amely a redőkben és a bemélyedésekben még sötétebb volt.

Fejük szépen, büszkén ült magas nyakukon; a férfinak széles válla volt, amilyen a harc és a munka emberének szokott lenni, a nőnek – gondolkodó lény anyjának – széles csípője egy csöppet sem állt ellentétben az ismeretlen bolygó küldötteinek világosan érezhető intellektuális erejével.

Amikor az idegenek a már ismerős hivő mozdulattal visszavonultak, és eloltották a sárga földi fényt, a földiek már nem haboztak.

A parancsnok kérésére, egymás kezét fogva, odaállt az átlátszó válaszfal elé Tej Eron és Afra Devi. A földitől erősen különböző világítás ellenére, amely a kék márvány hideg árnyalatát kölcsönözte az emberek testének, valamennyi űrhajós szinte felkiáltott elragadtatásában – annyira nyilvánvaló volt két társuk meztelen szépsége. Ezt mindjárt felfogták az idegenek is. Amennyire a kivilágítatlan folyosó homályában látni lehetett, össze-összenéztek, és érthetetlen, rövid taglejtésekkel jeleztek egymásnak valamit.

Afra és Tej büszkén és nyíltan állt ott, telve azzal az ideges nekibuzdulással, amely nehéz, sót kockázatos feladatok végrehajtásakor szokott felgerjedni. Végül az idegenek befejezték a felvételt, és felgyújtották saját fényüket.

– Most már nem kételkedem abban, hogy náluk is megvan a szerelem – mondta Tajna –, az igazi, gyönyörű és nagy emberi szerelem. ha egyszer ilyen szépek és okosak a férfiaik meg a nőik!

– Tökéletesen igaza van, Tajna, és csak fokozhatja örömünket, hogy mindenben megértenek bennünket! – válaszolt Mut Agg.

– Igen! Nézze meg csak Karit! Vigyázzon, Kari, bele ne szeressen abba a fluoros bolygóról való lányba, mert végzetes lenne mind a kettőjüknek!

Az asztronavigátor felocsúdott a révületéből, és elfordította a fehér tarhajó lakóira szegezett tekintetét.

– Pedig könnyen bele tudnék szeretni! – mondta szomorú mosollyal. – Bele bizony, annak ellenére, hogy a testünk nagyon különbözik, a bolygóink meg iszonyatos távolságra esnek egymástól. Most értettem meg az emberi szerelem egész hatalmas erejét.

A fiatalember visszafordult, hogy tovább nézegesse a barátságosan mosolygó idegen nőt.

Ekkor az idegenek előretoltak egy zöld képernyőt, amelyen kis figurák kezdtek mozogni. Libasorba haladva felfelé kapaszkodtak egy meredek hegylejtőn, és valamiféle nagy tárgyakat cipeltek. Amikor felértek egy fennsíkra, minden figura ledobta terhét, és hasravetette magát. A földi rajzfilmhez hasonló képsor a kimerültséget, a pihenés vágyát illusztrálta. A földiek is érezték, mennyire kimerítették őket részint a több órás feszült várakozás, részint a találkozás első élményei. A fluoros bolygó lakói nyilván számítottak arra, hogy más emberekkel találkoznak, és fel is készültek rá, például ilyen „társalgási” filmek készítésével.

A Tellur személyzete, bár nem készült a találkozásra, mégis ügyesen segített magán. A válaszfalhoz odatoltak egy gyors rajzok vetítésére szolgáló mozivásznat, és Jasz Tin, a Tellur művésze máris hozzáfogott egy képsor megrajzolásához. Először ugyanolyan fáradt emberkéket rajzolt, majd egy nagy ábrázatot olyan nyilvánvalóan kérdő kifejezéssel, hogy az idegenek felélénkültek, mint Tej Eron és Afra Devi megjelenésekor. A művész ezután a Földet vázolta fel, ahogy pályáján megkerüli a Napot, majd a tengelyforgást jelezte, a kört huszonnégy részre osztotta, és a felét beárnyékolta. Az idegenek hamarosan ugyanilyen vázlattal válaszoltak. Mind a két oldalon bekapcsolták a metronómokat, amelyek segítettek megállapítani a kis időegységek tartamát, aztán pedig kiszámítani a nagyobbakat is. Az űrhajósok megtudták, hogy a fluoros bolygó a saját tengelye körül nagyjából huszonnégy földi óra alatt fordul meg, de kilencszáz napig tart keringése a maga kék napja körül. Az a pihenési szünet, amelyet az idegenek javasoltak, öt földi órával volt egyenlő.

Az emberek szinte elkábulva távoztak az összekötő csőből. Kialudtak a fények a folyosóban, és kihunyt az űrhajók külső világítása is. A két csillagközi tarhajó sötéten, mozdulatlanul állt egymás mellett, mintha minden élőlény elpusztult volna bennük, eljegesedett volna a világűr iszonyú hidegségében és mélységes sötétségében.

De az űrhajók belsejében annak rendje-módja szerint haladt tovább a tudásra szomjas, tevékeny, meleg élet. A végtelenül leleményes emberi agy új eszközöket, módszereket keresett, hogyan közölje gondolkodó testvéreivel – akik távoli csillagok bolygóin születtek – azokat az ismereteket és reményeket, amelyek több ezer éves munka árán, tömérdek szenvedés és veszély közepette jöttek létre. Azokat az ismereteket, amelyek megszabadították az embert előbb a vad természet hatalmától – később pedig a vad társadalmi rend önkányától, a betegségektől, a túl korai megöregedéstől –, és amelyek a kozmosz végtelen magasába emelték.

A folyosóban való második találkozás csillagászati térképek bemutatásával kezdődött. Mind a földieknek, mind a fluoros bolygó lakóinak teljesen ismeretlenek voltak azoknak a csillagoknak a rajzai, amelyek mellett a két űrhajó elhaladt. (A csillagászoknak csak a Földön sikerült pontosan megállapítaniuk a kék égitest pontos helyét: a Tejútnak egy kis csillagködében van a Kígyótartó Tauja mellett.) Az idegen űrhajó útja a Kígyótartó északi részén levő csillaghalmaz felé vezetett, és akkor keresztezte a Tellur útvonala, amikor az elérte a Herkules csillagkép déli határát.

Az idegenek folyosóján egyszer csak ott állt egy vörös fémlemezből készült, embermagasságú rács. Ott forgott mögötte valami, amit a lemezek közötti nyílásokon át lehetett látni. Hirtelen minden lemez elmozdult, élével fordult a nézők felé, és eltűnt. A rács helyén óriási üres tér jelent meg a fluoros bolygó holdjainak a távolban tovaszáguldó, vakító kék gömbjeivel. Lassan közeledett maga a bolygó is. Egyenlítőjét áthatolhatatlan felhőzet széles kék övezete fonta körül. A pólusokon meg a pólusokhoz közeli övezetekben szürkésvörös fénnyel ragyogott a bolygó, a mérsékelt zónák pedig, kristálytiszta fehérségükkel, az idegen űrhajó burkolatához hasonlítottak. Itt, a csak gyengén párás atmoszférán át homályosan látni lehetett valamiféle tengerek, szárazföldek és hegyek kontúrjait, amelyek szabálytalan függőleges sávokban váltogatták egymást. A bolygó nagyobb volt, mint a Föld. Gyors forgása hatalmas elektromos mezőt hozott létre körülötte. Az egyenlítő mentén hosszú kinövések gyanánt lila fénynyalábok nyúltak bele a környező űrfeketeségébe.

Az emberek már több órája a lélegzetüket visszafojtva ültek az átlátszó válaszfal előtt, amelyen túl az ismeretlen berendezés továbbra is egymás után, megrázó realitással tárta elő a fluoros bolygóról készült képeket. A földi emberek látták egy hidrogén-fluoridból való óceán lila hullámait, amelyek a fekete homoksivatagok, a fűrészes gerincű hegyek vörös szirtjeit és lejtőit mossák; a hegyek kék holdfényben ragyognak. A pólusok közelében a környező levegő még jobban kéklett; még mélyebb és még tisztább lett annak az ibolyaszínű csillagnak sötétkék fénye, amely körül gyorsan száguldott a fluoros bolygó.

A hegyek itt kerek kupolák, magas hullámok, lankás feltüremlések formájában emelkedtek ki a síkból, és élénk-opálos fényben csillogtak. Sötétkék alkony lapult a mély völgyekben, amelyek a sarkvidéki hegyektől a déli tengerek füzérszerű övezetéig húzódtak. A nagy öblök opálos fényű világoskék felhőtakaróként gőzölögtek. Vörös fámból meg valamiféle fűzöld kövekből emelt óriási építmények szegélyezték a tengerpartokat, és végtelenül hosszú láncokban kapaszkodtak a függőleges völgyek mentén a pólusok felé. Az építményeknek ezt a gigantikus sokaságát, amelyet nagy-nagy magasságból is jól lehetett látni, zöldeskék lombú, sűrű növényzet széles szalagjai vagy lapus kupolájú hegyek tagolták, amelyek belülről úgy világítottak, mint a Föld opáljai vagy holdkövei. A sarkokat borító, megfagyott hidrogén-fluoridból való kerek jégsapkák drága zafíroknak tetszettek.

A sötét– és világoskék, az azúr– és lila színek uralkodtak mindenütt. Magát a levegőt világoskék ragyogás járta át, mint gyönge elektromos kisülés a gázt a fénycsőben. Az idegen bolygó világa hidegnek és szenvtelennek látszott, mint egy tiszta, távoli, kísérteties kristálylátomás. Olyan világ volt ez, amelyben nem lehetett érezni a Föld piros, sárga és narancssárga színeinek cirógató melegét és változatosságát.

Városok láncai látszottak a bolygó mindkét féltekéjén a földi mérsékelt és sarki zónáknak megfelelő övezetekben. A hegyek az egyenlítő felé haladva mind csúcsosabbak és sötétebbek lettek. Fűrész formájú fokok meredtek ki a tenger felszínének párájából, bordás gerincek húzódtak szélességi irányban, és szegéllyel vették körül a fluoros bolygó trópusi vidékeit.

Ott sűrű tömegben gomolygott a sötétkék pára; a kék csillag melegétől könnyen elpárolgó hidrogén-fluorid telitette a légkört, óriási felhőfalként közeledett a mérsékelt övezetek felé, ott összesűrűsödött, és vízesés módjára ömlött vissza a meleg egyenlítői övezetbe, óriásokhoz méltó gátak fékezték ezeknek az áramlatoknak a sebességét, boltozatokba és csövekbe szorították éket, hogy energiaforrásul szolgáljanak a bolygó erőműveinek.

Elviselhetetlen fénnyel tündököltek az óriási kvarckristálymezők – úgy látszik, a szilícium a mi sónk szerepét játszotta a hidrogén-fluorid-tenger vizeiben.

A képernyőn most közeledtek a városok. Körvonalaik élesen kirajzolódtak a hideg világoskék fényben. Ameddig csak a szem ellát, a pára kékes tejébe vesző, titokzatos egyenlítői zóna kivételével, a bolygó lakott övezeteinek egész területét beépítette, megváltoztatta, tökéletesítette az ember keze és alkotó elméje. Sokkal jobban megváltozott az a bolygó, mint a mi Földünk, amely még érintetlenül megőrzött hatalmas természetvédelmi területeket, régi romokat, illetve otthagyott fejtéshelyeket.

Embermilliárdok számtalan nemzedékének alkotása a hegyeknél is magasabbra nőtt, és körülfonta a fluoros bolygó egész felszínét. Az élet diadalmaskodott a viharos vizek és a sűrű légkör fölött, amelyet át– meg átjártak a kék csillag gyilkosan erős sugarai meg hihetetlenül hatalmas elektromos kisülései.

A Föld emberei feszülten figyeltek, és mintha kettéhasadt volna a tudatuk: emlékezetükben egyidejűleg megelevenedett szülőbolygójuknak látványa is. Nem úgy, ahogy hajdani őseink emlékeztek hazájukra, attól függően, hogy hol születtek és hol éltek; hol téres-tágas mezők és nyirkos erdők síkjának, hol szomorú, köves hegyeknek, hol áttetsző tengerek meleg napfényben boldogan ragyogó partjainak. Minden egyes űrhajós lelki szeme előtt elvonult az egész Föld, valamennyi éghajlati övezetének, a hideg, a mérsékelt és a forró országoknak egész változatosságával. Végtelenül szépek voltak az ezüstös sztyeppek, a szabad szél birodalmai, a sötét fenyőkből és cédrusokból, fehér nyírfákból, szárnyas pálmákból és óriási, kékes eukaliptuszokból álló hatalmas erdők is. Az északi országok ködös partjait mohos sziklafalak szegélyezik, a trópusi tenger kék csillogása közepett korallzátonyok fehérlenek. Havas hegyhátak fenségesen hideg, átható ragyogása, majd puszták csalóka, rezgő délibábja tűnik fel. Folyók következnek, méltóságosan lassúak és szélesek, vagy szilajok, amelyek fehér lovak méneseként száguldanak a szakadékos medrek nagy kövein át. Tobzódó színek, tarka virágok, kék földi ég, rajta felhők, mint fehér madarak, forró napsütés és komor, borongós, esős idő – évszakok örökös váltakozása. És a természetnek mindeme gazdagsága közepette – az embereknek, szépségüknek, törekvéseiknek, tetteiknek, ábrándjaiknak és meséiknek, örömüknek és bánatuknak, dalaiknak és táncaiknak, könnyeiknek és sóvárgó vágyaiknak még nagyobb tarkasága, változatossága.

Ugyanaz a lenyűgöző, értelmes munka, amely ámulatba ejt leleményességével, művésziességével, fantáziájával, gyönyöre formájával mindenütt: az épületekben, a gyárakban, a gépekben, az űrhajókban.

Lehet, hogy bolygójuk hideg kékes színeiben az idegenek is sokkal többet látnak óriási ferde szemükkel a földieknél, a náluk uralkodó egyhangú természet átalakításában pedig messzebbre jutottak, mint mi, a Föld fiai? Érlelődött a sejtés: mi, annak az oxigénes légkörnek teremtményei, amely százezerszerte gyakoribb a kozmoszban, már találtunk és még rengetegszer találunk az élet létrejöttéhez megfelelő feltételeket, mi még találkozunk és egyesülünk más csillagok bolygóiról való embertestvéreinkkel. De ők? A ritkán előforduló fluor szülöttei, szokatlan, fluoros szaruhártyájukkal és csontozatukkal, kék vérsejtjeikkel, amelyek úgy szívják magukba a fluort, mint a mi vörös vérsejtjeink az oxigént?.

Ezek az emberek be vannak zárva bolygójuk szűk határai közé. Bizonyára már régóta vándorolnak, hogy magukhoz hasonlókat keressenek, vagy legalábbis olyan bolygókat, amelyek fluoros légköre megfelelne nekik. De hogy találjanak meg a világmindenség végtelenjében ilyen roppant ritka gyöngyszemeket, hogyan jussanak el hozzájuk többezer fényév távolságán át? Így már érthető a kétségbeesésük és nagy kiábrándultságuk most, hogy – bizonyára már nem először – oxigénes emberekkel találkoztak.

Az idegenek folyosóján hatalmas épületek látképei váltották fel a fluoros bolygó panorámáját. A befelé lejtő falak a tibeti építkezésre emlékeztettek. Sehol sem voltak derékszögek, vízszintes síkok – a formák sima hajlatokkal, csavar– vagy csigaszere fordulatokkal haladtak a függőleges felől a vízszintes felé. A távolban sötét nyílás bukkant fel, amely körvonalait tekintve csavart tojásidomhoz hasonlított. Amikor közeledve nőttön-nőtt, látható lett, hogy az alsó része csigavonalban tekeredő széles út, amely felfelé haladva belevész egy egész várossal felérő épület óriási bejáratának sötétségébe. A bejárat fölött vörösbe foglalt nagy kék jelek látszottak, amelyek messziről vízfodrokra emlékeztettek. A bejárat egyre közeledett. Mélyében láthatóvá vált egy gyéren világított óriási terem, melynek falai úgy ragyogtak, mint a foszforeszkáló folypát.

A kép egyszer csak minden figyelmeztetés nélkül, hirtelen eltűnt. Az ámuló űrhajósokat, akik arra készültek, hogy valami rendkívülit látnak, mintha ütés érte volna. A folyosót az átlátszó falon túl a szokásos kékes fénnyel világították ki. Megjelentek az idegen űrhajósok. Ezúttal heves taglejtésekkel, nagyon gyorsan mozogtak.

E pillanatban a képernyőn egy folytatatásos képsor jelent meg. A képek olyan gyorsan peregtek tova, hogy a személyzet alig tudta követni, mit is ábrázolnak. Valahol a világűr sötétjében ugyanolyan fehér űrhajó halad, mint amilyen most ott függ a Tellur mellett. Látni lehetett, ahogy mindenfelé sugarakat szórva, villogva forog a középső gyűrűje. A gyűrű forgása hirtelen megszűnt, és az űrhajó egy kékes fényű törpecsillagtól nem messzire függve maradt a végtelen űrben.

Az űrhajóból – a képernyőn kis vonalak alakjában felvillanó – sugarak lövelltek a messziségbe, a bal alsó sarokban pedig feltűnt egy másik űrhajó. A repülő vonalkák elérték ezt a másikat, amely mozdulatlanul állt egy földi űrhajó mellett; az emberek az utóbbiban a Tellurra ismertek. Ekkor a fehér űrhajó, társának hívására, elindult a Tellur mellől – valahová a fekete messzeségbe.

Mut Ang olyan hangosan felsóhajtott, hogy alárendeltjei néma kérdéssel fordultak feléje.

– Igen! Hamarosan elmennek. Valahol nagyon messzire, haladt egy máik űrhajójuk. Valamilyen módon érintkezésben voltak egymással, bár nem tudom, hogyan lehetséges ez, amikor mérhetetlen távolságok választják el egymástól a két űrhajót. Most történt valami a másik űrhajóval, hívása eljutott ide, ezekhez az idegenekhez, bár helyesebb volna, ha barátainknak nevezném őket.

– Lehet, hogy nem sérült meg, hanem valami fontosat talált? – kérdezte halkan Tajna. – Lehet. De mindegy, hogy mi történt – elmennek. Teljes erőnkből igyekeznünk kell, hogy minél több adatot átvegyünk és feljegyezzünk. És ami a fő: térképeket az útvonalukról, találkozásaikról. Mert nem kételkedem abban, hogy már találkoztak ilyen oxigénes emberekkel, amilyenek mi vagyunk.

Az idegenekkel való tárgyalásokból kiderült, hogy már csak huszonnégy óra hosszat maradhatnak. Az emberek, akik különleges serkentőszereket vettek be, eszeveszetten dolgoztak, és győzték is a versenyt a fluoros bolygó gyors szürke lakóinak kimeríthetetlen energiájával.

Másolatot készítettek képes és szöveges tankönyvekről, úgyszintén magnóra vették az idegen nyelv hangzását is. Kicseréltek egész ásvány–, víz– és gázgyűjteményeket is, amelyeket szilárd, áttetsző ládikákban tároltak. Afra a fáradtságtól sápadtan állt a fiziológiai folyamatok görbéi, a genetikai sémák és képletek meg a fluoros bolygó lakóinak szervezeti fejlődését, az embrionális állapot szakaszait ábrázoló vázlat előtt. Ugyanakkor a fluoros fehérjék molekuláinak végtelen láncai meghökkentben hasonlítottak a mi fehérje-molekuláinkhoz: ugyanazok az energiaszűrők, ugyanazok a gátak, amelyek az élő anyagnak az entrópiával vívott harca során keletkeztek.

Eltelt húsz óra. A csőfolyosóban megjelent Tej és Kari; a kimerültségtől már-már félholtan hoztak szalagformájú csillagászati térképeket, amelyekben fel volt tüntetve a Tellur egész útja a Naptól a találkozás helyéig. Az idegenek még jobban fokozták az iramot.

A földiek emlékezőgépeinek képmagnószalagjai rögzítették teljesen ismeretlen csillagok elhelyezkedését, ismeretlen jelekkel jelzett távolságokat, asztrofizikai adatokat, amelyek bonyolult cikcakkokban keresztezték a két fehér űrhajó útját. Mindezt majd később kell kihüvelyezni azoknak a magyarázó táblázatoknak alapján, amelyeket már előre kikészítettek az idegenek.

És végül az emberek nem tudták megállni, hogy fel ne kiáltsanak örömükben. Előbb az egyik, majd a másik, a harmadik, a negyedik, az ötödik csillagnál jelentek meg a képernyőn olyan felnagyított körök, amelyekben bolygók keringtek.

Az esetlen, hasas űrhajó képét más, csinosabb tarhajók egész raja váltotta fel. Az űrhajótestek alól lebocsátott tojásdad platformokon valamiféle lények álltak sajátos űrruhákban – kétségtelenül emberek. A nyolcelektronos atom – az oxigén – jele koronázta meg a bolygók és az tarhajók ábrázolását, de a bemutatott bolygók közül a vázlaton csak kettőt kötöttek össze űrhajóval: az egyik egy nagy vörös nap közelében keringett, a másik meg egy F színképtípusú, fényes aranysárga csillag körül. Úgy látszik, a többi három csillag bolygóin az egyébként szintén oxigénes élet még nem ért el olyan magas színvonalat, amely lehetővé tette volna a kijutást a kozmoszba, vagy ott talán még nem is jelentek meg gondolkozó lények.

A földi embereknek ezt nem sikerült tisztázni, de most már felbecsülhetetlen értékű adatok voltak a kezükben azokról az utakról, amelyek ezekhez, a két űrhajó találkozási helyétől sok száz parszek távolságra eső lakott világokhoz vezetnek.

Eljött a búcsú ideje.

A két űrhajó személyzete felsorakozott egymás előtt az átlátszó fal két oldalán. A Föld halvány bronzszínű emberei és annak a fluoros bolygónak szürke bérű emberei, amelynek neve ismeretlen maradt a földiek előtt. Barátságos és szomorú mozdulatokkal integettek egymásnak, és okos, figyelmes szemük kölcsönösen érthető tekintetével mosolyogva búcsúzkodtak.

Soha nem tapasztalt, szívszorongató fájdalom kerítette hatalmába a Tellur embereit. Még a szülőbolygójukról való elrepülés – azzal a tudattal, hogy majd csak hétszáz év múlva térnek vissza –, még az sem rémlett ilyen fájdalmas, pótolhatatlan veszteségnek. Nem lehetett beletörődni abba a tudatba, hogy ezek a különös, de szép és jó emberek néhány perc múlva örökre eltűnnek a kozmosz végtelenjében, hogy magukra maradva, reménytelenül tovább keressenek hozzájuk hasonlóan élő gondolkozó lényeket.

Az tarhajósok talán csak most értették meg egész lényükkel, teljesen, hogy minden kutatásban, törekvésben, ábrándban és harcban – az ember a legfontosabb. Az egész galaktika, az egész végtelen világmindenség minden csillaga és minden civilizációja számára a legfőbb – az ember, az ő elméje, az ő érzései, az ő ereje, szépsége, élete!

Az ember fejlődése, fennmaradása, boldogsága – ez a mérhetetlen jövő feladata a Kígyó Szíve fölött aratott győzelem után, amikor az alacsony szervezettségű emberi társadalmakban megszűnik az életenergia esztelen, ostoba és gonosz tékozlása.

Az ember az egyetlen erő a kozmoszban, amely értelmesen tud cselekedni, és a legfélelmetesebb akadályokat is legyűrve képes haladni a világ célszerű és sokoldalú átalakítása, vagyis a túláradóan gazdag érzésekkel teli, hatalmas és értelmes élet szépsége felé.

Az idegenek parancsnoka valami jelt adott. Az a fiatal nő, aki bemutatta a fluoros bolygó lakóinak testi szépségét, arrafelé iramlott, ahol Afra állt. Karját szélesen széttárva szinte hozzátapadt a válaszfalhoz, hogy jelképesen megölelje a gyönyörű földi nőt. Afra az orcáján legördülő könnyeket észre se véve, szinte nekicsapódott az átlátszó falnak, mint egy vergődő rab madár az ablaküvegnek.

Az idegeneknél kialudt a fény, és az elsötétült üveg olyan örvénnyé vált, amelyben elmerült a földiek minden felbuzdulása.

Mut Ang bekapcsoltatta a földi világítást, de a folyosó túlsó fele üres volt.

– Külső csoport, felölteni az tarruhákat; hogy szétkapcsoljuk a folyosót! – törte meg a szomorú csöndet Mut Ang parancsoló hangja. – Gépészek – a motorokhoz; asztronavigátor – a kormányzóposztra! Mindenki készüljön fel a továbbrepülésre

Az emberek elszállingóztak a folyosóból. Elvitték a műszereket is. Csak Afra állt mozdulatlanul az oldalsó nyílás halvány fényénél, mintha jégbilincsbe verte volna a csillagközi tér hidege.

– Afra! – kiáltotta oda neki valahonnan az űrhajó belsejéből Tej Eron. – Csukjuk be azt a nyílást! Szeretnénk figyelni az indulásukat.

A fiatal nő hirtelen felocsúdott.

– Álljon meg! Tej, álljon meg! – kiáltotta, majd a parancsnokhoz futott.

A másodparancsnok meglepődve, zavartan állt, de Afra nagyon hamar visszatért. Mellette szaladt Mut Ang is.

– Tej! Fényszórót a folyosóba! Hívja a technikusokat, állítsák fel újra a képernyőt! rendelkezett futtában a parancsnok.

Az emberek úgy siettek, mint veszély idején. Erős fénysugár lövellt a folyosó mélyébe, és ugyanolyan időközökkel pislogott, mint a Tellur lokátora a két űrhajó találkozásának első pillanatában. Az idegenek a munkájukat félbeszakítva megjelentek a csőfolyosóban. A földiek meggyújtották a 430-as kékes fényt. Afra remegve hajolt a rajztábla fölé; a képernyőn mindjárt megjelentek a biológus sebtében felrajzolt vázlatai. Az átöröklési mechanizmusok kettős spirális lánca nagyjából nyilvánvalóan egyforma mind a földi, mind a fluoros embereknél. Afra, miután ezeket felvázolta, megrajzolta az emberi szervezetben végbemenő anyagcsere görbéjét, amelynek az a lényege, hogy a csillagszere égitesteknek a növények által hasznosított sugárzó energiája egyformán alakul át. A fiatal nő a mozdulatlan szürke figurákra tekintett, és keresztülhúzta a kilencelektronos fluoratomot, helyébe odatette az oxigént.

Az idegenek összerezzentek. Parancsnokuk előrelépett, egészen közel vitte arcát az átlátszó válaszfalhoz, és óriási szemével figyelmesen nézegette Afra hevenyészett vázlatait. Majd hirtelen a homloka fölé emelte összekulcsolt kezét, és mélyen meghajolt a földi nő előtt.

Megértették azt, ami csak merész ötletként, a búcsú utolsó pillanatában és csupán az elválás okozta szomorúság következményeként pattant ki Afra agyából. Afra azoknak a vegyi átalakulásoknak megváltoztatására, vakmerő helyettesítésére gondolt, amelyek működésbe hozzák az ember egész, rendkívül bonyolult szervezetét. Az átöröklés mechanizmusára való ráhatás útján oxigénesre kell átállítani a fluoros anyagcserét! A fluoros emberek őrizzék meg minden sajátságukat, egész átöröklődési rendszerüket, de kényszerítsék rá testüket, hogy más energetikai alapokon működjék. Ez a gigantikus feladat még olyan messze volt a megvalósulás lehetőségétől, hogy még az a hétszáz év, amely alatt a Tellur távol volt és lesz a Földtőt – még a tudományos sikerek szakadatlan fejlődésének ez a hét évszázada is aligha hozza jelentősen közelebb a megoldást.

De milyen végtelenül sokat lehet elérni a két bolygó egyesített erőfeszítései árán! Ha pedig más gondolkodó testvéreik is csatlakoznak hozzájuk... a fluoros emberiség nem enyészik el nyomtalan árnyként a világmindenség végtelenjében.

Amikor a megszámlálhatatlan csillag és galaktika különböző bolygóiról származó emberek elkerülhetetlenül egyesülnek a kozmoszban, akkor talán a fluoros bolygó lakói sem lesznek számkivetettek – csupán testi felépítésük egészen ritka esetlegessége miatt.

Vagy talán túlzott volt az elkerülhetetlen elválás meg a veszteség miatt érzett fájdalom? A fluoros emberek meg a Föld emberei, akik mérhetetlenül távol esnek egymástól mind bolygóik, mind testük felépítését tekintve – értelmüket és érzelmeiket illetően már egészen közel vannak egymáshoz. Afrának, aki belenézett a fehér tarhajó parancsnokának óriási szemébe, úgy tetszett, hogy mindezt kiolvasta belőlük. Vagy ez csupán saját gondolatainak visszatükröződése volt?

De az idegenek láthatólag ugyanúgy hittek az emberi értelem hatalmában, mint a földi emberek. Ez az oka annak, hogy még az a csekélyke remény is, amelynek szikráját a biológusnő villantotta fel, olyan sokat jelentett nekik, hogy az az integetés, amellyel elbúcsúztak, nem annyira az elválás, mint inkább a jövendő találkozásokra utaló jel volt.

A két űrhajó lassan, óvatosan távolodott egymástól, nehogy a segédmotorok kárt tegyenek valamelyikükben. A fehér űrhajó egy pillanattal korábban burkolózott vakító lángfelhőbe, amely mögött – mikor kialudt – a kozmosz sötétségén kívül semmi sem maradt.

Ekkor vigyázatosan nekilendülve, a Tellur is megkezdte a pulzációt, amely mintegy hídként szolgált: megrövidítve a csillagközi utak mérhetetlen hosszúságát. Az emberek, a védőburák biztos védelme alatt, már nem látták, hogyan rövidülnek meg a feléjük száguldó fénykvantumok, hogyan válnak mind ibolyaszínűbbé a távolban csak kéknek látszó csillagok. Aztán az űrhajó a nulla-tér áthatolhatatlan sötétségébe merült, amelyen túl ott virult és várta az űrhajósokat a Föld melegen lüktető élete.

Makai Imre fordítása

Robert Sheckley

A TRANAI

Egy szép júniusi reggelen magas, ösztövér, átható tekintetű, józanul öltözött fiatalember sétált be a Transstellar Utazási Iroda helyiségébe. Rá se nézett a Mars aratóünnepét hirdető tarka plakátra, szeme nem akadt meg a Triganium őserdei táncait ábrázoló és az egész falat beborító fényképmontázson; semmibe vette még azt az ugyancsak szuggesztív festményt is, amelynek tárgya az Opiuchus-II. hajnalköszöntő szertartása volt; érzéketlenül haladt el mindezek mellett, s odalépett a jegykiadó tisztviselő íróasztalához.

– A Tranaira kérek jegyet – mondta.

A tisztviselő becsukta a Hasznos Találmányok előtte levő példányát, és összevonta a szemöldökét.

– Tranai? Tranai? Az nem a Kent-IV. egyik holdja?

– Nem – mondta a fiatalember. – A Tranai bolygó, amely az azonos nevű nap körül kering. Oda kérek egy jegyet.

– Még a nevét se hallottam. – A tisztviselő levett egy csillagkatalógust, egy sematikus csillagtérképet és az Űrmellékvonalak egy példányát.

– Nos – jegyezte meg végül –, az ember mindennap tanul valami újat. Szóval ön a Tranaira kíván eljutni, Mr....

– Boozgoe. Marvin Boozgoe.

...Boozgoe. Nos, úgy rémlik, a Tranai épp a határán van annak, ameddig az ember a Földről el tud jutni, s még belül a Tejúton. De oda senki se jár.

– Tudom. Meg tudja szervezni az odautazásomat? – kérdezte Boozgoe, s hangjában érezni lehetett az elfojtott idegességet.

A tisztviselő a fejét rázta.

– Sajnos lehetetlen. Odáig még menetrenden kívüli járatok se közlekednek.

– És mennyire tudnám megközelíteni?

A tisztviselő megnyerő mosolyt vetett rá.

– De hát minek? Ajánlhatok önnek olyan világot, ahol mindazt megtalálja, amit ezen a Tranain keres, és ráadásul nincs is messze, polgári árakra számíthat, kellemes szállodákra, túralehetőségekre.

– A Tranaira megyek – jelentette ki komoran Boozgoe.

– De ha egyszer nem tud odajutni – magyarázta türelmesen a tisztviselő. – Mégis, mit gondol, mit talál ott? Talán a segítségére lehetek.

– Azzal lehet a segítségemre, ha jegyet ad addig, ameddig.

– Kalandot keres? – kérdezte a tisztviselő, és egy pillantással fölmérte Boozgoe csöppet sem atlétikus termetét és tudósmód görnyedt tartását. – Engedje meg, hogy ez esetben az Africanus-II-re hívjam fel szíves figyelmét; ott őskőkort talál, vad törzseket, kardfogú tigrist, emberevő páfrányokat, futóhomokot, működő tűzhányókat, pterodactylusokat és amit csak akar. Az expedíciók New Yorkból indulnak ötnaponként, és a legnagyabb veszedelmet tökéletes biztonsággal kombinálják. Dinosaurus-trófea garantálva, ha nincs, visszakapja a pénzét.

– Tranai – mondta Boozgoe.

– Hm – mondta a tisztviselő, és elismerő pillantást vetett Boozgoe eltökélt ajkára és elszánt tekintetére. – Talán ráunt a Föld puritán kötöttségeire? Akkor az Almagordo-III-at ajánlanám, a Déli Csillagvonulat Gyöngyét. Tíznapos társasutazásunk költségében benne foglaltatik egy kirándulass az almagordói Kasbába, látogatás nyolc éjjeli mulatóba; az alsó pohár ingyen, a költségünkre; látogatás egy zintalműhelyben, ahol eredeti zintal-öveket, – papucsokat és – tárcákat lehet vásárolni mesebeli olcsón, és két szeszfőzde megtekintése. Az almagordói lányok szépek, élénkek és üdítően naivak. A turistát az emberi lények legmagasabb rondó és legkívánatosabb típusának tekintik. Azonkívül.

– Tranai – mondta Boozgoe. – Meddig tudom megközelíteni? A tisztviselő mogorván vette elő a jegyfüzetet.

– A Csillagképek Királynőjével felmegy a Legis-II-ig, ott átszáll a Galaktika Büszkeségére, amely elviszi egészen Ouméig. Ott egy helyi járatra kell átszállnia, mely megáll a Marhangon, Inchangon, Pankangon, Lekungon és az Osztrigán, és ha útközben le nem robban, a Tung-Bradar-IV-en teszi le. Onnét különhajót kell fogadnia, amely a Galaktikus Örvény mellett (ha ugyan eljut mellette) elviszi egész Vonulatváradig, onnét már csak a postarakéta jár Bellismorantiba. Azt hiszem, a postarakéta jár még. Ezzel eljutott körülbelül félútig. Onnét teljesen magára van utalva.

– Nagyszere – mondta Boozgoe. – Ma délutánra ki tudná tölteni az úrlapokat? A tisztviselő bólintott.

– Mr. Boozgoe – kérdezte elkeseredetten –, mégis miféle hely az a Tranai?

– Utópia – mondta Boozgoe, s üdvözült mosollyal nézett rá.

Marvin Boozgoe élete java részét a New Jerseyi Seakirkben élte le, amely majd ötven évig hol az egyik, hol a volt. Seakirk lakosainak túlnyomó többsége közömbösen szemlélte az egészen fentről egészen lantig terjedő korrupciót, a szerencsejátékot, a bandaháborúkat, a kamaszok iszákosságát. Hozzászoktak a pocsék utak látványához, az ősöreg vízvezetékcsövek gyakori tőréséhez, a villanyszolgáltatás zavaraihoz, a rozzant, öreg házak összeomlásához, miközben a fejesek egyre nagyobb villákat, egyre nagyobb úszómedencéket s egyre jobban fűtött versenyistállókat építettek. Beletörődtek. De Boozgoe nem.

Született keresztes vitéz lévén, leleplező cikkeket irogatott, amelyek sose jelentek meg; leveleket a Kongresszushoz, amelyeket el sem olvastak; korteskedett becsületes jelöltek mellett, akiket nem választottak meg; megszervezte a Városszépítési Bizottmányt, a Le a Banditizmussal Ligát, a Polgárok Szövetségét a Becsületes Rendőrségért, a Szerencsejáték Elleni Társulatot, az Azonos Munkalehetőséget a Nőknek Mozgalmat és még vagy tucat hasonlót.

Igyekezetével semmire se ment. Az emberek túlságosan elfásultak már ahhoz, hogy törődjenek vele. A politikusok meg agyszaróan kinevették. Boozgoe pedig ki nem állhatta, ha kinevetik. S mindeme gondjához ráadásul menyasszonya is faképnél hagyta egy nagyhangú, rikítóan, sportosan öltőzött fiatalember kedvéért, aki mindezt egyetlenegy jó tulajdonsággal ellensúlyozta: övé volt a Seakirki Építővállalat részvénytöbbsége.

Ez megrondító csapás volt. A lányt láthatóan nem érdekelte a tény, hogy a SÉV a cementhez aránytalanul sok homokot kever, és hüvelyknyit lespórol az acélgerendákból. Mikor ezt szóvá tette, ezt a választ kapta:

– Hát aztán, Marvin? Ez van. Mindenki a piacról él.

De Marvin nem volt hajlandó tudomásul venni, hogy ez van. Nyomban betért Eddie Holdvilág Bárjába, és két pohár közt a Venus zöld poklában összeeszkábált magányos fűkunyhó kellemetességein tűnődött.

Egy szálfatartású, sasorrú öregember lépett az ivóba. Járásáról, sápadtságáról, a sugársebhelyek nyomairól, messze tekintő szürke szeméről Boozgoe rögtön látta, hogy űrjáró.

– Egy Tranai Speciált, Sam – mondta a csaposnak az öreg űrjáró.

– Már adom is, Wad kapitány – mondta a csapos.

– Tranai? – dünnyögte önkéntelenül Boozgoe.

– Tranai – mondta a kapitány. – Még a nevét se hallotta, mi, fiam?

– Soha – vallotta be Boozgoe.

– Nos, fiam – mondta Wad kapitány. – Ma este szörnyen beszédes kedvemben vagyok, és elmondok magának egy történetet az áldott Tranairól, mely messze-messze, még a Galaktikus Örvényen is túl kering az űrben.

A kapitány szeme elhomályosult, és ajka zord vonalát megenyhítette a mosoly.

– A régi szép időkben, azokon az acélhajókon még vasemberek szolgáltak. Johnny Cavanaugh, Frog Larsen és én akár a pokolba is kilövettük volna magunkat egy fél hajórakomány tergániumért. S akár Belzebubot is hurokra kerítettük volna, ha a fedélzeten híján voltunk a munkás kéznek. Ez akkoriban volt, mikor még az űrskorbut vitt el minden harmadik embert, és a nagy Dan McClintock szelleme kísértett az űrösvényeken. A Vörös Kakas fogadót az AA-342-es aszteroidán akkoriban még Moll Gann vezette, ötszáz földi dollárt is elkért egy pohár sörért, de megkapta, mert nem volt más kocsma közel s távol tízmilliárd mérföldnyire. Akkortájt még kalóztik leskelődtek a Csillagvonulat mentén, és a Prodengumba tartó űrhajóknak vesszőt kellett futniuk a Mészvissza-szorosban. Így hát el tudja képzelni, fiam, hogy éreztem magam, mikor egy szép napon rábukkantam a Tranaira.

Boozgoe figyelmesen hallgatta mindazt, amit a vén kapitány a nagy napokról, a vaségnek nekirugaszkodó s kifelé, a Galaktika távoli határai felé tartó törékeny hajókról mesélt. És ott, a nagy semmi szegélyén volt a Tranai.

A Tranai, ahol megtalálták az Utat, és ahol az emberek nem voltak többé a Kerék rabjai! A tejjel-mézzel folyó Tranai, a békés, alkotó, boldog társadalom, ahol se szentek, sem aszkéták, se nagyeszűek nincsenek, csak hétköznapi emberek, akik megvalósították Utópiát!

Wad kapitány egy álló óra hosszat mesélt a Tranai sokféle csodáiról. Miután a történetet befejezte, panaszosan megjegyezte, hogy kiszáradt a torka. Ez űrtorok, mondta, és Boozgoe rendelt neki még egy Tranai Speciált, és magának is egyet.

Az egzotikus, zöldesszürke keveréket szopogatva Boozgoe maga is beleveszett a Tranai álmába. Végül nagyon szelíden megkérdezte: – És miért nem megy vissza, kapitány? Az öreg megrázta a fejét.

– Tudja, az űrcsúz. Én már örökre a Földhöz vagyok kötve. Hol voltunk mi még akkor a modern orvostudománytól. Én már csak afféle földi embernek való munkára vagyok alkalmas.

– Most hol dolgozik?

– Művezető vagyok a Seakirki Építővállalatnál – sóhajtott az öreg. – Én, aki valamikor egy ötvenfúvókás klipper kapitánya voltam. És amilyen betont ezek készítenek. No, megiszunk még egy pohárkával a gyönyörű Tranai tiszteletére?

Megittak többel is. Mire Boozgoe elhagyta a bárt, már megszületett benne az elhatározás. Valahol a világmindenségben, megtalálták a modus vivendit, beteljesítették az ember ősi álmát a tökéletességről.

Ennél kevesebbel nem éri be.

Másnap fölmondta az állását a Keleti-parti Robotműveknél, és kivette megtakarított pénzét a bankból. A Tranaira készült.

Beszállt a Legis-II-re tartó Csillagképek Királynőjére, s arról átszállt Oumé felé a Galaktika Büszkeségére. Miután megállt a Machangon, Inchangon, Pankangon, Lekungon és az Osztrigán – csupa sivár kis hely –, megérkezett a Tung-Bradar-IV-re. Szerencsésen maga mögött hagyta a Galaktikus Örvényt, és végül kikötött a Bellismorantin, ahol véget ért a Terra befolyási övezete.

Innét egy űrjárat uzsoraáron elvitte a Dvasta-II-re. Onnét egy teherrakétával elhajózott a Seves, Olgo és Mi mellett a Mvanti ikerbolygóra. Ott leragadt három hónapra, s az idejét arra használta, hogy egy hipnopedagógiai tanfolyamon megtanulja a tranai nyelvet. Végül felfogadott egy dzsungelpilótát, hogy elvigye őt a Dingre.

A Dingen börtönbe vetették, mint higastomeritreai kémet, de sikerült egy g'Moreeba tartó ércszállító rakéta rakománya közt elbújva megszöknie. A g'Moreen kigyógyították a fagyásból, hőgutából és elsőfokú sugárégési sebeiből, s végül sikerült megtalálnia a módját, hogy átkeljen a Tranaira.

Mikor az űrhajó elsiklott a Doé és Ri hold mellett, és Port Tranaiban leszállni készült, alig tudta elhinni, hogy célhoz ért.

A lékzsilipek megnyíltak, s Boozgoe-a mélységes levertség vett erőt. Ez részben egyszerű kimerültség volt – ekkora utazás után elkerülhetetlen. De ami sokkal fontosabb, egyszerre megrémült, hátha az egész Tranai csalásnak bizonyul?

Átkelt a Galaktikán egy öreg űrjáró meséi alapján. S most valahogy egyre valószínűtlenebbnek érezte a dolgot. Még Eldorádó is hihetőbb, mint az a Tranai, amire számított. Kiszállt. Port Tranai meglehetősen kellemes városkának ígérkezett. Az utcákon nyüzsögtek az emberek, és a boltok teli voltak áruval. A mellette elmenő férfiak, mint az emberek mindenütt. A nők meg igazán csinosak.

De volt valami különös, valami alig észrevehetően, mégis kifejezetten baljós, valami idegen a levegőben. Beletelt egy percbe, míg megfejtette, mi az.

Rádöbbent, hogy legalább tíz férfi jut minden látható nőre. És ami még ennél is különösebb, ahány nőt csak látott, az mind vagy tizennyolc évesnél fiatalabb vagy harmincöt évesnél idősebb volt.

Vajon mi történhetett a tizennyolc és harmincöt közti korcsoporttal? Tilos a nyilvánosság előtt megjelenniük? Vagy járvány pusztított köztük?

Nincs más hátra, várnia kell, majd kiderül.

Elment az Idrig épületébe, ahol a tranai kormányhivatalok székeltek, és bejelentkezett a bevándorlási ügyek miniszterénél. Az nyomban fogadta is.

A miniszter szobája kicsi volt és zsúfolt, s különös kék foltok tarkították a tapétát. De amin Boozgoe szeme először megakadt, az egy nagy öbű, hangtompítós, távcsöves puska volt, ott lógott fenyegetően az egyik falon. De nem volt ideje ezen eltöprengeni, mert a miniszter fölpattant a karosszékéből, és lelkesen megrázta a kezét.

Zömök, vidám ember volt, az ötvenes évei elején. Nyakában kis érmet viselt, rajta a Tranai címerével, egy cső kukoricával, amibe épp belecsap a villám, és kettéhasítja. Boozgoe helyesen arra következtetett, hogy ez az iroda hivatalos pecsétnyomója.

– Üdvözlöm a Tranain – köszöntötte szívélyesen a miniszter. Ledobott egy halom papirost az egyik székről, és hellyel kínálta Boozgoe-t.

– Miniszter úr. – kezdte Boozgoe ünnepélyesen, tranai nyelven.

– Den Melithnek hívnak. Szólítson csak Dennek. Nekünk itt nem szokásunk hivataloskodni. Tegye csak föl a lábát nyugodtan az íróasztalra, és érezze magát itthon. Szivart? – Nem, köszönöm – mondta Boozgoe kissé döbbenten. – Minisz. bocsánat, Den, én a Terráról jöttem, egy bolygóról, amelyről talán hallott már.

– Hogyne, hogyne – mondta Melith. – Ideges, nyugtalan hely, nem? Persze nem akarom megsérteni.

– Szó sincs róla. Pontosan ez az én véleményem is. Ezért jöttem ide. – Boozgoe egy kissé elbátortalanodott, remélte, hogy nem lesz nagyon nevetséges. – Nos, én hallottam egyet-mást a Tranairól. Ha végiggondolom, elég képtelenül hangzik. Mégis, ha nem veszi rossz néven, lenne egy-két kérdésem.

– Tessék – mondta Melith lelkesen. – Mindenre őszinte választ kap.

– Köszönöm. Úgy hallottam, a Tranain semmiféle háború nem volt már vagy négyszáz éve.

– Hatszáz – helyesbített Melith. – És hihetőleg nem is lesz. – Valaki azt mondta, hogy a Tranain nincs bűnözés.

– Semmiféle.

– Következésképpen nincs rendőrség, nincs törvényszék, nincsenek bírók, seriffek, hóhérok, utógondozók és nyomozók. Nincsenek börtönök, javítóintézetek, sem más büntetés-végrehajtó intézmények.

– Ilyesmire semmi szükségünk – magyarázta Melith –, minthogy itt bűnözés sincsen. – Úgy hallom – mondta Boozgoe –, hogy a Tranain ismeretlen fogalom a szegénység. – Legalábbis én még nem hallottam róla – mondta Melith vidáman. – Igazán nem gyújt ráz

– Nem, köszönöm – mondta Boozgoe, és lelkesen előrehajolt. – És tudtommal sikerült megvalósítaniuk az egészséges gazdasági egyensúlyt, anélkül, hogy szocialista, kommunista, fasiszta vagy bürokratikus intézkedésekhez folyamodtak volna.

– Úgy van – mondta Melith.

– S hogy a maguk társadalma tulajdonképpen a szabad vállalkozáson alapszik, virágzik az egyéni kezdeményezés, és az állami beavatkozás nem haladja meg az abszolút minimumot.

Melith bólintott.

– A kormány épp csak hogy némi szabályozó tevékenységet folytat, gondoskodik az öregekről, és szépíti a tájat.

– És az is igaz, hogy maguk megvalósították az igazságos vagyonmegoszlást állami beavatkozás nélkül, adózás nélkül, teljesen önkéntes elhatározás alapján? – kérdezte Boozgoe.

– Hogyne, teljesen.

– És igaz, hogy a tranai kormányzat egyik szintjén sem létezik korrupció?

– Egyiken sem – mondta Melith. – Gondolom, ezért találunk olyan nehezen embert a közhivatalok betöltésére.

– Akkor Wad kapitány igazat beszélt! – rikkantott fel Boozgoe, képtelen lévén uralkodni magán. – Ez Utópia

– Mi kedveljük – mondta Melith.

Boozgoe mély lélegzetet vett és megkérdezte:

– Itt maradhatnék?

– Miért ne? – húzott elő Melith egy űrlapot. – Mi nem korlátozzuk a bevándorlást. Megmondaná, mi a szakmája?

– A Földön robottervező voltam.

– Bőven lesz munkaalkalma.

Melith nekilátott, hogy kitöltse a nyomtatványt. Tolla tintapacát ejtett. A miniszter csak úgy fél kézzel hozzávágta a tollat a falhoz, a toll eltört, és újabb kék foltot ejtett a tapétán.

– Majd valamikor máskor kitöltjük a papírokat – mondta. – Most nem vagyok olyan hangulatban. – Hátradűlt a karosszékében. – Hadd adjak magának egy tanácsot. Itt, a Tranain úgy érezzük, hogy elég közel járunk, ahogy maga hívja, az Utópia valóra váltásához. De a mi államunk nem valami szervezett állam. Nincsenek bonyolult törvényeink. Számos íratlan törvénynek engedelmeskedünk, vagy szokásnak, ha úgy jobban tetszik. Majd rájön, hogy melyek azok. Mindenesetre tanácsos – ha nem is muszáj – követnie őket.

– Az csak természetes! – kiáltott fel Boozgoe. – Biztosíthatom, uram, hogy semmiképpen nem áll szándékomban veszélyeztetni az önök paradicsomát.

– Ó, én nem magunk miatt aggódom – mondta Melith derűsen mosolyogva. – A maga biztonsága jár az eszemben. Talán a feleségem is tud valami tanácsot adni. Megnyomott egy nagy piros gombot az íróasztalán, a szobában kék pára támadt, összeállt, és Boozgoe egy pillanat múltán csinos fiatalasszonyt pillantott meg maga előtt. – Jó reggelt, drágám – mondta az asszony Melithnek.

– Délután van – világosította fel Melith. – Drágám, ez a fiatalember nagyon messziről, a Földről jött, hogy itt telepedjék le, a Tranain. Megadtam neki a szokásos tanácsokat. Nem lehetnél valamivel te is a segítségére?

Mrs. Melith egy pillanatra elgondolkozott, aztán megkérdezte Boozgoe-t:

– Maga nős?

– Nem, asszonyom.

– Ez esetben meg kell ismerkednie valami csinos lánnyal – mondta a férjének Mrs. Melith. – Ha nem is tiltjuk, de nem nagyon kedveljük a Tranain a nőtlenséget. Lássuk csak. Mit szólnál ahhoz a csinos kis briganti lányhoz?

– Jegyben jár – mondta Melith.

– Igazán? Ilyen soká voltam sztázisban? Drágám, nem mondhatnám, hogy nagyon figyelmes voltál.

– Rengeteg a dolgom – mentegetőzött Melith.

– És mit szólnál Mihna Vensishez?

– Nem az ő esete.

– És Janna Vley?

– Ragyogó! – Melith rákacsintott Boozgoe-ra. – Rendkívül vonzó ifjú hölgy. Az íróasztalában egy új tollat keresett, lefirkantott egy címet, és odaadta Boozgoe-nak. Feleségem majd fölhívja telefonon a lányt, és megmondja neki, hogy hívja meg magát holnap estére.

– És, ugye, átjön valamelyik este vacsorára? – kérdezte Mrs. Melith. – Boldogan – felelte Boozgoe teljesen elképedve.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta Mrs. Melith. Férje megnyomta a piros gombot. Kék pára képződött, és Mrs. Melith eltűnt.

– No hát akkor zárjuk be a boltot– mondta Melith, és megnézte az órát. – Nem maradhatok itt túlórában, mert még megszólnának. Ugorjon be valamelyik nap, és majd kitöltjük a nyomtatványokat. És okvetlenül látogassa meg Borg elnököt is, az Ország Villában. Vagy lehet, hogy ő keresi fel magát. Ne hagyja ám, hogy a vén róka beugrassa valamibe. És ne feledkezzék meg Jannáról! – Huncutul rákacsintott, és kikísérte az ajtóig.

Egy pillanat, és Boozgoe kinn találta magát a járdán, egyedül. Szóval megérkezett Utópiába – mondta magában –, az igazi, hamisítatlan, kézzelfogható Utópiába.

De akkor is volt egy és más, amit végleg nem értett.

Boozgoe először megvacsorázott egy kis étteremben, aztán szobát vett ki a szomszédos szállodában, s amikor a vidám kis szobainas bevezette a szobájába, Boozgoe mindjárt el is nyúlt az ágyon. Fáradtan dörgölte meg a szemét, megpróbálta rendezni a benyomásait.

Annyi minden történt vele, s mind egyetlen nap alatt! S annyi minden zavarta. Itt van például a férfiak és nők aránya. Efelől majd ki kell faggatnia Melithet.

De talán nem épp Melithet kéne megkérdeznie, mert van, amit az ő esetében is furcsáll. Például ahogy falhoz vágta a tollát. Hát viselkedhet így egy érett ember, felelős tisztviselő? És Melith felesége.

Boozgoe tudta, hogy Melith felesége derrzin sztázistérből materializálódott: felismerte a jellegzetes kék párát. Derrzint a Földön is alkalmaznak. Ha nyomós orvosi indoka van, hogy minden életműködést, növekedést, bomlást felfüggesszenek. Ha például egy beteg olyan létfontosságú szérumra szorul, amely csak a Marson szerezhető be. Ilyenkor a szóban forgó személyt a sztázis állapotába hozzák, míg a szérum meg nem érkezik.

De a Terrán csak szakorvos hajthat végre ilyen műveletet. Mindennemű visszaélést súlyos büntetéssel sújtanak.

Ki hallott olyat, hogy valaki a feleségét tartsa sztázisban?

Márpedig ha igaz, hogy a Tranain minden feleséget sztázisban tartanak, meg is van a magyarázat a tizenkilencharmincöt év közti korcsoport hiányára és a férfiak és nők tíz az egyhez arányára. De mi az oka ennek a technológiai háremnek?

És volt még valami, ami nem hagyta Boozgoe-t nyugodni, apróság ugyan, mégis zavaró. Az a puska Melith szobája falán.

Vajon vadászik vele? Mert akkor ugyancsak nagy vadra vadászhat. Vagy célba lő? De akkor minek a távcsöves irányzék? A hangtompító? És miért tartja épp az irodájában?

De hát ez mind semmi, döntötte el Boozgoe, kis helyi sajátosság, amely majd érthetővé válik, ha egy ideje már itt él a Tranain. Hiszen nem is számíthatott rá, hogy nyomban és mindent megért, ami ezen a végső soron idegen bolygón történik.

Épp elszundított, mikor hallotta, hogy kopognak az ajtón.

– Tessék! – kiáltotta.

Apró termetű, ravasz tekintetű, szürke képű emberke lépett sietve a szobába, és csukta be maga mögött az ajtót.

– Maga az a Terráról jött ember, mi?

– Én.

– Számítottam rá, hogy itt fog megszállni – mondta a kis ember elégedetten mosolyogva. – Telibe találtam. Itt akar letelepedni a Tranain?

– Örökre.

– Nagyszerű – mondta a férfi. – És ahhoz mit szólna, ha maga lenne itt az elnök?

– Hogy?

– Jó fizetés, kellemes munkaidő, egy év hivatali időtartam. Maga amolyan közösségi érdeklődésű embernek látszik – mondta derűsen a férfi. – No, mit szól hozzá? Boozgoe alig tudta, mit szóljon.

– Ezt úgy értsem – kérdezte hitetlenkedve –, hogy maga csak úgy félvállról fölajánlja nekem a bolygó legmagasabb közjogi méltóságát?

– Mi az, hogy csak úgy félvállról? – fortyant föl a kis ember. – Azt hiszi, hogy mi az elnöki tisztet bárkinek fölajánljuk? Megtiszteltetés, ha valakit fölkérünk rá.

– Nem úgy értettem.

– Maga, mint Terráról jött, különlegesen alkalmas rá.

– Miért?

– Nos, mindenki tudja, hogy a terraiak örömüket lelik az uralkodásban. Mi, tranaiak nem. Ez az egész. Túl sok gonddal jár.

Szóval ilyen egyszerű. Nyomban felbuzdult Boozgoe-ban a reformervér. Mert bármilyen eszményi hely is a Tranai, bizonyára akad még javítanivaló. Lelki szemei előtt megjelent ő, mint Utópia uralkodója, amint elvégzi a tökéletesség tökéletesítésének nagy feladatát. De az óvatosság megakadályozta, hogy azonnal igent mondjon. Lehet, hogy a pali félnótás.

– Nagyon köszönöm a szíves ajánlatot – mondta Boozgoe. – Majd gondolkodom rajta. De előbb talán beszélek a jelenlegi elnökkel is, hogy megtudjak egyet-mást a munka jellegéről.

– Nos, mit gondol, miért jöttem én ide? – kérdezte a kis ember. – Én vagyok Borg elnök. Boozgoe csak ekkor vette észre a hivatali érmet a nyakában.

– Majd tudassa velem az elhatározását. Az Ország Villában talál. – Kezet szorított Boozgoe-val, és elment. Boozgoe várt vagy öt percet, majd csöngetett a szobainasnak.

– Ki volt ez az ember? – kérdezte.

– Borg elnök – mondta a szobainas.

– Elfogadta az állást?

Boozgoe lassan ingatta a fejét. Egyszerre rádöbbent, hogy még rengeteg a tanulnivalója a Tranairól.

Másnap reggel ábécésorrendben összeírta Port Tranai valamennyi robotgyárát, és nekiindult állást keresni. Meglepetésére már az első helyen, ahova beállított, kapott is. A nagy Abbag Házirobot Műveknél azonnal fölfogadták.

Új munkaadója, Mr. Abbag kurta termetű, ádáz pillantású, lobogó fehér sörényű ember volt, s minden mozdulatán látszott a félelmes energia.

– Örülök, hogy egy terrait üdvözölhetek munkatársamul – mondta Abbag. – Tudtommal maguk ötletes emberek, márpedig itt ugyancsak rászorulunk az ötletességre. Őszinte leszek magához, Boozgoe, azt remélem, hogy hasznomra lesznek az idegen szempontjai. Mert épp holtpontra jutottunk.

– Gyártási probléma?

– Majd meglátja. – Abbag végigvezette Boozgoe-t a gyáron, megmutatta neki a sajtolóműhelyt, a hőkezelést, a röntgenanalízist, a végszereldét és a próbatermet. Ez utóbbi részben konyhának, részben nappaliszobának volt berendezve. Az egyik falánál tucatnyi robot sorakozott.

– Próbálja ki bármelyiket.

Boozgoe odament a legközelebbihez, és megnézte a vezérlőberendezését. Ugyancsak egyszerű volt: szinte magától értetődő. Elvégeztetett a robottal minden szabványmunkát: tárgyakat szedetett össze, mosogattatott, megteríttetett vele. A robot minden parancsot meglehetősen pontosan, de őrjítő lassan hajtott végre. A Földön az ilyes restséget már vagy száz éve fölszámolták. E téren itt, a Tranain szemmel láthatólag lemaradtak.

– Ez bizony elég lassúnak látszik – jegyezte meg Boozgoe óvatosan.

– Igaza van – mondta Abbag. – Átkozott lassú. Szerintem épp eléggé. De a piackutatóink véleménye szerint a fogyasztók még ennél is lassúbbat igényelnek.

– Hogy?

– Nevetséges, mi? – kérdezte Abbag bosszúsan. – Ha még jobban lelassítjuk, ráfizetünk. Nézzen csak bele. Boozgoe levette a robot hátlapját, és belepislantott a vezetékek útvesztőjébe. Egy perc múlva már kiismerte magát. A robot úgy épült, mint bármelyik korszerű földi masina, a szokásos olcsó, gyors áramkörökből. De különleges reakciólassító relék, impulzusfékezők, sebességcsökkentő berendezések voltak beleépítve.

– Hát mondja – kérdezte Abbag mérgesen –, hogyan lassíthatnánk le még jobban, hacsak nem lesz egyharmadával nagyobb, és kétszer olyan drága? Igazán nem tudom, mit kell legközelebb tökéletlenítenünk rajta, mit fognak még követelni tőlünk.

Boozgoe igyekezett átállítani gondolkozását a gép tökéletlenítésének fogalmára.

A Földön a gyárak egyre gyorsabb, egyre simábban működő és pontosabb reakciójú robotokat igyekeztek építeni. Soha eszébe nem jutott, hogy ennek az ésszerűségét kétségbe vonja. Ma sem.

– És még ez sem elég – panaszkodott Abbag –, az az új plasztik, amit kifejezetten ehhez a modellhez dolgoztunk ki, katalizálódott, vagy mi a fene. Nézze csak!

Jól hátrahúzta a lábát; és hasba rúgta a robotot. A plasztik behorpadt, mint egy bádoglemez. Rúgott még egyet. A plasztik még jobban behorpadt, és a robot elkezdett szánalmasan kattogni és villogni. A harmadik rúgástól szétesett a háza. A robot belső alkatrészei mutatósan szétrobbantak, és elborították a padlót.

– Hát elég gyatra – mondta Boozgoe.

– Még nem elég gyatra. Már az első rúgásra szét kéne esnie. A fogyasztóink semmi kielégülést nem lelnek benne, ha naphosszat kell rugdosniuk a hasát. De azt mondja meg, hogyan állítsak elő olyan plasztikot, amelyik bírja a strapát – maguktól csak nem eshetnek szét? –, de azonnal darabokra törik, amint a fogyasztó úgy akarja?

– Egy pillanat – mondta Boozgoe. – Ezt nem egészen értem. Szóval azért lassítják le a robotokat, hogy az embereket eléggé fölbosszantsák, és bosszúságukban tönkretegyék őket?

Abbag fölvonta a szemöldökét.

– Hát persze.

– De miért?

– Maga valóban új ember itt – mondta Abbag. – Ezt mindengyerek tudja. Ez a lényeg.

– Hálás lennék, ha megmagyarázná.

Abbag fölsóhajtott.

– Először is: bizonyára tisztában van vele, hogy minden gépi berendezés bosszúságforrás. Az emberi nem mély és kiirthatatlan bizalmatlansággal viseltetik minden gép iránt. A pszichológusok szerint ez az élet ösztönös reakciója a pszeudoéletre. Eddig egyetértünk?

Marvin Boozgoe-nak eszébe jutott az a rengeteg aggodalomszülte könyv, amit a föllázadt gépekről, a világ fölötti uralmat megkaparintó kibernetikus agyakról, támadó androidokról és más hasonlókról olvasott. Azokra a humoros kis hírekre gondolt, amelyek arról tudósítottak, hogy valaki belelőtt a tv-készülékébe, falhoz vágta a kenyérpirítóját, vagy „leszámolt” a kocsijával. Vagy ott vannak a robotviccek; mindegyiket mély ellenszenv diktálja.

– Azt hiszem, eddig igen – mondta.

– Akkor engedje meg, hogy megismételjem a kiinduló tételt – mondta Abbag pedánsan. – Minden gép bosszúságforrás. Minél jobban működik, annál nagyobb ingerültséget kelt. Ad abszurdum tehát egy tökéletesen működő gép a frusztráció, a csökkentértékűség érzésének, a meghatározatlan sértődöttségnek a fókuszpontja.

– Stop! – kiáltott fel Boozgoe. – Ez azért sok!

– És a szkizofrén képzelődésnek is – folytatta könyörtelenül Abbag. – De fejlett gazdasági életben nélkülözhetetlenek a gépek. Ebből következőleg az emberileg legjobb megoldás, ha a gépek rosszul működnek.

– Ezt nem látom be.

– Pedig nyilvánvaló. A Terrán a maguk masináinak a működése már megközelíti az optimumot, ennélfogva kisebbrendűségi érzést keltenek a kezelőikben. De szerencsétlen módon maguknál valami mazochisztikus törzsi tabu tiltja az elpusztításukat. Az eredmény? Általános nyugtalanság a szentek szentje, az embertelenül nagy hatásfokú Gép jelenlétében, amiért is mindenki másutt keresi agresszivitása levezetésének tárgyát, s azt többnyire a feleségében vagy barátjában leli meg. Elég szomorú állapot. Persze serkentőleg hat a robotgyártásra, de annál hátrányosabb az emberiség egészségének és jólétének távlati alakulására.

– Nem vagyok biztos, hogy...

– Az ember nyugtalan állat. Mi itt, a Tranain ezt a nyugtalanságot e meghatározott tárgyra irányítottuk, és ez szolgál más frusztrációs érzések levezetésére is. Az ember már torkig van. bumm! Még a lelket is kirugdossa a robotjából. Az indulati töltés azonnal, gyógyító módon levezetődik, létrejön a gépek fölött érzett értékes és jogosult fölényérzet, az általános feszültség csökken, egészséges adrenalináramlás indul meg a vérben, sőt, jól jár a Tranai gyáripara is, mert az ember megy, és rögtön vesz a régi helyébe egy másik robotot. Mert végül is mit csinált? Nem verte meg a feleségét, nem lett öngyilkos, nem üzent háborút, nem talált fel új fegyvert, nem élte ki más, hétköznapibb módon sem az agresszív hajlamait. Egyszerűen csak szétzúzott egy olcsó robotot, amit rögtön pótolni tud.

– Azt hiszem, egy kis időbe beletelik, amíg ezt megértem – ismerte be Boozgoe.

– Ez természetes. Biztosra veszem, hogy értékes munkatársunk lesz, Boozgoe. Gondolkozzék azon, amit mondtam, és próbáljon kiagyalni valami olcsó módszert, hogy hogyan tökéletleníthetnénk tovább a robotjainkat.

Boozgoe a nap hátralevő részében mindvégig ezen törte a fejét, de nehéz volt a gondolkozását a rossz gépek előállításának eszmekörére átállítania. Ezt valahogy szentségtörésnek érezte. Mikor fél hatkor otthagyta a munkahelyét, nem volt megelégedve önmagával, de eltökélte, hogy másnap már jobb munkát végez – vagy rosszabbat, attól függően, hogy az ember milyen szemszögből nézi, és mit szokott meg.

Miután egyedül és gyorsan elköltötte a vacsoráját, Boozgoe úgy határozott, hogy meglátogatja Janna Vleyt. Nem akaródzott egyedül töltenie az estét a gondolataival, és kétségbeesetten vágyott valami kellemes, egyszerű társra ebben a bonyolult Utópiában. S lehet, hogy éppen Janna lesz az.

Vleyék háza talán ha tizenkét háztömbnyire volt, így hát gyalog indult neki. Alapjában véve az a baj, hogy neki megvan a saját elképzelése, milyennek kell lennie Utópiának, és a gondolatai most nehezen alkalmazkodnak a valósághoz. Ő idilli színt képzelt, egy planétát, ahol az emberek kedves, furcsa kis falvakban élnek, lobogó bő köntösben járnak, bölcsek, szelídek és megértők. Gyermekek játszanak az aranyló napsütésben, s fiatalok járják a táncot a falu főterén.

Nevetséges! Élőképet képzelt maga elé, és nem a való életet, stilizált testtartások egymásutánját, s nem az élet szakadatlan áramát. Emberi lények úgy nem is élhetnek, még ha, tegyük fel, szeretnének is. Ha képesek lennének rá, már nem is lennének emberek.

Odaért Vleyék házához, és tétován megállt a kapu előtt. Vajon most mibe mászik bele? Miféle idegen – bár kétségtelenül utópisztikus – szokásokba ütközik?

Már majdnem visszafordult. De a hotelszobája magányában töltendő hosszú este kilátása egyértelműen visszataszító volt. Összeharapta hát a fogát, és becsöngetett. Vörös hajú, középtermetű és középkorú férfi nyitott ajtót.

– Ó, maga bizonyára az a földi fickó! Janna mindjárt elkészül. Jöjjön be, ismerkedjék meg a feleségemmel. Bekalauzolta Boozgoe-t egy kellemesen berendezett nappaliszobába, és megnyomott egy piros gombot a falon.

Boozgoe-t ez alkalommal már meg se lepte a kékes pára látványa. Végül is a tranaiakra tartozik, hogyan bánnak az asszonyaikkal.

A párából csinos, huszonnyolc év körüli asszony bontakozott ki.

– Drágám – mondta Vley –, engedd meg, hogy bemutassam a Földről jött Mr. Boozgoe-t.

– Örvendek, hogy megismerhetem – mondta Mrs. Vley. – Megkínálhatom itallal? Boozgoe bólintott. Vley hellyel kínálta egy kényelmes fotelban. Egy perc, és visszajött Mrs. Vley, egy tálcán jégbe hűtött italokat hozott, s ő is leült.

– Szóval maga a Teaára való? – kérdezte Mr. Vley. – Ideges, nyugtalan hely, mi? Az emberek nem találják a helyüket.

– Valahogy úgy – felelte Boozgoe.

– Tetszeni fog magának itt nálunk. Mi tudjuk, hogyan kell élni. Az egészség titka, hogy. Szoknyasuhogás hallatszott a lépcsőről. Boozgoe fölállt.

– Mr. Boozgoe – Janna lányom – mutatta be őket egymásnak Mrs. Vley.

Boozgoe nyomban észrevette, hogy Janna haja pontosan ugyanolyan színű, mint a szupernova a Circe csillagképben, s a szeme olyan hihetetlenül mély kék, mint az őszi ég az Algo-II. fölött, s az ajka gyöngéd piros, mint a Scarsclott-Turner gázcsóvája, orra pedig.

De kifogyott a csillagászati hasonlatokból, amelyek különben sem voltak valami találók. Janna karcsú és bámulatosan csinos szőke lány volt, s Boozgoe egyszeriben nagyon örült, hogy átkelt a Galaktikán, és eljött a Tranaira.

– Érezzétek jól magatokat, gyerekek – mondta Mrs. Vley.

– És ne gyertek haza nagyon későn – mondta Mr. Vley Jannának. Pontosan, mint a földi szülők a gyerekeiknek. Nem volt semmi egzotikus a találkájukban. Elmentek egy olcsó éjjeli mulatóba, táncoltak, ittak egy keveset, és beszélgettek, rengeteget. Boozgoe elbámult, hogy mindjárt mennyire megértik egymást. Akármit mondott, Janna mindent helyeselt. Jóleső érzés, ha egy ilyen csinos lány értelmes is.

Jannára mély hatást tett, szinte lenyűgözte, hogy Boozgoe milyen veszélyekkel nézett farkasszemet, miközben átkelt a Galaktikán. Mindig tudta, hogy a földiek vállalkozó szellemű, jóllehet ideges népek, de amin Boozgoe keresztülment, az minden képzeletet felülmúlt.

Hátán végigfutott a hideg, mikor Boozgoe a halálos Galaktikus Önvényről beszélt, tágra nyílt szemmel hallgatta, hogyan kelt át a hírhedt Mészvissza-szoroson, s hagyta maga mögött a vérszomjas kalózokat, akik ott leselkednek a csillagvonulat mentén, s fertőzik a Prodengum pokolüregét. Mint Boozgoe mondta, a földiek vasemberek acélhajókon, s elkalandoznak a Nagy Semmi határáig.

Janna egy szót sem szólt mindaddig, míg Boozgoe el nem mondta, hogy ötszáz földi dollárt fizetett egyetlen pohár sörért Moll Gann Vörös Kakas fogadójában az AA-342-es aszteroidán.

– Nagyon szomjas lehetett – mondta elgondolkodva.

– Nem mondhatnám – jegyezte meg Boozgoe. – Csak odakint az űrben nem sokat ér a pénz.

– Ó! De nem lett volna okosabb megspórolni? Valamikor talán szüksége lett volna rá a feleségének, a gyerekeinek. – Elpirult.

Boozgoe hűvösen közölte:

– Nos, az életemnek az a része lezárult. Én már csak itt fogok megnősülni és családot alapítani, a Tranain.

– Milyen kedves! – kiáltotta fel Janna. Ez sikerült este volt.

Boozgoe még elfogadható időben hazakísérte Jannát, és megbeszélte vele, hogy másnap este is találkoznak. Saját meséin fölbátorodva, arcon csókolta. A lány láthatólag nem bánta, de Boozgoe nem próbálta kihasználni a helyzetet.

– Szóval holnap – mondta Janna, rávillantotta mosolyát, és bezárta az ajtót. Boozgoe könnyű szívvel indult hazafelé. Janna! Janna! Hát elképzelhető, hogy máris beleszeretett? Miért ne? Az első látásra támadt szerelem pszicho-fiziológiailag igazolt lehetőség, s mint ilyen, teljesen elfogadható. Szerelem Utópiában! Mily csodálatos, hogy itt, e tökéletes bolygón tökéletes lányra akadt!

Egy férfi lépett ki az árnyékból, és elállta az útját. Boozgoe észrevette, hogy fekete selyem álarcot visel, mely az egész arcát befedi, csak a szemét nem. Éktelen nagy stukker volt a kezében, s azt egyenesen Boozgoe hasának szegezte.

– Gyerünk, pajti – mondta a férfi –, ide a stexet!

– Hogy? – kapott levegő után Boozgoe.

– Hallottad. A stexet. Add ide szépen.

– Ezt nem teheti – mondta Boozgoe olyan döbbenten, hogy még összefüggően gondolkodni is elfelejtett. – Hisz a Tranain nincs bűnözés.

– Ki mondta, hogy van? – kérdezte nyugodtan a pali. – Én egyszerűen csak elkértem a pénzed. Hajlandó vagy békésen ideadni, vagy kiverjem belőled?

– Ezt nem ússza meg szárazon! Itt nem lehet bűnt elkövetni!

– Ne nevettesd ki magad – mondta a pali. Fölemelte a stukkert.

– Jól van. Csak nyugalom. – Boozgoe előhúzta a bankótárcát, benne égen-földön az egész vagyonát, kiürítette, és a tartalmát odaadta az álarcosnak.

A férfi megszámolta, és látszott, hogy meg van lepve. – Több, mint gondoltam. Kösz, pajti. Csak föl a fejjel! S már el is tűnt a sötét utcán.

Boozgoe buzgón nézelődött, hátha rendőrre akad, míg rá nem döbbent, hogy a Tranain nincsen rendőrség. A sarkon megpillantott egy kis koktélbárt, amelynek bejárata fölött neonfény hirdette, hogy Cicamackó. Oda tért be nagy sietve.

A bárban nem volt más, csak a poharakat törülgető csapos. – Kiraboltak! – kiáltotta oda neki Boozgoe.

– Igen? – kérdezte a csapos, és föl se nézett a poharakról. – És én még azt hittem, hogy a Tranain nincsen bűnözés! – Nincs is.

– De hisz kiraboltak!

– Maga még biztos új ember itt – mondta a csapos, és végre fölnézett rá.

– Most jöttem a Terráról.

– A Terra? Ideges, nyugtalan hely.

– Igen, igen – mondta Boozgoe. Kezdett már ráunni erre a közhelyre. – De hogy állíthatja, hogy a Tranain nincs bűnözés, ha egyszer kiraboltak?

– Ez nyilvánvaló. A Tranain a rablás nem bűn.

– De hát a rablás mindig bűn!

– Milyen színű álarcot viselt? Boozgoe egy pillanatig töprengett.

– Feketét. Fekete selyem álarcot. A csapos bólintott.

– Akkor az állami adószedő volt.

– Hét ez elég nevetséges módja az adószedésnek – vágta rá Boozgoe.

A csapos letett egy Tranai Specialt Boozgoe elé. – Nézze a dolgot a közjólét szempontjából. Az államnak valami pénzre csak szüksége van. Ha így szedi be, nem szorul rá a jövedelmi adóra és az azzal kapcsolatos bonyolult jogi és törvényhozói szervezetre. És lelkileg még mindig egészségesebb, ha rövid úton, gyorsan veszik el valakitől a pénzét, mintha egész évben azon rágódnék, hogy egy meghatározott időpontban majd fizetnie kell.

Boozgoe lehajtotta az italát, és a csapos újabbat állított elébe.

– De hisz én azt hittem – mondta Boozgoe –, hogy ez a társadalom a szabad akarat és az egyéni kezdeményezés alapján áll.

– Azon is – mondta a csapos. – A kormányzatnak, már ami van, talán nincs joga szabad akaratra és egyéni kezdeményezésre éppúgy, mint bármelyik magánembernek? Boozgoe ezt nemigen értette, így aztán kiitta a második italát.

– Kaphatnék még egyet? – kérdezte a csapost. – Amint módomban áll, megadom az érát.

– Hogyne, hogyne – mondta a jóindulatú csapos, s töltött egyet neki is, magénak is. – Az előbb azt kérdezte, a rabló milyen színű álarcot viselt. Miért? – tette fel a csaposnak a kérdést.

– Mert a fekete az állami álarc. A magánemberek fehéret viselnek. – Ezt úgy érti, hogy a magánemberek is útonállók?

– Hét persze! Nálunk ez a vagyonmegosztás módszere. A pénz így egyenletesen oszlik meg, állami beavatkozás, adózás nélkül, az egyéni kezdeményezés módszerével. A csapos nyomaték kedvéért rábólintott. – És ez tökéletesen be is vált. Tudja, a rablás a nagy kiegyenlítő.

– Azt elhiszem – ismerte el Boozgoe, és kiitta a harmadik italát. – Szóval ha jól értem, bárki zsebre vághat egy stukkert, fölrakhat egy álarcot, s mehet, kirabolhat bárkit?

– Pontosan – mondta a csapos. – Persze józan határok közt. Boozgoe fölhorkant.

– Hét ha így megy, akkor ehhez én is értek. Tudna egy álarcot kölcsönadni? És egy stukkert! A csapos benyúlt a pult alá.

– De feltétlenül visszahozza. Családi örökség.

– Visszahozom – ígérte Boozgoe. – S akkor majd kifizetem a számlám is.

Bedugta a stukkert az övébe, fölvette az álarcot, és elment. Ha itt, a Tranain ez járja, ám tessék, majd ő alkalmazkodik hozzá. Kirabolták, igen? Visszarabolja, s még többet is!

Talált egy kellően sötét utcasarkot, behúzódott az árnyékba, és várt. Hamarosan lépteket hallott, s a sarkon kikukucskálva látta, hogy egy méltóságteljes, jól öltözött tranai polgár közeledik sietve az utcán.

Boozgoe elébe ugrott és ráripakodott: – Gyerünk, pajti, föl a kezekkel

A polgár megállt s ránézett Boozgoe stukkerére.

– Hmm. Nagyöbű Drog 3? Ugyancsak régimódi fegyver. S hogy van vele megelégedve?

– Kitűnően – mondta Boozgoe. – Ide a…

– Persze a ravaszt kissé nehéz meghúzni – mélázott a polgár. – Én személy szerint egy Mils-Sleeven automatát ajánlanék. És történetesen épp a Sleeven Fegyvergyár ügynöke vagyok. Módomban áll méltányos áron.

– Ide a pénzt! – kiáltott rá Boozgoe.

A méltóságteljes tranai polgár elmosolyodott.

– A maga Drog 3-asának megvan az az alapvető hibája, hogy csak akkor lehet elsütni, ha az ember előzőleg kibiztosítja. – Kinyújtotta a kezét, s kiütötte a stukkert Boozgoe kezéből. – Látja? Most itt áll megfürödve. – Otthagyta faképnél.

Boozgoe lehajolt a stukkeréért, megkereste a biztosítékot, a stukkert fölhúzta, és utána szaladt az emberének.

– Föl a kezekkel! – szólt rá, s már-már kezdett nekikeseredni.

– Ugyan, jó ember – mondta a tranai, s még csak hátra se nézett. – Egy pali, egy kísérlet. Nem szabad megszegni az íratlan törvényt, tudja.

Boozgoe csak állt, és nézte, hogy a pasas befordul a sarkon, és elmegy. Aztán gondosan ellenőrizte a stukkert, s meggyőződött róla, hogy nincsen zárva a biztosíték. Majd megint elfoglalta előbbi őrhelyét.

Egyórai várakozás után újra lépteket hallott. Megmarkolta a stukkert. Most pedig rabolni fog, nincs, ami ebben meggátolja.

– Gyerünk, pajti – mondta –, kezeket föl!

Áldozata ezúttal kurta, zömök kis tranai volt, kopott ruhájáról ítélve munkásember. Szájtátva bámult a stukkerra Boozgoe kezében.

– Ne tessék lőni, uram – könyörgött Boozgoe-nak. Ez már inkább. Boozgoe mély elégtételt érzett.

– Ne mozduljon – figyelmeztette. – A stukker ki van biztosítva.

– Látom – mondta a kurta kis ember ijedten. – Vigyázzon azzal az ágyúval, uram! A hajam szála se moccan.

– Hát jobb is. Gyerünk a pénzzel!

– A pénzzel?

– Igen, a pénzével, mégpedig gyorsan!

– Nekem nincs pénzem – nyöszörgött a pali. – Uram, én szegény ember vagyok. Nyomorgok.

– A Tranain nincs szegénység – szögezte le ellentmondást nem tűrő hangon Boozgoe. – Tudom. De az ember olyan közel juthat hozzá, hogy a különbséget észre se veszi. Engedjen futni, uram.

– Hát magában nincsen kezdeményezés? – kérdezte Boozgoe. – Ha szegény, hát miért nem megy és rabol, mint mindenki más?

– Egyszerűen nem volt rá módom. Először a gyerek kapott szamárköhögést, s mellette kellett virrasztanom minden éjjel. Aztán elromlott a derrzin, és a feleségem pörölt velem álló nap. Én mondom, minden házban kéne tartalék derrzint tartani. Aztán úgy határozott, hogy míg a derrzingenerátort meg nem javítják, nagytakarítást csinál, s valahova elrakta a stukkeromat, maga se tudta, hogy. Most meg épp egy barátomhoz mentem hogy kölcsönkérjem az övét, mikor.

– Elég! – mondta Boozgoe. – Ez rablás, és én valamit akkor is el fogok rabolni magtól. Gyerünk, a tárcáját!

A pasas szánalmasan szipákolva előhúzott és odaadott Boozgoe-nak egy viharvert bankótárcát. Boozgoe mindössze egy diglót talált benne, egyetlen földi dollár egyenértékét.

– Csak ennyim van – szipákolt a pasas nyomorultul –, de legyen vele boldog. Tudom, milyen az, kinn állni a huzatos utcasarkon egész éjjel.

– Tartsa meg – mondta Boozgoe, kezébe nyomta a bankótárcát, majd otthagyta faképnél.

– Jaj, nagyon köszönöm, uram! – hálálkodott a pali.

Boozgoe nem felelt. Vigasztalan rosszkedvében visszament a Cicamackóba, visszaadta a csapos stukkerét és álarcát. Mikor elmondta, hogy járt, a csapos a hasát fogta a röhögéstől.

– Még hogy nem volt pénze! Ember, ez a legrégibb trükk a világon! Mindenki hord magánál egy hamis tárcát, a rablásra való tekintettel. van, aki kettőt vagy hármat is. Megmotozta?

– Nem – vallotta be Boozgoe. – Testvér, maga nagyon zöld.

– Hát igen. Ide hallgasson, én igazán megfizetem a számlám, amint valami pénzre szert teszek.

– Hogyne, hogyne – mondta a csapos. – Most pedig a legokosabb, ha hazamegy, és alszik egyet. Mozgalmas éjszakája volt.

Boozgoe egyetértett vele. Fáradtan ért vissza a hotelszobájába, s amint letette a fejét, már aludt is.

Bejárt az Abbag Házirobot Művekhez, és férfiasan birkázott az automaták tökéletlenítésének problémájával. A földi találékonyság eredménye még ilyen embertelen munkában is kezdett megmutatkozni.

Boozgoe kidolgozott egy plasztikanyagot a robotház céljára. Alapanyaga szilikon volt, azzal a „szilikitt”-tel állt rokonságban, amit a Földön már réges-rég használtak. Szívós volt, rugalmas és kopásálló; igazán rengeteget kibírt.

De amint harminc font vagy annál nagyobb erejű rúgás érte, tört, és rendkívül mutatósan hullott darabokra.

Munkaadója megdicsérte, prémiumot utaltatott ki neki (nagyon is ráfért!), és azt mondta, dolgozzon csak tovább az ötleten, és ha lehet, szorítsa le az anyag ütőszilárdságát huszonhárom fontig. Mert, mint mondta, a kutatólaboratórium adatai szerint annyi az átlagos frusztrációs rúgás ütőereje.

Annyira nyakig volt a munkában, hogy jóformán semmi ideje nem maradt a Tranai erkölcseinek és népszokásainak további földerítésére. De az Állampolgári Szavazófülke megtekintésére mégis sikerült időt szakítania.

Ez az egyedülálló tranai közintézmény egy csöndes mellékutcában, szép kis épületben székelt.

Ha belépett az ember, egy nagy táblával találta szemközt magát, amelyen valamennyi jelenlegi tranai közhivatalviselő neve és rangja szerepelt. Minden név mellett gomb. A felügyelő megmagyarázta Boozgoe-nak, hogy ha benyomja valaki a gombot, jelzi, hogy nincs megelégedve a szóban forgó tisztviselő ténykedésével. A gombnyomás automatikusan regisztrálódik a Történelmi Csarnokban, s maradandó fekete pontot jelent az illető rovására.

Kiskorúak természetesen nem nyomkodhatnak.

Boozgoe ezt nem érezte különösképpen hatásosnak; de lehet, gondolta, hogy a tranai tisztviselők cselekvésének indítékai nem ugyanazok, mint a földiekéi.

Szinte minden este elment Jannáért, s kettesben derítették fel a Tranai színes kultúr életének valamelyik aspektusát: koktélbárba, moziba, koncertre, kiállításra jártak, elmentek a természettudományi múzeumba, vidám parkba, fesztiválra. Boozgoe-nál mindig ott volt a stukker, és több eredménytelen kísérlet után végül sikerült is egy kereskedőtől majdnem ötszáz diglót rabolnia.

Janna el volt ragadtatva, mint a helyében bárki más józan tranai lány, s együtt ünnepeltek a Cicamackóban. Janna szülei is elismerték, hogy Boozgoe, úgy látszik, képes lesz eltartani a családját.

Az ötszáz diglót s ráadásul Boozgoe prémiumának egy részét másnap éjjel visszarabolta egy férfi, aki magasságra és termetre nagyon hasonlított a Cicamackó csaposához, s egy vén Drog 3-as stukkere volt.

Boozgoe azzal a gondolattal vigasztalta magát, hogy a pénz így legalább szabadon áramlik, s ez a kormány szándékával is megegyezik.

Aztán újabb diadalt aratott. Egy napon az Abbag Házirobot Műveknél vadonatúj anyagot dolgozott ki a robotházakhoz. Ez egészen sajátos plasztik volt, amely még a súlyos ütődést és zuhanást is kibírta. A robot tulajdonosának különleges cipőt kellett viselnie, amelynek a sarka katalizátor-anyagot is tartalmazott. Mikor a robotba belerúgott, a katalizátor érintkezésbe került a plasztikházzal, s ez azonnali és igen kielégítő eredménnyel járt.

Abbag kezdetben kissé tétovázott: úgy érezte, ez túlságosan trükkös megoldás. De az új eljárás, mint a futótűz terjedt, a Házirobot Művek melléküzemágként rátért a cipőgyártásra is, és minden robottal legalább egy pár különleges rúgócipőt is eladott.

E horizontális gyártmányfejlesztés nagyon hasznára volt a vállalat részvényeseinek, s tulajdonképpen sokkal fontosabbnak bizonyult, mint az eredeti találmány, a katalizátorplasztik. Boozgoe jókora fizetésemelést és tekintélyes prémiumot kapott.

Most, hogy így fölkapta a dicsőség hulláma, megkérte Janna kezét, s mindjárt meg is kapta. A lány szülei örültek a házasságnak, s nem is volt hátra más, mint hogy megszerezzék a hivatalos hozzájárulást, hisz Boozgoe elvileg még külföldinek számított. Így hát kivett egy szabadnapot, és elsétált az Idrig épületébe, Melith-hez. Gyönyörű tavaszi nap volt, mint a Tranain mindig az év tíz hónapjában, s Boozgoe léptei is könnyedek voltak és rugalmasak. Szerelmes, üzleti sikert aratott, és rövidesen a Tranai polgára lesz.

Persze Utópiára is ráfér néhány reform, hisz még a Tranai se tökéletes. Lehet, hogy elfogadja az elnöki tisztet, hogy végrehajtsa a szükséges reformokat. De semmit nem kell elsietni.

– Hé, mester – szólította meg egy hang –, nincs egy fölös diglója?

Boozgoe lenézett, s látta, hogy a járdán egy mosdatlan, rongyokba öltözött öregember kuporog, üres konzervdobozzal a kezében.

– Mi? – kérdezte Boozgoe.

– Van egy fölös diglója, testvér? – ismételte az öreg siránkozva. – Adjon, adjon egy öregembernek, hadd vegyen magának egy oglót. Két napig nem ettem, mester.

– Ez gyalázat! Hát miért nem fog egy stukkert, és rabol ki valakit?

– Ahhoz már öreg vagyok – nyöszörgött az öregember. – Csak kinevetnének az áldozataim.

– Biztos, hogy maga nem lusta? – kérdezte szigorúan Boozgoe.

– Jaj, már hogy tennék az, uram – mondta a koldus. – Nézze, hogy reszket a kezem. Kinyújtotta két koszos mancsát: mindkettő táncot járt.

Boozgoe kihúzta a pénztárcáját, s adott az öregnek egy diglót.

– Azt hittem, a Tranain nincs szegénység. És úgy tudtam, az állam gondoskodik az öregekről.

– Gondoskodik is – mondta az öregember. – Ide nézzen. – Mutatta konzervdobozát. Rá volt vésve:

HATÓSÁGILAG ENGEDÉLYEZETT KOLDUS:

D R-43241-3. sz.

– Szóval magával az állam csináltatja ezt?

– Az állam engedi, hogy csináljam – mondta az öregember. – A koldus állami állás, és az öregeknek meg nyomorékoknak van fönntartva.

– Hát ez gyalázat!

– Maga biztos nem idevalósi.

– A Földről jöttem.

– Aha! Ideges, nyugtalan hely, mi?

– A mi kormányunk nem engedi, hogy kolduljon valaki – jelentette ki Boozgoe.

– Nem? Akkor ott mit csinálnak az öregek? A gyerekeiken élősködnek? Vagy ülnek valami szeretetházban, és unatkozva várják a halált? Mert itt másként van, fiatalember. Itt, a Tranain minden öregnek állami állást biztosítanak, mégpedig olyat, amihez nem kell szakképzettség, bár persze ha van, az csak hasznos. Van, aki belső munkáért folyamodik, templomban vagy színházban koldul. Mások a vásár vagy karnevál izgalmát kedvelik. Én személy szerint a szabad levegőt kedvelem. Az állásomnál fogva folyton kinn vagyok a napon és friss levegőn, könnyű testmozgást végzek, és érdekes, idegen emberekkel ismerkedem meg, mint amilyen maga is.

– De mégis: koldulni!

– Hát milyen más munkára lennék alkalmas?

– Nem tudom, de. nézze meg magát! Koszos, mosdatlan, rongyokban jár. – Ez a munkaruhám – mondta az állami koldus. – Csak látna vasárnap!

– Van más ruhája is?

– Hát persze, és kellemes kis lakásom is és operabérletem meg két házi robotom, és a bankban valószínűleg több pénzem, mint amennyit maga életében látott. Nagyon kellemes volt magával elbeszélgetnem, fiatalember, és köszönöm a segítségét. De sajnos, vissza kell térnem a munkámhoz, és ezt ajánlanám magának is.

Boozgoe folytatta az útját, de a válla fölött még visszanézett az állami koldusra. Látta, hogy az öregnek jól megy a boltja.

De akkor is: koldulni!

Igen, ezt meg kell szüntetni. Ha valaha elvállalja az elnökséget – márpedig nyilvánvaló, hogy el kell vállalnia –, akkor majd jobban megnézi ezt az egész kérdést.

Úgy érezte, kell lennie emberhez méltóbb megoldásnak is.

Az Idrig épületében Boozgoe beszámolt Melithnek házassági terveiről. A bevándorlásügyi miniszter lelkesedett.

– Nagyszerű, valami nagyszerű! – mondta. – A Vley család véges-régi ismerősöm. Pompás emberek. És Janna olyan lány, hogy bárki büszke lehet rá.

– Talán van még valami formaság, aminek eleget kell tennem – mondta Boozgoe. – Végül is külföldi vagyok, és.

– Semmi, de semmi. Úgy döntöttem, hogy mellőzünk minden formaságot. Ön, ha kívánja, a Tranai polgára lehet, puszta szóbeli bejelentés alapján. De akkor sincs harag, ha megtartja földi állampolgárságát. Vagy lehet mindkettő: a Terra és a Tranai polgára. Ha a Terra nem bánja, mi biztos, hogy nem.

– Azt hiszem, én inkább a Tranai polgára lennék – mondta Boozgoe.

– Teljesen magától függ. Földi státusát még akkor is megtarthatja, ha az elnökségre pályázik, az a hivatalviselésnek nem akadálya. Mi nem vagyunk kicsinyesek. Egyik legjobb elnökünk például egy sárkány eredetű fickó volt az Aquarella XI-ről.

– Micsoda felvilágosult magatartás!

– Ez csak természetes, mindenkinek meg kell adni a lehetőséget, ez a mi jelszónk. Ami meg a házasságát illeti, bárki állami alkalmazott összeadhatja magukat. Borg elnök bizonyára boldogan vállalkoznék rá, akár ma délután, ha úgy tetszik. – Melith kacsintott. – Az öreg örül, ha megcsókolhatja a menyasszonyt. De azt hiszem, magát őszintén kedveli.

– Még ma délután? – mondta Boozgoe. – Én aztán igazán őrülnék, ha Jannának nincs ellene kifogása.

– Nyilván nem lesz – biztosította Melith. – A következő kérdés: hol akarnak lakni, azután, hogy a nászútról megjöttek? Egy hotelszoba erre aligha alkalmas. – Egy pillanatra eltöprengett. – Mondok én valamit. van egy kis házam a város szélén. Miért ne költöznének oda, amíg valami jobbat nem találnak? Vagy maradjanak ott végleg, ha tetszik.

– Igazán, nagyon kedves – tiltakozott Boozgoe –, nem is tudom, hogy.

– Ugyan, ugyan. Mondja, még sose jutott eszébe, hogy énutánam maga lehetne a bevándorlásügyi miniszter? A munka valószínűleg tetszenék magának. Semmi bürokrácia, rövid munkaidő, jó fizetés... No? Vagy inkább az elnökségre pályázik? Igazán nem hibáztathatom. Melith beletúrt a zsebébe, és kivett két kulcsot.

– Az egyik a bejárati ajtó kulcsa, a másik a hátsó ajtóé. A cím beléjük van sajtolva. A ház kényelmesen föl van szerelve, beleértve a vadonatúj derrzin térgenerátort is.

– Derrzin?

– Persze. Itt, a Tranain egyetlen lakás sem teljes derrzin sztázis-térgenerátor nélkül. Boozgoe megköszörülte a torkát, és óvatosan megkockáztatta:

– Már régóta szeretném megkérdezni magától. tulajdonképpen mire is használják a sztázisteret?

– Mire? Hát hogy ott tartsuk a feleségünket – felelte Melith. – Azt hittem, ezzel tisztában van.

– A ténnyel igen – mondta Boozgoe. – Csak a miértjével nem.

– A miértjével? – vonta össze Melith a szemöldökét. E kérdés szemmel láthatólag föl se merült benne. – Hát miért tesz az ember valamit? Mert szokás, és kész. És mert ez nagyon logikus is. Miért, maga szeretné; ha az asszony örökké ott fecsegne maga körül, éjjel-nappal?

Boozgoe elpirult, mert mióta Jannát megismerte, mindig az járt az eszében, milyen szép is lenne, ha örökké ott lenne körülötte, éjjel-nappal.

– Ez nem valami méltányos az asszonyokkal szemben – mutatott rá Boozgoe. Melith elnevette magát.

– Drága barátom, maga a nemek egyenlőségét hirdeti? Hisz az már tökéletesen hitelét vesztett elmélet. A nő és férfi egyszerűen nem ugyanaz. Más; mindegy, hogy maguknak ott a Földön mit mondtak. Ami jó a férfinak, az nem feltétlenül – vagy legalábbis nem mindig – jó a nőnek.

– Tehát alsóbbrendű lényekként kezelik őket – mondta Boozgoe, és megint föltámadt benne a reformer.

– Szó sincs róla. Mi másként kezeljük őket, mint a férfiakat, de nem alsóbbrendű lényekként. És ők különben sem bánják.

– Nem, mert jobbat elképzelni sem tudnak. Mert nem hagyják őket. Létezik valami törvény, ami előírja, hogy a feleségemet derrzintérben kell tartanom?

– Már hogy lenne? A szokásjog mindössze annyit ír elő, hogy minden héten, bizonyos minimális időre meg kélt szüntetnie a sztázist. Nem volna méltányos dolog bebörtönözni az asszonykát, tudja.

– De mennyire hogy nem – jegyezte meg Boozgoe gúnyosan. – Élni is kell hagyni. valami keveset.

– Pontosan – bólintott rá Melith. Észre se vette a gúnyt Boozgoe szavában. – Majd rájön maga is. Boozgoe fölállt.

– Más nincs?

– Azt hiszem, nincs. Legyenek boldogok, meg minden.

– Köszönöm – mondta Boozgoe meglehetős nyársatnyelten, azzal sarkon fordult és elment.

Borg elnök aznap délután az Ország Villában elvégezte az egyszerű tranai esküvői szertartást, utána lelkesen megcsókolta a menyasszonyt. A szertartás szép volt, csupán egyvalami zavarta Boozgoe-t.

Borg fafán egy puska lógott, távcsöves irányzékú, hangtompítós puska. Szakasztott mása Melithének, és éppoly megmagyarázhatatlan is.

Borg félrevonta Boozgoe-t, és megkérdezte: – No, meggondolta már az elnökséget?

– Még gondolkodom rajta – mondta Boozgoe. – Igazán nem vágyom közhivatalra. – Senki se vágyik.

. de a Tranaira nagyon ráférne egy és más reform. Úgy vérzem, rám vár e eladat, hogy fölhívjam rájuk a Tranai népének figyelmét.

– Ez a helyes szellem – bólogatott Borg. – Már jó ideje nem volt igazán vállalkozó kedvű elnökünk. Miért nem veszi át most rögtön a hivatalomat? Akkor a mézesheteiket az Ország Villában tölthetnék, teljes magányban.

Boozgoe kísértést érzett. De nem akarta, hogy nászútját, amelyet már teljesen elrendezett, megzavarják az államügyek. Ha a Tranai ilyen sokáig kibírta a jelenlegi, majdhogynem utópisztikus állapotban, csak kibírja még néhány hétig.

– Majd meggondolom, ha visszajöttem – mondta Boozgoe. Borg vállat vont.

– Hát, talán én is elviselem egy darabig a terhét. Jaj, hogy el ne felejtsem! – Lepecsételt borítékot nyomott Boozgoe kezébe.

– Ez mi?

– Ó, csak a szabvány jó tanács – mondta Borg. – Siessen, várja az asszonyka. – Gyere, Marvin! – hívta Janna. – Még lekésünk az űrhajóról!

Boozgoe sietve szállt be utána az űrkikötő limuzinjába. – Legyetek boldogok! – kiáltottak utánuk a szülők.

– Legyenek boldogok! – kiabált Borg.

– Legyenek boldogok! – mondta Melith és felesége meg a többi vendég.

Útban az űrkikötő felé, Boozgoe kibontotta a borítékot, és elolvasta a benne levő nyomtatványt.

JÓ TANÁCS AZ IFJÚ FÉRJNEK

Ön most tartotta az esküvőjét s természetesen arra számit hogy egész életét boldog házasságban fogja leélni. Ez így is van rendjén, mert a boldog házasság a jó kormányzat alapfeltétele. De nem elég, ha ezt csak kívánja, ezért tennie is kell. A jó házasság nem az égből hullik. A jó házasságért meg kell dolgozni.

Ne felejtse el, hogy a felesége emberi lény. Engedélyezni kell neki bizonyos mértékű szabadságot mert az elidegeníthetetlen emberi joga. Javasoljuk tehát, hogy hetenként legalább egyszer szabadítsa föl a sztázis alól. A túl hosszú sztázis eltávolítja a valóságtól. És a túl hosszú sztázis árt a szépségének is, az pedig mindkettőjük közös kincse, nemcsak az övé. Időközönként, például szabadság idején vagy ünnepnapokon, egész napra, sőt két-három napra is föl szokás oldani a feleség sztázisát. Ez nem árt, és az újdonság csodát művel a lelkiállapotával.

Ne feledkezzék meg e józan ész diktálta szabályokról, és boldog lesz a házassága.

ÁLLAMI HÁZASSÁGI TANÁCS

Boozgoe lassan darabokra tépve a papirost, és hagyta lehullani a kocsi padlójára. Már buzgott benne a reformervér. Tudta, hogy a Tranai túlságosan is jó hely ahhoz, hogy igaz lehetne. A tökéletességért valakinek fizetnie kell. Itt a nők fizetnek.

Megtalálta hát az első komoly szépséghibát e paradicsomban.

– Mi volt az, drágám? – kérdezte Janna, mikor a papírdarabokat észrevette.

– Valami ostoba tanács – mondta Boozgoe. – Édes, gondolkoztál-e valaha is, úgy igazán, a bolygótok házassági szokásain?

– Nem hiszem, hogy gondolkodtam volna. Talán nem jók?

– Rosszak, fenékig rosszak. Itt úgy kezelik a nőt, mint egy játékszert, mint egy bábut: ha ráuntak a játékra, félreteszik. Hát nem érted?

– Még sose gondolkodtam rajta.

– Nos, akkor most gondolkodhatsz – mondta neki Boozgoe –, mert ez meg fog változni, és a változás a mi otthonunkban kezdődik.

– Ahogy te jónak tartod, drágám – mondta kötelességtudóan Janna. Megszorította Boozgoe karját. Boozgoe megcsókolta.

A limuzin megérkezett az űrkikötőbe, s ők beszálltak az űrhajóba.

Nászútjuk a Doén – akár egy rövid kirándulás a makulátlan paradicsomba. A Tranai e holdacskájának csodái mind a szerelmeseket szolgálták, csak őket, senki mást. Üzletember nem ruccant át a Doéra rövid pihenőre; zsákmányra éhes agglegények se leskelődtek az ösvényeken. A fáradt, kiábrándult ember, a reménykedő kéjenc kénytelen volt más vadászterületet keresni. A Doén egyetlenegy szabály volt, s azt szigorúan betartották: oda csak párosával volt szabad menni, örömmel és szerelemmel teli, mást nem engedélyeztek.

Ezt a tranai szokást Boozgoe fenntartás nélkül helyeselte.

A holdacskán dús füvű rétek s mélyzöld erdők, az erdőben hűvös, fekete vizű tavak várták a sétálókat, és megmászásra váró sziklás, mutatós hegyek. A szerelmespárok, őszinte örömükre, minduntalan eltévedtek; bár nagyon azért nem, mert egy nap alatt az ember az egész holdat megkerülhette. Hála az enyhe gravitációnak, a fekete tavakba senki se fulladt bele, s a hegytetőről lezuhanni ijesztő élmény volt, de alig veszélyes.

És minden alkalmas helyen kis fogadók, bennük homályos bárok s barátságos, ősz hajú felszolgálók. És a hegyek sötét gyomrában mély (de nem nagyon mély) barlangok, heges, halványan derengő üregek s lassú vizű föld alatti folyók, amelyekben ádáz szemű világító halak úszkáltak.

Az Állami Házassági Tanács elegendőnek tartott ennyi egyszerű attrakciót, és nem fóraduzott golfpályák, úszómedencék építésén, lovasiskola és játékkaszinó létesítésén. Úgy vélte, ha egy szerelmespár mór ilyesmire vágyik, a nászútból elege volt.

Boozgoe és neje egy bűvös hetet töltött a Doén, majd visszatért a Tranaira.

Miután újdonsült feleségét átemelte új otthonuk küszöbén, Boozgoe első dolga volt, hogy lezárja a derrzingenerátort.

– Drágám – mondta –, mostanáig hűségesen követtem a Tranai minden szokását, még ha nevetségesnek látszott, akkor is. De ezt az egyet nem követem. Odalent a Földön én indítottam meg az Azonos Munkalehetőséget a Nőknek Mozgalmat. Odalent a Földön mi, férfiak magunkkal egyenlőnek tekintjük a nőt, társunknak az élet nagy kalandjában.

– Milyen fura felfogás – mondta Janna, és felhő futott át csinos arcán.

– Gondolkozz csak – biztatta Boozgoe. – Ha becsuknálak a derrzintér háremébe, s nem lennél a társam, sokkal kevesebbet érne az életünk. Nem?

– Te tudod, drágám. Te beutaztad az egész Galaktikát, én még sose jártam Port Tranain túl. Ha te azt mondod, hogy így jó, akkor így jó.

„Kétségtelenül – gondolta Boozgoe – ő a világon a legtökéletesebb feleség”. Visszatért a munkájához az Abbag Házirobot Művekbe, és rövidesen nyakig volt egy újabb tökéletlenítés tervében. Most az a ragyogó ötlete támadt, hogy a robotok ízületeit csikorgósra meg nyikorgósra készítsék. A zaj emelni fogja a robot bosszantó tényezőjét, így nagyobb kielégülést okoz a tönkretétele, következésképpen pszichológiai értéke is fokozódik. Mr. Abbag lelkesedett az ötletért, újabb fizetésemelésben részesítette, és megkérte, hogy e tökéletlenítést hozza mielőbb tető alá.

Boozgoe eredeti terve az volt, hogy egyszerűen eltávolítja egyik-másik zsírzófejet. De úgy találta, hogy a súrlódás ez esetben túl hamar elkoptatna néhány létfontosságú alkatrészt. Ezt pedig, magától értetődik, nem hagynák helyben.

Így hát nekifogott kidolgozni egy beépített nyikorgótest-tervet. Ennek tökéletesen élethű hangot kellett adnia, anélkül azonban, hogy valóságos kopást idézne elő. S ezenkívül olcsónak és kicsinek is kellett lennie, hisz a robot belseje már amúgy is zsúfolva volt tökéletlenítő berendezésekkel.

De Boozgoe úgy találta, hogy a kis nyikorgótest hangja hamis. Nagyobb testet előállítani drága lenne, és az nem is férne be a robotszekrénybe. Egy álló héten át estéről estére ezen dolgozott, belefogyott és a kedve is harapóssá vált.

Janna jó és alkalmazkodó feleségnek bizonyult. Mindig idejében kész volt az ebéd, esténként mindig volt hozzá egy vidám szava, s megértben hallgatta a nehézségeit. Napközben a lakást takarító házi robotok munkájára felügyelt. Ez azonban alig egy órát vett igénybe, utána kedvére olvasgathatott, köthetett, süthetett-főzhetett, vagy rombolhatott robotokat.

Boozgoe ezen egy kicsit megütközött, mert Janna hármat-négyet is tönkretett egy héten. De hát végül is mindenkinek megvan a hobbyja, S ezt Janna nyugodtan megengedhette magának, hisz ő önköltségi áron kapta a robotokat.

Boozgoe épp teljesen holtpontra jutott, mikor egy másik tervező, bizonyos Dath Hergo új szabályzóval állt elő. Ez a kontragiroszkóp elvén alapult, és lehetővé tette, hogy a robot tízfoknyi oldaldőléssel lépjen a szobába. (A kutatólaboratórium szerint a tízfokos oldalirányú dőlés a legbosszantóbb dőlésszög, amit egy robot felölthet).

Azonkívül a véletlen kiválasztás elvének alkalmazásával azt is sikerült megvalósítania, hogy a robot, szabálytalan időközönként, részegen és bosszantóan támolyogjon – soha el ne ejtsen semmit, de ennek mindig csak kis híja legyen.

E fejleményt a gyártmánytökéletlenítési osztályon természetesen hasznos eredmény– ként ünnepelték. Boozgoe meg kitalálta, hogy a beépített nyikorgó-csikorgó-súrlódó testet a támolygásszabályzó közepébe illessze bele. Nevét a mérnöki szaklapok Dath Hergóéval együtt emlegették.

Az új típusú Abbag-házirobotok általános feltűnést keltettek.

Ekkor határozta el Boozgoe, hogy a vállalatától fizetés nélküli szabadságot kér, és elvállalja a Tranai elnöki tisztjét. Úgy érezte, ennyivel tartozik a Tranai népének. Ha a földi találékonyság ennyivel tökéletesíthette a tökéletlenítést, mennyivel tökéletesíthetné a tökéletesedést.

A Tranai már-már maga volt a megvalósult Utópia. Ha az ő kezébe kerül a gyeplő, megtehetik a hátralevő utat a teljes tökéletességig.

Elment hát Melith-hez a hivatalába, hogy megbeszélje vele a dolgot.

– Persze mindig akad javítanivaló – mondta Melith elgondolkodva. A bevándorlási főnök az ablak mellett ült, s tétlenül figyelte az arra járókat. – Bár a mi mostani rendszerünk már jó ideje működik, mégpedig nagyon jól. Igazán nem tudom, mit tökéletesítene rajta. Nálunk például nincs bűnözés.

– Mert törvényesítették – jelentette ki Boozgoe. – Egyszerűen megkerülték a kérdést. – Mi nem így látjuk. És nincs szegénység sem.

– Mert mindenki lop. És az öregekkel sincs gond, mert az állam koldust farag belőlük. Ami azt illeti, bőven van itt változtatni– és tökéletesítenivaló.

– Hát, éppen lehet – mondta Melith. – De én akkor is azt hiszem. – Hirtelen elhallgatott, odaugrott a falhoz, lekapta a puskát. – Ott megy!

Boozgoe kinézett az ablakon. Épp egy férfi ment el az ablak előtt. Látszólag semmiben nem különbözött a többitől. Tompa kattanást hallott, a férfi megtántorodott, és elzuhant a kövezeten. Melith lőtte le a hangtompítós puskával.

– Ezt miért tette? – kapott levegő után Boozgoe.

– Mert potenciális gyilkos volt.

– Mi?

– Potenciális gyilkos. Nálunk nincs nyílt bűnözés, de mert emberi lények vagyunk, már csírájában kell elfojtanunk a lehetőségét.

– És mit csinált ez itt, hogy potenciális gyilkosnak minősült?

– Öt embert megölt – jelentette ki Melith.

– A mindenit, ember! Ez nem tisztességes dolog. Se le nem tartóztatták, se tárgyalást nem tartottak, se ügyvédhez nem.

– Hát hogy tartóztattam volna le? – kérdezte Melith kissé bosszúsan. – Nincs rendőrségünk, hogy letartóztasson valakit, se bíróságunk, hogy elítélje. De az istenit neki, csak nem várta, hogy hagyom szabadon garázdálkodni? A mi meghatározásunk szerint az a gyilkos, aki tíz embert megölt, s ő már jócskán útban volt efelé. Nem ülhettem ölbetett kezekkel. Kötelességem megvédeni a népet. És biztosíthatom, alapos nyomozást végeztem.

– Ez nem igazságos! – kiáltott rá Boozgoe.

– Ki mondta, hogy az! – kiabált vissza Melith. – Mi köze az igazságnak Utópiához?

– Rengeteg! – fékezte magát nagy erőfeszítéssel Boozgoe. – Az igazság az emberi méltóság alapja, az emberi vágyak.

– Ezek csak szavak – mondta Melith, s mint szokta, derűsen elmosolyodott. – Próbáljon meg reálisan látni. Mi emberi lények számára teremtettünk utópiát, nem szenteknek, azok nem szorulnak rá. Tudomásul kell vennünk az emberi jellem gyarlóságait, s nem szabad úgy tennünk, mintha nem léteznének. Miszerintünk a rendőrség és a jogszolgáltatás már maga megteremti a bűnözés légkörét, és a bűnözés tudomásulvételét jelenti. Higgye el, jobb, ha a bűnözésnek még a lehetőségét se fogadjuk el. Ezzel a lakosság óriási többsége egyetért.

– És ha előfordul valami bűncselekmény, mint ahogy elkerülhetetlenül előfordul. – Csak a lehetősége fordul elő – kötötte az ebet a karóhoz Melith. – S még az is ritkábban, mint hinné. Ha fölbukkan, elbánunk vele, gyorsan és egyszerűen.

– De tegyük fel, hogy nem a szóban forgó személyt lőtte le?

– Tévedés kizárva. Arra semmi lehetőség.

– Hogyhogy?

– Mert – mondta Melith – akit egy állami tisztviselő elintéz, az definitíve és az íratlan jog szerint potenciális bűnöző.

Marvin Boozgoe egy pillanatra elnémult. Aztán leszögezte:

– Azt már látom, hogy az államnak sokkal nagyobb hatalma van, mint kezdetben hittem.

– Van – mondta Melith – De nem akkora, mint képzeli. Boozgoe gúnyosan elmosolyodott.

– És az elnökséget, ha kérem, még most is megkaphatom?

– Természetesen. Mégpedig minden megkötöttség nélkül. Kívánja?

Boozgoe egy pillanatra mélyen elgondolkozott. Vajon igazán kívánja-e? Nos, valakinek csak kell uralkodnia. Valakinek meg kell védenie a népet. Valakinek be kell vezetnie néhány reformot ebbe az utópisztikus diliházba.

– Igen, kívánom – mondta Boozgoe. Kivágódott az ajtó, és Borg elnök rontott be rajta.

– Nagyszerű! Igazán nagyszerű! Még ma beköltözhet az Ország Villába. Én már egy hete összecsomagoltam, vártam, hogy mikor szánja rá magát.

– De a beiktatásomat bizonyára megelőzi néhány formalitás.

– Semmi – mondta Borg, s az arca csillogott az izzadtságtól. – Egyáltalán semmi. Át kell adnom az elnöki pecsétet: ez az egész. Már megyek is, és törlöm a nevem a névsorból, és beírom a magáét.

Boozgoe ránézett Melithre. A bevándorlási miniszter kerek arca semmi indulatot nem tükrözött. Borg nyúlt az elnöki pecsétért, hogy leakassza a nyakából. Az nagyot durrant és szétröpült.

Boozgoe azon kapta magát, hogy iszonyodva bámulja Borg vörös, szétroncsolt koponyáját. Az elnök megtántorodott és összerogyott. Melith levette kabátját, és betakarta vele Borgot. Boozgoe visszahőkölt, és belezuhant egy karosszékbe. Tátogott, szólni próbált, de nem jött a szájára hang.

– Igazán kár – mondta Melith. – Már alig hiányzott valami a szolgálati idejéből. Én figyelmeztettem, hogy ne engedélyezze azt a második űrkikötőt. A polgárok nem helyeslik, én megmondtam neki. De ő biztosra vette, hogy szeretnék, ha kettő lenne. Nos, tévedett

– Ezt úgy érti. márminthogy én.hogy.

– Minden állami tisztviselő hivatali jelvényt visel – magyarázta Melith. – Ez emberemlékezet óta bizonyos meghatározott mennyiségű tessiumot tartalmaz, egy olyan robbanóanyagot, amelyről bizonyára hallott már. A töltetet rádió útján aktiválják az Állampolgári Szavazófülkéből. A szavazófülkébe pedig bárki állampolgár bemehet, hogy a kormányról elítélő véleményt nyilvánítson. – Melith fölsóhajtott. – Ezt a foltot senki se mossa már le szegény Borg emlékéről.

– Szóval az emberek úgy fejezhetik ki a helytelenítésüket, hogy levegőbe röpítik a tisztviselőt? – nyögte döbbenten Boozgoe.

– Ez az egyetlen mód, hogy a véleményüknek súlya legyen – mondta Melith. – Valamiért valamit. A polgárok a mi kezünkben vannak, mi az övékben.

– Szóval ezért akarta, hogy átvegyem a tisztjét? De hát ezt nekem senki sem mondta. – Nem kérdezte – mondta Melith, ajkán egy mosoly halvány árnyékával. – Ne vágjon olyan rémült képet. Politikai gyilkosság is volt, tudja jól, minden planétán és minden kormányzat alatt. Mi megpróbáltuk konstruktív erővé átformálni. Minálunk az emberek sose vesztik el kapcsolatukat a kormányzattal, és a kormány se próbál diktátori hatalomhoz jutni. S mivel mindenki előtt nyitva áll az Állampolgári Szavazófülke, meglepődne, ha tudná, hogy milyen megfontoltan élnek vele. Persze mindig akadnak forrófejűek.

Boozgoe föltápászkodott, és indult az ajtó felé, rá se nézett Borg hullájára. – Hát nem kell már az elnöki tisztség? – kérdezte Melith.

– Nem!

– Ez jellemző magukra, terraiakra – jegyezte meg szomorúan Melith. – Tisztség az kéne, de csak ha nem jár kockázattal. Így nem szabad kormányozni.

– Lehet, hogy igaza van – mondta Boozgoe. – De akkor is boldog vagyok, hogy erre még idejében jöttem rá. Rohant haza.

Fenékig földúltan lépett be háza kapuján. Vajon a Tranai utópia, vagy bolygónyi bolondokháza? S a kettő közt vajon olyan nagy-e a különbség? Boozgoe, életében most először, azon töprengett, érdemes-e egyáltalán megvalósítani az Utópiát. Vajon nem jobb-e törekedni a tökéletességre, mint tökéletesnek tenni? Vajon az eszmények nem érnek-e többet, mint az eszményekhez igazodó élet? S ha az igazságszolgáltatás téveszme, vajon ez a téveszme nem ér-e többet, mint a valóság?

És ha igen? Boozgoe szomorú zavarban bevonszolta magát háza kapuján, hogy odabent meg a feleségét egy másik férfi karjában lelje.

A kép mint valami iszonyú lassított felvétel kúszott a szemébe. Mintha egy örökkévalóságig tartott volna, míg Janna föláll, rendbe hozza zilált ruházatát, s rámered tátott szájjal. A férfi – magas, jóképű fickó, akit Boozgoe még sose látott – láthatólag úgy megdöbbent, hogy szóhoz se jutott. Céltalan kis kézmozdulatokat tett, zakója hajtókáját tisztogatta, kézelőjét huzigálta.

Aztán bizonytalanul elmosolyodott.

– Szép! – mondta Boozgoe. Ez elég bágyadtan hangzott az adott körülmények közt, de így is megvolt a hatása. Janna elsírta magát.

– Szörnyen röstellem – dünnyögte a férfi. – Azt hittük, még órákig nem jön haza. Ez nyilván nagy megrázkódtatás önnek. Szörnyen sajnálom.

Ha Boozgoe valamire nem számított és nem is tartott igényt, az a felesége szeretőjének részvéte volt. Ügyet se vetett a férfira, csak a zokogó Jannát nézte.

– Hát mit vártál! – kiáltott rá végül Janna. – Muszáj volt! Ha egyszer nem szeretsz! – Nem szeretlek? Én? Már hogy mondhatsz ilyet?

– Ha szeretnél, nem bántál volna velem így!

– Nagyon szerettelek, Janna – mondta halkan.

– Nem igaz! – visította Janna, és fölszegte a fejét. – Lám, hogy bántál velem. Elvártad, hogy egész nap csak háztartsak, főzzek, üldögéljek! Marxin, érzem, hogy öregszem. Napról napra, mindig ugyanaz a fárasztó, ostoba egyformaság. És ha hazajöttél, még ahhoz is fáradt voltál, hogy engem észrevégy. És másról se tudtál beszélni, csak az ostoba robotjaidról! Elfecsérelted az életemet, Marxin, elfecsérelted!

Boozgoe másra nem gondolhatott, mint hogy a felesége meghibbant. Azt mondta hát nagyon gyöngéden:

– De Janna, ilyen az élet. A férj és feleség vállalja egymás életét. Együtt öregszenek meg. Az élet nem lehet csupa ünnepnap.

– Már hogyne lehetne! Próbáld megérteni, Marxin. Egy nőnek... itt a Tranain… lehet.

– Képtelenség – mondta Boozgoe.

– A Tranain egy nő csupa öröm és gyönyörűség életre számít. Ehhez joga van, mint ahogy a férfiaknak is megvannak a jogaik. Arra számít, hogy ha a férje föloldja a sztázist, társaságot talál odahaza, vagy séta vár rá a holdvilágos éjszakában, vagy úszni, moziba mehet. – Megint sírva fakadt. – De te olyan okos voltál. Neked ezen is változtatnod kellett. Nekem is lehetett volna több eszem, mint hogy megbízzam egy terraiban!

A másik férfi fölsóhajtott, és cigarettára gyújtott.

– Te nem tehetsz róla, hogy idegen vagy, Marxin – mondta Janna. – De szeretném, ha megértenél. A szerelem nem minden. Egy nőnek a valósággal is törődnie kell. A mindennapokkal. Hát csak én legyek öreg, mikor még az összes barátnőm fiatal lesz?

– Fiatal lesz? – ismételte Boozgoe értetlenül.

– Nyilván – mondta a férfi. – Derrzintérben a nő nem öregszik.

– De ez az egész valami iszonyú – mondta Boozgoe. – Én megöregszem, és a feleségem fiatal marad?

– Akkor méltányolnád majd igazán, hogy a feleséged fiatal – mondta Janna.

– És te? – kérdezte Boozgoe. – Te méltányolnál egy vénembert?

– Még mindig nem érti – mondta a másik férfi.

– Marvin, próbáld megérteni. Hát nem világos? Itt az életed végéig mindig fiatal és szép a feleséged, és más gondja sincs, mint hogy neked tetsszék. És ha meghalsz – ne nézz ilyen döbbenten, drágám; mindenki meghal –, szóval ha meghalsz, még mindig fiatal, és jog szerint ő örökli minden pénzedet.

– Kezdem már érteni – mondta Boozgoe. – Gondolom, ez is hozzátartozik a hazai szokásokhoz: a gazdag fiatal özvegy, aki a maga gyönyörűségét hajhássza.

– Hát persze. Így mindenki jól jár. A férfinak fiatal felesége van, akit csak akkor Iát, ha kívánja. Teljes a szabadsága, de ugyanakkor szép otthona is van. Az asszony is fölszabadul a hétköznapi élet minden unalma alól, s anyagilag is gondoskodnak arról, hogy majd élvezni tudja még az életét.

– Ezt igazán előre is megmondhattad volna – panaszkodott Boozgoe.

– Azt hittem, tudod – mondta Janna. – Hisz azt mondtad, te jobbat tudsz. De most már látom, hogy úgyse értetted volna meg, mert te olyan naiv vagy. igaz, ez nagyon kedves benned. – Szomorkásan elmosolyodott. – S amellett, ha megmondtam volna, soha nem ismerhettem volna meg Rondót.

A férfi tartózkodóan meghajolt.

– Greah-féle konfekcióárukat jöttem bemutatni. Képzelheti a meglepetésemet, mikor ezt a gyönyörű fiatalasszonyt sztázison kívül találtam. Olyan volt, mintha a mesékből lépett volna elő. Tudja, az ember sose számít rá, hogy egy régi mese valóra váljon, így hát ennek is megvolt a maga különleges vonzereje.

– Szereted? – nyögte ki a kérdést nagy nehezen Boozgoe.

– Szeretem – mondta Janna. – És Rondo is szível engem. Majd sztázisban tart addig, amíg behozom az elvesztegetett időt. Ez áldozat az ő részéről, de Rondo igazán nagylelkű.

– Ha ez a helyzet – jelentette ki mogorván Boozgoe –, én nem állok az utatokba. Végül is civilizált emberek vagyunk. Ha akarod, elválunk. – Karba fonta a kezét, élvezte tulajdon nagylelkűségét. De homályosan azért tisztában volt vele, hogy elhatározásának forrása nem is annyira a nagylelkűség, mint inkább hírtelen támadt heves undora mindentől, ami tranai.

– Nálunk, a Tranain, nem létezik válás – mondta Rondo. – Nem? – Boozgoe érezte, hogy végigfut a hátán a hideg. Stukker villant meg Rondo kezében.

– Tudja, nyugtalanító lenne, ha az emberek folyton cserélgetnék a párjukat. Itt a családi állapotot csak egyféleképpen lehet megváltoztatni.

– De hát ez vérlázító! – bökte ki Boozgoe, és hátrahőkölt. – Ez ellene mond a legelemibb tisztességnek!

– Ha az asszony kívánja, nem. Többek közt ez is amellett szól, hogy az ember sztázisban tartsa. Megengeded, drágám?

– Bocsáss meg, Marvin – mondta Janna. Behunyta a szemét. – Igen!

Rondo rászegezte a stukkert. Boozgoe a legcsekélyebb habozás nélkül fejest ugrott az utcára a legközelebbi ablakon. Rondo golyója ott fütyült el a füle mellett.

– Hé! – kiáltott rá Rondo. – Legyen magában egy kis bátorság, ember! Nézzen a szemembe!

Boozgoe a vállára esett. Nyomban fölpattant, futásnak eredt, s Rondo második lövése a karját pörkölte meg. Aztán beugrott egy ház mögé, s pillanatnyilag biztonságban volt. De nem engedett magának egy percet sem a tűnődésre, ahogy csak a Iába bírta, száguldott az űrkikötő felé.

Szerencsére egy űrhajó épp kilövésre készen állt, s ezzel eljutott a g'Moreere. Innét visszatáviratozott a pénzéért a Tranaira, jegyet váltott a Higastomeritreiára, ahol a hatóságok azzal vádolták, hogy ding kém. A vád azonban nem állta meg a helyét, mert a dingek kétéltűek, s Boozgoe majdnem vízbe fulladt, miközben közmegelégedésre bebizonyította, hogy csak levegőt tud belélegezni, vizet nem.

Innét egy űrkávédarálóval a Seves, Olgo és Mi mellett elbumlizott az ikerbolygó Mvantira, ott fölfogadott egy dzsungelpilótát, hogy elvigye a Bellismorantira, ahol a Föld befolyási övezete elkezdődik. Innét egy helyi űrvonalon a Galaktikus Örvény mellett, miközben megállt az Osztrigán, Lekungon, Pankangon, Inchangon és Marhangon, átkelt a Tung-Bradar-IV-re.

Eddigre elfogyott a pénze, de csillagászati távolsággal mérve már a Föld tőszomszédságában járt. A munkája fejében elszállították Ouméba, onnét a Legis-II-re. Ott a Bolygóközi Utassegély szerzett neki egy kabint, s végül sikeresen Földet ért.

Boozgoe a New Jerseyi Seakirkben telepedett le, ahol az ember tökéletes biztonságban van, míg becsülettel fizeti az adóját. A Seakirki Építővállalatnál helyezkedett el vezető robottechnikusi munkakörben, s feleségül vett egy halk, fekete kislányt, aki láthatólag rajong érte, bár ő alig-alig engedi ki a házból. Ő meg a vén Wad kapitány előszeretettel látogatják ma is Eddie Holdvilág Bárját, isszák a Tranai Speciált, s beszélgetnek az áldott Tranairól, ahol meglelték az Utat, s az ember többé nem a Kerék rabja. Ilyenkor Boozgoe általában az űrmaláriára panaszkodik az tehet róla, hogy soha többé nem térhet vissza az űrbe, nem juthat vissza a Tranaira.

S mindig szép számmal akad, aki szájtátva hallgatja.

Boozgoe, Wad kapitány köreműködésével, nemrégiben megalapította a Fosszuk Meg a Nőket a Szavazati Jogtól Ligát. Egyelőre csak ők ketten a tagjai, de mint Boozgoe kifejtette, mikor akadt fenn ilyen apróságon egy vérbeli keresztes vitéz?

Göncz Árpád fordítása

Frank Herbert

SZERENCSÉS MENEKÜLÉS

– Szökésbiztos börtönt nem lehet építeni – hajtogatta magában. Roger Deirutnak hívták, százötven centiméter magas volt, negyvenkét kiló. Fekete haja, keskeny arca, hosszú orra és széles ajka volt. Mélyen ülő szeme inkább tükrözte, mint összegyűjtötte a látottakat.

Deirut jól ismerte börtönét, a D-szolgálatot. Úgy élt a szolgálat béklyójában, mint az olyan ember, aki az otthoni támogatást élvezve szendereg függőágyában, valamely trópusi fürdőhely pálmafáinak árnyékában azt hajtogatva, hogy fordul a szerencsekerék, és egy napon el kell hagynia kiváltságos helyét.

Nem áltatta magát azzal, hogy a szolgálati űrhajó függőágy, vagy hogy az űr trópusi üdülőhely. Megvolt azonban a gondtalan állása, és az űrhajók mindegyike kényelmes kuckó volt, egy utas számára tökéletesen berendezve.

Deirut csak sokára értette meg, hogy a börtön rácsait minden pilóta a tudatában hordja. Amint a Capella támaszpont mögötti űrt megcélozva elindult, úgy érezte, hogy ezeket a rácsokat nemcsak behelyezték, hanem szinte be is építették, sőt odahegesztették a lelke mélyére. Először a pszichologizátor és a hipnotikus alvásgyorsító készülékek kezelőiben kereste a hibát, amiért nem programozták be újra a készüléket minden kutatóút után. Elhitette magával, hogy a pszichologizátor-készülék tesz valamit a tehetetlen pilótákkal, s kiváltja azt a kényszerhatást, amit ők „lökésnek” neveztek.

Néhány fiatal pilóta egy ideig sikeresen elkerülte a „lökést” – talán edzettebb volt a lelkük –, de a pszichologizátor előbb-utóbb őket is elkapta. A „lökés” közönséges kényszerítés volt, amely meghatározta, hogy a D-űrpilóta mennyi időt tölthet kint az űrben, mielőtt megfordul és hazarepül.

– Ezúttal lerázom magamról ezt a nyűgöt – mondta magában Deirut. Tudta, hogy hangosan beszél, de előzőleg kikapcsolta komputerjének érzékelőit, így szórakozott mormogása a semmibe szállt.

Műszerei pontosan megállapították, hogy a Grand Nuage gázfelhő derengett előtte, mint egy csillagokra borított, szakadozott rongydarab. Vészesen közel kellett alámerülnie a felhő alsó, sűrűbb rétegeihez, de ez is része volt a kockázatnak, a mit vállalt.

Pilótatársa és egykori barátja, Bingaling Benar félcédulásnak nevezte, amikor Deirut közölte vele, hogy meg akar birkózni a felhővel.

– Próbáltad ezt már valaha? – kérdezte Bingaling.

– Egyszer már akartam, de aztán másképp határoztam – mondta Deirut.

– Nagyon le kell lassítanod, úgyszólván bele kell vánszorognod – mondta Bingaling. – Öregem, én ott egyszer nyolcvanegy napig kibírtam, de aztán jött a „lökés” a maga teljes valóságában, és képtelen voltam tovább folytatni, hazajöttem. Egyébként semmi más, csak felhő az egész úton át.

Az űrhajó műszerei szerint Bingaling végtelen felhője egyre nagyobb lett. De a felhő az űrnek olyan részét zárhatja magába, mely napok ezreit rejti. Nyolcvanegy nap! – gondolta Deirut.

– Legfeljebb kilencven nap, amit az ember ott kibír – folytatta Bingaling. – Én mondom neked, abban a felhőben még rosszabb. Gyakorlatilag ahogy beérsz, abban a pillanatban megkapod a „lökést”.

Deirut lecsökkentette a sebességet, és űrhajója orrával lassan behatolt az első ritkásabb rétegbe. Tudta, hogy nem ismeretlen a felhő összetétele. Hidrogén, de olyan sűrűségben, hogy öngyilkosság benne a gyorsabb repülés.

– Az elmélet szerint – mondta Bingaling – a felhő egy születendő csillag. Egy szép napon robban, és csillagtömeggé sűrűsödik.

Deirut ránézett a műszereire. Úgy érezte, mintha az űrhajó a saját idegpályáinak a meghosszabbítása lenne. Hajója az űrnaszád-osztályba tartozott, kétszázötven méter hosszú volt. Emiatt Deirut és társai csak trágár néven emlegették. Az űrhajótest az orrtól a hajtóművekig olyan műszerekkel volt telezsúfolva, amelyek meg tudták állapítani, hogy egy bolygó alkalmas lehet-e az emberi élet befogadására. A Deirut kabinja mögötti rekeszben voltak mélyhűtött állapotban a kísérleti alanyok: két pár rhesusmajom és tíz pár fehér egér.

A D-űrpilóták határozottan állították, hogy több bolygót népesítettek be rhesusmajmokkal és fehér egerekkel, mint emberi lényekkel.

Deirut átkapcsolt a hátsó hajtóművekre. Már egy órája a felhőben repült, és az ismerős csillagok kezdtek köddé foszlani mögötte. A zavartság első jeleit érezte, még nem a „lökést”, csak nyugtalanságot.

Megérintette a vállán levő, kérdőjel formájú jelvényt. A rézhuzalokon kitapintotta a zöld korróziós réteget. Meg kellene tisztítanom – gondolta. De tudta, hogy úgysem teszi meg. Körülnézett a pilótakabinban: felbontatlan ételdobozok, kávé– és zsírfoltok a számítógép előlapján, piszkos munkaruhák a szerelőpad alá gyömöszölve. Lehangoló kép tárult elébe.

Deirut tudta, hogyan vélekednek róla és pilótatársairól a szolgálat legelső emberei.

„A vagányokból lesznek a legjobb felderítők.” Ez alapigazság volt, de a vagányoknak is megvolt a maguk hibája. Semmibe vették a szabályzatot, fintorogtak a kötelező formaságokon, nem tartották be a menetrendeket, kinevették a felderítési útiterveket... és rendetlenül tartották űrhajóikat. És ha eltűntek – ami gyakran előfordult –, a Szolgálat sohasem lehetett biztos abban, hogy mi történt velük, s hogy hol lehetnek. Csak az volt biztos, hogy az illető nem tudott visszatérni, amikor jött az az átkozott „lökés”. Deirut a fejét ingatta. Úgy látszott, hogy minden gondolatával a „lökéshez” lyukad ki. Eddig még megúszta – próbálta nyugtatni magát. Túl korán. Már benne motoszkált a gondolat, és egyre csak erősödött.

Ez a felhő lehetett az oka mindennek.

Az ismerős csillagokat már eltakarta a nagy űr köpönyege. Ingerülten kapcsolta ki a képernyőt. Állandóan el kell foglalnom magam – gondolta. Egy ideig azon töprengett, hogyan költsön egy újabb strófát a végtelen D-űrhajós balladához.

Szerelmem a Lyrán hagytam, jóbarátaim között.

De minduntalan eszébe ötlött, hogy ezt a strófát talán soha senki nem fogja meghallani, ha tervei sikerülnek. Azon merengett, hogy hány hasonló verssort írhattak már, melyeket nem ismert meg más. Teltek a napok, örökké tartó, lassú egyhangúságban.

Nyolcvanegy nap – emlékeztette magát időnként –, Bingaling a nyolcvanegyedik napon fordult vissza.

A hetvenkilencedik napon már megértette, hogy miért tért vissza. Kétségtelen volt, hogy a „lökés” első kellemetlen jeleit érzi. Tudatában logikus okok után kutatott.

Megtettél mindent a legjobb tudásod szerint. Nincs miért szégyenkezni, ha most visszafordulsz. Bingalingnek teljesen igaza volt – semmi más, csak ez az átkozott felhő az egész úton. Nincsenek benne csillagok, nincsenek bolygók. De pontosan tudta, hogy miben mesterkedik a pszichologizátor – és ez segített. Várta, hogy izzó pontok jelenjenek meg a képernyőn. Ez a cél is segített. Egyelőre haladt még előre.

Eltelt a nyolcvanegyedik nap.

A nyolcvankettedik.

A nyolcvanhatodik napon már három fénylő pontot látott maga előtt – olyanok voltak, mint a köd mögül derengő lámpafények, csak éppen a köd fekete és teljesen üres volt.

Most már tudatos erőfeszítésébe került, hogy még csak véletlenül se érintse meg annak az automatának a gombját, amely a hazafelé vezető pályára irányítja az űrhajót, száznyolcvan fokos fordulattal.

Három fénypont a nagy ürességben.

Kilencvennégy nap – két nappal több, mint amennyit eddig töltött az űrben a „lökésnek” ellenállva – és űrhajója szabadon úszik kint a felhőből a nyitott űr felé, amit harminc fokkal előtte a három csillag jelöl ki: egy távoli kékfehér óriás, egy közelebbi narancssárga törpe és a középpontban egy gyönyörű aranysárga nap, 0,5-ös nagyságrendű.

Deirut lázasan kapcsolta be a tömegeltérést vizsgáló érzékelőket, hogy tanulmányozza az aranysárga nap körüli teret.

A „lökés” ereje most már kényszerítően sürgette a visszafordulásra. De éppen ez adta a végső erőt is az előrehaladáshoz. Mert ha ez a meghátrálásra késztető pszichologizátor-hatás akkor jelentkezik, amikor éppen felfedezett három új napot – csak egy válasz lehetséges a „miért” kérdésre. A Szolgálat egy ilyen vagánytól nem kívánta, hogy begubózzon a saját világába. A „lökés” mindenesetre biztosíték volt arra, hogy a pilótát idejében figyelmeztesse a hazatérésre.

Deirut kényszerítette magát, hogy csak a műszereit figyelje.

Ebben a pillanatban az arany csillagról kiderült, hogy csak egyszerű bolygó, egy saját holddal. Deirut betáplálta az első megközelítő programot, majd figyelte a gépből kifutó adatszalagot: bolygótömeg 998 421 földi egység... forgás... plusz negyven óra... átlagos orbitális távolság 243 millió kilométer... perturbáció kilenc fok... pályamódosítás plusz harmincnyolc.

Deirutnak tátva maradt a szája a meglepetéstől.

Plusz harmincnyolc! Ilyen módosítási arány csak azt jelenthette, hogy az anyabolygónak van még egy társa, méghozzá jó nagy. Deirut a bolygó körüli űrt tanulmányozta. Semmi. Aztán meglátta.

Először arra gondolt, hogy egy másik űrhajó lángcsóváját szúrta ki – egy idegenét. Nyelt egyet. A „lökés” mérséklődött, és ő gyorsan áttekintette az idegen űrhajóval való kapcsolatfelvétel lehetőségeit, ahogy ezt a Földön kidolgozták, de a gyakorlatban még sohasem próbálták ki.

A képernyőn száguldó lángcsóva addig nőtt, amíg feloldódott az arany bolygó körül keringő másik égitest izzó gáztömegében.

Deirut ismét a műszereire meredt.

– Te jóságos ég, hogy rohan ez a test! Több mint negyven kilométer másodpercenként.

A feldolgozóegység kidobta az újabb szalagot: tömeg 321,64... forgási idő 9 óra... legnagyobb orbitális távolság 58 millió kilométer... pályamódosítás nulla (elégtelen adatok alapján).

Deirut most a monitorjára figyelt, látta amint a „társbolygó” elsöpör a bolygó előtt, eltűnik mögötte, majd előjön a másik oldalon. A kép furcsán ismerősnek rémlett de tudta, hogy azelőtt még sohasem láthatta. Azon gondolkodott, ne hozza-e működésbe a számítógép rögzítőrendszerét, a gégemikrofonon keresztül beszélhetne is hozzá, de a gép rideg logikája csak felbosszantaná.

A csillagászati adatok a komputer memóriaegységébe kerültek, hadd csodálkozzanak és hitetlenkedjenek otthon a szakértők.

Deirut ismét a bolygóra irányította az érzékelő sugárnyalábokat. A visszaverődő sugarak kimutatták, hogy van légköre, kb. 125 km vastag. A sugárzási index szerint egy óriási trópusi öv is létezik, majdnem hatvanfokos nagyságrendben.

Deirut azon vette észre magát, hogy félelmében ismét a hazavezérlő automata gombját babrálja. Reszketve húzta vissza a kezét. Tudta, hogyha egyszer megfordítja az űrhajót, többé nem lesz ereje ide visszatérni.

A „lökés” már elviselhetetlen erővel jelentkezett. Deirut megpróbálta figyelmét a leszállásra összpontosítani, a komputertől a legrövidebb leszállópálya adatait kérte. A gép „saját érdekében” kissé ellenkezett, de ő hajthatatlan maradt. Ami kor elkészült a leszállási adatokat tartalmazó lyukszalag, Deirut behelyezte a központi leszállóegységbe, majd bekapcsolva az automatikus vezérlést, beszíjazta magát, és verejtékezve hátradőlt székében.

Az űrhajó bukdácsolva hatolt be a bolygó légkörébe. A törzs fedőlemezei és az űrhajó hűtőrendszere felől vészes zajok szűrődtek hozzá. A monitor képernyője hol elsötétült, hol újra kivilágosodott gyors egymásutánban. Az automata kezdte kiír ni a légköri adatokat: oxigén 23,9%, nitrogén 74,8%, argon 0,8%, széndioxid 0,04%... mire a nyomelemekhez ért, Deirut elképedt a csodálkozástól, hogy milyen nagy a hasonlóság a Föld légkörével.

A színképelemző adatai szerint a légkör átlátszósága átlagosan 3000-től 6x104 angströmig terjed. Ez már teljes bizonyosságot jelentett, úgyhogy nem is figyelte tovább a műszereket, amikor azok a bolygó hidromágneses adatait számították ki, valamint az itteni vízpára lecsapódását. Csupán egy tényező volt fontos a számára: tud-e lélegezni a bolygón készülék nélkül.

A boldog felfedezés öröme helyett azonban – ahogy ez esetleg harminc-negyven nappal ezelőtt történhetett volna – a „lökés” újabb rohama töltötte el. Rendkívüli önuralommal küzdötte le félelmét.

A vezérlőpult képernyőjén egy sziget bukkant fel. Az űrhajó elsöpört felette. Deirut tágra nyílt szemmel nézte az öböl partján álló magas alabástrom épületek sorát. A vízen ringó apró fehér pontokból vitorlás hajók tűntek elő, ahogy közeledett. Milyen otthonosan ismerősnek hatott minden. Elhaladt egy fennsík felett, amelyen alacsony hegyvonulatok, több épület, utak és elkerített földdarabok sorakoztak. Később széles préri fölé ért, ahol állatcsordák legelésztek.

Deirut ökölbe szorította a kezét, háta libabőrös lett.

Beindultak az űrhajó leszálló hajtóművei. Amikor az űrhajó orra függőleges irányba mutatott, a pilótaülés megfordult, hogy alkalmazkodjék az új helyzethez. Az űrhajó hatalmas dübörgéssel leereszkedett, s fokozatosan leálltak a hajtóművek.

A kamerák előtt kék füst és hamufelhő szállt fel az űrhajó alatt felkavart kráterból, narancssárga lángnyelvek csaptak fel jobb kéz felől egy száraz takarmánykazalból, de a rakéta orrában levő automata tűzoltókészülék bórsavas sugara azonnal elfojtotta a lángokat. Deirut állatokat látott menekülni a füstfelhőn keresztül, a tűz mögött. A képerősítőn négylábú, prémes fajtának látszottak, kis, lapos fejjel. Szökdécselve rohant, mint pattogó gumilabdák.

Félelem szorította össze Deirut torkát. Túlságosan földinek tetszett az egész. Fogai vacogtak a „lökés” kényszerétől.

A műszerek jelezték, hogy csillapított amplitúdójú és frekvenciájú rádiójeleket fogtak URH és középhullámú sávon. A kísérleti mérőóra áramkörei működésbe jöttek. A rádiókészültséget jelző komputer vibrálni kezdett. Hirtelen megszólalt a vészcsengő, jelezvén: valami közeledik!

A képernyőn feltűnt egy jármű, mely az észak felé eső domboldalon gördült valamilyen hatalmas pneumatikus tömlőkön, pontosan az űrhajó felé haladt, s halvány fehér füstöt eregetett hátsó kipufogójából – egy gőzgép ütemében. A külső mikrofon ok közvetítették az erősödő dohogást, és a komputer közölte, hogy valószínűleg egy kétütemű gőzgép lehet, öt pár szemben álló dugattyúval.

A jármű elején egy ötoldalú, sötétbarna kabin látszott, sötét ibolyakék ablakokkal. Deirut, míg az ismeretlen jármű megjelenésén csodálkozott, nem figyelt a belső kényszer vad mardosására.

A kocsi a leszállási krátertől körülbelül ötvenméternyire megállt, és kinyúlt belőle egy ágyúcső, mely nagy füstfelhőket lövellt ki. A külső mikrofonok erős robbanást jeleztek, és az űrhajó megremegett háromlábú állványán. Deirut az automatikus védelmi rendszer vezérlőpultjához ugrott, és kezét az egyik kioldókapcsolóra tette. A jármű közben tovább gördült kelet felé, egy ugráló állatcsorda irányába. Deirut megnyomta a „Figyelmeztető” gombot.

Hatalmas földoszlop emelkedett a levegőbe a jármű előtt, és megállásra kényszerítette a kráter szélén. Jobb és bal oldalán is felszökött a föld mellette.

Deirut készültségi állapotra kapcsolta a védelmi rendszert, és hozzáfogott a kár felbecsléséhez. Az idegenek részéről történő bármilyen újabb fenyegetésre az űrhajó félelmetes arzenálja hírmondónak valót sem hagyna belőlük. Bár ezt a lépést a lehetőség szerint el kellett kerülni, ezért fél szemmel továbbra is a titokzatos jármű mozgását figyelte monitorján. A jármű mozdulatlanul állt azon a parányi helyen, amit az űrhajó riasztólövéseinek kráterei meghagytak neki.

Alig tíz másodperccel később a komputer kidobott egy szalagot, amelyen közölte, hogy az űrhajó orr-része megrongálódott, és az ottani érzékelők tönkrementek. Deirut tehát addig a bolygóhoz volt kötve, amíg ki tudja javítani a hibákat.

Különös módon mindez csökkentette a „lökés” okozta szorongást. Igaz, hogy még benne motoszkált, de kényszerítő hatása talán alábbhagyott.

Deirut figyelme ismét az idegen járműre irányult.

A rombolás adott tény volt, és pillanatnyilag nem tudott segíteni rajta. Az űrhajó leszállhatott volna úgy is, hogy mindent elpusztít maga körül de nem volt könnyű azt eldönteni, hogy adott esetben mi lett volna a legjobb megoldás. Az arany szabály szerint hagyni kell a másik felet kezdeményezni, ha a fejlettségi szintje jóval primitívebbnek látszik. Különben már eleve elpusztítandó ellenségnek tekintendő az érkező.

Ki gondolta volna, hogy van ágyújuk, és figyelmeztetés nélkül tüzet nyitnak a jövevényre? – kérdezte magában Deirut. A válasz önvádlóan fogalmazódott meg agyában:

Elég nagy ostobaság volt tőlem, hogy nem számoltam ezzel. A puskapor és a gőzhajtás majdnem mindig velejárói egymásnak. Igen, túlságosan kiborított a „lökés” – gondolta. – De hát miért lőttek figyelmeztetés nélkül?

A jármű vezetőfülkéjéből ismét kinyúlt az ágyúcső vége, és a kabin elfordult, hogy az űrhajót vehesse célba. Deirut egy figyelmeztető lövést küldött a kocsi melletti gödörbe, nagy porfelhőt kavarva. A fordulat abbamaradt.

– Ez az, fiúk! – mondta Deirut. – Megy ez, mint a karikacsapás. Legyünk inkább barátok.

Lejjebb csavart egy kék gombot a műszerfalon. Ezzel lehalkította külső mikrofonjait, mivel a szirénák szörnyű üvöltést bömböltek az idegenek kocsija felé. Ez olyan speciális hangötvözet volt, amely meg tudott félemlíteni bármilyen élőlényt, aki hallotta. A hanghullámoknak meglepő hatása volt. Kivágódott a jármű fülkéjének az ajtaja, kiugrott öt élőlény, és megállt a kocsi tetején.

Deirut rákapcsolta a mellette levő mikrofont a számítógépre, és monitorján közelre hozta az öt idegent. Elkezdte beolvasni a látottakat a számítógépbe. Az emberi vélemény mindig segíti a komputer működését.

– Emberszerű lények – mondta Deirut –, felegyenesedett, csőszerű testük van, körülbelül másfél méter magasak, a két lábuk valami csizmafélében végződik. Zsákszerű öltözékük derékrészén övet viselnek. Az övre függesztve mindegyikük öt kistáskát hord. Az ötös számnak itt jelentősége lehet. A bőrük színe halvány ibolyaszínű. Két karjuk van, a tagolás hasonlít az emberéhez, de az alkar sokkal hosszabb. Széles kezük hatujjú, úgy látszik, hogy a kezük mindkét oldalán van hüvelykujj. A fej szögletes, a homlok magas, mintha sötét ibolyakék kis sapkával lenne befedve. A szemek sárgák, kocsányokon ülnek a fej elülső sarkaiban. Ettől a fej nagyon nehézkes. Valószínű, hogy a szemeket a kocsányszerű csápon elfordítva hátrafelé is tudják mozgatni, vagyis a fej elfordítása nélkül hátranézhetnek.

A lények kezdtek lemászni a járművükről. Deirut tovább folytatta a leírást:

– Nagy szájnyílás a szemek alatt, középen. Mintha egy állszerű képződmény is lenne alul. A száj ovális, ajak nélküli, fogak nem láthatók... pontosabban valami sötét vonal van belül, talán ez a fogsor itteni megfelelője. Több apró nyílás a csápszerű szemek alatt, valószínűleg a légzőnyílás. Az egyik épp elfordította a fejét. Egy vékony bemetszést látok a fej oldalának közepén. Rendeltetése ismeretlen. Nem hiszem, hogy fül lenne... Az öt bolygólakó az űrhajó felé tartott. Deirut rájuk irányította a kamerát, hogy szemmel tarthassa őket, közben tovább diktálta:

– Nyilat és íjat hordanak. Ez ellentmondás az ágyúhoz képest. Mindegyikük hátán tegez. öt nyílvesszővel. Megint az ötös szám. A bal vállukon zsinóron íj lóg. Rövid lándzsa van még náluk, a háton átvetett hevederbe fűzve, a hegye alatt ibolyakék zászlócskával. A zászlón valamilyen narancssárga figura, olyan, mint egy felfordított U betű. Hasonló jelzés látható a zubbonyuk elején, ami szintén ibolyakék. Ibolyakék és az ötös szám. Mi a véleményed?

Deirut várta a komputer válaszát a nyakába erősített hangszórón át. Működésbe jöttek a relék, áramkörök, s a kódfejtő válaszát szinte a csontjain át érzékelte:

– Talán vallási szekta az ibolyaszínnel és az ötös számmal. Különleges figyelem ajánlatos vallási kérdésekben. Kiszálláskor védőruha és kézifegyver viselése kötelező.

Ez a baj a komputerrel – gondolta Deirut –, túlságosan logikus.

Az öt idegen megállt a felperzselt leszállókörön kívül. Karjukat az űrhajó felé emelték, és kiáltozni kezdtek:

– Toogayala, toogayala, toogayala! – A hang az ovális „szájnyílásból” jött.

Mindjárt toogayalázunk, csak egy pillanat – mormogta Deirut. Elővett egy Borgen típusú géppisztolyt, felvette védőruháját, majd az űrhajó két ágyúját a gőzkocsira irányította, és rákapcsolta arra az automatára, amely – ha a szíve megállna – tizenöt másodperc után azonnal működésbe hozza őket. Az űrhajó alsó kijáratát rákapcsolta arra a megsemmisítő automatára, amely robbant bármilyen illetéktelen behatolásra. A zsebeibe különböző tárgyakat gyömöszölt: egy tolmácsberendezést, amelyet a központi számítógépen át a saját gégemikrofonjára is rákapcsolt, egy mintagyűjtő-elemző készüléket, egy fél tucat minigránátot, erősítő tablettákat, élelmiszer-analizátort, egy hajítótőrt tokban és egy mikrofelvevőt, amit szintén rákapcsolt a számítógépre, meg egy gumipuskát. Kissé keserű szájízzel még egy mentőkészüléket is felerősített a szívéhez, a védőruha alá.

Még egy utolsó pillantást vetett a vezérlőpultra, majd az összekötő folyosón keresztül az alsó kijárathoz ment. Kinyitotta és kilépett. Az öt bennszülött a földre vetette magát, a karjukat felé nyújtották.

Deirut egy pillanat alatt szemügyre vette őket és a környéket. Friss levegő csapta meg, még a védőruha légszűrőjén át is. Reggel volt, a nap laposan küldte sugarait az alacsony dombokra és a ritkás bozótra. A prérin imbolygó űrhajó nagy, lándzsa alakú árnyékán kívül eső bokrok körvonalai élesen bontakoztak ki.

Deirut felnézett az űrhajójára. Piros-fehér csíkos toronynak rémlett, ahogy ott magasodott mellette. Az orr helyén hatalmas lyuk tátongott. Az 1107-es szám, amely foszforeszkáló zöld festékkel volt felfestve, még éppen hogy kimaradt a megsérült zónából. Deirut ismét a bolygólakókra irányította figyelmét.

Az idegenek továbbra is a füvön lapultak, és antennaszemeikkel Deirutot pásztázták.

– Reméljük, barátaim, fejlett fémiparotok van – mondta Deirut –, különben nagyon elégedetlen látogató leszek. Hangjának hallatára mind az öt lény éktelen üvöltésben tört ki:

– Toogayala ung-ung!

– Ung-ung? – kérdezte Deirut. – Azt hittem, hogy állandóan csak toogayalázni fogunk.

Elővette a fordítókészüléket, a mellére erősítette, az idegenekre irányította a mikrofonját, és feléjük lépett az űrhajó árnyékából. Jelzésként felemelte a jobb kezét felfelé fordított üres tenyérrel, a béke általános emberi kifejezéseként, miközben bal kezével továbbra is géppisztolyát markolta.

– Toogayala! – üvöltöttek megint.

A fordítókészülék néma maradt. A toogayala és az ung-ung kevésnek bizonyult a nyelvük megfejtéséhez. Deirut egy lépéssel közelebb ment.

Az öt őslakó feltérdelt, majd összegörnyedve felállt, és olyan testhelyzetet vett fel, mintha repülni akarna. Öt pár csápon ülő sárga szem meredt Deirutra. Olyan különös érzése támadt, mintha már látta volna valahol ezt az öt különös lényt. Úgy néztek ki, mint holmi hatalmas szöcskék, amiket emberszabású majmokkal kereszteztek. Azokhoz a rovarszemű szörnyekhez hasonlítottak, amelyekről Deirut fiatalkorában olvasott tudományos-fantasztikus művekben. Most világos bizonyítékát láthatta annak, hogy amit az emberi fantázia elképzel, az a természetben valóság.

Deirut még egy lépéssel közelebb ment, és így szólt:

– No jó, hát akkor beszélgessünk egy kicsit, barátaim. Mondjatok valamit. Próbáljatok talán egy értelmesebb nyelvet.

Az idegenek hátráltak két lépést. Lábuk száraz zizegő hangot adott a fűben. Deirut nyelt egyet. A hallgatásuk kissé idegesítő volt.

Hirtelen valahonnét zizzenő hang hallatszott. Úgy rémlett, az egyik bolygólakótól származik, aki Deiruttól jobbra állt. A lény a zubbonyát markolászta, és ezt hadarta: – S'Chareecha! S'Chareecha! Az idegen egy kis tárgyat vett elő zsebéből, a többiek köréje gyűltek.

Deirut készenlétbe emelte a géppisztolyát. A lények észre sem vették, csak arra a kis tárgyra figyeltek, amit egyikük tartott a kezében.

Mi folyik itt? – töprengett Deirut. Kellemetlen, szorongó érzése támadt. Ez nem úgy ment, mint ahogy a könyvek szerint kéne.

A titokzatos ismeretlenek hirtelen sarkon fordultak, és anélkül, hogy hátranéztek volna, visszasiettek kocsijukhoz, és bemásztak a fülkébe.

Milyen hibát követtem el tűnődött Deirut. Teljes csend ült a tájra.

Az űrpilóta-kiképzés alatt Deirut híres volt leleményességéről. Egy pillanatra végiggondolta legjobb megoldásait és elméleteit, majd számot vetett helyzetével: itt áll az űrhajó lábánál, kitéve magát bárminek, amíg az öt kiszámíthatatlan idegen a járművében maradt. Visszament a hajóba, a bejáratot elzárta, és egy alapos eszmecserére rákapcsolta mikrofonját a komputer központi egységére.

– A zümmögő szerkezet valószínű egy óra volt – mondta a komputer. – Amelyiknél a készülék volt, körülbelül két milliméterrel magasabb, mint legmagasabb társa. Úgy látszik, hogy ő a csoport vezetője.

– Akármilyen vezető is, de miért ordítják egyre csak a toogayalát?

A komputer hosszas asszociációk után csak egy típusválaszt tudott adni a költői kérdésre, jobban mondva egy olyan kérdésre, amelyre nyilvánvalóan nem lehetett válaszolni:

– Tut-tut-tut – szólt tehetetlenül a komputer.

– Ez úgy hangzik, mint a jó öreg Martha néném dohogása – mondta Deirut:

– De ezek itt toogayalát üvöltöznek. Ez valami roppant fontosat jelenthet.

– Amikor észrevették a kezedet, akkor emelték az eddig észlelt legnagyobb decibelértékre a hangjukat – mondta a komputer.

– De miért? – Valószínűleg azért, mert öt ujjad van.

– Öt – mondogatta Deirut –, öt. öt. öt.

– Csak öt égitestet számolhatunk itt össze – folytatta a komputer. – Észrevehetted, hogy egyébként teljesen üres az égbolt. A szupergyors bolygótárs éppen most halad el felettünk.

– Öt – mondta Deirut.

– Ez a bolygó, plusz három izzó gáz– és plazmatest, valamint a bolygó holdja. – tette hozzá a komputer. Deirut a kezére nézett, és az ujjait hajlítgatta.

– Ezek azt hiszik, hogy te valami istenség vagy. Nekik hat ujjuk van, neked csak öt – mondta a komputer.

– Üres űrszelvény, kivéve a három napot – szólt Deirut.

– Ne feledkezz meg erről a bolygóról és a holdjáról.

Deirut azon gondolkozott, hogy milyen is lehet az élet egy ilyen bolygón, nincs más csillagzat az égen. minden az áthatolhatatlan hidrogénfelhő mögé rejtőzik.

Nyilván a „lökés” újabb hullámának hatásaként, elkezdett remegni.

– Mi szükséges az űrhajó orrának a kijavításához? – kérdezte Deirut. Megpróbálta legyőzni remegését.

– Egy jól felszerelt gépműhely, valamint legalább az ötödik képzettségi kategóriájú elektronikus szakemberek munkája. A javításhoz szükséges adatok rendelkezésre állnak a memóriaegységemben.

– Mit csinálnak ezek a kocsijukban? Miért nem beszélnek? – kérdezte szinte követelve a választ Deirut.

– Tut-tut – szólt a komputer.

Harmincnyolc perccel később a lények kikecmeregtek gőzkocsijukból, és állásokat foglaltak el az elszenesedett talajon.

Deirut, miután megismételte elővigyázatossági intézkedéseit, újból kiszállt. Lassan, óvatosan mozgott, tüzelésre kész fegyverrel a bal kezében.

Az idegenek ezúttal meghátrálás nélkül bevárták. Sokkal nyugodtabbnak látszottak, halkan társalogtak egymással, de antennaszerű képződményeikkel továbbra is szemmel tartották Deirutot. Szavaik teljesen érthetetlenek maradtak Deirut számára, de a tolmácskészülék közvetítette őket a komputerbe, és tudta, hogy már csak percek kérdése a fordítás.

Deirut körülbelül nyolclépésnyire megállt a csoportjuktól, és így szólt:

– Örülök, hogy ismét látlak benneteket. Talán elszundítottatok a kocsiban? – szólt feléjük.

– Mi folyik itt? – biccentett a legmagasabb. Deirut szóhoz sem tudott jutni.

A bal oldalon álló alak folytatta:

– Remélem, fejlett fémiparotok van, barátaim, különben nagyon elégedetlen látogató leszek. Ismét a legmagasabb vette át a szót:

– Örülök: hogy ismét látlak benneteket. Talán elszundítottatok a kocsiban?

– Ezek utánoznak engem – sziszegte Deirut.

– Pontosan – helyeselt a komputer. Deirut elnevette magát.

– Ti vagyok a legszörnyűbb ábrázatú haszontalan állatok, akiket valaha is láttam. Nem tudom, az anyátok hogyan bírt rátok nézni.

A legmagasabb bolygólakó azonnal elismételte hiba nélkül.

– Az anyjukra való hivatkozásnak most nincs értelme – szólt közbe a komputer. – Az itteni szaporodási módok még nem ismeretesek. Úgy látszik, hogy ezek félig állatok, félig növények.

– Fogd be már a szád! – mondta Deirut.

– Fogd be már a szád! – ismételte a bal oldalon álló alak.

– Javaslom, hogy részünkről hallgassunk – mondta a komputer. – Felveszik a hangodat, hogy megfejtsék a nyelvünket. Jobb, hogyha mi fejtjük meg az övékét, anélkül hogy felfednénk magunkat.

Deirut bölcsnek találta az indítványt, és csak a belső mikrofonon keresztül válaszolt:

– Teljesen igazad van.

Összeszorította az ajkát, és a lényekre nézett. Ismét hallgatásba burkolóztak. Hirtelen megszólalt a legmagasabb:

– Augroop somilican.

– Toogayala – toldotta meg a balján álló társa.

– Tőszámnév – mondta a komputer –, talán az ötös számot jelenti. Emeld fel az öt ujjadat, és mond nekik ugyanezt!

Deirut engedelmeskedett.

– Toogayala, toogayala – helyeseltek a lények.

Egyik kivált közülük, visszament a gőzkocsihoz, és egy körülbelül fél méter magas, fekete fémszobrocskát hozott ki, és Deirut felé nyújtotta. Deirut óvatosan előrelépett, és elvette a tárgyat. Nehéznek és hidegnek találta. A bolygó élőlényeinek gyönyörűen stilizált mása volt, az antennaszemek fordított U alakban lógtak, a szájnyílás nyitva volt.

Deirut elővette az elemzőkészüléket, és a fémhez szorította. A műszer az érintkezés hatására sivító hangot adott.

A bolygólakók rémülten meredtek rá.

– Vas, magnézium, nikkel ötvözete – mondta a komputer. – A szobor öntvény. Hozzávetőleges kora huszonötmillió földi év.

Deirutnak kiszáradt a torka. Szinte hang nélkül suttogta:

– Ez lehetetlen!

– A meghatározás plusz-mínusz hatezer év eltéréssel értendő – folytatta a számítógép. – Figyeld meg az ötvözetbe vésett motívumokat. A fordított U alakzat a mellen valószínűleg az ötös szám jelzése. Az alatta látható írás is erre vonatkozhat. A mintadarab túlságosan tömör a további vizsgálatokhoz.

– Huszonötmillió éves civilizáció! – mondta Deirut.

– Plusz-mínusz hatezer év eltéréssel – ismételte a komputer.

Deirut ismét érezte a „lökés” újabb hullámait, de megpróbálta leküzdeni. Legszívesebben visszatért volna a megtépázott űrhajójába, és elhagyta volna ezt a helyet. A térde remegett.

Az a lény, amelyik megajándékozta a szobrocskával, előrelépett, és visszavette tőle.

– Toogayala – mondta.

Rámutatott a fordított U betűre a szobrocskán, és ugyanarra a jelre saját mellén.

– Ugyanakkor csak gőzkocsijuk van – morfondírozott Deirut.

– Viszont nagyon fejlett gőzkocsi – mondta a komputer. – Az ágyú behúzható, pörgettyűs elven működik az automatája, amely tűzkészültségbe helyezi, és van célkövetője is.

– Ezzel úgy tönkretehetik az űrhajót, hogy egyáltalán nem tud felszállni – jegyezte meg Deirut.

– Ha akarják – mondta a komputer.

A legmagasabb lény előrelépett, ujjával megérintette a fordítókészülék mikrofonját, és azt mondta ereszkedő hanglejtéssel:

– S'Chareech!

Deirut alaposan megnézte a kezét. Hat ujja volt, kékeslila színű a bőre. Az ujjak két ujjperecből álltak, a végükön körömmel.

– Próbálj meg ung-ungot mondani nekik – javasolta a komputer.

– Ung-ung – mondta Deirut.

A magas alak hátraugrott, és mind az öten az eget kezdték pásztázni antennaszemeikkel. Izgatott beszélgetésbe kezdtek egymás között, amelyből Deirut elkapott néhány ismétlődő hangfoszlányt: Yaubron... s'Chareecha... Autoga. Sreese-sreese.

– Most már van néhány kiindulópontunk, hogy közeledjünk hozzájuk – mondta a komputer. – A magas alak Autoga. Szólítsd őt a nevén.

– Autoga – mondta Deirut.

A lény megfordult, Deirutra irányította szemét.

– Mondd neki: Ai-Yaubron ung sreese s'Chureecha! – ajánlotta a komputer. Deirut követte a tanácsot.

A lények egymásra néztek, majd ismét Deirutra figyeltek. Hirtelen féktelen röfögésben és mormogásban törtek ki. Autoga leült a fűre, a kezével a földet verte, miközben tovább röfögött.

– Mi az ördög ez? – kérdezte Deirut.

– Nevetnek – válaszolt a komputer. – Menj, és ülj le Autoga mellé.

– A földre?

– Igen.

– Biztonságos ez?

– Miért ne lenne?

– Mit nevetnek?

– Magukat nevetik ki. Tréfálkoztál velük, ugrattad őket. Ez minden bizonnyal itt is nevetést vált ki.

Deirut bizonytalanul Autogához lépett és leült. Autoga abbahagyta a röfögést, kezét Deirut vállára tette, és társaihoz beszélt. Alig tíz másodperc múlva megszületett a komputer fordítása is:

– Tudjátok, fiúk, ez a mi félistenünk alapjában egy belevaló fickó. Igaz, hogy pocsék a kiejtése, de legalább van humorérzéke.

– Biztos vagy ebben a fordításban? – kérdezte Deirut.

– Eddig legalábbis ez látszik ésszerűnek – mondta a komputer. – Anélkül hogy nagyobb morfológiai alapokkal rendelkeznénk, vagy mélyebb kulturális felmérést tudnánk végezni, s anélkül, hogy a hangtani fejlődésüket ismernénk, természetesen csak átfogó képünk lehet róluk és a nyelvükről. A továbbiakban finomítjuk eddigi megállapításainkat. Most már képesek vagyunk a tolmácskészüléken át közvetíteni a beszélgetést.

– Akkor hát beszélgessünk – mondta Deirut. A mellére erősített készülékből különböző hangok törtek elő: – Ai-ing-eeya!

Autoga válaszának komputer-fordítása:

– Jó ötlet. Az égbolt tiszta.

Deirut a fejét csóválta. Ez nem egészen tökéletes. Tiszta égbolt?

– Sajnáljuk, hogy kárt okoztunk az űrhajódban – mondta Autoga. – Azt hittük, hogy valamelyik fiatal társunk játszik a veszéllyel.

Deirut nyelt egyet.

– Azt hittétek, hogy az űrhajóm. Emberek, ti tudtok ilyen űrhajókat készíteni?

– Ó, néhányat már építettünk úgy tízmillió klurchcsal ezelőtt – mondta Autoga.

– Volt az legalább tizenötmillió klurch is – mondta az egyik ráncos arcú lény, Deiruttól balra.

– Ejnye, Choon, már megint túlzol – mondta Autoga. Deirutra nézett. – Meg kell bocsátania Choonnak. Ő mindent nagyobbnak, szebbnek és jobbnak szeretne, mint amilyen a valóságban.

– Mi a „klurch”? – kérdezte Deirut a gégemikrofonján keresztül.

– Valószínű, hogy a helyi év, körülbelül egy egész és egyharmad földi évnek felel meg – hallatszott fülhallgatójában.

– Örülök, hogy úgy döntöttetek, inkább békében leszünk – mondta Deirut.

A tolmácskészülék más hangon közvetítette Deirut szavait, és a lények Deirut mellére meredtek.

– A melléből beszél! – mondta Choon. Autoga felnézett az űrhajóra.

– Vannak még itt rajtad kívül többen is?

– Ne válaszolj erre! – tanácsolta a komputer. – Próbáld meg azt sugalmazni, hogy a jármű misztikus erő forrása. Deirut fontolóra vette a dolgot, majd megjegyezte:

– Ostoba komputer! Ez hamis elképzelés – mondta hangosan.

– Milyen csodálatos zajköltemény! – mondta Autoga. – Nem mondanád még egyszer?

– Ti azt hittétek, hogy én egyik fiatal társatok vagyok – mondta Deirut. – Vajon most mit gondoltok, ki vagyok? A fordítás elmaradt. Fülhallgatójában viszont megszólalt a komputer hangja:

– Ajánlom, hogy ezt a kérdést ne feszegessük!

– Fordíts! – parancsolta Deirut. Rövid hadarás tört elő a készülékből.

– Éppen erről vitatkoztunk – mondta Autoga. – S'Chareecha ittlétekor mi elrejtőztünk a bíborszínű ködben, mivel nem akartunk a hatalmába kerülni. Csoportunk többségében úgy vélekedett, hogy te a mi fajtánkból való istenség vagy. Én ellenkeztem. Úgy gondolom, hogy egy ismeretlen idegen vagy, bár egyelőre én is elismerem a felsőbbségedet.

Deirut megnedvesítette nyelvével az ajkát.

– De neki öt ujja van! – mondta Choon.

– Ugyanezzel az érvvel próbáltad meggyőzni Turát és Leckyt – mondta Autoga. – De ez még mindig nem válasz Spispi ellenvetésére, aki azt mondta, hogy az öt ujj lehet genetikus beavatkozás eredménye is, vagy egyszerű amputálás.

– De a szemek! – ágált tovább Choon. – Ki tudna ilyen szemeket kigondolni? Még a legvadabb elképzeléseinkben sem.

– Vigyázz, még megsérted a látogatónkat – mondta Autoga. Deirut felé fordult. Csápszemeit kérdően meresztette feléje.

– Különös a kéz és láb tagolása és felépítése.

– Elavult érveket szajkózol, Tura – szólt rá Autoga.

Deirut hirtelen maga elé képzelte, hogy miként is festhet ő ezek szemében. A szemük nyilvánvaló előnyökkel rendelkezett az övéhez képest. Látta, hogy anélkül tudnak hátranézni, hogy a fejüket elfordítanák. A kettős hüvelykujj-elhelyezés is hasznosnak látszott. Ezek még azt hihetik, hogy az egy hüvelykujjas keze ésszerűtlen egyszerűsítés. Elkezdett kuncogni.

– Mi ez a zaj? – kérdezte Autoga.

– Nevetek – mondta Deirut.

– Inkább úgy mondanám, hogy nevetek magamon – szólalt meg a komputer. Szavait a fordítókészülék is közvetítette.

– Egy olyan élőlény, amelyik képes kinevetni saját magát, jelentős lépést tett a legfejlettebb civilizáció felé – mondta Autoga. – Ezt nem sértésnek szántam.

– Pisheek elmélete, amely szerint az erős, összehangolt kívánság egy istenség után, produkálhat ilyen lényeket, itt igazolódik – mondta Choon. – Igaz, hogy nem egyezik meg teljesen azzal, amit elképzeltem, de.

– De miért is ne kérdezzük meg tőle? – szólt Autoga, és Deiruthoz fordult.

– Mondd, te isten vagy?

– Én halandó emberi lény vagyok, semmi egyéb – mondta Deirut. A fordítókészülék néma maradt.

– Fordítsd le! – üvöltötte Deirut.

Ehelyett a komputer válaszát hallotta fülhallgatójában:

– Az eddigi gyakorlatom és a memóriaegységem rendelkezésre álló adatai szerint sokkal biztonságosabb lenne számodra, ha mint istenség mutatkoznál előttük. A természetes bámulatuk lehetővé tenné, hogy.

– Nem fogjuk öt percre becsapni ezeket a lényeket – mondta Deirut. – Már építettek űrhajókat, fejlett elektronikájuk van, hallottad a rádiójukat. Több mint huszonötmillió éve értelmes civilizációval rendelkeznek. – Kis szünet után hozzátett e: – Talán te nem így gondolod?

– De, pontosan, ahogy mondod. A faragott szobor is fejlett formáról és technikáról árulkodott.

– Akkor meg fordítsd le a szavaimat!

Deirut aggódva eszmélt fel rá, hogy túl hangosan beszélt, és a lények minden szavát és ajkmozdulatát feszült figyelemmel követték.

– Fordítsd le – mondta Autoga. – Ez chtsuyop lenne, nem igaz?

– Halkabban, a gégemikrofonon keresztül kell beszélned – mondta a komputer. – Kezdik megfejteni a nyelvünket.

– Igen, de ők legalább a fejükben teszik, nekem meg veled kell bajlódnom, te ostoba elektronikus szemétláda! – mondta Deirut. – És még ezek előtt tetszelegjek mint isten!

– Le fogom fordítani, mivel te parancsolsz, és még az ellenőrző áramköreim sem tudják hatálytalanítani a parancsodat – mondta a komputer.

– Jé, egy komputer! – mondta Autoga. – Fordítókomputer van a járművében. Milyen ósdi!

– Fordíts! – mondta Deirut.

Megszólalt a tolmácskészülék hangszórója.

– Igazam volt! – lelkendezett Autoga. – Észrevehettétek, hogy ezt semmi más alapján nem állítottam, mint a járművének tervezése és az ő ruhafazonja láttán, természetesen hozzávéve kezdetleges eszközeit is.

– Ezért vagy a parancsnokunk! – mondta Choon. – Elismerem véleményed helyességét, és alávetem magam az utasításodnak.

Autoga Deirutra nézett.

– Most pedig mi másra lenne szükséged, mint hogy kijavítsuk a járművedet?

– Nem is akarod tudni, hogy honnét jöttem? – csodálkozott Deirut.

– Valahonnan jöttél – mondta Autoga. – Elméletileg tudtuk, hogy más naprendszerek is léteznek a hidrogénfelhőn túl, amelyből bolygónk képződött. A jelenléted bizonyítja az elmélet helyességét.

– De hát. nem akarjátok felvenni velünk a kapcsolatot?. Kereskedelem, tapasztalat és véleménycsere!

– Látom, nem érted – mondta Autoga –, pedig még egy hozzád hasonló primitív lény is megérthetné, hogy az ilyen cserekapcsolat értelmetlen lenne.

– Nagyon jól tudjuk, hogy bezártságunk miatt csak magunkra vagyunk utalva – mondta Choon. – Talán ezt akartad közölni velünk?

– Bizonyára unalmas részletekbe akart bocsátkozni arról, hogy mit tud ajánlani nekünk – mondta Autoga. – Azt javaslom inkább, hogy fogjunk hozzá a tennivalókhoz. Spispi és Tura, vegyétek kezelésbe a járművének komputerét! Choon és én.

– Mit akartok tenni? – kérdezte Deirut. Felugrott. Legalábbis azt hitte, hogy felugrott, de egy pillanat alatt tudatosodott benne, hogy még mindig a földön ül, és az öt lény mereven bámulja őt.

– Kitörlik néhány áramkörömet! – sivított a komputer hangja. – Mágneses mezőbe kerültem... tut-tut, csing-ling, csing-ling.

– Ez egészen érdekes – mondta Autoga –, ennek a lénynek már volt régebben kapcsolata egy hozzánk hasonló fejlettségi szintű civilizációval. Figyeljétek meg, hogy milyen rejtett gátlása van az otthonától távoli utazásokkal szemben. Most erős ebbé tesszük ezt a gátlást!

Deirut úgy meredt a karattyoló lényekre, mintha ezt a helyzetet már egyszer átélte volna. Fülhallgatója néma maradt. Fordítókészüléke sem adott ki egy hangot sem. Olyan érzése támadt, mintha apró pókok futkároztak volna idegpályáin.

– Mit gondolsz, kikkel kerülhetett kapcsolatba? – kérdezte Choon.

– Természetesen néhány csoportunkkal a sok közül – mondta Autoga. – Mielőtt eljutunk a s'Chareecha fényébe, és megtermékenyítjük a következő nemzedékünket, alapos tudakozódást kell végeznünk.

– Ki fog velünk ilyen dolgokról beszélni? – kérdezte Choon. – Mi csak egyszerű pásztorok vagyunk.

– Talán többet kellene hallgatnunk a szórakoztató műsorokat – tette hozzá Spispi.

– Ott talán mondanak valamit.

– Mi csak egyszerű pásztorok vagyunk, akiknek szava nem hallatszik messzire – mondta Autoga. – De ez megint egy olyan tapasztalat volt, amiről órákon át beszélhetünk. Gondoljátok csak meg. Szertefoszlott az üres világűr elmélete! Deirut az űrhajó pilótaülésében ébredt. Érzéseibe félelem vegyült. A műszerfalra pillantva látta, hogy megadta magát a „lökésnek”, és visszafordult. Rég kinn volt a felhőből, anélkül hogy bármit is talált volna benne. Csüggedt szomorúság vett erőt rajta.

Egy napon azért megtalálom a bolygómat! – gondolta. – Alabástrom épületekkel, védett öblökkel a vitorlásoknak és végeláthatatlan prérikkel az állatcsordáknak.

Az automata naptáron a visszafordulás a kilencvenegyedik napra esett az indulástól számítva. Tovább kibírtam, mint Bingaling! – gondolta.

Eszébe jutott a Bingalinggel folytatott beszélgetés, és a felhővel történt korábbi kísérletre való furcsa utalás. Lehet, hogy velem történt – gondolta. – Lehet, hogy csak elfelejtettem, mivel olyan erős volt a „lökés” hatása.

Gondolatai visszatértek a Capella támaszpontra, a hazatérésre. Már ennek a puszta gondolata is megerősítette a „lökés” kényszerét, ami halványan még mindig benne volt. A „lökés” már megint győzelmet aratott. Elhatározta, hogy a következő felfedező útján az ellenkező irányba indul, talán arrafelé talál valamit.

Azután, szinte elernyedve, a „lökésen” kezdett gondolkozni; miért is hívják „lökésnek”, miért nem „nyomás” a neve?

A kérdést elég érdekesnek találta ahhoz, hogy betáplálja a komputerbe.

– Tut-tut! – volt a válasz.

Kolozsvári Papp László fordítása

Günther Krupkat

LÁTOGATÓ AZ ANTIBOLYGÓRÓL

Brattot világszerte ismerték fénykorában. Tudósításait valamennyi földrész valamennyi tévéállomása közvetítette. Nyugodtan, hidegvérrel, olykor rendkívül merészen és nem csekély önuralommal vágta ki magát a legnehezebb helyzetekből is, akár egy elhagyatott űrállomáson, akár a Föld belsejének kritikus szimaövezeteiben, akár egyebütt.

S mégis, egyszer az ő idegei is felmondták a szolgálatot. Méghozzá akkor, amikor az első katamarán az avatórepülését végezte. A kettős törzsű léghajó kétezer utassal indult. Erről az eseményről beszélt akkoriban az egész földkerekség, s az emberek mindenütt feszülten várták Bratt tévébeszámolóját a katamarán fedélzetéről.

A felszállás után Bratt azonnal tetőtől talpig sorra mutogatta a jármű nevezetességeit. Hat szint, s mindegyik ötszáz méter hosszú! Jut elegendő hely valamennyi berendezési tárgynak, amivel akár a legkényesebb ízlésű utazóvendég igényeit is kielégíthetik.

Fényűzően felszerelt klubhelyiségek és étkezőtermek, elektronikus vezérlésű könyvtár, úszómedencék, sportpályák, színház s mint rég múlt idők látványossága, még egy mozi is.

A felső fedélzeten parkot létesítettek, amelyet mesterséges nap fénye sugárzott be éjszakánként. Aztán ott volt még a…

Bratt végre-valahára befejezte műsorát, s kimerülten süppedt bele az egyik ülőalkalmatosságba, amely az A fedélzet üvegezett homlokfalánál terpeszkedett. Nagyszerű kilátás nyílt erről a helyről, amelyet az utasoknak valamiképpen még nem sikerült fölfedezniük: itt zavartalanul átengedhette magát a nyugalmas utazás élvezetének. Egészen zavartalanul maradni azért persze mégsem szándékozott. Dorette-re várt itt.

Dorette a léghajó második aviátora volt. Bájos ifjú hölgy, akit Bratt fölöttébb vonzónak talált. S igencsak szerette volna, ha Dorette hasonlóképpen érez őiránta. Aki nem ismerte Brattot korábban, úgy vélhette volna, hogy az előnyös külsejű és sikeres fiatalembernek ez nem sok fejtörést okozhat. Ez azonban nem így volt. A női szívek természetesen röpültek hozzá, de aztán gyorsan, túlságosan is gyorsan ismét továbbröpültek. Vajon Dorette-tel is ugyanígy történik majd ez? Bratt elhatározta, ezúttal megtesz mindent, ami csak tőle telik, hogy állandó maradjon ez az ismeretség.

A találka időpontja, amiben megegyeztek, már rég elmúlt. Bratt csalódottan s balsorsával pörlekedve bámult le az alatta vonuló tájékra. A léghajó csekély magasságban úszott kelet felé.

Hirtelen mintha könnyű léptek neszét hallotta volna: a léptek arrafelé közeledtek, ahol ő ült. Hát mégiscsak megjött!

– Dorette!

Szerette volna nagyon gyöngéden szólítani, a név azonban olyan hűvösen, személytelenül hangzott! Ettől bosszús lett, s gyorsan hátrafordult.

Mélységes döbbenettel pillantott meg egy kőszürke arcot; korosabb férfi bólintott feléje barátságosan, fején pihésen bolyhosodott a haj.

Nyilvánvalóan beszélgetésbe akar elegyedni vele. Brattnak azonban fikarcnyi kedve sem támadt efféle csevegőtárshoz.

Udvariasan visszabiccentett, majd a lehető legfélreérthetetlenebb módon hátat fordított a kőszürke arcú férfiúnak. Gondolatai továbbra is Dorette körül forogtak. Vajon csak a szolgálata akadályozza, hogy betartsa megállapodásukat? Vagy ez a szeretetre méltó tartózkodás azt jelentené, hogy Dorette nemet mond az ő kérésére?

A léghajó lágyan és nesztelenül röpült tovább. Ahol árnyéka, mint valami felhő, átsuhant falvakon és városokon, mindenütt égre meredő, ujjongó emberek bukkantak elő. Vonatok fékeztek nyílt pályán a gigászi léghajó közeledtére, az utasok felkapaszkodtak a vasúti kocsik tetejére, s integettek, integettek.

S ekkor az idegen megszólalt; olyasmit mondott, ami Brattot meghökkentette. Amikor látta, mi megy végbe a Földön, a pihés hajú öregúr ezt mormogta:

– Milyen boldogok az emberek!

– Csodálkozik rajta? – kérdezte Bratt megütközve. – Ez a katamarán tudósainknak és mérnökeinknek nagyszerű fáradozását dicséri. Végignézte már a hajót? Bizonyára nem ismeri még valamennyi látnivalóját. Ehhez fogható fényűzéssel még az óceánjárók sincsenek berendezve, legfeljebb a csillagközi űrhajóink!

A férfi eleresztette füle mellett a rejtett felszólítást, hogy menjen végre a dolgára.

– Az önök űrhajói azonban nem repülnek olyan kényelmesen, mint a katamarán – felelte.

Hát ez itt minden kákán csomót keres? Afféle akadékoskodó, akit fojtogat a legkisebb felgyorsulás? Bratt nyomatékkal válaszolt:

– Mi a lázas kapkodás és harsogó lárma nélküli értelmes élet élvezetét becsüljük a legtöbbre. Vagy önnek talán más a véleménye?

– Értelmes élet – ismételte halkan az idegen. Keskeny ajkán bizonytalan mosoly játszadozott.

– Igenis, értelmes élet! – vágta rá Bratt. – Az űrhajóforgalomban fényközeli sebességekre van szükségünk. Ennek azonban semmi köze az életstílusunkhoz. Utazott ön már valaha is űrhajóban?

A férfi töprengő pillantást vetett Brattra, mint aki hirtelen nem is tudja, mit mondjon.

Ennek a pihés fejűnek persze fogalma sincs róla, mi az a kozmosz – vonta le a következtetést Bratt ebből a hallgatásból. Egyszersmind eszébe jutott egy élménye, amely az űrben játszódott le, néhány különös nap története, amikor először találkozott a Szíriusz lakóival. A hetes számú bolygóközi űrállomáson esett meg a dolog, ahol a küldöttséget fogadták.

Amikor viszonzásképpen ők látogattak el a szíriusziak űrhajójára, akkor találkozott Gallal, annak a távoli világnak elbűvölő kis űrhajósnőjével. Ő lett Bratt nagy szerelme. Nem tartott soká, mindössze két esztendeig, de gyümölcsözőnek bizonyult. Egy kis terro-szíriuszi ágacska sarjadt belőle.

A fiúcska apja nefelejcskék szemét, s anyja bársonyos, lila bőrét örökölte. Nem a legszerencsésebb szinösszetétel, a kölyök mindazonáltal nagyon aranyos. Gal magával vitte őt a hazájába.

Bratt csupán egyszer beszélt legjobb barátainak erről az álomszerű epizódról, ahogy a Gallal töltött időszakot nevezte. Aztán soha többször.

Minek is beszélt volna? Gal és őközte csaknem kilenc fényévnyi messzeség terült el.

Talán túlságosan is regényesnek tetszett ez az élmény egy olyan férfi szemében, mint Bratt. Mindenesetre akkortájt vesztette el eredendő vonzódását a földi asszonyok iránt, s azóta sem lelte meg újra. Örökké Gal maradt számára a mintakép.

Az idegen ezt suttogta:

– Tudja-e, hogy ön irigylésre méltó?

Bratt megijedt. Másodpercekre megfeledkezett erről az emberről.

– Irigylésre méltó? S miért éppen én?

– Ön és önök itt valamennyien.

Széles ívű karlendítése mintha az egész földgolyót magához ölelte volna. Bratt értetlenül mérte végig útitársát. Tekintetét a férfi fürkésző pillantását.

– Ugyebár ön intelligens ember?

– Állítólag – felelte Bratt, s kezdte mulattatni a dolog.

– Tudós?

– A kozmotelevízió tudósítója vagyok. S ön?

A férfi végighúzta ujjai hegyét a homlokán.

– Annak nincs megfelelője önöknél.

– Külföldi?

– Az Antiról jöttem.

– Anti?! Hol van az?

Bratt ismereteinek ez a hiánya láthatólag bántotta az idegent. Hangjába neheztelés csengett:

– A hatodik bolygó a Procyon-B körletben, a Fekete Napé...

Bratt olyan képet vágott, mint aki meghibbant; hát nem, erről az égtájról nem jelentettek neki látogatót.

– Tehát az Antiról jött – állapította meg. – Roppant érdekes.

– Eléggé tájékozott-e ön? – kérdezte az idegen komolyan.

– Magától értetődik – válaszolta Bratt habozás nélkül. – Hanem az ön alkalmazkodókészsége bámulatos. Nem is lehet önt megkülönböztetni egy izé. normális embertől. Hogyan csinálja? A Szíriusz-lakóknak van egy berendezésük, egy úgynevezett koordinátor, amellyel kiegyengetik a gondolkozásmód különféle eltéréseit. A beszédmódét ugyancsak.

A kőszürke arcú férfi ekkor Bratt szavába vágott, s a következő, igencsak önérzetes kijelentést tette:

– E tekintetben mi sokkal messzibb jutottunk.

– Elképesztő!

– Valóban. – A férfi a homlokára mutatott. – Minden beépítve, az agykamra teljes mértékű kihasználásával, s párhuzamos kapcsolásra beállítva. Semmilyen fájdalmat nem okozó beavatkozás.

– Tökéletes megoldás. S az ön látogatásának a célja?.

– A delegációhoz tartozom!

– Értem.

– A tárgyalások holnap kezdődnek. Engem az érdekel, hogy mi a véleményük a mi tervünkről.

– Hm.

– Szeretnénk az Antit kikormányozni a Procyon körletéből, s hozzácsatolni egy másik rendszerhez.

– Ejha! Nem akármilyen célt tűztek maguk elé. S képesek mindezt megvalósítani?

– Reméljük. A Fekete Nap csökkenő gravitációja feltartóztathatatlanul megváltoztatja világunkat. A térbeli kiterjedések mértéke állandóan zsugorodik, enyészik. Már régóta nem tudjuk, mi az egyenes, minálunk minden görbe. Ugyanakkor az idő szakadatlanul növekszik egy hatalmas, gömb alakú térben, amely körülzár bennünket.

– Akkor úgy látszik, igazán itt az ideje, hogy önök az Antijukkal egyetemben egyszer s mindenkorra kivándoroljanak.

– Sajnos azonban ez nem olyan egyszerű. Évszázadok óta keressük már a kérdés megoldását.

– Lehetséges? No, hiszen ennyi idő alatt rég eszükbe juthatott volna valami. A férfi fölegyenesedett.

– Fiatalember! A mi fajtánk ősrégi. Meg aztán ne feledje, minálunk minden másképpen van, mint önöknél. A földlakók mai fejlettségét a mi elődeink már évmilliókkal ezelőtt megélték. Ők is értelmesnek tartották ottlétüket, s gondtalanul tekintettek jövőjük elébe. Az égitest fokozatos elsötétülése nem aggasztotta őket. Akadt ellenszere: atommagfúzió, plazmanapok. nos, hiszen tudja. Bratt olyan figyelemmel hallgatta, hogy valósággal megfeledkezett Dorette-ről.

– Amikor az életkörülmények mindezek ellenére egyre nehezebbek lettek, őseink lelke meghasonlott. Két párt alakult. Az egyik hívei azon vannak, hogy hagyjuk el a Procyon-rendszert. A másikhoz tartozók úgy vélekednek, hogy semmi értelme tovább kutatni ez irányban.

– Ön pedig azokkal tart, akik kivándorolni akarnának.

– Jól mondja: akarnának. Igazában az a kérdés, hogy egyáltalán megtehetjük-e még. Az effajta vállalkozás elhúzódik nemzedékeken át.

– Sose csüggedjen, tisztelt barátom – nyugtatgatta Bratt. Segélykérően körülpillantott, de nem bukkant fel senki. Dorette sem. – Ha jól értettem a szavait – folytatta –, akkor önök rövidesen egy szuperhatású gravitációs erőtér csapdájában csücsülnek. Problémájuk megoldását eszerint valamilyen végletesen nagy energiaforrás jelentené.

– Ez is – ismerte el a férfi. – Ami ezt illeti, a szíriusziak felajánlották a támogatásukat. Sajnos ez nem elegendő.

– Akkor majd mi is alaposan besegítünk. A látogató szeme felcsillant.

– Éppen erről szól az az indítvány, amelyet önöknek, helyesebben az önök Bolygóközi Kapcsolatok Tanácsának szeretnénk felterjeszteni. Vajon elfogadja-e a Tanács a tervünket? Mit gondol?

– Nagyfokú kozmikus erőkifejtés a bolygóközi együttműködésben!

Természetes, hogy segítünk egymáson. Mindent megteszünk, ami erőnktől telik. Gravitronikunk úgy működik, mint a parancsolat.

– Értesültünk róla a szíriusziaktól.

– Nos, rendben, de hova szeretnének eljutni az Antijukról?

– Ez a mi legfőbb gondunk – vallotta be a férfi.

– Esetleg a Szíriusz rendszerébe?

A férfi szomorúan csóválta pihés fejét.

– Minden hely foglalt, s különben is.

– Egy pillanat – vágott közbe Bratt –, eszembe jutott valami. Milyen nagy az az Anti?

– Az önök Merkúrjának a tömegével egyenlő.

– Nagyszerű! Akkor megy a dolog. A Mars és a Jupiter közt van egy üres helyünk. Ott azonban előbb mindenképpen meg kell tisztítanunk a teret a törmelékektől.

– Ez az aszteroidaövezet?

– Pontosan. De ez ugyebár gyermekjáték önöknek?

– Ezer köszönet! Igazán nagyvonalú. A törmelékek eltakarításáról minden további nélkül gondoskodhatnánk. Én csak attól tartok.

– Úgy véli, túlságosan távol van tőlünk a Procyon? Bizony, megvan az tizenegy fényév is, annyi szent. Sebaj. Fő az, hogy önök mihamarább kikeveredjenek abból a veszélyzónából.

A férfi fontolóra vette a javaslatot. Aztán bólintott.

– Az ön ötlete valóban csábító.

– Sose aggódjék, majd nyélbe ütjük a dolgot!

Bratt biztatóan ráhunyorított a férfira, s megkönnyebbülten nyugtázta, hogy sikerült a másikat lecsillapítania.

Beszélgetésük félbeszakadt. Csengőjelzések zendültek. Utasok siettek elő mindenhonnan, s az ablakokhoz tolongtak. A katamarán leszálláshoz készülődött. Az alkonyi sugarak közt Moszkva házrengetege sötétlett alattuk.

Bratt ekkor más utasok segítségével könnyen elvihette volna a férfit a léghajó orvosához, de szem elől vesztette őt a tülekedésben. Hiábavaló fáradság lett volna kutatni utána a roppant tömegben, meg aztán utóvégre nem volt közveszélyes a jámbor. Ezért aztán Bratt átnyomakodott a C fedélzetre, ahonnan jobban szemmel tarthatta a Földre szállás mozzanatait.

A parancsnok a Kalinyin sugárút egyik felhőkarcolójának a tetejére kormányozta a katamaránt. Eredeti ötletét a moszkvaiak viharos tetszésnyilvánítással honorálták.

A léghajó hatalmas klubtermében fogadást rendeztek a repülőflotta képviselői számára. Újabb utasrajok árasztották el a fedélzetet; a rakodótérben darabárut vettek fel. S nem sokkal utóbb, tucatnyi fényszóró csóváinak a kereszttüzében, szárnyra keltek következő úticéljuk felé.

Amint a város a mélységbe süppedt mögöttük, Bratt vacsorához ült.

Közben újra meg újra szemügyre vette a nyüzsgő sokadalmat, hogy föllelje különös csevegőtársát, de hiába. A csemegénél tartott éppen, amikor a robotpincér kézi videofont nyújtott át neki. Hívás érkezett Bratt számára. Főszerkesztője kereste.

– Jó mulatást! – köszöntötte. – Mi újság?

– Főnöke udvariasan bólintott feléje.

– Jó mulatást! – felelte. – Értesítem, hogy megváltozott a programja.

Holnap bolygóközi megbeszélést tartanak az Anti küldötteivel. Vegyen részt rajta. Brattnak elakadt a lélegzete.

– Hogyan mondta? Anti? Épp az imént beszélgettem egy útitársammal, aki azt állította, hogy az Anti delegációjához tartozik.

– Annál jobb, akkor hát előkészült rá. Bajkonurban egy odavalósi kolléga fölkeresi önt a léghajón. A tizennyolcas űrállomásra kell mennie.

– De hiszen az csaknem félúton fekszik a Hold felé menet! Miért olyan messzi odakint? S miért nem értesítettek minket korábban erről a látogatásról?

– Fogalmam sincs róla. Nyilván nyomós okuk volt rá. Le ne késse a következő csatlakozást a Luna-5 felé. Ott majd átszállhat. Van még kérdése?

– Nincs – nyögte Bratt megadóan.

– Kellemes utazást!

– Köszönöm. Jó mulatást!

Bratt elhagyta az éttermet. A kijáratnál összeakadt Dorette-tel.

– Maga aztán rútul cserbenhagyott engem – mondta panaszosan.

– Bocsásson meg: a szolgálat. De mi ütött magába? Olyan gondterhelt képet vág, mintha.

– Úgy találja, lóg az orrom?

– Mintha mennykő csapott volna magába!

– Csapott is, Dorette. Épp az imént kaptam új utasítást.

– Ez volt hát a mennykőcsapás?

– Nemcsak ez. Elég az hozzá, Bajkonurban le kell szállnom a gépről.

– Juj de kár!

– Ugye? – Bratt szinte erőszakkal tépte ki magát a leány sajnálkozó pillantásából, s elbeszélte, mi történt vele. – Meg kell találnom azt a pihés fejű utast. Segít nekem, Dorette?

– Magától értetődik – ígérte a leány parányi mosollyal. – S ezúttal állom is a szavamat. Hol találom magát?

– Összecsomagolom a holmimat.

– Akkor hát a kabinjában.

Bratt lelkesen beleegyezett, talán túl gyorsan is. A leány huncut hunyorítással oldalt hajtotta a fejét, s helyesbített:

– Mondjuk inkább a felső fedélzeti parkban. Bratt tüstént odavitette magát a felvonón.

Tompa fények rezegtek a virágzó cserjéken és fákon. A klímaszabályzók enyhe légáramlatában megmegmoccant a lomb. Bratt senkivel sem találkozott. Tépelődve ballagott végig a kavicsos ösvényen. Gondolatai az Antiról jött látogató és Dorette közt kóvályogtak.

Egy magas araucaria árnyékában emberi alakot pillantott meg, odasietett.

– Dorette?

– Én vagyok az – felelte egy férfihang. Bratt az idegennel találta magát szemközt.

– Vagy úgy, ön az! Már kerestettem. Közben értesítettek, hogy vegyek részt az önök tárgyalásain.

– Ennek örülök.

– Ön is leszáll Bajkonurban?

– Nem, de a konferencián majd feltétlenül szót váltunk.

– Remélem, nem veszik zokon tőlünk, hogy olyan messzire jelöltük meg az összejövetel helyét.

– Egyáltalán nem – tiltakozott udvariasan a férfi. – Választásuk földi szempontból nagyon is érthető. Ne feledkezzék meg sajátságos állapotunkról.

– Miféle sajátságos állapotukról?

– Mégiscsak negatív térből jövünk.

Ez úgy érte Brattot, mint egy ökölcsapás.

– Antianyag?

Az idegen homlokát ráncolta.

– De hiszen ön azt állította, hogy eléggé tájékozott...

– Hát persze hogy azt mondtam – vágta rá Bratt. – De ugyan ki az ördög gyanakszik rögtön ilyesmire? Következő gondolata pedig arra figyelmeztette, hogy ez az antilény bármelyik pillanatban felrobbanhat, s miszlikbe repesztheti magát a léghajót is. Irtózat fogta el. Világszerte magasztalt magabiztossága egy csapásra elpárolgott.

Természetesen ez nem maradhatott titok a másik előtt. A férfi felsóhajtott.

– Eleinte mindenki megrémül. Tulajdonképpen miért? Csak nem fogjuk eliminálni saját magunkat?!

Ezt Bratt is belátta, s eszébe jutott, hogy az antianyag mágneses erőterekkel elszigetelhető. Ezzel vagy valamilyen hasonló eljárással megóvhatják a kísérteties, földöntúli szerzet testi épségét. Mindeme meggondolás ellenére felháborító könnyelműségnek ítélte, hogy ez a veszélyes töltetű férfiú normális emberek közé elegyedett. Elhatározta, nem is téveszti többé szem elől, míg alkalmat nem lel, hogy riassza a léghajó biztonsági ügyeletét.

– Kérem, folytassa nyugodtan – bátorította az idegent Bratt, abbéli aggodalmában, hogy netán másodszor is elszalaszthatja. Buzgalmában még valami mosolyfélét is kikényszerített magából.

– Nagyon értelmes – dicsérte meg az Antiról jött férfiú. – Hol is hagytuk abba?

– Az. eliminálásnál.

– Helyes. Nézze, mi réges-rég kapcsolatban állunk a szíriusziakkal, s még soha nem fordult elő baleset.

– Remélhetőleg pontosan tájékoztatták önöket.

– Még mindig gyanakszik? Biztosíthatom, hogy a naprendszerükbe való letelepülésünk önöknek semmiféle kockázatot nem jelent. Ez mellesleg nemcsak nekünk lesz előnyös, hanem önöknek is. Feldolgozhatjuk azokat az aszteroidákat, amelyek amúgy is zavarják az önök forgalmát, azonkívül az is jogukban áll majd, hogy különféle kutatásokat végezzenek az Antin.

Energiagond sem fog fejtörést okozni belátható időn belül sem önöknek, sem minekünk. Áll az alku? Brattot félelem és szorongás fogta el, amikor észrevette, mennyire lebilincseli a férfit az a terv, amelyet ő angyali ártatlanságában elébe tárt. No, itt sürgős visszavonulás tanácsos.

– Az ön elgondolása rendkívül érdekes – jelentette ki –, de értse meg, kérem, ilyen körülmények között.

– Ezt úgy érti, hogy nem szabad földi segítségre számítanunk?

– Nem, dehogy! Az együttműködés kétségkívül megvalósul. Energetikusaink és a szíriuszi kollégák majdcsak útjára indítják az Antit.

– De hova, ha nem az önök naprendszerébe? Említettem már önnek, milyen régóta kerestük a kérdés megoldását. Kutattunk egy másik mínuszvilág után, de mindeddig nem találtuk.

– A tér óriási.

– Értem, kitoloncolna minket. A végtelenbe. Csalódtam önben.

– Kérem, ne izgassa föl magát! – kérlelte Bratt. – Az az izé az aszteroidákkal csak az én ötletem volt. Bizonyára akadnak más lehetőségek is az önök számára. A Tanács az önök javaslatát mindenképpen a legnagyobb megértéssel fogja.

Léptek csikordultak a kavicsokon. Dorette jött. Bratt elébe sietett.

– Itt van!

A leány szótlanul meredt rá. Csak arcán tükröződött a kérdés: „kicsoda?”

– Az a férfi az Antiról.

– Hol?

– Ej, hát ott! – Bratt a levegőbe mutatott. – Elment – dadogta.

– Szó nélkül?

– Alaposan megbántottam. Jöjjön, Dorette, nem szabad őt most magára hagynunk. A leány tartóztatta.

– Azt állítja, hogy nem földi ember?

– Antianyagból van, Dorette! Tudja, mit jelent az? Olyan ember, mint mi. De antianyagból!

– Téved, Bratt – felelte a leány határozottan. – Az utasjegyzék szerint nem földlakó nem tartózkodik a léghajón. Bratt a kezét tördelte.

– Maga téved, Dorette, feltétlenül! Néhány másodperce én még beszéltem azzal az emberrel. Töviről hegyire megtárgyaltuk az ügyét. Dorette még mindig kételkedett.

– Talán valaki csak tréfát űz magából.

– Tréfát?! Ne vesztegessük az időt efféle szófecsérléssel! – kiáltott fel Bratt türelmét vesztve. – Bármelyik pillanatban bekövetkezhet a szerencsétlenség. Vállalja érte a felelősséget? Dorette tétován húzta elő zsebéből videofonját, s hívta fel a léghajó parancsnokát. A parancsnok, miután a leány jelentette neki az esetet, megkérdezte tőle:

– Ki az az ember, aki ezt elmesélte magának? Bratt kivette Dorette kezéből a videofont.

– Nem holmi elmebeteg, parancsnok úr, ha netán arra gyanakodna. Bratt vagyok, Bratt, a tudósító!

– Ennek ellenére ismétlem: semmiféle idegen nem szerepel az utasok jegyzékében.

– Talán titkolja kilétét. – Ugyan, kérem, már hogyan tehetné?! Hogyan fest az az ember? Bratt személyleírást adott, majd emeltebb hangon folytatta:

– Parancsnok, ez az ember két lábon járó bomba! S az ön léghajóján jön– megy, amelyen kétezer utas tartózkodik! A kozmosz szerelmére, ez már sok!

– Nos jó, tegyük fel: ha ez az ember valóban a fedélzeten lenne.

– Itt van! – Kérem, nyugodjék meg. Tegyük fel tehát, hogy önnek igaza van. Akkor is azonnal meg kell állapítanunk, hogy semmi aggasztó sem történt. Az ön beszélgetőtársa nyilvánvalóan tökéletes biztonsági készültségben juthatott csak fel a léghajóra. Semmi alapja hát az ijedelemnek, semmi ok a beavatkozásra.

– Önnek kötélből vannak az idegei! És ha valami baja esik annak az embernek?! Végtére is idegen közegben mozog! Rá kell akadnunk, amilyen gyorsan csak lehet. Valamilyen ürüggyel vegye őrizetbe, és gondoskodjék róla, hogy lekerüljön a fedélzetről!

– Sajnálom, addig nem tehetek ez ügyben semmit, amíg nem bizonyítható, hogy a léghajót veszély fenyegeti. Jó mulatást!

– Könnyű azt mondani, hogy jó mulatást! – dörmögte Bratt. – Hát akkor nekilátok, és megkeresem magam!

– Nem volna üdvösebb, ha előbb felhívná a Bolygóközi Tanácsot? – figyelmeztette Dorette.

– Ragyogó gondolat! – bókolt Bratt, s együtt siettek a közvetítő szolgálat helyiségébe, hogy bejelentsék a sürgősségi hívást.

Bratt izgatottan topogott a távbeszélő-állomás apró fülkéjében. Úgy érezte, a várakozás minden perce egy-egy örökkévalóság.

Többször is megtorpant, s fülelni kezdett.

– Nem hall zajt a folyosóról, Dorette? Talán nyakoncsípték őkelmét?

– Dehogyis, csak képzelődik.

– Vinné el az ördög őt is meg az Antiját is!

– Szégyellje magát!

– Jó, jó. Igaza van, Dorette. Legalább egy körpályát engedélyezni kellene nekik a Plutón túli világtérben.

– És maga szívesen élne ott?

Bratt elkerülte a leány tekintetét, és sóhajtott egyet. Végre jelentkezett a központ:

– Kapcsolom a Bolygóközi Tanácsot!

A képernyő kivilágosodott. Egy fiatalember feje jelent meg rajta. Bemutatkozott: ő az ügyeletes tanársegéd. Bratt beszámolt a történtekről. Mielőtt azonban befejezte volna, a fiatalember a szavába vágott:

– Semmilyen veszély nem fenyeget! – jelentette ki. – Az antianyag ember nem tartózkodik a katamarán fedélzetén.

– Már megbocsásson! – horkant fel Bratt. – Szemtől szemben álltunk az imént.

– Szemfényvesztés! Érzékcsalódás! Több hasonló esetet jelentettek már nekünk. Mi pedig megkértük az idegeneket, hogy hagyjanak fel vele. Csak nyugtalanságot keltenek.

– Mivel hagyjanak fel?

– A közvélemény-kutatásukkal. Arról szeretnének tudomást szerezni még a tárgyalások előtt, hogy a földi emberek miképpen vélekednek az együttműködési tervezetről.

– No de. hogyan csinálják ezt?

– Távvetítést folytatnak az űrhajójukról. Ilyen módon bárkivel kapcsolatba kerülhetnek, mintha csak elébe állanának. Hihetőleg egy előttünk még ismeretlen lézerféleséget alkalmaznak. Bratt úgy érezte, gombóc akadt a torkán, nehezére esett a szó.

– Akkor hát semmi szükség, hogy a tizennyolcas űrállomáson megtartsuk a személyes találkozót.

– Mi mégis szeretnénk bizonyosra menni, s az anti delegáció vezetője egyetért velünk. Az űrhajójukat ugyan eléggé ernyőzték, ő mégis szintén úgy véli, hogy tanácsosabb, ha a Föld előterében állomásoznak, míg mindketten nem biztosítottuk a bolygóink közti veszélytelen forgalom feltételeit.

Brattban kínos gyanú támadt.

– Ismeri ön a küldöttség vezetőjét. mármint távvetítésből?

– Több ízben beszéltem vele. Idősebb férfi, a fején pihésen bolyhosodik a haj. Az idegen! Bratt sebesre harapdálta az ajkát.

– Mégiscsak az aszteroidák övezetét kellene átengedni nekik – mormolta.

– Hogyan?

– Semmi különös, csak egy ötlet. Segítünk-e vajon az antibelieken?

– Ehhez kétség nem férhet.

– Természetesen. Nos, viszontlátásra holnap, a tizennyolcas űrállomáson! Bratt megtörülte a homlokát, s kérdőn nézett Dorette-re.

– Kinevet?

– Egyáltalán nem. Örülök, hogy a nagy Bratt mégiscsak olyan ember, mint bárki más.

– Igen, Dorette, erről megfeledkeztem olykor. Egy másik világban éltem, messzebb, mint a Szíriusz. A leány mosolyogva arrébb húzódott, s az ablakhoz lépett.

– Nézze csak, Bajkonur jelzőfényei!

Majtényi Zoltán fordítása

Taku Mayumara

VILÁGKIÁLLÍTÁS

„...Mindenesetre egytől egyig izgatottnak látszottak. Az Expo-70 elnevezés olyan határozott volt, hogy senkinek sem jutott eszébe, hogy ellenvetést tegyen.

A legkülönfélébb foglalkozású emberek, mindegyik a maga módján és elképzelése szerint, sürgölődtek, érdeklődtek. A közepes nagyságú cégek képviselői részvétet keltettek, mivel erejüket meghaladó terhet vállaltak magukra, amikor azt határozták, hogy termékeiket a magáncégek pavilonjaiban állítják ki. Hogyan hangolják össze a Világkiállítás témáját saját üzemük érdekeivel? Hogyan őrizzék meg tekintélyüket a korlátozott lehetőségek között?

Saját elhatározásukból óriási felelősséget vállaltak magukra, és jól dolgoztak. Olyan fanatikus céltudatossággal szentelték minden erejüket a kiállításnak, ami számomra teljesen érthetetlen volt.”

(Over Dzimbel feljegyzéseiből)

1.

Amikor a gyárból visszaértem, Masako Fudzimoto kezében tartotta a telefonkagylót, és úgy látszott, rögtön sírva fakad.

– Igazgató úr! – kiáltott fel. – Az előcsarnokban két különös ember várakozik. Azt mondják, hogy nagyon tetszik nekik a jelszavunk, ezért együtt akarnak velünk működni.

– Küldd el őket.

– Már megpróbáltam, de akármit mondok is nekik, csak nem mennek el.

– Ne törődj ezekkel az őrültekkel! Körülnéztem.

– És Sinohara hol van?

– Az egyetemen – ingatta a fejét Masako. – Mérgesen állított be, és kijelentette, hogy a munkaterv túlságosan megerőltető, és ő többé nem foglalkozik kizárólag a Világkiállítás ügyeivel.

– Mindenki csak lazsál – nyögtem. – Vigye el az ördög, hiszen a kiállítás megnyitásáig már csak másfél év van hátra.

Az asztalra csaptam noteszommal, amelybe feljegyeztem az üzemek különböző munkáinak jelenlegi állapotát.

– És más nem volt?

– Kereste önt a vezérigazgató. Meghagyta, hogy azonnal menjen be hozzá.

– Hát miért nem ezzel kezdted?!

Már az ajtóban voltam, amikor észrevettem, hogy Masako még egyre kezében tartja a telefonkagylót. – Fejezd be ezt a beszélgetést! – mondtam legyintve. – Mondd meg nekik, hogy nincs időnk dilettánsokkal bajlódni!

– Á! Nisikava! – szólt a vezérigazgató, amikor meglátott. Az előtte fekvő terveket nézegette csüggedten, s most hátradőlt karosszékében.

– Azt hiszem, hívatott.

– Hívattalak – felelte a vezérigazgató ajkát biggyesztve. – Mi történt? A Tokyo Business Machine fizetésképtelenséget jelentett be!

– Micsoda?!

A Tokyo Business Machine cégről mindenki tudja, hogy a mi vállalatunkkal, a Japan Business Furniture (röviden JBF) céggel verseng. Éreztem, hogy elsápadok.

– Ez bizonyára azért történt – jegyeztem meg –, mert olyan kihívó méretekben akarták növelni a termelésüket. A vezér dermedten ült karosszékében, mint egy kőtömb, és csak szuszogott.

– Természetesen – mondta végül vontatottan – cégünk számára ez a hír nem is olyan kellemetlen. Mire a Tokyo Business Machine magához tér, ügyfeleinek többségét megszerezhetjük magunknak. Olyan ez számunkra, akár az égből hulló manna! De mi lesz velünk addig? – tette hozzá és összerázkódott. – Teljesen felborul a felkészülési tervünk a Világkiállításra!

Ezt enélkül is tudtuk. Nyilvánvaló volt. Másfél év múlva Sendrioka lejtőin megnyílik a Világkiállítás. Iparágunk cégei elhatározták, hogy gépeiket és vezérlőkészülékeiket közös pavilonban állítják ki. Már jóváhagyták a kiállítási pavilon előzetes tervét, és a közös megállapodásnak megfelelően cégünk bonyolította le ezt a munkát.

– A többiek, mivel megtudták, hogy mi történt a Tokyo Business Machine-nel, úgy látszik, vissza akarnak lépni a kiállítástól. Úgy vélik, hogy nem érdemes a nagy hűhó miatt bármit is kockáztatniuk. Mi lesz velünk, ha visszakérik a pénzüket? Nos? Hiszen a pavilon költségei háromszázmillió yenre rúgnak!

– El kell állnunk a tervünktől, nincs mit tennünk! – feleltem. – Az egész felkészülés füstbe megy!

– Ez. kellemetlen – sóhajtott a vezérigazgató. – Az elnök kijelentette, hogy cégünk a vezérlőkészülékek gyártásában vezető szerepet játszik, és hogy ő maga mindenre kész annak érdekében, hogy a cég tekintélyét megőrizze.

– Hát ez valóban igaz?

– Nem tudom, mi lesz az eredménye, de mindenesetre holnapra összehívtuk az érdekelteket, és megbeszéljük, hogyan lehetne segíteni a helyzeten. Természetesen nekem, mint az előkészítő bizottság vezetőjének, részt keli vennem a megbeszélésen, de neked is, hiszen a gyakorlati munkáért te vagy a felelős. Gondolj ki valamit!

– Ez szörnyű! – nyögtem fel. – Először is, mi lesz a vállalattal, ha ilyen helyzetben folytatjuk az előkészületeket?.

– No, elég volt ebből! – legyintett az igazgató. – Menj, fáj a fejem – tette hozzá, értésemre adva, hogy elfelejtkeztem magamról.

Ami azt illeti, álmomban sem jutott eszembe, hogy egy olyan apró iparvállalat, mint a Japan Business Furniture megjelenik termékeivel egy világkiállításon, ahol a világ összes országai szerepelnek. „Haladás és harmónia az egész emberiségnek!” – ez persze nagyszerű dolog. Úgy véltem azonban, hogy mielőtt pénzt és időt pazarolnánk ilyen jellegű ünnepségekre, a vállalat alapjait kellene megerősítenünk. Nem tudom, miért kellett a mi cégünknek ilyen fényűző tervekkel foglalkoznia, hiszen a nyomába sem ért az ország hatalmas gyárvállalatainak! Mintha feltétlenül a mi gondunk lenne a civilizáció és az emberiség megmentése! És íme ez az eredmény! Teljesen elszakadtunk a valóságtól Mi szükség van az ünnepségekre, amikor üres az ember zsebe?!

A gyakorlati végrehajtással azonban mégiscsak engem bíztak meg. Talán azért kaptam ezt a munkát, mivel a tervosztály helyettes vezetőjeként dolgoztam, vagy talán azért, mert túlértékelték képességeimet, az utasítást azonban kiadták. Mivel ilyen döntés történt, nem maradt más hátra, mint hogy minden erőmből végezzem a munkát. Üzletember lévén, jól ismertem ezt az íratlan törvényt, bár közben rázott a hideg.

De... Ördögbe is! Mi történt velem? Tisztázni akartam magamban a dolgokat, és elemezni, mi az a csalódás, amit érzek, tudatára ébredve annak, hogy szakembereink egyáltalában nem rendelkeznek alkotó képzelettel, hiába is dobálóznak a formulákkal, hiába adják ki magukat mindentudónak, és hiába állítják azt, hogy pontos számításaik ezt meg ezt mutatják, és csak bosszankodtam, mivel nyilvánvalónak látszott, hogy a katalógusunkban megdicsért kiváló kutatók világviszonylatban aligha kerülnének az első osztályú tudósok közé.

Elgondolkoztam, és észrevétlenül szobám ajtaja elé értem. Gépiesen lenyomtam a kilincset, kinyitottam az ajtót, s a csodálkozástól meghökkentem, amikor a szobában egy különös párt találtam. Az egyik – idősebb férfi, ügyvéd vagy impresszárió lehetett; a másik – magas, bizonytalan korú fickó, jelentéktelen külsővel. Mindketten túlságosan rikító színű zakót viseltek. Esetlenül hajoltak meg előttem.

– Mit csinálnak itt?! – ordítottam rájuk. – Hogy kerültek ide? Masako Fudzimoto elhúzta a száját, tekintetéből kiolvastam a választ.

– Az önök jelszava – szólalt meg az idősebb férfi, minden bevezetés nélkül – „Az emberiség jövőjéért kell tevékenykednünk!” Ugye, így van?

Hallgattam. – Teljesen új technikai megoldásokat ajánlunk fel önöknek, és azt szeretnénk, ha felhasználnák. Ez a legújabb technika, és teljes mértékben megfelel az önök célkitűzésének.

„Hm! Valamit árulnak” – gondoltam magamban. Korábban is elég sok hozzájuk hasonló fickó jelentkezett, de még csak szóba sem álltunk velük. A sok műveletlen alaknak semmiféle jó ötlete nem akadt, amely megfelelt volna egy iparvállalat követelményeinek, Most azonban megváltozott a helyzet. Minden a feje tetejére állt; tervünk veszélybe került, és hirtelen minden ötlet érdekessé vált számomra! A JBF-nek győznie kell! És ennek érdekében minden segítséget el kell fogadnunk, még akkor is, ha egy koldus ajánlja fel az útszélen.

Ezért így szóltam:

– Kérem, mondják el terveiket.

A két férfi tervrajzokat vett elő egy kis táskából. Öt, hat. tíz tervlapot húztak elő, amelyeket vonalak borítottak. Olyan mozdulattal tették elém a lapokat, mint ahogyan a vállalkozó a megkötött szerződéssel a zsebében bemutatja a kész termékeket.

– Ez itt a kiállítás – magyarázták. – Ezek az anyagok. És ezek a kiállítandó termékek. Első pillantásra látni, hogyan működik a gyárak vezérlőberendezése a jövőben.

Az elmondottakat alig értettem meg, mivel a műszaki kérdések számomra nehéznek bizonyultak. Fokozatosan ráébredtem azonban arra, hogy ezek a fickók jól ismerik munkánkat, bár külsejükből semmiféle szakértelemre nem lehetett volna következtetni.

– Ez a kiállítási tárgy a legtökéletesebb komplex vezérlés korszakának kezdetét mutatja! – szavalta a magas férfi ékesszólóan. – Ez a rendszer rövidesen minden ember képességét a végsőkig kifejleszti. Eltűnik belőle a munka iránti közöny, és úgy fog dolgozni, hogy könnyedén elvégzi egymagában azt a munkát, amelyet azelőtt néhány száz ember csinált meg. Mi ezt a rendszert „komplex vezérlés”-nek neveztük el. Ez a kiállítási tárgy a gyakorlatban megvalósítja azt, hogy segítségével egy ember is könnyedén megbirkózik a legbonyolultabb munkaeszközökkel.

Elállt a szavam. Ezek az emberek vagy elképesztő zsiványok, vagy valóban hasznunkra lehetnek. Mindenesetre az volt a homályos érzésem, hogy nagyszerű lehetőségekkel rendelkeznek.

Az ajtó zajosan becsapódott. Sinohara jelent meg nagy lármával. Már a küszöbön, verítékét törölgetve, rázendített a méltatlankodásra:

– Azok a fafejű alakok az egyetemen. Azt hiszik.

Ebben a pillanatban felfigyelt, hogy más is van a szobában. – Mi van itt? – kérdezte.

Sinohara – fiatal műszaki szakember – rámeredt a különös látogatókra, majd a tervrajzokra nézett, és azután meghallgatta a magyarázatot.

– Igazgató úr. – szálalt meg.

Intettem neki. Sinohara kiragadta a két férfi kezéből a tervrajzokat, leült egy székre, és szinte falta szemével a terveket.

Eltelt vagy tíz másodperc. Amikor Sinohara felnézett a tervrajzokról, arcán tisztelet ült. – Ezt. ezek az emberek csinálták?

– Úgy látszik, hogy igen. – Igazgató úr, ezek zsenik! Sinohara rávetette magát az asztalon heverő rajzokra.

– De hát ez. Figyeljen rám, ezek közül bármelyik: találmány. Szabadalmaztatni lehet. Ez számunkra.

– Vagyis ön megértette, miről van szó – mosolyodott el az idős férfi. – Ha önök hasznát veszik, kérem, rendelkezésükre állanak.

– Vári csak – tartottam vissza a heves vérmérsékletű Sinoharát, és a látogatókhoz fordultam. – Egyelőre még korai lenne arról beszélni, hogy felhasználjuk-e az önök terveit. Közöljék azonban, mi a kívánságuk. Az a szándékuk, hogy eladják ezeket a terveket?

– Nem – felelte a magas férfi. – Teljesen ingyen rendelkezésükre bocsátjuk. De. – De?

– Azt akarom, hogy bevonjanak engem a munkába. Résit akarok venni a Világkiállításon. Önökkel együtt akarok dolgozni. Nekem semmi másra nincs szükségem. Hajlandó vagyok ilyen feltételek mellett még szerződést is kötni önökkel.

Sinohara rám kacsintott. „Ez olyan lehetőség, amit még elképzelni sem tudtunk volna!” – mondta a tekintete. „fis ha talán ez a mentőöv? – futott eszembe. – Nos, jól van. Még ha kalandornak is látszanak, megpróbálhatjuk, hátha hasznukat vehetjük!”

Ha jól meggondolom, semmit sem tudunk ezekről az emberekről, még a nevüket sem ismerjük. Jobb, ha lemondunk a szolgálatukról, bármilyen tehetségesek, ha nincs megfelelő gyakorlatuk. Kockázatos volna. Nem tudják, mi a tilos, mi a megengedett dolog. És ezenfelül könnyen el is árulhatnak bennünket. Mégis meg kell kockáztatnunk a dolgot!

– Bocsássanak meg, kérem – szóltam egészen más hangon. – Ha jól emlékszem, még nem tudakoltam meg a nevüket.

– Őt Taro Tanakónak hívják – felelte az idősebb férfi, társára mutatva. – Engem pedig Dzimbee Obának[3].

– Dzimbeenek? – tört ki Masako Fudzimoto.

Mi ketten Sinoharával azonban hallgattunk. Mindkettőnknek az járt a fejében, vajon nem következett-e be a várva várt fordulat, és nem történik-e most valami rendkívüli.

2.

…Ezért kellett teljes egészében megváltoztatni terveinket.

Szeptember végén jártunk, és a teremben forróság honolt. Az összegyűlt vezetők olyan arckifejezéssel hallgatták a vezérigazgató közlését, mintha keserű muslinca került volna a foguk közé.

– Nem szabad azonban meghátrálnunk! – jelentette ki a vezérigazgató, és kidüllesztette a mellét. – Mostantól fogva a vezérlőkészülékek iparvállalatainak tekintélye a mi munkánktól függ.

– Ez teljesen érthető – szakította félbe a társaság elnöke. – Inkább azt mondd meg, hogy mi most a szándékotok!

– Készséggel – felelte a vezérigazgató, és rám nézett. – Nos, vezesd be őket a lehető leggyorsabban.

– Azonnal.

Az ajtón kívül ott állt Sinohara készenlétben. Vele együtt várakozott a két idegen. A jelenlevők átható tekintetétől kísérve hagytam el a termet.

Amikor Dzimbee Oba és Taro Tanaka kis táskával a kezükben beléptek a terembe, hirtelen furcsa csönd lett.

– Mi ez? – szólalt meg elsőnek az elnök. – Kik ezek az emberek? Ide figyelj! Elment az eszed?

Egyszerre mindenki lármában tört ki. Ez a két férfi, aki külsőleg hirdetési ügynökhöz hasonlított, az összegyűltek számára olyan volt, mintha valami más csillagzatról került volna oda.

– Hallgassanak meg! – kiáltotta Taro Tanaka. Hangja átható volt, inkább sziréna süvítéséhez hasonlított, mint emberi hanghoz. Túlkiabálta a lármázó tömeget. Az ablaküvegek megremegtek.

– Ezek az emberek – szólt közbe a vezérigazgató, amikor csönd lett megint – új terveket javasolnak.

– Nos, jól van – hagyta rá az elnök. – Rendben van. Te vagy az előkészítő bizottság vezetője. Akárhogyan is áll a dolog, meghallgatjuk őket.

Taro Tanaka kivárta, amíg Sinohara szétrakja a tervek másolatait, és azután le sem ülve, megszólalt:

– Az ezeknek a terveknek alapján elkészített kiállítási tárgyak a gépek és vezérlőkészülékek fejlődésének azt a korszakát demonstrálják, amelyet a jövőben várhatunk. Taro Tanaka egy tervrajz után nyúlt.

– Tekintsék meg, kérem, az első számú vázlatrajzot. Jobbról az írógép látható, amely a hangot jegyzi le. Mellette a másolóval felszerelt automata ellenőr, azután az önműködő mozgó szék.

– Miket beszélsz? – kiáltotta fel elhűlve a teremben ülők egyike. – Mondd csak, honnan vetted ezeket a dolgokat? Taro Tanaka, a közbeszólóra ügyet sem vetve, zavartalanul folytatta a beszámolót: – Vannak olyan tervrajzok, amelyeken részletesen fel van tüntetve az összeszerelés módszere. Tekintsék meg, kérem, a 213., 214. és 215, számú lapokat. A továbbiakban még tökéletesebb szerkezetek következnek. Íme, a 3. számú tervrajz. Ez a készülék az okmányok kiállításához alkalmas. Nemcsak az okmányok tervét készíti el, hanem azok átvételére és továbbítására is megfelelő. A következő készülék a hipnózis segítségével való tanítást szolgátja. A továbbiak: önműködő tárcsás készülék a szolgálati utasításokhoz; készülék a szakemberek tudásának ellenőrzéséhez és igazolásához.

– Hagyja abba! – kiáltott fel a főmérnök. – Lehetséges-e az ilyesmi? Ez csupán álmodozás!

– Ezért készítettük el a terveket. Azokban fel vannak tüntetve az összes adatok, a felhasználandó anyag mennyiségével. Tehát a következő kiállítási tárgy: a formája kissé szokatlan. Sztereotelevízió van beleépítve. A készülék lehetővé teszi, hogy bármilyen ponton levő kontraagenssal kapcsolatot létesítsünk. E készülékek összessége a legkülönfélébb feladatokat végzi, és lehetőséget nyújt, hogy egyetlen ember végezze el azt a munkát, amihez eddig több mint tizenöt ember kellett.

Halálos csönd. Már senki sem szólt egy szót sem.

Tegnap, amikor a tervrajzokat átnéztem, a részletekbe nem bocsátkoztam, és most, amikor az egyes adatokat hallottam, én is elképedtem, akár a többiek.

– Ez itt egy olyan készülék, amely kissé nagy terjedelmű ugyan, viszont rendkívül hatékony. Az ember a vetítővászon elé ül, és azon megjelenik minden gondolata és ötlete. A gép egy szempillantás alatt feljegyzi azokat, számításokat végez, ellenőrzi az adatokat, és összegezi őket. Ez a készülék egymagában végzi el azt a munkát, amit jelenleg kétszáz ember tud csak megcsinálni.

„De hiszen ez lehetetlen! – gondoltam. – Ez tiszta őrültség!” – Nos, a következő – folytatta Taro Tanaka. Ekkor Dzimbee Oba, aki eddig közömbösen ült, és mindent Taro Tanakóra bízott, felkelt helyéről, valamit súgott társának, majd újra leült.

– Most a legújabb szerkezetű készülék következik – közölte Taro Tanaka monoton hangon. – Az emberre már nincsen szükség, minden vezérlést a gépre bízhatunk. A vezérlőkészülék az általa feljegyzett és rendszerezett gondolatokat a többi gépnek továbbítja. A többi gép mindegyike szoros kapcsolatban áll a vezetése alá tartozó szerszámgépekkel, mozgó készülékekkel, önműködő gépezetekkel, és azok maguk elvégzik a munkát a kapott utasításoknak megfelelően. Például vegyünk egy házat. Ez a készülék a beletáplált részletes adatok alapján – amelyek a ház jellegére, a felhasználandó anyagokra, azok sajátosságaira vonatkoznak – elkészíti a temet, majd a terv automatikus ellenőrzése után hozzálát az építkezéshez, maga gondoskodik az épület kivitelezéséről. Természetesen miután elkészítette az építkezéssel kapcsolatos okmányokat – javaslatokat, engedélyeket, utasításokat, adásvételi szerződéseket –, ez a készülék az emberek aláírását várja. Képes a felhasználandó tőke kiszámítására is. Ugyanilyen, de nagyobb méretű készülékkel a szűzföldek felhasználásánál is dolgozhatunk, valamint az iparosításban is. Itt most csupán egy kis méretű készüléket mutatunk be.

– Robotgép! – sóhajtott fel az elnök. – Csak nem robot ez, mint amilyen a sci-fikben szerepel?... Nem álmodom az egészet?

– Mi kiállítjuk mindezeket a tárgyakat – folytatta Taro Tanaka –, és ezenfelül az ellenőrzéshez felépítünk egy önműködő utat, amelynek legfőbb alkatrészét egy futószalagrendszer képezi. Összeállításának tervét külön bemutatjuk. Íme, a 12. sz. tervrajz.

Mindnyájan ostobának érezték magukat. Ennek ellenére a szakemberek lázasan tanulmányozták a tervrajzokat, de hamarosan ők is a fejüket rázták.

– Érthetetlen – közölte kollégái véleményét a főmérnök. – Egy s más, amiről a kezdetben beszélt, megvalósítható, és alighanem mi is meg tudnánk csinálni. A többi terv és összeállításuk alapelvei azonban számunkra érthetetlenek.

– Ez azért van, mert mi különleges anyagokat használunk – közölte Taro Tanaka ugyanazzal az arckifejezéssel. – Szükségesek bizonyos öntvények és félvezetők, amelyek jelenleg még nem léteznek, valamint az azoknak megfelelő technika.

– Vagyis üres fecsegés az egész! – csapott az asztalra a főmérnök. – Minek kell akkor ez?

– Ami az ismert készülékeket illeti, előállításuk módszereit meg fogom magyarázni, és azokat másutt is elő lehet állítani. Mindazt, ami különleges technikával készül. – Taro Tanaka lassan összeszedte a tervrajzokat – én magam elkészítem.

Mindnyájan hallgattak.

A fülledt levegőjű teremben senki sem mozdult. Mindnyájan zavaros tekintettel meredtek Tanakóra, szemük kidülledt, akár a halé, és tekintetükből bizalmatlanság és rémület sugárzott.

– Nem bánom, lássunk hozzá! – jelentette ki a társaság elnöke, és felállt, mint aki álmából ébred. – Még ha csak tizedrésze is elkészül mindannak, amiről itt hallottunk, akkor is világraszóló eredményekkel dicsekedhetünk! Megéri a kockázatot!

– Elnök úr – szólalt meg csöndesen a pénzügyi igazgató –, és mi lesz a dolog anyagi részével?

– Anyagi részével? – fordult felé az elnök.

A pénzügyi igazgató tovább feszegette a kérdést:

– Mibe kerül ez nekünk? Mennyibe fog kerülni akár csak egyetlen ilyen készülék összeállítása? Ha mindezt meg akarjuk csinálni, még elgondolni is szörnyű, mennyi pénzre lesz szükségünk! Japán egész állami költségvetésére, de talán még többre is!

– Nem így van – szólt közbe Taro Tanaka fejét lehajtva. – Elkészítettem az előzetes számításokat. Teljesen elegendő, ha egymilliárd nyolc-kilencszázezer yent befektetünk.

– Aligha.

– Komolyan beszélek. Hiszen a munkálatokat akkor kezdjük el, amikor az előkészületek már mind megtörténtek. Nincs szükség kísérletezésre, és a hibák ki vannak zárva. Csupán annyi anyagra van szükségünk, amennyi a számításokban szerepel. A tervek elkészítésekor mindenekelőtt arra törekedtünk, hogy a lehetőség szerint az önök vállalatai által előállított termékeket használjuk fel.

– Mindazonáltal. kétmilliárd yen. nagy összeg – jegyezte meg a pénzügyi igazgató, fejét csóválva. – Tudják önök, hogy mennyi a mi tőkénk? Egymilliárd yen. Az adósságoknak is van hatéra. Honnan teremtünk elő ekkora összeget?

– Ugyan mér! – kiáltotta a vezérigazgató, és hangja élesen csengett. – Rajta, emeljük fel a tőkénket! Akár háromszorosára is!

– Részvényeinket jelenleg a névérték alatt jegyzik – közölte a pénzügyi igazgató. Homlokön kék erek dagadtak ki. – És ilyen időpontban növeljük a tőkénket? Ha felemeljük árainkat, a részvényeink szintén emelkednek. Hogyan magyarázzuk meg azonban ezt a tőkeemelésekkel foglalkozó tanácsnak és a pénzügyminisztériumnak? Még akkor is, ha minden símén megy, folytatódik a felvert árú részvények kibocsátása.

– Hagyd már abba! – förmedt rá a társaság elnöke. – Figyeljenek rám – szólt, és a főmérnökre mutatott. – Önök nyilvánvalóan elő tudják állítani az itt bemutatott termékeket. – Olyan írógépet, amely a hangot jegyzi le, és az ehhez hasonló készülékeket azonnal gyértani tudjuk. Ami azonban a többi készüléket illeti, mivel nem ismerem ki magamat az itt bemutatott módszerekben.

– Elég ennyi is – szakította félbe az elnök éles hangon. – Még az a jó, hogy ezt a keveset megértette. Még nem vagyok annyira gügye, hogy ezt a lehetőséget elszalasszam! Hacsak egy-két tervezett készüléket előre beharangozunk, a részvények ára emelkedni fog. Ha pedig ezeket a készülékeket tömegesen állítjuk elő, akkor az osztalékok megszilárdulnak. Sőt még növekedésükkel is számolhatunk.

És a társaság elnöke a gyűlés lázas szemmel figyelő részvevőinek bejelentette:

– Döntöttem. Növeljük a tőkénket. Háromszorosára emeljük! Ez a növelés biztosítja a készülékek előállításához szükséges összeget!

A teremben zaj támadt. Mindenkit elöntött az összetartás meleg érzése, amely többnyire akkor jelentkezett, amikor a társaság viharos sikereket ért el. Cégünk, a JBF, amely az elmúlt tíz évben a pangás állapotában tengődött, most újra megragadta a szerencsét! És ki képviselte ezt a szerencsét számunkra? Csak nem ez a két fickó, aki jöttment ügynökhöz hasonlított olcsó zakójában! Semmi esetre sem engedhetjük ki a kezünkből ezt a két embert, akik előkészítették és bemutatták nekünk ezeket a rendkívüli termékeket.

És mit csínélt ez a két fickó?

A teremben uralkodó izgatott hangulatban Taro Tanaka, a tervrajzokkal kezében, közömbösen üldögélt, Dzimbee Oba pedig székén hátradőlve, észrevétlenül szundikált.

3.

A vállalat minden osztálya munkához látott. Nálunk is, mint más társaságoknál, mielőtt a külvilág tudomást szerezne valamiről, ami előkészületben van, a fele munkának meg kell lennie. Legeslegelőször az adminisztrációs osztály hagyta, hogy az új termékekről egy s más kiszivárogjon a lapokba. Az idő tájt a kiállításról csupán jelentéktelen közlések jelentek meg, és taktikánk kitűnően bevált. Részvényeink éra lassan-lassan növekedett. Október elején elérte névértékét, majd a hónap második felében az őr jelentősen emelkedett. Ez volt a várakozási idő. Aznap, amikor az igazgatótanács jóváhagyta a döntést, a JBF közzétette a tőkeemelésre vonatkozó híradást. Ezt a cikket vastag betűkkel nyomtatták ki. A hírt azonban hidegen fogadták. És ez természetes is volt. Akkor, amikor a versenytárs a csőd szélére került, és a mi iparágunk kilátásai nem kecsegtettek semmi jóval, a tőke háromszoros növelése természetesen még akkor is csodálkozást kelt, ha az összeg kifizetését a vállalat vezetői garantálják.

„Durva hiba! Figyelmen kívül hagyják a megszokott eljárást!” „Nem kerül-e a tönk szélére a gépek és vezérlőkészülékek gyártásával foglalkozó közismert vállalat?” Az újságokat az ilyen címeket viselő cikkek töltötték meg, és a részvénytulajdonosok viharosan tiltakoztak. És amikor a felháborodás a tetőpontjára hágott, a társaság elnöke nyilatkozatot tett közzé, amelynek rendkívüli hatása volt: „Az osztalékok szilárdak. Új termékeink egymást követik.”

A részvények ára magasra hágott, és napról napra növekedett. A továbbiakban már minden a terv szerint történt. Lezajlott a tőkeemelési tanács ülése. Egy héten belül hivatalos közlemény jelent meg, amely beszüntette a részvények eladását. Tizenhét nap múlva történt a kvóta megállapítása, majd újabb két nap múlva a részvényosztály az értesítések hatalmas áradatát küldte szét, összehívta a részvénytulajdonosok rendkívüli közgyűlését.

S ez még nem minden. A tőkeemelésre vonatkozó feljegyzést benyújtották a pénzügyminisztériumba, majd végre kellett hajtani az azzal kapcsolatos teendőket. Ha kiszámítjuk, mennyi idő telik el a kezdet kezdetétől addig a pillanatig, amikor a vállalat kézhez veszi a tőkét, akkor nyilvánvaló, hogy majdnem két hónapra van mindehhez szükség. Még ha a bank hitelt ad is, a pénz akkor sem folyik be a vállalathoz, amíg az ahhoz szükséges idő el nem telik. De addig sem lophattuk a napot.

Miközben elégedetlenül szemléltem, milyen viharos tevékenységet folytat a vállalat vezetősége, én is kényszerültem arra, hogy éjt nappallá téve ténykedjek az új tervek megvalósításával kapcsolatban.

Elhelyeztem Taro Tanakót és Dzimbee Obát a társaság üresen álló munkásszállásán, és azon nyomban megszerveztem állandó felügyeletüket. Olyan volt a Lakásuk, mintha házi őrizetben lettek volna. A két férfi azonban – akik addig Nisisoróban laktak – könnyen elhitte, hogy ezek az intézkedések csupán a társaság szívélyességének bizonyítékai.

A tervrajzokat részletesen kidolgozták, másolataikat minden osztályon tanulmányozták. Szigorú utasítást kapott mindenki a legteljesebb titoktartásra. A vállalat területéről semmiféle adatnak nem volt szabad kiszivárognia, kivéve néhány készüléket, amelyekről a lapokban írtak, taktikai elgondolásból. A szakemberek szabadalmaztatni akarták mindezeket a készülékeket és gépeket, de én kereken elutasítottam a javaslatukat. A szabadalmak nyilvánvalóan csak arra valók, hogy elárulják a titkokat!

A szabadalmi bíróság tagjai aligha értenék meg, hogy milyen rendkívüli gépeket és készülékeket szabadalmaznak. Ha pedig a leírás olyan, hogy számukra is érthető, akkor abban a pillanatban bárki ellophatja. Majd először elképesztjük a világot, és azután szépen csöndben megszerezzük a szabadalmakat.

Természetesen nem ez volt az egyetlen okunk.

Az egyes osztályokon elárasztottak bennünket kérdésekkel. Mihez kellenek ezek az alkatrészek? Miért nem lehet őket a japán állami ipari szabványoknak megfelelően előállítani?

Taro Tanaka, aki elkísért engem az osztályok megbeszéléseire, részletesen és udvariasan felelt minden kérdésre, de ezek a feleletek csak megzavarták az embereket. És a hallgatók csupán az összejövetel végén törődtek bele abba, hogy mégiscsak ilyen szokatlan alkatrészeket kell előállítaniuk. Miközben a tervteljesítéssel foglalkoztunk, amely ilyen vállalkozásokból állt, személyesen is beszélnünk kellett a vállalkozókkal, akiknél el akartuk helyezni megrendeléseinket. Sinohara megmagyarázta a termelés módszerét, én pedig a fizetendő összeget és az időpontot tárgyaltam meg.

– Rendben van, de. – mondta a vállalkozó olyan arccal, mint aki legszívesebbe belém marna. – Minek vesződjem ezzel a különös mütyürkével?. És kéthónapos hitelre nem megy a dolog!

– Rendben van – mondtam, és egyáltalában nem éreztem semmi részvétet a vállalkozó iránt. – Ha nem akarja megcsinálni, majd megcsinálja más. Nem elég, ha kereseti lehetőséget biztosítok a vállalatnak? Nos? Mondja meg nekem azt az egyet: meg tudja ezt csinálni vagy sem! A Világkiállítás nem vár! Vagy szégyent vallunk ott, vagy pedig most jó üzletet kötünk egymással! Figyeljen jól rám, micsoda kitűnő lehetőséget biztosítok magának! Ha mi végül is ezt a terméket tömegesen állítjuk elő, dőlni fog hozzánk a megrendelés. Akkor a magáé lesz ennek a monopóliuma. Ha elutasítja megrendelésünket, akkor még az elnökétől is megtagadjuk a megrendelést. Erről meg vagyok győződve. Egyébként ha kell, készpénzzel fizetünk. A következő hónap tizedikén, de huszadikánál semmiképpen sem később. Nos, mit szól hozzá? Ha nem akarja, nem fogom rábeszélni. Természetesen végül is majdnem minden vállalkozó elfogadta a megrendelést.

Az ily módon megszerzett alkatrészeket először is ellenőrzés végett Sinoharának adtam át, majd az ellenőrző osztálynak és végül Taro Tanakónak. És ha a legkisebb hiba is előfordult, rögtön reklamáltam, és az esetek 80%-ában újra legyártották az alkatrészt, a többit pedig más vállalkozóknál rendeltük meg.

Ezzel kapcsolatban persze a fizetés időpontja is eltolódott, így azután könyörtelenül haladékot követeltünk, és az ily módon összegyűlt tőkét másutt használtuk fel.

Ezzel a munka még nem ért véget. Mindent magamnak kellett csinálnom: az újságírókkal találkozni, ellenőrizni a gyűlés helyiségét, vajon nem hallgatnak-e ki bennünket, megszervezni a kémek elleni védelmet, nehogy a vállalat titkai más cégek birtokába kerüljenek.

Az állandó virrasztástól lefogytam, beesett az arcom, a munkát azonban nem lehetett félbeszakítani. Az előkészítő bizottság többi tagja is ugyanígy járt. A vezérigazgató, a különféle intézkedések megtétele végett, állandóan Tokió és Osaka között keringett. Sinohara az ország egyik végétől a másikig száguldott, ellenőrizve társaságunk gyáraiban a munkateljesítményt. Masako Fudzimoto rendbe rakta, elküldte, átvette megőrzésre az anyagok és feljegyzések tömegével telt irattartókat. Annyira elkínzott volt, hogy egyszer a munkahelyén ájultan esett össze.

A munka mint valami szélvihar ragadta magával az egész vállalatot. És a viharos munka közepette csupán egy ember maradt teljesen nyugodt, mintha a tájfun kellős közepében élne. Dzimbee Oba volt az. Az új lakás, úgy látszik, tetszett neki. Naphosszat otthon lézengett, néha ment csak be a városba, moziba járt és biliárdozott.

Amikor valamiről is kérdeztem, Dzimbee Oba csak nevetett. Az egész munkát Taro Tanakóra bízta, és csak azt ismerte el, hogy neki is van köze hozzá.

– Taro Tanaka egyedül is mindent meg tud csinálni – közölte Dzimbee Oba. – Hiszen mindent megbeszéltem vele. Amíg semmilyen fennakadás nincsen, nem szólok bele a munkájába. Így nyilvánvalóan jobban mennek a dolgok.

Dzimbee Obának valóban igaza volt. Taro Tanaka mindnyájunknál többet dolgozott. Mindent elvállalt – a munka elvégzésének ellenőrzésétől kezdve a tervrajzok összehasonlításáig, konzultációkig és a munka közvetlen irányításáig, sőt az oktató előadások megtartását is. Észrevétlenül úgy alakult, hogy mihelyt hosszú alakja megjelent, és kifejezéstelen arcát meglátták, mindenki megnyugodott.

Be kell vallanom, hogy lelkem mélyén furcsa nyugtalanság uralkodott. Nem tudtam egyáltalában megérteni, mi késztette ezt a két embert arra, hogy ezt a munkát javasolják, hiszen azonkívül, hogy részt vehetnek vele a Világkiállításon, semmiféle hasznát nem látják. Kár lenne azonban erről faggatni őket – gondoltam. A JBF-nek mindenesetre be kell fejeznie a megkezdett munkát. Majd azután lesz, ami lesz. Bármit követelnek is, nem rám tartozik. Elegendő az, hogy most mindenben előmozdítják a munkát.

A vállalatnál, úgy látszik, hozzám hasonlóan mindnyájan bizalmatlanságot tápláltak az ismeretlenekkel szemben, de megkísérelték elnyomni ezt az érzést. Senki nyíltan nem hangoztatta kétségeit, és valószínűleg az volt a véleményük, hogy ki kell használnunk ezeket a zseniket, meg kell tőlük mindent szereznünk, amit csak lehet. Nos, azután persze, amikor minden munkát elvégeztek, majd kitesszük a két fickó szűrét.

„No, jól van – nyugtattam meg magam –, lesz, ami lesz.”

Így azután fáradtságot nem ismerve, egész évben dolgoztunk. Egy hideg reggelen Masako Fudzimoto szaladt be a szobámba, felszólítással a kezében.

– Igazgató úr! – Masako szaggatottan lélegzett. – Az igazgatóság furcsa közlést küldött! Érdeklődnek a kiállításra kerülő tárgyak után, kérik, hogy menjünk be. Esetleg telefonálhatunk is.

Az igazgatóság azzal kapcsolatban írt, hogy a zsűri, amely a Világkiállításra kerülő tárgyakat vizsgálja felül, bizonyos megjegyzéseket tett a mi termékeinkkel kapcsolatban. A Világkiállítás nagyszámú előkészítő szerve között szerepelt a zsűri is, amely nagyobbára arról döntött, vajon a magánvállalkozók pavilonjaiban kiállítandó tárgyak megfelelnek-e a Világkiállítás elgondolásainak. Vagyis... (elhűlt bennem a vér) nem tetszett a zsűrinek a kiállításra kerülő tárgyaink eszmei jelentősége. A tárgyak megváltoztatásával kapcsolatban már régen értesítettük a zsűrit. Most, úgy látszik, ránk került a sor. A méregtől minden hajam szála égnek állt. De nem volt mit tennünk. Nagyon jól tudtam, milyen csökönyösek és szőrszálhasogatóak az állami hivatalok és a hozzájuk hasonló szervek. Mennyi időt kell rájuk elfecsérelnem!

Berendelt bennünket a Világkiállítás zsűrije. A zsűri tudósokból, szakértőkből, a szellemi élet kiválóságaiból állt. Ezek az emberek a legkevésbé sem érdekeltek, és csak névről ismertem őket. Amióta a vállalathoz beléptem, sok könyvet elolvastam a szakmámmal kapcsolatban: technikáról és üzleti életről, könyvelésről, gyárvezetésről, az értékesítés elméletéről és így tovább. Ezeket a könyveket sokkal kisebb tekintélyű emberek írták, mint a zsűri tagjai.

A zsűri tagjai valószínűleg azt kifogásolják majd – gondoltam –, hogy a kiállított tárgyak nem vesznek tudomást az emberről. Azt mondják majd, hogy mi a gépekkel elnyomjuk az embert, és géppé változtatjuk az embereket is. A humanizmust látják veszélyben. Majd úgy döntenek, minden bizonnyal, hogy ezt az irányzatot nem szabad fejlesztenünk, és vissza kell térnünk a „természetes” állapothoz.

Ezt azonban semmiképpen sem engedhetem meg. A vállalat már lépéseket tett. Minden szervet megmozgattunk. Az emberek dolgoznak, folyik a pénz. Most már semmiképpen sem engedhetjük, hogy ez az irány megváltozzon. Számomra a Világkiállítás témáinál és eszméinél fontosabbak a vállalat érdekei.

Vajon meg tudom-e változtatni a döntésüket? Meg tudom-e magyarázni helyzetünket ezeknek az embereknek, akik egészen más fogalomvilágban élnek? Meggyőzhetem-e őket arról, hogy a vállalat, bármi történik is, az előre meghatározott úton megy tovább? Nem voltam erről meggyőződve.

Egy ideig üres tekintettel meredtem az előttem álló nyugtalan Masako Fudzimotóra. A vezérigazgató csak holnapután érkezik haza. Sinohara pedig túl van halmozva munkával – gondoltam magamban. – Ha most vereséget szenvedünk, minden összedől. A tőke háromszoros emelése és az „erők totális mozgósítása” is semmivé válik.

Ekkor Taro Tanaka jutott az eszembe. Majd magammal viszem. Ez a fickó talán majd csinál valamit!

– És hol van Tanaka? – kérdeztem Masakótól. – Ez a csodagyerek! Mondd meg neki, hogy jöjjön velem! Masako bólintott, és máris tárcsázta Tanakót.

4.

– Úgy látszik, önök mindent a legnagyobb pompával készítenek-jegyezte meg a zsűri egyik tagja mosolyogva. – Jó lenne, ha a továbbiakban is így tennének. Tanakóval együtt egyenes háttal ültünk, mint a diákok a padban, fejünket lehajtottuk, és láttuk magunk előtt a zsűri tagjainak elegánsan szabott öltönyét.

Nem szeretem a banális udvariasságokat – gondoltam magamban. – No, most majd elkezdik a kifogásokat. – És minden bevezetés nélkül megkérdeztem:

– Miről van szó? Bizonyára kérdéseik vannak a kiállításra kerülő termékeinkkel kapcsolatban. A zsűri tagjai összenéztek.

„Ha beszélni akartok, akkor bökjétek ki minél előbb, amit akartok! – Forrtam a dühtől. – Nektek mindegy, de számunkra élethalál kérdése!”

– Láttuk a terveiket – jegyezte meg a zsűri egyik tagja. – Önök, úgy látszik, több helyet foglalnak el, mint amennyi előre meg volt állapítva az önök számára.

– Igen? – kérdeztem. – Miről beszél?

– Nos, itt – mutatott a zsűritag a tervre – egy henger alakú, bonyolult készüléket terveztek. Az a hely, ahová elhelyezték, nem erre a célra szolgál, hanem a látogatók számára van fenntartva. Ha ezt a helyet elfoglalják, nehéz helyzetbe hoznak bennünket.

Semmiféle kívánság nem hangzott el a kiállított tárgyak megváltoztatásával kapcsolatban. Aggodalmam hiábavaló volt. Felemeltem a fejemet.

– Mindjárt változtatunk az elhelyezésen, és közelebb visszük a hengert az épülethez. – Nem szabad – szólalt meg egy hang. Taro Tanaka volt.

– Pszt... – súgtam neki. – Mi lesz, ha elrontjuk a dolgunkat, és magunkra haragítjuk a zsűri tagjait? Ha most ezzel a kis változtatással elnyerjük a zsűri jóindulatát, nyugodtan tovább dolgozhatunk!

– Nem szabad – ismételte meg Taro Tanaka. – A kiállítandó szerkezet befejezéséhez a készülék körül feltétlenül szükségeink van jelentős szabad területre. Bármi történjék is, ezen most még nem tudunk változtatni.

– De hát mit tegyünk? – dőlt hátra székén a zsűri egyik tagja. – Valóban szükség van erre? A szerkezet nyilvánvalóan bonyolult és finom, de semmit sem tudunk arról, hogy mire szolgál. Mit jelentsen ezt

A fejemet ráztam. Nem ismertem a választ erre a kérdésre. Kiállítási tárgyainkról ilyen részleteket magam sem tudtam.

– Ezt nem tudom önnek megmagyarázni – szólalt meg újra Taro Tanaka. – Nincs szükség aggodalomra. Ezt a szerkezetet el fogjuk távolítani, mielőtt a Világkiállítás megnyílik.

– Szóval ez az építő-szerelő munkák elvégzéséhez szükséges? Észrevettem, hogy Taro Tanaka arcán mosoly suhan át.

– Igen – felelte Taro Tanaka. – Ha ez a szerkezet nem állna rendelkezésünkre, akkor munkánkat egyáltalán nem tudnánk elvégezni.

– Ezt már értem – bólintott a zsűri komor tagja. – De feltétlenül bontsák le a kiállítás megnyitása előtt!

– Természetesen.

Ezzel véget ért a megbeszélés, és mi taxit vettünk, hogy minél gyorsabban visszaérjünk a vállalat Simabasin levő központi irodájába.

Amikor az ember teljesen átadja magát valaminek, az idő múlása kissé egy óriás lépteihez hasonlít. Úgy látszik, mintha az óriás lassan járna, mégis olyan gyorsan megy, hogy az embernek még a háta is beleborsódzik. Minden testi és lelki erőmet a kiállítás ügyének szentelve, szorgalmasan rohangásztam a különböző ügyekben. Már nem gondoltam arra, vajon ezt saját karrierem vagy a vállalat érdekében teszem-e. Szinte elnyelt a munka. És minél nagyobb méretűek voltak az akadályok, annál nagyobb lánggal égett küzdő szellemem.

Nemcsak a mi vállalatunknál uralkodott azonban ez a szellem. Akinek a Világkiállításhoz a legkisebb köze is volt, félredobta minden más dolgát, és akár a megszállott, csak annak érdekében dolgozott.

Sürgősen befejeztük a hátralevő munkát. Egymás után ért véget a munka a különböző területeken: megtartották a kiállításhoz vezető utak építésének, illetve rendbehozatalának befejezése alkalmából rendezett ünnepséget, elkészült a gyorsforgalmi út Nagoya-Kobe között, a 171. számú állami út, a központi körvasút és a Sinyoto vonalvasút. Befejeződtek az Osakából vezető gyorsforgalmi utak munkálatai is, amelyekkel egy időben oly sok probléma akadt.

Sendrioka környéke, amely azelőtt végtelen zöld réthez hasonlított, most pompásan átalakult. Egymás után emelkedtek az épületek a telkeken, felszerelték a parkolóhelyeket is. Az emberek, az építkezés gépei, a dömperek és így tovább – mind egy zúgó hangban vegyültek össze.

Sendrioka napról napra nagyszerűbb látványt nyújtott, és méreteiben már túlszárnyalta a hozzá csatolt Újvárost is.

A Világkiállítás minden tekintetet rabul ejtett. A sajtó, a televízió, a rádió kizárólag a kiállítási előkészületek híreivel foglalkozott, közölték a külföldi visszhangot, tájékoztatták a közönséget arról, hogy mi szerepel a kiállításon.

Sok ilyen hír jelent meg. És bár a tömegtájékoztatás szervei egyesítették erőiket, bizonyos mennyiségű adat elkerülte figyelmüket. Az emberek összegyűjtötték ezeket a híreket, eladták, és ily módon újabb közlemények jelentek meg. Ha valaki eléggé vállalkozó szellemű volt, megpróbált valami előnyt szerezni magának a Világkiállítással kapcsolatban, és aki erre képtelen volt, az legalább figyelemmel kísérte azok minden mozdulatát, akik a kiállításon részt vettek. Mintha az egész egy nagy családi ünnep lett volna.

A kiállítással kapcsolatban sokan a nemzeti tekintély növekedését hirdették, mások meg azt hangoztatták, hogy a kiállításnak a világ egységét kell kifejezésre juttatnia. Egyesek a szellemi élet fejlődésének szükségességét hangsúlyozták, és azt, hogy a fejlődésben elmaradt népeket meg kell segítenünk, mások a hagyományos civilizáció haladását akarták előmozdítani. Voltak azonban olyan emberek is, akik elvi szempontból az egész kiállítást ellenezték.

Mindnyájan, a világ minden tájáról, egyesítve magukban a legkülönfélébb, nagy és kis viharos irányzatokat, igyekeztek, hogy elkészüljenek az Expo-70 megnyitására.

A túlerőltető munkától teljesen lefogyva, csupán az akaraterő tartotta bennem a lelket, kiabáltam, futkostam, gondolkoztam, majd újra ugráltam és keringtem a kiállítás érdekében, amely már annyira előrehaladt, hogy kezdetéig csak percek voltak hátra.

A pavilon belső berendezése elkészült. Alighogy felállították a futószalag-rendszert, az épületbe szinte áradt a felszerelés, az alkatrészek tömege, amely eddig a gyárak raktáraiban hevert.

Szerelés és kipróbálás, ismételten kipróbálás és kivitelezés. Taro Tanaka és Dzimbee Oba tervei sikeresen valóra váltak.

Kétségtelenül akadtak nehézségek is.

Egyidejűleg volt szükség addig még csak nem is ismert pontosságra és olyan szerkezetek előállítására, amelyek eredetiségükkel mindenkit elképesztettek, és felmerültek olyan technikai problémák, amelyeket csak a legnagyobb erőfeszítéssel tudtunk áthidalni: olyan nyersanyagokat kellett felhasználnunk, amelyeket addig teljesen értéktelennek tartottunk, olyan anyagokat, amelyeknek számunkra semmi jelentőségük nem volt. Új öntvények, kínok és keservek között előállított új vegyületek képezték a nehézségeket. Taro Tanaka tevékenysége túlszárnyalta az emberi lehetőségek határát. Maga végezte a feldolgozást és az összeszerelést, ő illesztette össze az alkatrészeket, és maga végezte az ellenőrzést is. És íme, földünkön olyan gépek jelentek meg és olyan vezérlőberendezések, amelyek elkészítése számunkra mindaddig lehetetlennek látszott.

A legnagyobb nehézségekkel a henger alakú szerkezettel kapcsolatban találkoztunk. A képzett mérnökök egyike sem vállalkozott előállítására. Taro Tanaka ragyogó technikával állította össze azokból az anyagokból és alkatrészekből, amelyeket vezetésével gyáraink és a bedolgozó üzemek előállítottak.

Végre azután a nehézségek is véget értek.

Amikor akaraterőnk már kimerült, a Világkiállítás megnyitása előtt tíz nappal, egyik este megtudtuk, hogy minden munka befejeződött.

A másnapi ünnepélyes átadásra felkészülve, mindent rendbe raktunk. Az alkonyat fogyó fényében a JBF nagyszerű pavilonja hangtalanul olvadt össze a növekvő éjszakai sötétséggel. A vállalat kiállítási előkészítő bizottságának tagjai – a vezérigazgató, jómagam, Sinohara és Masako Fudzimoto – álmodozva nézegették a csodálatos építményt.

Szívünket öröm telítette. Túljutottunk a nehezén. A szörnyű erőfeszítés éve elmúlt. Egész lelkünket belevetettük az előkészületekbe, de nemcsak a miénket. Ebbe az épületbe, amely akár egy angyal, állt ott kiterjesztett szárnyaival, a vállalat minden munkatársa, a JBF minden dolgozója belefektette energiáit. Mindent, amit csak tudtunk, megtettünk annak érdekében, hogy ez a piramis felépüljön.

– De hol van Taro Tanaka? – kérdezte a vezérigazgató. Sinohara körülnézett.

– Úgy látszik, beállítja ezt a furcsa szerkezetet. Mindjárt idejön.

– Aha – dörmögte a vezérigazgató, és tekintete megint a JBF pavilonjára tévedt –, ez a pavilon megváltoztathatja a történelmet. Színültig tele van a legújabb termékekkel, amilyeneket eddig még senki sem állított elő! Ha a részleteket közzétesszük, óriási feltűnés támad.

– Azt meghiszem – jegyeztem meg. – A feltűnéssel azonban semmit sem érünk, de majd ami azután lesz, azt. – Körülnéztem, és tekintetem megpihent az alkonyi árnyakon.

Ebben a pillanatban Taro Tanaka lépett hozzánk. Nem volt egyedül. Vele jött a ki tudja, honnan érkezett Dzimbee Oba.

Micsoda pimasz fickó! – gondoltam magamban. – Eddig csak lopta a napot, és most, amikor a munka befejeződött, mindjárt idedugja az orrát.

– Gratulálok – szólt Dzimbee Oba nagy hangon, de hangjában semmi érzelem nem rejtőzött. – Nos, íme, minden befejeződött.

– Tehát most már. – szólalt meg Sinohara, de Dzimbee Oba félbeszakította.

– Én valóban örülök a történteknek. Ez az építmény a huszadik században valóban nagy teljesítmény! A hátamon végigfutott a hideg.

Huszadik század?! És ekkor fejembe csőstül tódultak egymás után az emlékek. Vezérlés a jövő megteremtésével. Tervrajzhegyek. Az álmos és közömbös Dzimbee. – És tudják, mit mondok önöknek? – folytatta Dzimbee Oba ravaszul kacsintva.

– Mindabból, ami itt elkészült, voltaképpen ebben a korszakban, az adott körülmények között, csupán jelentéktelen hányadot használhatnak fel. Azt pedig, amit ebből tömegesen előállíthatnak, végül is valaki négy-öt éven belül úgyis feltalálja. Most azonban mindezt csak önök tudják előállítani. A többit viszont gyakorlatilag nem használhatják fel. Ha társadalmuk technikai lehetőségei ezeknek a kiállított tárgyaknak nem nyújtanak teret, és nem használják fel őket, akkor kísérleti példányokká válnak. Persze ez sem kis nyereség az önök számára. És ezzel fejezem ki az önök iránti hálámat.

– Te. – szólalt meg a vezérigazgató remegő hangon. – Ki vagy te?

– Én csupán az idő utasa vagyok – felelte Dzimbee Oba kis mosollyal az arcán. – Érdekes volt számomra, hogy iderepülhettem a negyvenedik századból, de sajnos, előre nem látott kényszerleszállást kellett végeznünk. Az időgép teljesen felmondta a szolgálatot. Ha ez a civilizáció korábbi századaiban történik velem, semmit sem tehettem volna... Most azonban önök segítségemre siettek. Rendkívül hálás vagyok érte.

Dzimbee Oba könnyedén megveregette Taro Tanaka vállát.

– Ha ő nincs, akkor semmit sem tehettem volna. Igaz, önök is sokat tettek értem. Mert bármilyen kitűnő is a robot, a huszadik században felépíteni az időgépet!. Igazán el vagyok ragadtatva az önök eredményeitől.

– Robot?!

– Természetesen – nevette el magát Dzimbee Oba. – Ha nem az lenne, hogyan bírta volna mindezt elvégezni? Ez az RS 4002. számú robot. Elhatároztam, hogy Taro Tanakának nevezem el, mivel itt önöknél ez a legelterjedtebb név a munkások között. Bocsássanak meg, de persze engem sem Dzimbee Obának hívnak. Nevem: Over Dzimbel.

Megdöbbenten álltunk, mint akinek földbe gyökerezett a lába. Lehetséges ez?! Taro Tanaka – robot, Dzimbee Oba – az idő utasa. Azzal kereskedett, ami a huszadik században még csak nem is létezhetett.

Nos, hát így állunk! Most már megértettem a dolgot. Ez a henger alakú készítmény, amelyhez még legképzettebb mérnökeink sem tudtak hozzászólni. De hiszen ez az időgép! Elkészíttették velünk az alkatrészeket, amelyek a huszadik században nem léteztek, és összeállították belőlük az időben utazó hajójukat! Nem, ez lehetetlen, megengedhetetlen. De hiszen ezt fel sem foghatja az ember. Robot?! Időgép?!

A JBF pavilonjában azonban ott vannak a kiállítási tárgyak! Tehát a robot is létezik!. És az időgép is!. Ha a többi létezik, akkor miért ne létezhetnének ezek is?

– Várjanak csak – fordultam a két idegenhez, akik már a henger forma készülékhez indultak. Hangom szinte felismerhetetlen volt az izgatottságtól. Megálltak. Úgy látszik, meghallották a hangomat. Dzimbee Oba, vagyis Over Dzimbel hátrafordulta

– Nos, most már engedjenek bennünket utunkra – mondta. – Körülnéztünk a huszadik században. – Azután gyöngéden megsimogatta a robot fejét, és így szólt hozzá: – Ha az emberek nem fognak össze, és nem egyesítik minden erejüket, még egy robotot sem tudnak összehozni. Ezután még jobban meg foglak téged becsülni.

Le nem vettük róluk a szemünket, feszülten bámultunk magunk elé a sötétségbe. Láttuk, hogyan szállnak be a henger formájú készülékbe. A levegő egy pillanat alatt világoskék szikrákkal telt meg a henger körül, a gép felbődült, és a következő másodpercben a helyén már semmi sem volt látható.

Ott álltunk kétségbeesetten, értetlenül, megdöbbenten.

S egyszer csak Masako Fudzimoto, aki kissé távolabb állt tőlünk, valahogy furcsán felnevetett.

Karig Sára fordítása

Arthur Clarke

NEHÉZ A BENNSZÜLÖTTEKKEL

A repülő csészealj függőlegesen ereszkedett alá a felhőkből, mintegy ötvenlábnyi magasságban teljesen lefékezett, és meglehetős zajjal ért földet egy hangával borított fenyéren.

Micsoda tetű landolás! – mondta Wyxtpthll kapitány. Persze nem pontosan ezeket a szavakat használta; emberi fül inkább egy felajzott tyúk kotkodácsolásának vélte volna e megjegyzést. Krtclugg főpilóta letekerte három csápját a vezénylőasztalról, kinyújtóztatta mind a négy lábát, s kényelembe helyezte magát.

– Tehetek én arról, hogy az automaták megint felmondták a szolgálatot? – morogta. – De mit is vár egy olyan hajótőt, amelyet már ötezer éve ki kellett volna selejtezni? Ha azok a krajcáros tintanyalók a támaszponton.

– Jól van már, na! Utóvégre egy darabban lent vagyunk, ami máris több, mint amit vártam. Hívd be Crysteelt és Danstort. Beszélni akarok velük még az indulás előtt. Crysteel és Danstor szemmel láthatólag más fajból származott, mint a legénység többi tagja. Csak egy pár karjuk és lábuk volt, hátul nem volt szemük, és még egyéb testi fogyatékosságokkal is rendelkeztek, melyek fölött a többiek tőlük telhetően igyekeztek szemet hunyni. Erre a küldetésre azonban éppen e fogyatékosságaik miatt esett rájuk – magától értetődően – a választás, mert alig volt szükség álcázásra, hogy embernek adhassák ki magukat; csak igen alapos vizsgálat leplezhette volna le őket.

– Biztosak benne – kérdezte a kapitány –, hogy megértették az utasítást?

– Természetesen – felelte Crysteel némileg sértődötten. – Nem először lépek kapcsolatba primitív fajjal. Antropológiai képzésem.

– Rendben. Hogy áll a nyelvvel?

– Hát az tulajdonképpen Danstor dolga, de már én is eléggé folyékonyan beszélem. Nagyon egyszerű nyelv, és a rádióadásaikat már évek óta tanulmányozzuk.

– Van még kérdésük indulás előtt?

– Hm. igen, van egy problémánk. – Crysteel kissé habozott a válasszal. – Az adásaikból világosan kiderül, hogy társadalmi rendszerük egészen primitív, a kihágások és bűncselekmények száma nagy. Nem egy gazdagabb polgár kénytelen úgynevezett detektívekkel vagy különleges ügynökökkel védelmeztetni életét és vagyonát. Namármost tudjuk, hogy szabályellenes, de nem lehetne-e.

– Nem lehetne mit?

– Hát, ha vihetnénk egy-egy 3-as rombolót, nagyobb biztonságban éreznénk magunkat.

– Szó se lehet róla! Bíróság elé állítanának a bázison, ha valakinek a fülébe jut. És ha megölnek egy-két őslakót, akkor a Csillagközi Politikai Iroda, a bennszülöttvédő Egyesület meg a többiek máris a nyakamban vannak.

– Éppen annyi baja lesz akkor is, ha minket ölnek meg – mondta indulatosan Crysteel. – Végül is ön felel a mi biztonságunkért. Emlékszik arra a rádiódrámára, amelyet elmeséltem önnek? Egy tipikus háztartásban játszódott, de már az első félórában két gyilkosság történt!

– No jó. De csak a kettesből vigyenek, és akkor sem muszáj nagy kárt okozni, ha tényleg bajba kerülnének.

– Nagyon köszönjük, így már sokkal nyugodtabbak leszünk. Félóránként adok jelentést, ahogy megbeszéltük. Pár óránál tovább nem maradunk.

Wyxtpthll kapitány nagyot sóhajtott, amint eltűntek a domb háta mögött. – Miért épp ezt a kettőt kellett küldeni? Mintha nem is volna más a hajón!

– Nem volt mit tenni – mondta a pilóta. – Ezek a primitív fajok mindentől megrémülnek, ami szokatlan. Ha minket látnának jönni, általános pánik támadna, és bombákat szórnának ránk, mielőtt még felocsúdhatnánk. Az ilyesmit sosem szabad elsietni.

Wyxtpthll kapitány idegesen tördelte a csápjait.

– Persze – mondta – ha nem jönnének vissza, még mindig elmehetek és veszélyesnek nyilváníthatom a bolygót. – Ez az ötlet szemmel láthatólag jobb kedvre derítette. – Igen, ezzel sok bajtól megkímélnénk magunkat.

– És elpazaroljuk a kutatásra fordított hosszú hónapokat? – mondta a pilóta megbotránkozva.

– Nem pazaroljuk el – felelte a parancsnok egy olyan gyors mozdulat kíséretében, melyet emberi szem nem tudott volna követni. – A mi jelentéseinket felhasználhatja a következő kutatóhajó. Majd azt javaslom, hogy látogassunk el megint ide, mondjuk ötezer év múlva. Akkorra talán már civilizálják a bolygót, bár ezt őszintén szólva kétlem.

Samuel Higginsbotham éppen nekilátott sajtból és almaborból álló tízóraijának, amikor megpillantotta az úton közeledő két figurát. Megtörölte száját a keze fejével, gondosan letette az üveget a fűnyíró szerszámai mellé, és némi csodálkozással nézett a közeledő párra.

– Kívánok – mondta szívélyesen két falás sajt között.

Az idegenek megálltak. Crysteel lopva lapozott egy könyvecskében, mely ilyen és ehhez hasonló kifejezéseket tartalmazott, mint: „...térségében heves szélre számíthatunk”, „Fel a kezekkel!”, „Most megvagy!”, „Starthoz!” Danstor viszont szinte azonnal válaszolt, neki nem volt szüksége segédeszközökre.

– Üdvözlöm, jóember – mondta a lehető legtökéletesebb angolsággal. – Megmondaná, merre visz az út a legközelebbi faluba, községbe, kisvárosba vagy egyéb lakott helységbe?

– Mi? – kérdezte Sam. Bizalmatlanul bámult az idegenekre; csak most vette észre, hogy öltözékük szerfelett különös. Első homályos észlelete az volt, hogy a legdivatosabb csíkos zakó alá az ember nem vesz fel pulóvert. A másik, aki még mindig a könyvecskével bajlódott, kifogástalan estélyi öltözéket viselt – zöld-vörös mintájú nyakkendőjétől, posztósapkájától és turistabakancsától eltekintve. Crysteel és Danstor a legnagyobb igyekezettel figyelték a divatot, de túlontúl sok tévéjátékot láttak. Ha tekintetbe vesszük, hogy egyéb információs forrás nem állt rendelkezésükre, kificamodott ízléssel összeállított öltözékükön nem szabad csodálkoznunk.

Sam a fejét vakarta. Ezek idegenek – gondolta. Ennyire még a városi népek se rittyentik ki magukat.

Végigmutatott az úton, majd részletes útbaigazítást adott olyan dialektusban, aminek harmadát ha érti az, aki nem hallgatja rendszeresen a BBC Nyugati Körzeti adóját. Crysteel és Danstor még ennél is kevesebbet értett belőle. Az üzenet lényegét azonban így is felfogták, és sietve elvonultak, azon morfondírozva, hogy angolságuk valóban olyan jó-e, mint gondolták. Így esett az emberiség első találkozása az űrből jött látogatókkal. Az esemény nem keltett különösebb feltűnést, s a történelemkönyvek sem örökítik meg.

– Azt hiszem – mondta Danstor különösebb meggyőződés nélkül –, talán ő is megtette volna.

– Nem valószínű. Amennyire a ruhájáról és tevékenységéből meg lehet ítélni, nem lehet valami intelligens vagy értelmes személy. Talán meg sem értette volna, kik vagyunk.

– Itt egy másik! – mutatott előre Danstor.

– Kerüljük a hirtelen mozdulatokat, mert az megijesztheti. Csak sétáljunk természetesen, és hagyjuk, hogy ő szólaljon meg először.

Amaz meg határozott léptekkel tartott feléjük, szemmel láthatólag észre sem vette őket, s mielőtt felocsúdhattak volna, már el is tűnt a messzeségben.

– Nahát! – mondta Danstor.

– Nem baj – felelte Crysteel filozofikusan. – Valószínűleg ennek se vettük volna semmi hasznát.

– Ez még nem mentség a rossz modorra.

Némileg méltatlankodva figyelték Fitzsimmons professzor távolodó alakját, amint legkopottabb kiránduló öltözékében épp egy nehéz atomelméleti problémán töprengett, s lassan eltűnt a messzeségben. Crysteelben most ingott meg először a hit, hogy könnyű lesz kapcsolatot teremteni.

Little Milton tipikus angol falu volt, szerényen bújt meg a dombok lábánál, melyek most oly nem mindennapi titkot rejtettek maguk mögé. Nyári reggel volt, az utcán kevesen jártak; a férfiak már munkában voltak, az asszonyok pedig még nem tértek magukhoz a kimerítő feladattót, hogy urukat és parancsolójukat biztonságosan útnak eresszék. Crysteel és Danstor így csaknem a falu közepén jártak már, mire megint összetalálkoztak valakivel, történetesen a postással, aki napi körútja végeztével éppen visszafelé tartott a hivatalába. Meglehetősen rosszkedvű volt, mert egy vacak kis levelezőlap miatt ki kellett bicikliznie Dodgsonék farmjára, amely rendes napi útvonalától több mérföld távolságra esett. Ráadásul az a csomag, amit a még mindig kényeztetett Gunner Evans küldött haza édesanyjának, nehezebb volt a szokottnál; nem is csoda, hiszen a heti szennyes mellett volt benne négy marhahúskonzerv is, melyeket Evans az üzemi konyháról emelt el.

– Engedelmet – mondta Danstor udvariasan, a postás azonban nem volt beszélgető kedvében.

– Nem érek rá – mondta. – Van még egy fordulóm. – És már ott sem volt. – Ez már aztán több a soknál! – fakadt ki Danstor. – Vajon mind ilyenek?

– Csak egy kis türelem kell hozzá! – mondta Crysteel. – Ne feledd, hogy mások a szokásaik; időbe telhet, amíg a bizalmukba férkőzhetünk. Voltak már ilyen nehézségeim primitív fajokkal. Ehhez minden antropológusnak hozzá kell szoknia.

– Hm – mondta Danstor. – Mi volna, ha bekopogtatnánk egy-két házba? Onnan nem tudnak elszaladni.

– No jó – mondta Crysteel bizonytalanul. – De nehogy valami kultikus helyre tévedjünk be, mert könnyen bajba juthatunk.

Özvegy Tomkinsné házát még a leggyakorlatlanabb felfedező sem nézte volna kultikus helynek.

Az öreg hölgy számára kellemes meglepetés volt a két férfivendég felbukkanása, és az öltözéküket sem találta rendkívülinek. Az futott át az agyán, hogy talán századik születésnapja alkalmából keresik, riportot akarnak vele készíteni, bár valójában csak kilencvenöt éves volt, de ezt ügyesen titkolta. Kézbe vette az ajtó mellé felakasztott palatáblát, és látogatói üdvözlésére sietett.

– Írják le – mondta, és egy bájmosoly kíséretében feléjük nyújtotta a palatáblát. – Süket vagyok már húsz éve.

Crysteel és Danstor komoran néztek egymásra. Ez váratlan fordulat volt, mert írott szöveget csak a tévéhirdetésekben láttak, és azokat sem fejtették meg egészen. Danstor, akinek félelmetes vizuális memóriája volt, mégis a helyzet magaslatára emelkedett. Ügyetlenül kézbe vette a krétát, és leírta azt a mondatot, ami feltételezése szerint a kommunikációs nehézségek esetén gyakran volt használatban.

Özvegy Tomkinsné megkövülten nézte a palatáblára irt szavakat. Időbe telt, amíg kibetűzte – Danstor több hibát is vétett –, és ettől sem lett okosabb: a hib a koszvetito vonalban ban.

Danstor megtett minden tőle telhetőt, de az öreg hölgy nem fogta fel az üzenet mélyebb értelmét, így hát a titokzatos látogatók búbánatosan távoztak.

Nem jártak sokkal több szerencsével a következő háznál sem. Egy fiatal nő nyitott ajtót, aki először leginkább csak vihogott és kuncogott, aztán nem bírta tovább, és rájuk csapta az ajtót. A fojtott, hisztérikus kacaj hallatán Crysteel és Danstor kedveszegetten állapította meg, hogy álöltözékük talán mégsem a legmegfelelőbb.

A harmadik házban Smithné asszony viszont túlságosan is bőbeszédűnek bizonyult – ugyanazt az érthetetlen dialektust beszélte, mint Sam Higginsbotham, percenként százhúsz szavas sebességgel. Danstor elnézést kért, mihelyt közbe tudott egyáltalán szólni, és odébbállt.

– Hát senki sem beszél úgy, mint a rádióban? – kesergett. – Hogyan értik meg a saját adásaikat, ha mindenki így beszél?

– Azt hiszem, rossz helyen szálltunk le – mondta Crysteel. Most már az ő optimizmusa is alábbhagyott kissé, s még tovább csökkent, mikor gyors egymásutánban előbb szociológusnak, majd konzervatív képviselőjelöltnek, porszívóügynöknek és végül a helyi feketepiac egyik kereskedőjének nézték.

A hatodik vagy hetedik kísérlet után megszakadt a háziasszonyok sora; egy hórihorgas ifjonc nyitott ajtót. Nyirkos mancsában tartott valamit, ami egyszeriben felkeltette látogatói érdeklődését: egy magazint, melynek címlapja egy hatalmas rakétát ábrázolt, amint éppen felszáll egy kráterekkel borított bolygóról, amely akármi is lett légyen, nyilvánvalóan nem a Föld volt. A háttérre e szavak voltak nyomva: „Lélegzetelállító fantasztikus történetek. Ára 25 cent.”

Crysteel és Danstor összenézett; tekintetükben ugyanaz a gondolat villant. Végre találtak valakit, akivel meg tudják értetni magukat. Danstorba újra visszatért a lelkierő, és megszólította a fiút.

– Szeretnénk segítséget kérni – mondta udvariasan. – Nagyon nehezen tudjuk megértetni magunkat errefelé. Épp most szálltunk le ide az űrből, és szeretnénk kapcsolatba lépni az önök kormányával.

– Ó – mondta Jimmy Williams, aki fél lábbal még a Szaturnusz külső holdjain kalandozott, és nem tért vissza egészen a Földre. – Hol van az űrhajójuk?

– A dombokon túl; nem akartunk pánikot kelteni. – Rakéta?

– Ugyan, dehogyis! Az már több ezer éve elavult. – Akkor hogyan működik? Atomenergiával?

– Biztosan – mondta Danstor, akinek a fizika nem volt épp erős oldala. – Miért, van más energia is?

– Így nem jutunk semmire – mondta Crysteel türelmét vesztve. – Nekünk kell kérdeznünk, nem neki. Próbáld megtudni, hol találkozhatnánk hivatalos személyekkel.

A házból sztentori hang szólalt meg, még mielőtt Danstor válaszolhatott volna: – Jimmy! Ki van itt?

– Két. ember – mondta Jimmy bizonytalanul. – Legalábbis úgy néznek ki, mintha emberek volnának. Marslakók. Mindig mondtam, hogy egyszer bekövetkezik. Nehézkes mozdulatok zaja hallatszott, aztán egy tekintélyes, harcias tekintetű asszonyság türemkedett elő a szoba homályából.

Végigmérte az idegeneket, aztán a Jimmy kezében szorongatott magazinra pillantott, és máris tisztán látta a helyzetet.

– Nem szégyellik magukat?! – rivallt Crysteelre és Danstorra. – Elég bajom van így is ezzel a semmirekellővel, aki egész idejét erre a szemétre fecséreli. Maguk felnőtt emberek, semmi szükség arra, hogy még lovat is adjanak alája. Marslakók, no hiszen! Talán egy repülő csészealjjal érkeztek, mi?

– De hát én egy szóval se említettem a Marsot – tiltakozott Danstor erőtlenül.

Bumm! Az ajtó mögül heves dulakodás zaja hallatszott, aztán valaki papírt tépett szét, végül fájdalmas jajkiáltás. Utána néma csend.

– Na igen – mondta végül Danstor. – Most mit tegyünk? Csak tudnám, miért mondta, hogy Marslakók vagyunk? Még csak nem is az a legközelebbi bolygó, ha jól emlékszem. – Nem tudom – felelte Crysteel. – De gondolom, valamiért természetes a számukra, hogy valamelyik közeli bolygóról jöttünk. Meg fognak döbbenni, ha megtudják az igazságot. A Mars, no hiszen! Az eddigi jelentésekből ítélve ott még rosszabb a helyzet. – Úgy látszik, a tudós elfogulatlansága kezdett elpárologni belőle.

– Hagyjuk most egy kicsit a házakat – mondta Danstor. – Csak lesz az utcán is még egypár ember.

A feltételezés helyesnek bizonyult, mert alig tettek néhány lépést, máris körülfogta őket pár kisfiú, és érthetetlen, ám nyilvánvalóan sértő megjegyzésekkel halmozta el őket. – Ajándékokkal talán lecsillapíthatnánk őket – mondta aggodalmasan Danstor. – Elmaradottabb fajoknál ez általában beválik.

– Miért, te hoztál magaddal? – Nem, azt hittem, te...

Még mielőtt befejezhette volna, kínzóik sarkon fordultak, és eltűntek egy mellékutcában. Az úton kék egyenruhás, méltóságteljes figura közelgett. Crysteel szeme felcsillant. – Egy rendőr! – mondta. – Valószínűleg egy gyilkosságot készül kinyomozni valahol.

De talán szakít egy kis időt számunkra – tette hozzá, bár nem nagyon bízott ebben.

P. C. Hinks enyhe csodálkozással fürkészte az idegeneket, de hangja nem árult el meglepetést, amikor megszólította őket:

– Jó napot, uraim. Keresnek talán valakit?

– Tulajdonképpen igen – mondta Danstor a legbarátságosabb és legbehízelgőbb modorban. – Azt hiszem, segíthetne nekünk. Tudja, éppen most landoltunk ezen a bolygón, és szeretnénk kapcsolatba lépni a hatósággal.

– Hogyan? – kérdezte a meghökkent P. C. Hinks. Hosszú szünet következett, de nem túl hosszú, mert P. C. Hinks éles eszű fiatalember volt, és nem akart egész életére falusi rendőr maradni. – Szóval éppen most landoltak? Gondolom, egy űrhajóval?

– Úgy van – mondta Danstor. Nagyon megkönnyebbült, hogy bejelentését a hitetlenség vagy erőszak semmi jele nem követte, ami pedig primitív bolygókon gyakran előfordult.

– Nos, uraim – mondta P. C. Hinks bizalomgerjesztő és barátságos modorban (nem mintha sokat számított volna, ha ezek ketten erőszakoskodni kezdenek – elég nyápic alakoknak látszottak) –, közöljék velem, mit óhajtanak, és meglátjuk, mit tehetek az önök érdekében.

– Nagyon kedves öntől – mondta Danstor. – Tudja, azért szálltunk le ezen a meglehetősen eldugott helyen, mert nem akartunk pánikot kelteni. Szeretnénk, ha minél kevesebben tudnának rólunk, amíg nem teremtettünk kapcsolatot az önök kormányával.

– Értem – felelte P. C. Hinks, és sietve körülnézett, nem jár-e arra valaki, akivel üzenhetne az őrmesternek. – És aztán? Mik a további terveik?

– Attól tartok, a Földdel kapcsolatos hosszú távú politikánkat most nem áll módomban megvitatni önnel – mondta Danstor diplomatikusan. – Mindössze annyit mondhatok, hogy felderítjük a világegyetemnek ezt a körzetét, és elindítjuk a fejlődés útján. Biztosak vagyunk benne, hogy nagyon sok segítséget tudunk majd önöknek nyújtani.

– Ez nagyon kedves önöktől – mondta szívélyesen P. C. Hinks. – Az lenne a legjobb, ha velem jönnének a rendőrségre, hogy telefon-összeköttetést teremthessünk a miniszterelnökkel.

– Nagyon köszönjük-szólt hálásan Danstor. Bizakodva lépkedtek P. C. Hinks oldalán a falusi rendőrőrsig, bár amaz igyekezett egy kevéssé maga elé engedni őket.

Erre tessék – mondta P. Hinks, és udvariasan betessékelte őket egy, a vártnál is rosszabbul megvilágított és szegényesebben berendezett szobába. Mielőtt még alaposabban körülnézhettek volna, kattanás hallatszott, s vezetőjüktől máris egy vasrudakból tákolt ajtó választotta el őket.

– Legyenek nyugodtak – mondta P. C. Hinks. – Minden rendben lesz. Mindjárt jövök.

A Crysteelben és Danstorban elharapózó sejtelem hirtelen átadta helyét a jeges bizonyosságnak.

– Bezártak!

– Ez egy börtön

– Most mit tegyünk?

– Nem tudom, beszéltek-e angolul – szólalt meg bágyadt hangon valaki a félhomályban –, de mindenesetre hagyhatnátok aludni.

A két fogoly csak most vette észre, hogy nincs egyedül: A cella sarkában álló ágyon egy fiatalember feküdt, eléggé megviselt állapotban, s fél szemmel hunyorogva, szemrehányóan nézett rájuk.

– Atyaúristen! – kiáltott idegesen Danstor. – Gondolod, hogy veszedelmes bűnöző? – Ebben a pillanatban nem látszik túlzottan veszedelmesnek – mondta Crysteel, és nem is tudta, mennyire fején találta a szöget.

– Titeket miért zártak be? – kérdezte az idegen, s nagy nehezen felült. – Úgy néztek ki, mintha jelmezbálból jönnétek. Jaj, a fejem! – Azzal visszahanyatlott megint.

– Ilyen állapotban bezárni valakit! – méltatlankodott a jószívű Danstor. Aztán angolul folytatta: – Nem tudom, miért zártak be minket. Csak annyit mondtunk a rendőrnek, kik vagyunk és honnan jöttünk, és íme, ez történt.

– Miért, kik vagytok?

– Épp most landoltunk.

– Semmi értelme elölről kezdeni az egészet – vágott közbe Crysteel. – Úgysem hisz nekünk senki.

– Hé! – mondta az idegen, és ismét feltápászkodott. – Milyen nyelven beszéltek? Ismerek egypárat, de ehhez hasonlót még nem hallottam.

– Na jó – mondta Crysteel Danstornak. – Akár el is mondhatod neki. Úgysincs semmi dolgunk, míg a rendőr vissza nem jön.

P. C. Hinks ebben a pillanatban éppen a helyi elmegyógyintézet főápolójával tanácskozott, aki kötötte az ebet a karóhoz, hogy egy páciense sem hiányzik. Ennek ellenére megígérte, hogy alaposan utánanéz a dolognak, és majd később visszaszól telefonon.

P. C. Hinks letette a kagylót. Megfordult a fejében, hogy az egész esetleg csak ugratás, és óvatosan visszalopózott a cellákhoz. A három rab láthatólag barátságos beszélgetésbe elegyedett, Így hát lábujjhegyen megint visszalépdelt. Egyiküknek sem árt, ha lecsillapodnak egy kicsit. Gyengéden megtapogatta szeme körül a hajnali események emlékét: nagy küzdelmébe került aznap Graham úrfit a cellába tuszkolni.

A szóban forgó ifjú most már viszonylag józan volt az éjszakai dáridó után, amit eszében sem volt megbánni. (Az ember ugyebár nem mindennap tesz sikeres egyetemi vizsgát, méghozzá jelesre, amikor abban sem volt biztos, hogy átmegy.) Most mégis attól tartott, hogy még mindig nem józanodott ki egészen. Danstor befejezte mondókáját, és várt; nem bízott benne, hogy ezúttal több sikere lesz.

Graham úgy döntött, hogy ilyen körülmények között legjobb természetesen viselkedni és kivárni, amíg a hallucináció magától véget ér.

– Ha valóban van egy űrhajójuk a dombokon túl – jegyezte meg –, akkor érintkezésbe léphetnek vele, és segítséget kérhetnek, nem?

– Ezt magunk akarjuk elintézni – mondta Crysteel méltósággal. – Különben is ismernie kellene a parancsnokunkat. Ez eléggé meggyőzően hangzik – gondolta Graham. Az egész történet meglepően összefüggő. És mégis.

– Nehezen hiszem el, hogy képesek csillagközi űrhajók építésére, és ugyanakkor nem tudnak kijutni egy vacak kis falusi őrszobából.

– Könnyen ki tudnánk éppen jutni – válaszolt az antropológus –, de nem akarunk erőszakos eszközökhöz folyamodni, hacsak nem feltétlenül szükséges. El nem tudja képzelni, mekkora kalamajka származna abból, és hány jelentőlapot kellene kitöltenünk. És különben, ha kijutnánk is, elkapna az őrjárat, még mielőtt a hajóhoz érnénk.

– De nem Little Miltonban – vigyorgott Graham. – Különösen akkor nem, ha akadály nélkül átjutunk a Fehér Szarvashoz. Ott áll a kocsim.

– Ó! – sóhajtott fel megkönnyebbülten Danstor, s önbizalma hirtelen visszatért. Társához fordult, akivel izgatott megbeszélést folytatott, majd egyik belső zsebéből féltő gonddal előhúzott egy kis fekete hengert, amelyet körülbelül olyan biztosan tartott a kezében, mint egy ideges aggszűz, akinél először van töltött puska; Crysteel ugyanakkor sietve visszavonult a cella legtávolabbi sarkába. Graham ettől a pillanattól kezdve jeges bizonyossággal tudta, hogy színjózan, és hogy az imént lezajlott történet maga a színtiszta igazság. Semmi látványos dolog nem történt, nem támadt légmozgás, elektromos szikra vagy színes sugár – de a fal háromlábnyi szélességben csendesen szétolvadt, és csak egy kis kupac homok maradt belőle. A napfény beözönlött a cellába, amint Danator nagy megkönnyebbüléssel elrakta a titokzatos fegyvert.

– No, jöjjön – sürgette Grahamet. – Magára várunk.

Üldözésről szó sem volt, hiszen P. C. Hinks még mindig a telefonnal volt elfoglalva, és csak néhány perc múlva tért vissza a cellákhoz, hogy átélje hivatali pályafutásának legnagyobb megrázkódtatását.

A Fehér Szarvasban senki sem lepődött meg különösebben, hogy viszontláthatja Grahamet; mindenki tudta, hol és mivel töltötte az éjszakát, és abbéli reményüknek adtak kifejezést, hogy a helyi bíróság elnézően bánik majd vele. Danstor és Crysteel rossz előérzettel szállt be a minden képzeletet felülmúlóan rozoga Bentleybe, melyet Graham kedveskedve Rózsának becézett. A rozsdás karosszéria alatt azonban kifogástalanul működő motor lapult, és csakhamar ötvenmérföldes sebességgel robogtak ki Little Miltonból. Az eset meglepően demonstrálta a sebesség relativitását, mert Crysteel és Danstor, akik az utóbbi pár évben egyebet sem tettek, mint másodpercenként több millió mérföldes sebességgel lavíroztak az űrben, még életükben nem féltek ennyire. Crysteel, mihelyt visszanyerte lélegzetét, elővette kicsiny hordozható rádióadóját, és felhívta az űrhajót.

– Útban vagyunk visszafelé – próbálta túlkiabálni a szél zúgását. – Viszünk magunkkal egy meglehetősen intelligens emberi lényt is. Tíz percen belül. jaj! bocsánat, csak áthaladtunk egy hídon. ott vagyunk. Hogy mi? Nem, persze hogy nem. Simán ment minden. Nem volt semmi baj. Viszlát!

Graham csak egyszer nézett hátra ellenőrizni, hogyan bírják utasai a kocsikázást. Zavarba ejtő látványt nyújtottak, mert a szél lefújta a hajukat és fülüket (ami nem volt tökéletesen odaragasztva), és kezdett előtűnni igazi mivoltuk. Grahamnek az a kellemetlen gondolata támadt, hogy új ismerőseinek talán orruk sincs. Nem baj, idővel mindent meg lehet szokni. A hátralevő években még sok ilyesmiben lesz része. A többi már mindenki előtt ismeretes; de az első Földre szállás történetét s azon körülményeket, melyek Graham nagykövetet az emberiség képviselőjévé tették a világegyetem előtt, még senki nem ismertette teljes egészében. A főbb részleteket, némi unszolás után, magától Crysteeltől és Danatortól tudtuk meg, amikor a Földöntúli Ügyek Osztályán dolgoztunk.

A Földön aratott sikerük fényében nagyon is érthető, miért épp őket választották feljebbvalóik, hogy kapcsolatba lépjenek titokzatos szomszédainkkal, a Mars-lakókkal. A fenti események ismeretében viszont az is érthető, hogy Crysteel és Danstor vonakodott ettől a második küldetéstől. Nem meglepő, hogy azóta sem hallottunk felőlük.

Arokszállásy Zoltán fordítása

Ray Bradbury

A LÁTOGATÓ

Saul Williams a reggel csöndjére ébredt. Fáradtan nézett ki a sátorból, és azon gondolkodott, milyen messze is van innét a Föld. Millió meg millió mérföldnyire. Hát aztán? Mit tehet ellene? A tüdeje teli „vérrozsdával”. És köhög.

Saul aznap reggel hétkor kelt fel. Nyurga ember volt, ösztövér, csonttá aszalta a betegség. Aznap, a halott tengerfenék néma síkján, csöndes volt a marsbeli reggel – nem fújt a szél. A nap is tiszta és hideg az üres égen. Saul megmosta az arcát, és megreggelizett.

Ezután nagyon szeretett volna visszakerülni a Földre. Napközben minden lehetőt megpróbált, hogy ott legyen New Yorkban. Néha, ha megfelelően ült, és egy meghatározott módon tartotta a kezét, sikerült. Szinte még a szagát is érezte New Yorknak.

A délelőtt folyamán, később, Saul megpróbált meghalni. Feküdt a homokon, s ráparancsolt a szívére, hogy álljon meg. De az csak dolgozott. Elképzelte, hogy leveti magát a szikláról, vagy fölmetszi a csuklóján az ereit, de kinevette magát – tudta, hogy egyikhez sincs lelkiereje.

„Talán ha nagyon igyekszem, és csak erre gondolok, sikerül úgy elaludnom, hogy többé ne ébredjek föl” – gondolta. Megpróbálta. Egy óra múltán fölébredt, s vérrel volt teli a szája. Fölkelt, kiköpte, s nagyon sajnálta önmagát. Ez vérrozsda – azzal van teli a szája és az orra; az csurog a füléből, a körme alól; s egy évbe telik, míg megöli. Más gyógymódja nincs, mint hogy bedugják az embert egy rakétába, s kilövik a Marsra, száműzetésbe. A Földön nem ismerik a gyógymódját, ha ott maradna, csak fertőzné és gyilkolná a többieket. Tehát itt van, vérzik és magányos.

Saul szeme elkeskenyedett. Távolabb, egy ősi város romjai mellett megpillantott egy másik embert; koszos pokrócon feküdt.

Mikor Saul odaballagott hozzá, az ember a pokrócon bágyadtan megmoccant.

– Helló, Saul – mondta.

– Megint egy reggel – mondta Saul. – Úristen, milyen magányos vagyok!

– Ez a rozsdások sorsa – mondta a krétafehér férfi a pokrócon. Nem mozdult, úgy festett, mintha puszta érintésre megszűnnék lenni.

– Bár adná az ég – mondta Saul, és lepillantott rá –, hogy legalább beszélgetni tudnál. Miért van az, hogy tanult, értelmes emberek sose kapják meg a rozsdát, és sose kerülnek ide föl?

– Ez összeesküvés ellened, Saul – mondta a férfi, és behunyta szemét, mert fáradtvolt ahhoz, hogy nyitva tudta volna tartani. – Valamikor megvolt hozzá az erőm, hogy tanult ember legyek. Most már a gondolkodás is fáradság.

– Hiszen csak beszélgetni tudnánk! – mondta Saul Williams. A másik közömbösen vállat vont.

– Gyere holnap. Talán lesz annyi erőm, hogy Arisztotelészről beszélgessünk. Majd megpróbálom. Igazán. – Az ember magába roskadt a viharvert fa alatt. Majd kinyitotta a fél szemét. – Emlékezz csak, egyszer már beszélgettünk Arisztotelészről, hat hónappal ezelőtt, mikor olyan jó napom volt.

– Emlékszem – mondta Saul, de nem figyelt rá. A halott tengert nézte. – Bár lennék olyan beteg, mint te, akkor talán nem izgatna, hogy tanult ember vagyok-e vagy sem. Akkor egy kicsit talán megbékélnék.

– Hat hónap múlva te is ugyanolyan rossz bőrben leszel, mint most én – mondta a haldokló. – És akkor már semmi más nem izgat, csak hogy alhass, még többet alhass. Majd úgy érzed, mintha az álom az asszonyod lenne. Mindig visszatérsz hozzá; mert friss és jó és hűséges, mert mindig kedves hozzád, és sose változik. Csak azért ébredsz fel, hogy arra gondolj, milyen jó lesz megint aludnod. Kellemes gondolat. – A férfi alig suttogott. Aztán elhallgatott, s már csak halkan szuszogott.

Saul elment.

A halott tenger partja mentén, mint megannyi üres palack, amit a rég elült hullámok sodortak partra, alvó emberek feküdtek összekuporodva. Saul ott látta őket mindenütt, amerre az üres meder széle kanyargott. Egy, kettő, három – mind magában aludt, javarészük rosszabb bőrben, mint ő, s mind mellett ott volt kicsinyke élelmiszerkészlete, s mind magába süppedt, mert a társasélet emészti az erőt, aludni viszont jó.

Kezdetben még megesett, hogy közös tábortűznél töltötték az éjszakát. Ilyenkor mindig a Földről folyt a szó. Csak arról. A Földről: hogy itt vagy ott hogyan csörgedezett a patakban a víz, s hogy milyen jó volt az eperkrémtorta, s hogy milyen volt New York kora reggel, ha az ember a sós szélben a jerseyi kompról nézte.

„Vágyom a Földre – gondolta Saul. – Annyira vágyom, hogy fáj. Olyasmire vágyom, ami soha többé nem lehet az enyém. És ők is mind vágynak rá, és fáj nekik, hogy nem lehet az övék. Én csak a Földre vágyom. Jobban, mint ételre, nőre, vagy bármi másra. A betegség egyszer s mindenkorra eltávolította tőlem a nőket; azok már nem kellenek. De a Föld, az igen. Azt a lélek kívánja, nem a gyönge test.”

A csillogó fém megvillant az égen. Saul fölnézett. Megvillant másodszor is.

Egy percre rá a rakéta leszállt a tengerfenéken. Kinyílt egy légzsilip, egy férfi lépett ki rajta, poggyásszal a kezében. Két másik férfi kísérte, baktériumölő védőruhában; hatalmas élelmiszeres ládákat raktak ki, és fölverték a sátrat.

Még egy perc, és a rakéta megint fönn volt az égen. A száműzött ott állt magában. Saul futásnak eredt. Hetek óta nem futott, ez nagyon fárasztotta, mégis futott és kiabált:

– Hello! Hello!

A fiatalember tetőtől talpig végigmérte, mikor odaért.

– Hello. Szóval ez a Mars. Leonard Mark vagyok.

– Saul Williams.

Kezet fogtak. Leonard Mark nagyon fiatal volt– legfeljebb ha tizennyolc éves; hirtelenszőke, rózsás képű, kék szemű és a betegsége ellenére is friss.

– Mi újság New Yorkban? – kérdezte Saul.

– Ez – mondta Leonard Mark. És ránézett Saulra.

A sivatagból egyszerre fölszökkent New York márciusi szelekben fürdő kőrengetege. Szenes neonok villogtak, sárga taxik surrantak a csendes éjszakában. Hidak íveltek, s vontatók dudáltak az öbölben az éj közepén. A fölvont függönyökön túl flitteres musicaleket játszottak a színpadokon.

Saul vadul a fejéhez kapott.

– Megállj, megállj! – kiáltotta. – Mi van velem? Mi bajom? Megbolondulok!

A Central Parkban a fákon kipattantak a rügyek, és zölden, frissen hajtottak a levelek. Az ösvényen Saul ballagott, a tavaszt szimatolta.

– Hagyd abba! Hagyd abba! Te bolond! – kiáltott rá önmagára. Tenyerét homlokára szorította. – Ez nem lehet!

– De lehet – mondta Leonard Mark.

New York tornyai elhalványultak. Visszatért a Mars; Saul ott állt az üres tengerfenéken, s dermedten bámult az ifjú jövevényre.

– Maga volt az – mondta, s kezét kinyújtotta Leonard Mark felé. – Ezt maga tette. Maga tette az agyával.

– Én – mondta Leonard Mark.

Álltak némán, és nézték egymást. Végül reszketve Saul megragadta a másik száműzött kezét, s lelkesen szorongatta.

– Ó, de boldog vagyok, hogy itt van! Fogalma sincs, hogy milyen boldog!

Bádogpohárból itták az erős feketét.

Dél volt. Átbeszélgették az egész meleg délelőttöt.

– És erre a képességére hogy tett szert? – kérdezte Saul a pohár fölött, s az ifjú Leonard Mark szemébe nézett.

– Ó, egyszerűen velem született – mondta Mark, s a pohara fenekét nézte. – Anyám ott volt 57-ben, mikor London felrobbant. Én tíz hónapra rá születtem. Nem is tudom, minek nevezzem a képességemet. Gondolom, talán telepátiának vagy gondolatátvitelnek. Én mutatványt csináltam belőle. Körbeutaztam a világot. Leonard Mark, az agycsoda – ez állt a plakátokon. A legtöbb ember kóklernek vélt. Tudja, mi az emberek véleménye az ilyen mutatványos népségről. Csak én tudtam, hogy ez igenis valódi, de nem kötöttem senki orrára. Biztonságosabb volt, ha nem szellőztetem. Néhány közeli barátom persze ismerte a valóságot. Tudok egyet-mást, ami majd jól jön itt a Marson.

– Kis híja, hogy az előbb holtra nem rémített – mondta Saul a poharát szorongatva. – Mikor New York csak úgy kinőtt a sivatagból, azt hittem, elment az eszem.

– Ez a hipnózis egy formája, mely egyszerre hat valamennyi érzékszervre: szemre, fülre, orra, szájra, bőrre, szóval mindegyikre. Most mire volna leginkább kedve, mit szeretne?

Saul letette a poharat, igyekezett megfékezni a keze remegését.

– Legszívesebben egy patakban fürdenék, Mellin Town mellett, Illinoisban; ott sokat úszkáltam kölyök koromban. Úszni szeretnék, anyaszült meztelenül.

– Jó – mondta Leonard Mark, és egy csöppet meghajtotta a fejét.

Saul hátrahanyatlott a homokon, lehunyta a szemét. Leonard Mark ült és nézte. Saul feküdt a homokon. Keze olykor megmoccant, izgatottan meg-megrándult. Szája görcsösen kinyílt; elszoruló-megenyhülő torkából hangok törtek elő.

Aztán Saul lassú mozdulatokat tett a karjával, előre-hátra, előre-hátra, félrehajtotta a fejét, mélyeket lélegzett, karja lassan szelte a meleg levegőt, kavarta a sárga homokot, s teste lassan elfordult.

Leonard Mark nyugodtan kiitta a kávéját. Miközben ivott, szemét nem vette le a mozgó, suttogó Saulról, aki ott hevert a halott tenger fenekén.

– Elég – mondta Leonard Mark.

Saul fölült, megdörzsölte a szemét. Egy pillanat múlva megszólalt:

– Láttam a patakot! Futottam a partján, ledobtam a ruhám – mondta Leonard Marknak lélegzetvesztve, hitetlenkedő mosollyal. – Aztán fejest ugrottam, és ide-oda úszkáltam benne.

– Örvendek – mondta Leonard Mark.

– Tessék! – Saul a zsebébe nyúlt, és kivette az utolsó rúd csokoládéját. – Ezt magának adom.

– Ez micsoda? – nézett Leonard Mark az ajándékra. – Csokoládé? Ugyan. Nem fizetségért tettem. Örömet akartam szerezni magának. Gyorsan dugja vissza, mielőtt még csörgőkígyóvá változtatom, és megmarja magát.

– Köszönöm, nagyon köszönöm – rakta zsebre a csokoládét Saul. – El nem tudja képzelni, milyen jólesett. – Nyújtotta a kávéskannát. – Iszik még?

Miközben a kávét töltötte, Saul egy pillanatra behunyta a szemét.

„Megkaptam Szókratészt– gondolta –, Szókratészt és Platónt, Nietzschét és Schopenhauert. Ez az ember, a beszéde után ítélve, zseni. És amit tud, olyan nincs is! Gondolj csak a hosszú, kellemes napokra és az átbeszélgetett, hűvös éjszakákra. Nem lesz ez rossz év. Korántsem!”

Kiloccsantotta a kávét.

– Mi baj?

– Semmi. – Saul zavart volt, döbbent.

„Elmegyünk Görögországba – gondolta. – Athénba. És Rómába, ha kedvünk kerekedik, s a római írókat tanulmányozzuk. Megállunk a Parthenonban és az Akropoliszon. Nemcsak beszélünk róluk, hanem ott is leszünk. Ez az ember képes rá. Hatalmában áll. S ha Racine-ról beszélgetünk, színpadot is tud teremteni, színészeket meg minden mást. Uramisten! Ez jobb, mint az életemben eddig bármi! Jobb itt betegen, mint a Földön e nélkül! Vajon hány modern ember látott görög drámát játszani görög színpadon, időszámításunk előtt 31-ben?

És ha megkérem, komolyan és csöndesen, hogy vállalja Schopenhauer, Darwin és Bergson szerepét, és az évezredek minden nagy gondolkodójáét?. Nos, miért ne? Még elképzelni is: itt ül az ember, és magával Nietzschével és Platónnal beszélget.”

Csak egyvalami hibádzott. Saul érezte, hogy megtántorodik. A többiek. A többi beteg a halott tenger partján.

A távolban emberek mozogtak, lassan feléjük tartottak. Látták fölvillanni a rakétát, látták leszállni, s látták, hogy kirak valakit. S most jöttek lassan, kínlódva, hogy üdvözöljék a jövevényt.

Saul fázott.

– Ide hallgass – mondta. – Mark, azt hiszem, jobban tennénk, ha fölmennénk a hegyek közé.

– Miért?

– Látod ezeket az embereket? Némelyikük bolond.

– Igazán?

– Igen.

– Mitől ment el az eszük, a magánytól meg más effélétől?

– Igen, attól. Induljunk már.

– Nem látszanak veszélyesnek. Alig vonszolják magukat.

– Majd meg leszel lepve. Mark ránézett Saulra.

– Reszketsz. Miért?

– Most nincs időnk beszélgetni – mondta Saul, és sietve fölállt. – Gyerünk. Hát nem érted, hogy mi lesz itt, ha fölfedezik a képességedet? Összekapnak rajtad. Ölni fogják egymást, téged is megölnek –, azért, hogy melyiküké légy.

– Ó, nem vagyok én egyiküké sem – mondta Leonard Mark. Ránézett Saulra. – Nem. Még a tied sem. Saul fölkapta a fejét.

– Ezt nem is hittem.

– Igazán nem? – nevetett Mark.

– Most nem érünk rá vitatkozni – felelt Saul. Meg-megrebbent a szeme, az arca égett. Gyerünk már!

– Eszem ágában sincs. Itt maradok ülve, megvárom őket. Kissé erőszakos vagy. Az én életem az enyém. Saulnak ocsmány érzése támadt. Arca rángatódzni kezdett. – Nem érted, mit mondtam?

– Hallod-e, hamar átváltoztál barátból ellenséggé – jegyezte meg Mark. Saul megütötte. Gyors, pontos ütés volt. Mark félrekapta a fejét, és kacagott.

– Azt már nem!

Egyszeriben a Times Square közepén voltak. Kocsik rontottak rájuk vadul dudálva. Házak szöktek föl, forrón, a kék égre.

– Ez nem igaz! – kiáltotta Saul, és megtántorodott a vizuális csapástól. – Az isten szerelmére, Mark, ezt ne! Jönnek az emberek! Megölnek!

Mark ült a járdán, saját tréfáján kacagott. – Hadd jöjjenek! Őket is bolonddá teszem.

New York lekötötte Saul figyelmét. Az is volt Mark célja; le akarta kötni Sault a város gonosz szépségével a sokhavi távollét után. Így képtelen volt bántani Markot, csak állt, és itta az idegen és mégis oly ismerős képet. Behunyta a szemét.

– Nem! – Elzuhant, s magával rántotta Markot is. Fülébe autódudák üvöltöttek. Fékek csikorogtak, kocsik torpantak meg hirtelen. Állon vágta Markot.

Csönd. Mark ott feküdt a tengerfenéken.

Az öntudatlan embert karjába véve, Saul nehézkesen futásnak eredt.

New York eltűnt. Nem maradt más, csak a halott tenger tágas némasága. Az emberek mindenfelől közeledtek. Ő értékes terhével, New Yorkkal, a vidék zöldjével, a friss vizű forrásokkal és régi barátokkal a karja közt irányt vett a hegyek felé. Elbukott, újra talpra vergődött, s csak futott, futott, meg sem állt.

A barlang megtelt éjszakával. A szél ki-be járt, tépdeste a kicsike tüzet, szórta a hamut. Mark kinyitotta a szemét. Meg volt kötözve, a barlang száraz falának támasztották, arccal a tűznek. Saul ágakat dobott a tűzre, néha ideges macskapillantást vetett a barlang bejáratára.

– Bolond vagy. Saul meghökkent.

– Az – mondta Mark. – Bolond. Úgyis megtalálnak. Ha fél évig kell keresniük, akkor is. Mint a délibáb, megjelent előttük, ha csak távolról is, New York. És mi voltunk a közepében. Azt hiába is képzeled, hogy nem lesznek kíváncsiak, és nem jönnek utánunk.

– Akkor majd továbbköltözöm veled – mondta Saul, és a tűzbe bámult. – Oda is utánunk jönnek.

– Pofa be!

Mark elmosolyodott.

– Így beszélsz a feleségeddel? – Hallod, mit mondtam?!

– Ó, szép kis házasság ez: a te mohóságod és az én tehetségem. Most mit szeretnél látni? Mutassak neked még valamit a gyerekkori képeidből?

Saul érezte, hogy a homlokát kiveri a verejték. Nem tudta, Mark tréfál-e vagy sem. – Mutass – mondta.

– Jó – mondta Mark. – Figyelj!

Lángok csaptak ki a sziklából. Sault kénszagú füst fojtogatta. Az üregekből kénkő robbant ki, rengett a szikla. Saul öklendezett, köhögött, tántorgott, égett, aszott a pokol tüzében!

Aztán a pokol megszűnt, visszatért a barlang. Mark kacagott. Saul megállt előtte.

– Te – mondta hidegen, és fölébe hajolt.

– Hát mit vártál? – kiáltotta Mark. – Az embert megkötözik, elhurcolják, s egy magányos bolond szellemi feleségévé teszi... mit gondolsz, élvezem én ezt?

– Kioldozlak, ha megígéred, hogy nem futsz el.

– Nem ígérek semmit. Szabad ember vagyok. Nem vagyok senkié. Saul térdre hullott.

– De hát kell, hogy valakié légy, hallod? Kell, hogy valakié légy. Nem engedhetlek el! – Drága öregem, ezt minél többet mondod, annál távolabb kerülök tőled. Ha lett volna egy kis eszed, és értelmesen viselkedsz, barátok lehettünk volna. Én igazán szívesen megtettem volna neked ezeket a kis hipnotikus szívességeket. Végül is nem gond előbűvészkednem őket. Sőt élvezet. De te mindent elfuseráltál. Teljesen magadnak akartál. Attól féltél, hogy a többiek majd megfosztanak tőlem. Ó, hogy mennyire nem volt igazad! Hisz van annyi erőm, hogy mindnyájukat boldoggá tegyem. Megosztozhattatok volna rajtam, mint egy közös konyhán. Én meg úgy éreztem volna magam, mint egy isten a gyerekek közt, egy jóisten, aki a kedvükre tesz, s viszonzásul apró ajándékokkal, jó falatokkal halmozzák el.

– Bocsáss meg! Bocsáss meg! – kiáltotta Saul. – De én nagyon jól ismerem azokat az embereket!

– És te talán más vagy? Aligha! Menj ki és nézd meg, jönnek-e. Mintha lépteket hallottam volna.

Saul futott. A barlang bejáratában szeme fölé ernyőzte a kezét, s fürkésző pillantást vetett az éjszakával teli szakadékba. Tompa árnyak mocorogtak. Vajon csak a száraz gyomot fújja a szél? Saul összerezzent – fájón, finoman reszketett.

– Nem látok semmit. – Visszament a barlangba. A tűzre bámult. – Mark! Mark eltűnt.

Nem volt ott semmi más, csak az üres barlang, teli sziklákkal, kövekkel, kavicsokkal, a pislákoló, magányos tűz s a szél sóhajtása. És Saul megállt, hitetlenül, zsibbadtan.

– Mark! Mark! Gyere vissza!

Mark lassan, óvatosan kiszabadította magát a kötelek közül, s azzal a csellel, hogy közeledő emberek lépteit hallja, megszökött – de hova?

A barlang mély volt, de sziklafalban végződött. Mark semmiképpen nem surranhatott ki mellette az éjszakába.

Hát akkor?

Saul körüljárta a tüzet. Előhúzta a kését, s odament egy sziklához, mely ott állt a barlang falánál. Mosolyogva nekiszegezte a kést a kőnek. Mosolyogva megérintette vele. Aztán fölemelte, hogy belemártsa.

– Megállj! – kiáltotta Mark.

A szikla eltűnt. Mark volt a helyén.

Saul kezében megállt a kés. A tűz fénye játszott az arcán. Szeme tébolyultan csillogott. – Ez most nem sikerült – suttogta. Lehajolt, Mark torkára tette a kezét és ujjai összezárultak. Mark nem szólt semmit, csak kényelmetlenül fészkelődött a marka közt, szeme gúnyos volt, s olyasmit mondott Saulnak, amit Saul úgyis tudott.

„Ha megölsz – mondta a szeme –, mi lesz az álmaiddal? Ha megölsz, hova lesznek a patakok s a pisztrángok belőlük? Ha megölsz, megölöd bennem Platónt, megölöd Arisztotelészt, megölöd Einsteint; igen, megölsz mindannyiunkat. Gyerünk, fojts meg! Én nem félek tőled!”

Saul ujjai fölengedtek a torkán.

Árnyékok hatoltak be a barlang száján. Mindketten arrafelé fordultak.

A többiek voltak. Öten; az úttól megviselten, lihegve álltak meg a fény külső körén. – Jó estét! – köszönt rájuk kacagva Mark. – Parancsoljanak beljebb, uraim!

A vita és ádáz fenyegetődzés még hajnalra sem ért véget. Mark ott ült a fölhevült emberek közt, a kötelek közül nemrég kiszabadított csuklóját dörzsölgette. A barlangból mahagóni bevonatú tárgyalótermet varázsolt, s középre egy márványasztalt. Azt ülték körül mind, a muris szakállú, büdös, izzadt és mohó emberek, s szemük a kincsükre tapadt.

– A megoldás – mondta végül Mark –, hogy mindenkinek kijelöljük a maga idejét a megadott napon és órában. Mindenki egyenlő elbánásban részesül. Köztulajdon leszek, szabadon jöhetek-mehetek. Ez így tisztességes. Ami meg Sault illeti, őt próbaidőre bocsátjuk. Ha bebizonyítja, hogy tud udvariasan is viselkedni, kap tőlem egy-két kezelést. Addig semmi közöm hozzá.

A többi száműzött vigyorogva figyelte Sault.

– Bocsánat – mondta Saul. – Nem tudtam, mit teszek. Most már semmi bajom.

– Majd meglátjuk – mondta Mark. – Akkor hát adjunk magunknak, mondjuk, egy hónapot, jó? A többiek vigyorogva nézték Sault.

Saul nem szólt semmit. A barlang talaját bámulta.

– Hát lássuk – mondta Mark. – A hétfő, mondjuk, legyen a magáé, Smith. Smith bólintott.

– Kedden Peter jön ide hozzám, mondjuk, egy órára. Peter bólintott.

– Szerdán Johnsonnal, Holtzmannal és Jimmel végzek. Az utóbbi három összenézett.

– A hét hátralevő részében szigorúan magam vagyok, hallják? – mondta Mark. – A kevés is több, mint a semmi. Ha nem engedelmeskednek, nem játszom.

– Akkor majd kényszerítjük, hogy játsszék – mondta Johnson. Elkapta a többiek tekintetét. – Ide figyeljetek, mi öten vagyunk egy ellen. Azt csinálhatunk vele, amit akarunk. Ha összefogunk, megütöttük a főnyereményt.

– Ne legyetek hülyék – figyelmeztette őket Mark.

– Várj, én tettem le a garast – mondta Johnson. – Most ő mondja meg, mit tegyünk. Miért ne mi diktálnánk őneki? Erősebbek vagyunk, mint ő, nem? S még ő fenyegetődzik, hogy nem játszik! Verjünk csak szilánkot a Iába körme alá, vagy égessük meg egy kicsit az ujját egy vasdarabbal, majd meglátjátok, hogy játszik! Csak azt szeretném tudni, miért ne nézhetnénk előadást a hét minden estéjén?

– Ne hallgassanak rá! – mondta Mark. – Botond. Nem lehet adni a szavára. Tudják, mit fog csinálni? Nem? Majd elaltatja az éberségüket– egyikükét a másik után –, aztán sorra megöli mindnyájukat; igen, mindannyiukat, míg a végén egyedül nem marad – egyedül velem. Ez ilyen ember.

Az emberek figyeltek, és összehúzták a szemüket. Először Markra, majd Johnsonra meredtek.

– Ami azt illeti – jegyezte meg Mark –, ez az őrültek konferenciája. Senki se bízhat a másikban. Amint az egyik hátat fordít a többinek, a többiek nyomban végeznek vele. Merem állítani, hogy nem ér véget a hét, s már mind halottak lesznek, vagy haldoklanak.

Hideg szél csapott be a mahagóni terembe. Az kezdett szétfoszlani, s megint barlanggá vált. Mark belefáradt a tréfájába.

A márványasztal összeomlott, vízzé vált, elpárolgott.

Az emberek gyanakodva méregették egymást, apró, fényes állatszemükkel. Amit Mark mondott, igaz volt. Látták egymást az elkövetkező napokban, amint rajtaüt egyik a másikán, megöli – mígnem a szerencsés utolsó maga élvezheti ezt a közöttük járkáló agykincset.

Saul őket nézte; magányos volt és nyugtalan. Ha az ember egyszer hibázott, nehéz a hibáját beismernie, visszafordulnia és mindent újrakezdenie. És ők mind hibáztak. Amúgy is régóta elveszett emberek. De ez még annál is rosszabb.

– S hogy még keservesebb legyen az ügy – mondta végül Mark –, egyiküknek pisztolya is van. A többieknek csak késük. De az egyiküknek, tudom, pisztolya is.

Mind fölpattantak.

– Motozzák meg egymást! – mondta Mark. – Keressék meg azt az egyet, különben mind a halál fiai.

Ez megtette a magáét. Nem tudták, kin kezdjék, csak rohangáltak vadul összevissza, ordítoztak, rángatták egymást, és Mark megvetően figyelt.

Johnson hátraugrott, és benyúlt a zubbonya zsebébe.

– Jól van – mondta. – Essünk túl rajta most. Nesze, Smith!

Mellbe lőtte Smitht. Smith összeesett. A többiek üvöltöttek. Szétszaladtak. Johnson célzott, s még kétszer elsütötte pisztolyát.

– Megállj! – kiáltotta Mark.

Ott szárnyalt körülöttük New York; a sziklából, a barlangból, az égből nőtt ki. A magas tornyokon megcsillant a napfény. Mennydörgött a magasvasút; vontatók dudáltak a kikötőben. A zöld nőalak kezében fáklyával nézett el az öböl fölött.

– Ezt nézzék, ostobák! – mondta Mark. A Central Parkban kibomlott a tavaszi virágok csillaghalmaza. A szél frissen kaszált fű illatát sodorta feléjük hullámokban.

És itt, New York szívében, zavartan toporogtak a férfiak. Johnson még háromszor elsütötte a pisztolyát. Saul előrerohant. Nekiment Johnsonnak, leteperte, kicsavarta kezéből a fegyvert. Az még egyszer eldördült.

Az emberek megdermedtek, álltak egy helyben. Saul Johnson testén feküdt. Már nem dulakodtak.

Iszonyú csend volt. Csak álltak mind, s nézték, mi történik. New York elsüllyedt a tenger vizében. Sziszegve, bugyborékolva, sóhajtozva; az épületek meghajoltak, megvetemedtek, szétnyíltak, összeomlottak, sírt bennük a roncsfém és a kor.

Mark ott állt az épületek közt. Majd takaros lyukvöröslött a mellkasán, s maga is szótlanul, mint egy ház, összeomlott.

Saul hol az embereket, hol a holttestet nézte. Fölállt, kezében a pisztoly. Johnson meg se moccant – félt megmozdulni.

Mind lehunyták a szemüket, majd kinyitották megint, mintha azt hinnék, hogy ezzel életre kelthetik, aki ott hever előttük.

A barlang jéghideg volt.

Saul szórakozottan nézegette kezében a pisztolyt. Majd messze elhajította a szakadékba, s meg se nézte, hova esik.

A többiek a holttestet nézték, nem akartak hinni a szemüknek. Saul lehajolt, és megfogta a petyhüdt kezet.

– Leonard – szólította halkan. – Leonard! – Megrázta a kezét.

De Leonard Mark nem moccant. Szeme zárva volt; mellkasa se emelkedett-süllyedt. Teste kezdett kihűlni. Saul kiegyenesedett.

– Megöltük – mondta, és nem nézett a többiekre. Szája megtelt a fanyar folyadékkal. Megöltük az egyetlent, akit nem akartunk megölni.

Reszkető kezét a szeméhez emelte. A többiek álltak és vártak.

– Hozzatok egy ásót – mondta Saul. – Temessük el. – Elfordult. – Semmi dolgom veletek. Egyikük elment ásóért.

Saul úgy elgyöngült, hogy mozdulni se tudott. Lába a földbe gyökerezett, mély gyökeret vert a magányba, félelembe és az éjszaka hidegébe. A tűz már szinte kialudt, s már csak a kettős hold fénye derengett a kék hegyeken. Valaki ásott; hallotta, hogy megpendül az ásó.

– Különben sem szorulunk rá – mondta valaki a kelleténél hangosabban.

Az ásás nesze folytatódott. Saul kitántorgott, nekitámaszkodott egy fa törzsének, elengedte magát, lecsúszott a tövébe, a homokba, s a keze bénán feküdt az ölében.

„Aludni – gondolta. – Most mind aludni fogunk. Legalább az megmaradt nekünk. Aludj, s próbálj New Yorkról álmodni meg a többiről.”

Bágyadtan lehunyta a szemét, orrában, szájában, reszkető szemében gyűlni kezdett a vér.

– Vajon hogy csinálhatta? – kérdezte fáradt hangon. Feje a mellére hanyatlott. – Hogy hozta ide New Yorkot, s tudta megcsinálni, hogy sétálgassunk is benne? Próbáljuk meg. Nem lehet nagyon nehéz. Gondolkozz! Gondolj New Yorkra! – suttogta, s kezdte elnyomni az álom. – New Yorkra, a Central Parkra, aztán a tavaszi Illinoisra, az almafa virágára és a zöld gyepre.

Nem ment. Ez nem volt ugyanaz. New York eltűnt, s csinálhat akármit, nem tudja visszahozni. Föl fog ébredni minden reggel, és barangolni fog a halott tenger medrében, és keresni fogja, és körbekóborolja a Marsot, és keresni fogja, de soha meg nem találja. És végül lefekszik, mert már a barangolásba is belefáradt, és az agyában próbál majd New Yorkra lelni, de ott se találja.

Az utolsó hang, amit hallott, mielőtt elnyomta volna az álom, az emelkedő, földbe mélyedő ásó nesze volt; az üreget mélyítette, amelybe félelmes fémcsikorgás közepette, a szagok, színek és hangok arany ködében beleomlik New York, és ők eltemetik.

Álmában végigsírta az éjszakát.

Göncz Árpad fordítása

Czeslaw Chruscewsky

A MÁLNAVÖRÖS OAH TÓ

– Lestem rád a Visszatérések Övezetében, ötnapos késéssel jöttél. Ort a Málnavörös Oah Tónál vér bennünket, legszebb tavunknál, ennél a csodálatos oázisnál, melyet minden oldalról körülvesznek a Rózsaszín Hegyek, melyek megvédik a völgyet az északi viharok és a Nagy Sivatag forró fuvallata elől, itt valósággal balzsamos a levegő, Ort azt mondja, hogy még a halottakat is feltámasztja, a Málnavörös Tó partján százával épültek a nyaralók, itt pihenik ki fáradalmaikat a különböző fokozatú irányítók, én csak beszélek és beszélek, te pedig hallgatsz. Végrehajtottad a feladatodat?

– Végrehajtottam feladatomat és bajtársaim feladatát.

– Egyedül te élted túl.

– Csak nekem sikerült visszatérnem.

– Rossz híreket hozol?

– Nagyon rossz és rendkívül nyugtalanító híreket hozok.

– Figyelem! A Kettes Teraszon szállunk le. Helyet kérek a visszatérő Di száméra. Ort a legkényelmesebb karosszékbe ültette le a vendéget. A Fő Kantonok Irányítói a mellvéd mellett levő székeken foglaltak helyet. Néhány percig a kilátásban gyönyörködtek. A Málnavörös Tó partján kigyúltak a fények, a hegyek csúcsain felvillantak a jelzőlámpák.

– Visszajöttél, Di – kezdte Ort –, visszajöttél végre, ötnapos késéssel.

– Hat emberünk pusztult el, ez hallatlanul bonyolulttá tette küldetésemet. – Hogyan pusztultak el?

– Mindegyik másképpen. Az elsőt keresztre feszítette a felbőszített tömeg, a másodikat máglyán égették el, a harmadikat meglincselték, a negyedik börtönben halt meg, az ötödiket csatamezőn lőtték le, a hatodik az atombomba robbanásakor pusztult el.

– Folytasd, kérlek, folytasd.

– Szinte egész Naprendszerünket átkóboroltam, de ehhez hasonlót sehol sem láttam. Ez a legfurcsább az általam ismert bolygók közül. Furcsa és veszélyes.

– Kinek a számára veszélyes?

– A mi számunkra. A Föld lakói régóta figyelik az eget, a csillagokat, a galaktikákat, a csillagködöket, a szomszédos bolygókat, a mi csatornáinkat is észrevették.

– Azt mondod, észrevették a csatornáinkat? És milyen következtetésekre jutottak? – Hogy feltehetően értelmes lények műve, hogy természeti jelenség, hogy optikai csalódás, hogy a csatornák nem csatornák, hanem apró foltok és szeplők láncolata, melyet az emberi szem egyenes vonalnak lát.

– Elhallgattál, beszélj tovább, kérlek, beszélj.

– Végül elhatározták, hogy űrrakétát építenek, és bolygónk felé repítik, hogy fényképeket készítsen a felszínről.

– Igen, igen.

– Világos dolog: egy sereg nehézségbe ütköztek, ami sok fejtörést okozott nekik, de minden jel arra mutat, hogy legújabb kísérletük sikerülni fog. A jövő héten a Mariner-4 elnevezésű rakéta megkezdi a Mars felszínének a lefényképezését.

– Azt mondtad, a Mars felszínének?

– Így nevezték el a földiek a bolygónkat. A Mars egy mitológiai hadisten neve. – Hadisten? Miért éppen hadi?

– Tudósaik megfigyelték, hogy az Akk bolygó, mely életadó energiáját a Napcsillagból meríti, felületének legnagyobb részén vörös színezetű. Amikor ugyanis a Napcsillag sugarai ferdén esnek a Réz Síkságokra, a középső sáv mindkét oldalán bíborszínt ölt a táj, és ezt az árnyalatot a vér színéhez hasonlították.

– Mit tudsz a Mariner-4 építőiről?

– Rádióriportjaimban beszámoltam arról, hogy a Föld lakói több száz nemzetre és ezernyi törzsre oszlanak.

– Igen, igen, emlékszem. Ismerve jó humorérzékedet, kezdetben úgy véltük, hogy meg akarsz bennünket tréfálni.

– Nem volt tréfa.

– Tehát igaz az, hogy a legkisebb földdarabkáért is harcolnak, és közben nem hasznosítják azokat a hatalmas területeket, amelyek parlagon hevernek?

– Így igaz.

– A Föld újkorának 1519. évében megdöbbentő tudósítást kaptunk tőled a Tenochtitlan nevű azték város háromhónapos ostromáról. Akkortájt körülbelül kétszázezer indián pusztult el. Legfelkészültebb agyaink a jelentés minden egyes szavát elemezték, de képtelenek voltak megérteni, miért gyilkolták meg a vendégek vendéglátóikat, akik barátságos fogadtatásban részesítették őket, miért rabolták ki és pusztították el gyönyörű városaikat. Az 18051815 közötti években küldött jelentéseidből értesültünk arról, hogy egy Bonaparte Napóleon nevű ember hétszázhetvenötezer ember halálát okozta. És mindezt egyéni ambícióinak kielégítéséért. Sok emlékművet állítottak neki, ellenségei tisztelték a nevét. Tudod, miért?

– Csak gondolom – válaszolt Di. – A győztes Napóleon szörnyeteg volt, a legyőzött Napóleon pedig zseniális hadvezér, csodálatos tünemény, ily módon ellenségei is dicsőséget szereztek maguknak.

– Később tudósítást kaptunk – folytatta Ort – az úgynevezett Első Világháború lefolyásáról. Négy év leforgása alatt tízmillió embert öltek meg, húszmilliót sebesítettek meg. Ha tévedek, igazíts ki, légy szíves.

– Nem tévedsz.

– A Második Világháború időszakában ötvenmillió ember pusztult el, a sebesültek számára nem emlékszem.

– Harmincöt millió.

– Ezt a háborút a nácik robbantották ki, valamiféle „folyosó” ürügyén.

– Ki építette a Mariner-4 elnevezésű űrrakétát? – kérdezte az Első Kanton Irányítója. – Az aztékok, a spanyolok vagy Napóleon? Sehogy sem tudok a sok név között kiigazodni. – Az amerikaiak – felelt komolyan Di –, az északamerikai Egyesült Államok polgárai.

Ort szerette volna hallani, mit tudok a rakéta építőiről, ezért emlékeztettem őt jelentéseimre, amelyek pontos választ adnak erre a kérdésre.

– Milyenek az amerikaiak, mondd meg már végre – türelmetlenkedett a Nyolcadik Kanton Irányítója.

– Minden lében kanál társaság. – És milyenek még?

– Ismét emlékeztetnem kell Észak-Amerikából, Dél-Amerikából, Európából, Afrikából és Ázsiából küldött jelentéseimre.

– Az amerikaiak nomád életmódot folytatnak?

– Nem, állandóan Amerikában laknak, de Amerika határain kívül háborúznak.

– Érdekes – mondta Ort, és a mellvédhez lépett. – Zenés tutajok úsznak be a Málnavörös Oah Tóra. Hamarosan elkezdődik az esti hangverseny, földi zeneszerzők művei vannak műsoron. Azt javaslom, hogy holnap délután újítsuk fel beszélgetésünket Divel, amikor a Mutatóujj gerincére fogunk felmászni.

A tervet jóváhagyták. A hangverseny négy óra hosszat tartott. Az irányítók meghallgatták Sibelius Valse triste-jét, Rahmanyinov II. szimfóniájának egy részletét, Ravel vonósnégyesre, fuvolára, klarinétra és hárfára írt bevezetőjét és allegróját, Hacsaturján Spartacus című balettjének egy részletét, Sztravinszkij Concerto in D-jét és Chopin néhány mazurkáját.

– Ez a zene – szólt Fu, a Negyedik Katon Irányítója – a lehető legszebben vall az emberekről. Nagyon intelligenseknek kell lenniük, ha olyan dallamokat tudnak komponálni, amelyek a kozmosz legnemesebb hangjai közé tartoznak.

– Szelektívek – tette hozzá Ort –, kitűnően érzékelik az elektromágneses hullámokat, és sok reménnyel kecsegtető tehetséggel alakítják át őket. Előbb vagy utóbb felfedezik ihletettségük forrását, megismerik a dallamstruktúrát, a zenei monászokat. Ők azonban homorú tükörként viseltetnek az őket körülvevő világegyetem iránt, éjjel-nappal szívják magukba a Nagy Kerék különböző pontjairól kibocsátott képeket, hosszú évek óta vágyódnak arra, hogy kapcsolatot teremtsenek más rendszerekkel, vágyódnak az Értelemre, megpróbálják kihüvelyezni a galaktikák rádióüzeneteit, pedig a legnehezebb kérdésekre ott a válasz saját magukban, hiszen a Földhöz, Naprendszerünkhöz, Galaktikánkhoz és Metagalaktikánkhoz olyan szálakkal – sugárzásokkal – kötődnek, amelyek meghatározzák a szem színét, a bőr színezetét, a vérmérsékletet, az étvágyat, a hajlamokat, a humorérzéket. Tudnak-e tele szájjal nevetni?

– Igen – felelte Di –, ismerik a nevetés igazi értékét, szeretnek szórakozni.

– Ez jó – örvendezett az Első Kanton Irányítója. – Tudósaink már régen felfedezték, hogy a humor a legsúlyosabb kapukat is megnyitja a derűs bölcsesség előtt.

A következő nap délelőttjén a kilenc Irányító nekilátott a Mutatóujjra vezető szelíd lankák megmászásának. Ort kezdte a beszélgetést:

– Azt mondod tehát, Di, hogy a felfedeztetés veszélye fenyeget bennünket?

– Bolygónkhoz egy legénység nélküli távvezérelt űrhajó közeledik, a Szem. Televíziós berendezés továbbítja a Földre az Akk bolygó felszínéről készült képeket a legnagyobb megközelítés pillanatában.

– Nem látok pánikra okot-szólalt meg Fu, a Negyedik Kanton Irányítója. – Véleményem szerint ezt nem kell megakadályoznunk. Ha mindenáron fel akarnak fedezni bennünket, csak tessék. Évekkel ezelőtt részt vettem az egyik első földexpedícióban. Akkor néhány nagyon józanul gondolkodó és békés embert ismertem meg ott.

– Ez nem oldja meg az egymás mellett élési problémánkat hárommilliárd emberrel. Ort leült egy kőre. – Az is előfordulhat, hogy haditámaszponttá alakítják át bolygónkat.

– Akkot katonai támaszponttá? – Fu nem leplezte, hogy mulat a megjegyzésen.

– Te tréfálsz, Ort! A mi légkörünkben nem sül el egyetlen puska sem. – Belerángathatnak minket az összetűzéseikbe.

– Ha őszinte lehetek, időnként szívesen összetűznék valakivel. – Az összetűzések verekedéshez vezetnek.

– Izmaink elsatnyulnak, nem árt egy kis testgyakorlat. Nézzétek, mekkora pocakja van Dinek, eltakarja előle a legszebb kilátást, amikor felmászik valamelyik csúcsra, és le akar nézni a völgybe, nézzétek csak meg Ortot, hogyan törölgeti minden pillanatban izzadt nyakát, izzadó tokagyűjteményét, mely ötszörös redővel hullámzik végig a bölcsek legbölcsebbikének kövér állán. Mit csinálnál, ha fenéken billentenélek?

– Adnék én neked! – felelt nyugodtan Ort.

– Tehát a bunyóra szavazol?

– Nem, de kölcsönkenyér visszajár. Különben továbbra is fenntartom, hogy a verekedésnek összecsapás a vége, az összecsapások pedig háborúhoz vezetnek.

– Időnként kell egy kicsit háborúzni.

– Fu megőrült! – kiáltott fel Di. – Már többször is óvást emeltem az ellen, hogy a Negyedik Kanton képviselői is eljussanak a Földre. Aggasztóan hasonlítanak a földlakókhoz. Az a gyanúm, hogy néhány ezer évvel ezelőtt földi expedíció járt bolygónkon, amely természetesen egy régebbi civilizációt képviselt. A rakéta elromlott, és nem tudtak hazamenni. A földi űrhajósok ittmaradtak Akkon, a Negyedik Kanton lakói az ő leszármazottaik, tehát Fu ereiben is földi vér csergedezik. Nem kellett volna kiküldeni a Földre, rögtön összebarátkozott a földlakókkal. Bámulja őket, és irigyli a sorsukat.

– Mégis visszajöttem.

– Mert ezt a parancsot kaptad a földlakóktól, mert éppen az a feladatod, hogy egyengesd előttük a bolygónkra vezető utat. Te kém vagy, Fu, és ami még rosszabb, azoknak a földi csoportoknak a kémje, akik bele akarják rángatni Akkot földi ügyeikbe.

– Ez abszolút képtelenség! Abban, amit mondasz, Di, túl sok a hév és kevés az ész. Én is szeretem bolygónkat, Akkot, de az a véleményem, hogy legfőbb ideje véget vetni elszigeteltségünknek. Nem vagyunk egyedül a világegyetemben.

– A földlakók rossz útra tértek.

– Segíteni kell nekik. Engedjük meg, hogy felfedezzenek, és fogadok, hogy ez a felfedezés annyira megrázza majd a Föld lakóinak gondolatvilágát, hogy megfeledkeznek a civódásokról, és rálépnek a helyes útra.

– A miénk a legrégebbi civilizáció a Naprendszerben.

– Ezért fog jót tenni, ha fiatal és friss vér oltódik belénk.

– Lehet, hogy fiatal és friss, de hogy tiszta-e...

– Egy kis piszok senkinek sem árt. Akkora nálunk a tisztaság, hogy már majdnem csíramentesek vagyunk.

– Erre csak büszkék lehetünk.

– Miközben még unalmasabbak leszünk. – Mióta unalmas a tökéletesség?

– Az önző, a többiek számára megközelíthetetlen tökéletesség, az öncélú tökéletesség társadalomellenes. Így beszélünk: a földlakók sokkal rosszabbak nálunk, primitívebbek és eszetlenek. Szánalommal szemléljük vergődésüket, de egy szalmaszálat sem tennénk keresztbe azért, hogy hozzánk hasonlóvá tegyük őket.

– Minden évben elküldjük a Földre képviselőinket.

– Akik kudarcot kudarcra tetéznek. A földlakók kikiáltják őket valódi vagy hamis prófétáknak, üldözik és megölik őket, majd emlékművet állítanak nekik, és imádkoznak hozzájuk, visszaélnek nevükkel saját ügyeik elintézése reményében, velük takargatják saját érdekeiket. És mi a végeredmény? Az ilyen segítség csak súlyosbítja a helyzetet, ezek csak féleszközök meg negyedeszközök, nesze semmi, fogd meg jól, hitvány módja annak, hogy elaltassuk a lelkiismeretünket.

– Ha a szomszédod reggeltől estig garázdálkodik, nem szívesen kopogtatsz be az ajtaján.

– Ez nem kopogtatás kérdése.

– Helyes, itt valami komolyabbról van szó, egyenesen ebédmeghívásról.

– Ebédre, reggelire, vacsorára, az étkezőbe, a társalgóba, a hálóba. Sétálgassatok a teraszainkon, úszkálgassatok a csatornáinkban.

– Ohó, helyben vagyunk, a szélesre tárt ajtók politikája.

– Tárjátok ki az ajtókat a paradicsom előtt! Hadd özönöljenek be rajta a tömegek, hadd faljanak fel bennünket. Te nem ismered a földlakók étvágyát.

– Megértem szükségleteiket, megértem, hogy nyugalomra van szükségük és arra, hogy együtt éljenek a náluk jobbakkal, szükségük van arra, hogy materializálódjék az égbolt. Ezt mindaddig nem érik el, amíg közvetlen kapcsolatot nem teremtettek a náluk okosabbakkal.

– Nem tudom, hol voltál, amikor a szerénységet osztogatták. – Nincs miért szerénykednünk.

A többiek türelmesen végighallgatták a párbeszédet: Fu és Di nézetei mindig szöges ellentétben álltak egymással. Hanem gyakran ugyanazokat a gondolatokat fogalmazták meg, amelyek a többi Irányítót is foglalkoztatták. Ort lépett fel a közvetítő szerepében. – Mik a végkövetkeztetéseitek?

– Egyetlen értelmes következtetést ismerek – mondta Di. – Meg kell semmisíteni a Mariner-4-et.

– Nem szabad megsemmisíteni – szólt Fu. – Hadd fényképezze le bolygónk felszínét. Hadd lássák meg a földi tudósok csatornáinkat.

– No és a tegnapi hangverseny? – emlékeztette a többieket Ort. – Nagy megindulással hallgattuk a földi zenét. Rokonszenvet keltett bennünk a földlakók iránt.

– Nem mindegyikük zeneszerző vagy zenész, sokan közülük – szónokolt Di – egyetlen hangszeren sem tudnak játszani. Sokan közülük határozottan botfülűek, és találkoztam teljesen süketekkel is.

– Ha majd felérünk a Mutatóujj csúcsára, megmondom, mit kell tennünk. – Ort ment legelöl, utána Fu, Di és a többi Irányító. Libasorban haladtak, és ütemes dallamot dudorásztak. A menet bizonyos időközökben megtorpant; ősi szokás szerint gyönyörködtek a tájban. Ez alkalmat adott arra is, hogy a külső világ összhangba kerüljön a belsővel.

– Oda nézzetek, oda nézzetek – lelkesedett Ort –, ott, jobb oldalon a Nap visszaverődik a Réz Síkság tükörsima felszínéről, felmelegíti és életre kelti, oda nézzetek, oda nézzetek, baloldalt az Oah Tó málnavörös színű vize fölött rózsaszín pára lebeg, a páragomolyokból hosszú csíkot fon a szél, betekeri vele a hegycsúcsokat, a köd kalapjai karikában folynak le a völgybe. – Ort lehajolt és felemelt a földről egy apró, cinóber színű rögöt. – Ez a kő is visszaveri a Nap sugarait, és hőt bocsát ki magából, fehér erezet hálózza be, mintha felhőfoszlányok lennének rajta. Még néhány lépés és fenn vagyunk a csúcson.

Leültek a Mutatóujj Körmének nevezett terasz lépcsőire. Csak akkor jelentette ki Ort:

– Felveszem a kapcsolatot a nálunk Még Okosabbakkal.

– Jó ötlet – mondta Fu.

– Kitűnő ötlet – szólt Di, és hozzátette: – Nagyon hamar lesülök, és a lebarnulás még jobban kiemeli bájaimat. Mosolyt látok az arcotokon, valami nevetést hallok, de megértő leszek e mintegy megalapozatlan vidámságmegnyilvánulások iránt.

Délután az Irányítók ellátogattak Orthoz.

– Bolygóközi beszélgetést kértem – magyarázta, és megkérte a vendégeket, helyezkedjenek kényelembe a hosszú asztal mellett levő székeken –, bolygóközi beszélgetést kértem, és most várhatok, de ennek ellenére nem hagytam fel a reménnyel. Zavart jeleztek a kapcsolások vonalában, mágneses viharokat és kozmikus ciklonokat. Figyelem, létrejött az összeköttetés. Halló, halló, itt Ort.

– Szeretettel üdvözöllek – szólalt meg egy rokonszenves alt hang. – Mivel szolgálhatunk?

– Adj tanácsot, mit csináljunk, hogyan segíthetnénk a földlakóknak úgy, hogy mi se károsodjunk.

– Keveset tudunk arról a bolygóról. Nincs velük semmiféle közvetlen kapcsolatunk. – Mi megszerzünk minden szükséges adatot.

– Helyes.

– Sokáig kell várnunk a válaszra?

– Legyetek türelemmel. A technika fejlődése következtében a bolygóközi egymás mellett élés lett az első számú probléma. Nos, most ez a divat a kozmoszban, és ahány divat, annyi összeütközési lehetőség. Egymás mellett élni vagy nem élni egymás mellett. Felvegyük-e a kapcsolatot vagy sem, segítsünk-e a gyengébbeknek, a butábbaknak, vagy hagyjuk sorsukra őket. Olyan nyugtalan bolygócska, mint a Föld, sok kering a világűrben. Némelyeknek jót tett, hogy megismerték idősebb testvéreiket.

– Némelyeknek, azt mondod?

– Mert mások számára balul ütött ki az Értelmesebbekkel felvett kapcsolat. Minden naprendszernek megvannak a maga töményei. Ami az egyiknek hasznos, a másiknak káros. A vállalkozás sikere különböző tényezőktől függ, temperamentumtól, humortól, gondos elemzésnek kell alávetni az értelmes vagy kevésbé értelmes lényekbe beprogramozott tulajdonságokat.

– Nincs sok időnk.

– Beszélj hangosabban. Akárhogy is van, több tucat fényévnyi távolság választ el bennünket egymástól.

– Azt mondtam, hogy kevés az időnk: közeledik bolygónkhoz a földlakók távirányított, rádió– és televíziókészülékkel felszerelt űrrakétája.

– Nos, ebben az esetben csak ti tudtok tanácsot adni magatoknak. Hányjatok-vessetek meg mindent, pro és kontra. Tanulmányozzátok át a bolygóközi kapcsolatokról szóló irodalmat, különösen ajánlom a Hetedik Galaktikáról származó Uart művét, címe: Az értem integrációja a világűrben. Vizsgáljátok meg a kérdést a házigazda és a vendég szemszögéből is. Van még kérdés?

– Köszönöm, ez minden.

– A viszonthallásra, szívesen állunk mindig szolgálatotokra. Á, még valami, küldjetek nekünk alkalomadtán cinóbercsomagot, konkurrenciamentes áru.

– Majd küldünk – mondta Ort, és kikapcsolta a galaktikaközi telefont. – Átadom a szót a Negyedik Kanton Irányítójának.

Fu köszönetet mondott, és beszélni kezdett:

– Néhány órán belül Ortnak döntenie kell. Holnap kora hajnalban a Mariner-4 megkezdi bolygónk fényképezését.

– A véleményed?

– Hadd fényképezzen. – És a tiéd, Di?

– Meg kell semmisíteni a rakétát, és ezzel letesszük a gondot. – A ti véleményetek, Irányítók?

– Meg kell semmisíteni

– Hadd vegyék fel a kapcsolatot!

– Képtelenség! Nem szabad megengedni, hogy kapcsolatot teremtsenek. Mindenáron meg kell akadályozni!

– Hagyjátok abba, legyetek szívesek – csillapította Ort a szemmel láthatólag felindult Irányítókat. – Ennek nincs értelme, ennek itt nincs helye. Fogadjuk meg a nálunk Még Okosabbak tanácsát, és nézzük meg a kérdést a vendégek szempontjából is.

– Zseniális gondolat. – Di felkelt a fotelből, és felállt a zenekari emelvényre. – Eljátszom azt a földlakót, aki meglátja csatornáink, hidaink és viaduktjaink fényképét. Figyeljetek csak: „Uraim, engedelmükkel, Hooten tábornok vagyok a Főhadiszállásról, Űrhajózási Alosztály. Mindenki viiii-gyázz! Egy pillanattal ezelőtt kaptuk kézhez ezeket a fényképeket, mindenki piiii-henj! Nem kell önöket meggyőznöm arról, hogy amit a fényképen látunk, nem más, mint erődítmény, bunker, tankcsapda, óriási Maginot-vonal, Siegfried-vonal és ördög tudja, még mi minden, uraim, éppen idejében fedeztük fel a veszélyt. A Mars fenyegeti a Földet. Javaslom, indítsunk útnak egy hadosztályt, amely majd jobb belátásra bírja a Mars-lakókat, lehűti az agresszorokat, még mielőtt rátámadnának bolygónkra, lépés iiiin-dulj!” Most te következel, Fu.

– Én is voltam a Földön – mondta a Negyedik Kanton Irányítója –, és biztosíthatlak titeket, hogy a földi tábornokoknak valamivel alacsonyabb a hangjuk.

– Tiltakozom! – sivította Di. – Fu nevetségessé akar tenni! – Bocsánatot kérek, csak tréfáltam.

– Várjuk felszólalásodat, siess – nógatta Ort. – Nagyon kérlek.

– Engedjétek meg, hogy bemutassam a földi civilizáció egy másik képviselőjét. – Fu felment az emelvényre, és udvariasan meghajolt. – „Hölgyeim és uraim, engedjék meg, hogy kifejezzem mélységes meggyőződésemet, hogy a Mars felfedezésével új korszak nyílik a Föld életében, valóságos új reneszánsz. Nézzék meg ezt a képet, vessenek egy pillantást ezekre a bámulatos építményekre, mennyi megindító könnyedség és csodálatos harmónia nyilvánul meg bennük. Büszkék lehetünk, hogy éppen a mi nemzedékünknek jutott osztályrészül az a megtiszteltetés, hogy kapcsolatba léphet egy ilyen magas szintű civilizációval. Ezért javaslom, küldjünk a Marsra expedíciót, amelyben a tudásokon kívül kultúránk és művészetünk képviselői is részt vesznek, költők, zenészek, építészek, festők és szobrászok.”

– Köszönöm, Fu, köszönöm, Di, az igazság minden bizonnyal kettőtök gyökeresen eltérő véleménye között van valahol. Idő hiányában nem tanulmányozhatjuk alaposabban a földlakók természetét. Hívjátok be az űrhajósokat!

Teljesítették a parancsot. Hat, szkafanderba öltözött pilóta lépett be a terembe.

– Menjetek a földi űrrakéta elé. Közelítsétek meg a Mariner-4-et, de ne tegyetek benne kárt. Vizsgáljátok meg a köpenye alatt rejlő berendezést. Várjuk jelentéseiteket. Nem egészen egy óra múlva az Irányítók megkapták az első jelentést: „A Mariner-4 törzsét lapos, nyolcszögletű, magnéziumötvözetből készült hasáb alkotja. Nyolc szelvényre tagolódik, közülük hétben az elektronikus berendezés, a nyolcadikban pedig a hajtómű helyezkedik el.”

A második jelentés: „Megvizsgáltuk a szélmalom-szárnyakra emlékeztető négy lapátot, ezek körülbelül harmincezer napelemből állanak. A kozmikus laboratórium ezüstcink akkumulátorokkal van felszerelve, a szonda törzséhez nyolcágú antenna kapcsolódik. Ez paraboloid, szélein ellipszis alakú felület.”

A harmadik jelentés: „A Mariner-4 rádióberendezése az S hullámsávon (1550 Mc/sec-5200 Mc/sec) dolgozik, a vevő 2113 Mc/sec frekvenciájú jeleket fog fel, az adó pedig 2295 Mc/sec frekvenciájú jeleket továbbít... Vigyázat! Megtaláltuk a televíziókamerákat. Várjuk a további utasításokat.”

– Legyetek óvatosak – válaszolt Ort. – Legyetek nagyon óvatosak. A Mars-szonda építői bolygónk felszínének képét várják. Veszélyes sokkhatást váltana ki, ha benneteket pillantanának meg a képernyőn. Kérem a további jelentéseket.

A negyedik jelentés: „A mérőberendezés azt vizsgálja, milyen intenzitású a kozmikus sugárzás, a mágneses tér, mekkora a napplazma és a kozmikus por jelenléte bolygónk, Akk térségében és közvetlen közelében. További utasításokra várunk.”

Néhány perces tanácskozás után, melyen jelen volt Minden Kanton Irányítója, Ort a következőképpen döntött:

– Késleltetni kell, hogy a földlakók felfedezzék Akk civilizációját. Jobban meg kell ismernünk őket, hogy elejét vegyük a szükségtelen, kétoldalú csalódásoknak. Küldök nektek néhány képet a földi tudósok által Jupiternek nevezett Kilencedik Bolygó egyik holdjának felszínéről. Ezeket a képeket adjátok tovább az amerikai tudósoknak a Mariner-4 berendezésének segítségével.

– Képzelem, hogy elképednek – Di nem leplezte elégedettségét – és megdöbbennek majd, amikor a várva várt csatornák helyett krátereket, ezernyi krátert fognak látni.

– Nagyon sajnálom – mondta szomorúan Fu –, végtelenül sajnálom, és nem osztozom Di örömében. Van a Földön egy közmondás: „Nem olyan fekete az ördög, mint amilyennek festik.”

Csöngött a telefon, Ort bekapcsolta a hangszórót.

– Halló, itt a bolygóközi központ, kapcsolom a galaktikai központot. Halló.

– Halló, tessék.

– Köszönjük a cinóberszállítmányt.

– Ó, a nálunk Még Okosabbak. Igazán szóra sem érdemes. Csak ezért hívtatok fel bennünket, hogy köszönetet mondjatok?

– Nem, nem, szeretnék kérdezni valamit. Sok időtökbe kerül a cinóber kitermelése?

– Alig valamibe.

– Mégis, mennyibe? Szeretném pontosan tudni – erősködött az igen rokonszenves alt hang. – Milyen sokáig tart a termelési folyamat?

– Búváraink egyszerűen lemerülnek a Málnavörös Oah Tó fenekére, rengeteg ott a kisebb-nagyobb cinóberrög. A régi legenda úgy tartja, hogy az űr vándorainak könnyei azok, a sokezer év alatt kristállyá dermedtek.

– Ez nem legenda, ez az igazság. A vándorok régóta bolyonganak a kozmoszban, elfogják az üstökösöket, és kibontják ezüstpor hajfonataikat, aztán sírnak, nevetnek és táncolnak, mámorosan a világegyetem őrült lendületétől. Tudod, mire használjuk a cinóbert?

– Nem, nem tudom.

– A körmünket és a hajunkat festjük vele. Hála ennek a divatnak, a kóborló zarándokok egyetlen könnye sem megy veszendőbe.

Este, amikor a földi zeneszerzők műveiből adott hangverseny második része befejeződött – Luigi Dailapiccola valami Marsia című balettjét játszották –, Fu így szólt az Irányítókhoz:

– Sok jel arra mutat, hogy mindnyájan ugyanabból a vetésből nőttünk ki, hogy valahol a kozmosz mélyén valaki kinyitotta az űr kapuit, és a kozmikus szél a Nagy Kerék minden küllője mentén szétrepítette azokat a csirákat, amelyekből kibontakozott az aktuális kétségektől sohasem mentes élet.

Di nevetése arra indította a Negyedik Kanton Irányítóját, hogy még egy mondatot ejtsen ki azon az estén:

– Ők ott a Földön pontosan ugyanígy nevetnek. Bizonyára a csillagközi por teszi, a gégébe kerülve csiklandó hatást fejt ki, és megesik, hogy az addigi legkomolyabbak is egészséges, üdítő kacajra fakadnak.

Szabó Győző fordítása

Arkagyij Sztrugackij – Borisz Sztrugackij

PIKNIK A SENKIFÖLDJÉN

Redrick Schuchart, 23 éves, nőtlen, az NKJ harmonti részlegének laboránsa

Végre ott álltunk a megőrzőben – beesteledett, csak az van még hátra, hogy levessük a munkaruhát, és elmenjünk a Borzscsba, hogy a szervezetünkbe tápláljunk néhány korty italt. Én csak álldogálok, a falat támasztom, már ledolgoztam a magamét, s készenlétben tartom a cigarettámat, nagyon szeretnék rágyújtani – két órája nem szívtam, ő viszont egyre csak a maga kincseivel piszmog: az egyik széfet telepakolta, bezárta, lebélyegezte, most a másikba rakodik be; leszedi a kocsiról az „üreskéket”, mindegyiket jó alaposan szemügyre veszi (pedig nehéz: legalább hat és fél kilót nyom mindegyik), és nagyokat nyögve, akkurátusan a polcra helyezi őket.

Mennyi ideje vesződik ezekkel az „üreskékkel”, és legalábbis szerintem – minden különösebb haszon nélkül az emberiség számára. Én a helyében már réges-rég köpnék az egészre, és valami mással foglalkoznék ugyanezért a pénzért. Bár másrészt, ha jól meggondoljuk, ezek az „üreskék” valóban titokzatos holmik, valahogy felfoghatatlanok, vagy mi a fene. Hányat cipeltem már a hátamon, és mégis, akárhányszor csak Iátok egyet – nem tehetek róla, megdöbbenek. Mindössze két teáscsészealj nagyságú, öt milliméter vastagságú korong, a két korong közötti távolság 40 centiméter, és ezen a távolságon kívül semmi más nincs közöttük. Egyáltalán semmi, üres. Bedughatod közéjük a kezedet, a fejedet, ha teljesen meghibbantál a csodálkozástól – üres, üres, csak levegő. És mindamellett persze mégis van valami közöttük, valamilyen erő, mert ezeket a korongokat sem egymáshoz nyomni, sem széthúzni nem sikerült még senkinek.

Igen, gyerekek, nehéz leírni ezt a dolgot, ha valaki nem látta, így első pillantásra nagyon is egyszerű, különösen ha szemügyre veszed, és végre hiszel a szemednek. Ugyanolyan ez, mint ha egy bögrét akarsz leírni valakinek, vagy ne adj isten, a pálinkáspoharat; csak az ujjaidat mozgatod, és átkozódsz a teljes tehetetlenségtől. Na jól van, vegyük úgy, hogy valamennyien megértettétek, vagy ha valaki nem értette meg, fogja az intézeti Előadásokat, ott bármelyik füzetben talál cikket ezekről az „üreskékről”, fényképpel illusztrálva...

Kirill egyébként már majdnem egy éve vesződik ezekkel az „üreskékkel”. Kezdettő) fogva mind a mai napig nem érem fel ésszel, mit akar elérni velük, de őszintén szólva, nem is nagyon igyekszem megérteni. Hadd értse meg ő először, ismerje ki magát rajtuk, és akkor talán majd én is végighallgatom. Egyelőre azonban csak egy dolog világos: neki, ha törik, ha szakad, az ilyen „üreskét” meg kell fejtenie, savval szétmaratni, présben összelapítani, kemencében felolvasztani. Akkor aztán minden érthető lesz számára, hír és dicsőség lesz osztályrésze, és az egész tudomány beleremeg az elégedettségbe. De ez, amennyire én fel tudom fogni, még elég messze van. Egyelőre nem ért el semmit, csak kimerült, szürke lett, hallgatag, és a szeme is olyan mint egy beteg kutyáé, még könnyezik is. Ha valaki más lenne a helyében, végigjárnám vele az éjszakai lokálokat, bárokat, s egy hét alatt teljesen újjávarázsolnám. Csakhogy Kirillnek nem használ ez az orvosság, ajánlani sem érdemes, nem az a fajta ember.

Tehát ott állunk vele a megőrzőben, nézegetem, hogy mivé lett, milyen gyulladt a szeme, és sajnálom, magam sem tudom, miért. És ekkor döntöttem. Vagyis még csak nem is én döntöttem, hanem mintha valaki mozgatná a nyelvemet.

– Figyelj csak, Kirill.

Ő meg ott áll, lóbálja az utolsó „üreskéi”, és olyan képet vág, mint aki szeretne belemászni.

– Figyelj csak, Kirill – mondom. – És ha lenne egy olyan „üreskéd”, ami tele van?

– Egy teli „üreske”? – ismétli meg a kérdést, és felhúzza a szemöldökét, mintha kínaiul beszélnének hozzá.

– Igen – feleltem. – Ez a te hidromágneses csapdád, vagy hogy is mondják. a hetvenhét b objektum. Csak valamilyen kék folyadék van benne.

Látom, kezd kapcsolni. Rám nézett, hunyorgott, és a szemében, a kutyanedvesség mögött felvillant az értelem fénye, ahogyan ő szereti kifejezni magát.

– Várj csak – mondja. – Tele van? Ugyanilyen, csak tele van?

– Igen.

– Hol?

Kigyógyult az én Kirillem

– Na gyere – mondom erre –, gyújtsunk rá.

Gyorsan bevágta az „üreskéi” a széfbe, rácsapta az ajtót, három és fél fordulattal bezárta, és visszamentünk a laboratóriumba. Egy üres „üreskéért” Ernest négy zöld hasút és némi aprót ad, egy teli „üreskéért” viszont még a bőrt is lehúzhatnám róla, de akár hiszitek, akár nem, erre még csak nem is gondoltam, mert Kirill egész egyszerűen újból élt, ismét olyan lett, mint egy megfeszített húr, négyesével vette a lépcsőket, még rágyújtani se hagyott. Szóval elmeséltem neki mindent: hogy milyen is a dolog, hol található, és hogyan lehet a legkönnyebben hozzáférni. Kirill nyomban előszedte a térképét, megkereste rajta a garázst, rátette az ujját, és aztán rám nézett; tiszta sor, rögtön megértett mindent, de hát mit is lehetett itt nem érteni.

– Rajta! – mondja, s csak úgy ragyog a képe. – Mit tehetünk, menni kell. Akár mindjárt holnap reggel. Kilenckor engedélyt kérek és egy „bárkát”, s tízkor isten segedelmével kimegyünk. Rendben?

– Rendben – felelem –, és ki lesz a harmadik? – Minek harmadik?

– Azt már nem – mondom. – Ez nem piknik a lányokkal. És ha történik veled valami? Ez a Zóna – mondom. – Rendnek kell lenni.

Könnyedén elmosolyodott, vállat vont.

– Ahogy akarod. Te jobban tudod.

Még hogy jobban tudom! Persze nagylelkűsködött, igyekezett a kedvembe járni: a harmadik felesleges, ugorjunk el ketten, senki nem is sejt majd semmit. Csakhogy én tudom, hogy az intézetiek nem járnak kettesben a Zónába. Náluk az a szokás: ketten csinálják, amit kell, a harmadik pedig figyel, és ha később kérdezik, elmondja, mit látott.

– Személy szerint én Austint vinném – mondja Kirill. – De te bizonyára nem akarod. Vagy nincs kifogásod ellene?

– De van – mondom. – Csak Austint ne. Austint majd egy másik alkalommal vidd magaddal.

Austin nem rossz fiú, a bátorság és a gyávaság a kellő arányban keveredik benne, de szerintem már meg van jelölve. Kirillnek ezt nem tudnám megmagyarázni, én azonban látom: azt hiszi magáról az az ember, hogy keresztül-kasul ismeri a Zónát, s ennélfogva hamarosan elpusztul. Hát tessék. De nélkülem.

– Na jó – feleli Kirill.

– Hát Tender?

Tender a másik laboránsa. Rendes fiú, nyugodt természetű.

– Öreg egy kicsit – felelem. – És gyerekei vannak...

– Nem tesz semmit. Már járt a Zónában.

– Rendben – felelem.

– Akkor jöjjön Tender.

Továbbra is ott maradt a térkép mellett, én pedig egyenesen a Borzscsba mentem, mert enni akartam, meg a torkom is kiszáradt.

Na jól van. Megjelenek reggel kilencre, ahogy máskor is szoktam, mutatom a belépőmet; az átjáróban azonban az az égimeszelő őrmester az ügyeletes, akit tavaly alaposan helybenhagytam, amikor részegen Gutát molesztálta.

– Üdv! – mondja nekem, – Már az egész intézetben keresnek, Vörös... Szép udvariasan félbeszakítom:

– Neked én nem vagyok Vörös. Te ne akarj velem haverkodni, te svéd égimeszelő. – Istenem, Vörös! – mondja csodálkozva. – Hisz mindenki így szólít!

A Zóna előtt mindig olyan vagyok, mint akit felhúztak, s ráadásul józan – megragadom a kardszíját, és alaposan részletezve a dolgokat előadom, hogy kiféle-miféle tulajdonképpen, és miért származik a szülőanyjától. Erre köpött egyet, visszaadta az igazolványomat, és udvariaskodás nélkül így szólt:

– Redrick Schuchart – mondta –, azt az utasítást kapta, hogy haladéktalanul jelenjen meg Herczog kapitánynál.

– Hát erről van szó – mondom. – Ez már más.

Magamban pedig azt gondolom: „Hát ez mit jelent már megint? Mi a fenének kellek én Herczog kapitánynak munkaidő alatt?” Jól van, megyek. A második emeleten van a szobája, jó kis szoba, még rács is van az ablakán, akárcsak a rendőrségen. Maga Willy az íróasztalánál ül, a pipáját szopogatja, és valami irományt gépel, a sarokban pedig egy őrmester turkál a vasszekrényben, ez új ember lehet itt, nem ismerem. Nálunk az intézetben több ilyen őrmester van, mint a hadosztálynál, s ráadásul mindegyik olyan jól táplált, pirospozsgás, ezeknek nem kell a Zónába járniuk, és köpnek a világ bajaira.

– Jó napot – mondom.

– Hivatott?

Willy úgy néz rám, mint az üres pontra szokás, odébb tolja az írógépet, egy vaskos dossziét tesz maga elé, és lapozgatni kezd benne.

– Redrick Schuchart? – kérdi.

– Személyesen – felelem, és röhöghetnékem támad, de olyan, hogy minden erőm elhagy. Olyan ideges nevetés kerít hatalmába.

– Mióta dolgozik az intézetben?

– Két éve, ez a harmadik.

– Családi állapota?

– Magányos – felelem.

– Árva vagyok.

Ekkor az őrmesterhez fordul, és szigorúan ráparancsol:

– Lummer őrmester, menjen az irattárba, és hozza fel az ötvenes számú ügyiratot! Willy becsukja a dossziét, és mogorván azt kérdi:

– Már megint elölről kezded?

– Mit?

– Te is tudod, hogy mit. Már megint jött rólad egy anyag. „Hát így állunk” – gondolom.

– És honnan jött az az anyag?

Elkomorult, ingerülten kiverte a pipát a hamutartóba.

– Az nem tartozik rád – feleli. – Régi barátságunk miatt figyelmeztetlek: hagyd abba, egyszer és mindenkorra. – Ha másodszor is elkapnak, nem úszod meg hat hónappal. Az intézetből pedig habozás nélkül és mindörökre kivágnak, megértetted?

– Értem – felelem. – Ezt értem.

De már megint ólmos szemekkel néz rám, az üres pipáját szívja, és a dossziéban lapozgat. Ez azt jelenti, hogy Lummer őrmester visszajött az ötvenes számú ügyirattal.

– Köszönöm, Schuchart – mondja Willy Herczog kapitány, akinek a csúfneve Ártány. – Ez minden, amit tisztázni akartam. Elmehet.

Bementem szépen az öltözőbe, magamra húztam a munkaruhát, rágyújtottam, és egyre azon töröm a fejem: „Honnan fúj a szél? Ha az intézetből, akkor az egész hazugság, itt senki nem tud és nem is tudhat rólam semmit. Ha pedig a rendőrségtől, hát azok is mit tudhatnak a régi ügyeimen kívül? Lehet, hogy a Dög lebukott, ez az alja alak, és hogy magát tisztára mossa, mást akar bemártani. De hiszen most a Dög sem tud rólam semmit.”

Töprengtem, töprengtem, de semmi okosat nem tudtam kisütni, és úgy döntöttem, hogy köpök az egészre. Utoljára három hónappal ezelőtt jártam éjszaka a Zónában, már majdnem az egész szajrét eladtam, és pénzem is alig maradt. Nem értek tetten, és most már hiába is akarnának elkapni, kicsúszom a kezeik közül.

De amikor már a lépcsőn mentem felfelé, hirtelen minden világos lett, de annyira, hogy visszamentem az öltözőbe, leültem, és újból rágyújtottam. Úgy alakult a helyzet, hogy ma lehetetlen a Zónába mennem. És holnap is és holnapután is. Úgy alakult a helyzet, hogy ismét rajta vagyok a kopók listáján, nem feledkeztek meg rólam, vagy ha meg is feledkeztek, valaki megint eszükbe juttatott.

És most már az sem fontos, hogy kicsoda. Nincs az a „vadász” – hacsak nem hibbant meg teljesen –, aki a Zóna közelébe megy, ha tudja, hogy figyelik. A legsötétebb sarokba kellene most húzódnom. Miféle Zónáról lehet itt szó? Legalább egy hónapig. Mi a fenének varrjam magam egy becsületes laboráns nyakába?

Töviről hegyire átgondoltam mindent, és még valamilyen megkönnyebbülésfélét is éreztem, hogy ma nem kell a Zónába mennem. De hogy lehetne ezt minél tapintatosabban közölni Kirillel?

Egyenesen megmondtam neki:

– Nem megyek a Zónába. Milyen utasításaid vannak?

Először persze csak úgy meresztette rám a szemét. Aztán, úgy látszik, Kezdett kapiskálni valamit: megfogta a könyökömet, bevezetett a szobájába, leültetett az asztalhoz, ő maga is leereszkedett mellém az ablakpárkányra. Rágyújtottunk. Hallgattunk. Aztán óvatosan faggatni kezdett:

– Történt valami, Red? Mit lehet erre felelni?

– Nem – mondom –, nem történt semmi. Tegnap egy húszast vesztettem pókeren; jól játszik az a Nunan, nagy gazember.

– Várj csak – feleli ő erre. – Meggondoltad magad? Ekkor már sóhajtoztam az erőfeszítéstől.

– Nem tehetem – sziszegtem a fogaim között. – Nem mehetek, érted? Az imént Herczog h ívatott.

Kirill megenyhült. Most megint olyan szerencsétlenül festett, a szeme megint olyan lett, mint egy beteg pudlié. Görcsösen sóhajtott egyet, új cigarettára gyújtott a csikkről, és halkan azt mondta:

– Hihetsz nekem, Red, én senkinek nem szóltam egy szót sem. – Ugyan már – felelem neki. – Azt hiszed, rólad van szó?

– Még Tendernek sem szóltam. Kiállítottam a kilépőjét, de őt magát meg sem kérdeztem, akar-e jönni, vagy sem.

Hallgatok, szívom a cigarettát. A fenébe is, ez az ember semmit sem ért. – És Herczog mit mondott?

– Semmi különöset – felelem. – Valaki beköpött valamit rólam, ennyi az egész.

Olyan különösen nézett rám, leugrott az ablakpárkányról, és járkálni kezdett fel s alá a szobában. Ide-oda futkos, én meg ülök, eregetem a füstöt, és hallgatok. Persze sajnálom, szinte kínos, hogy ilyen hülyén alakult az ügy; ezt nevezik úgy, hogy kigyógyítani valakit a melankóliából. De hát ki tehet róla? Én magam. Mézeskalácsot ígértem a gyereknek, de a mézeskalács a ládafiában van, a kulcsot pedig eldugták a mérges bácsik. Hirtelen abbahagyja a futkosást, és valahova félrenézve, félszegen megkérdezi:

– Ide figyelj, Red, mibe kerülne egy ilyen teli „üreske”?

Eleinte nem is értettem, azt gondoltam, arra számít, hogy valahol megveszi, de hát hol lehet ilyet vásárolni, talán az az egyetlen a világon, meg hát nem is lenne rá elegendő pénze: honnan lenne neki, egy külföldi szakembernek – aki ráadásul még orosz is – pénze? De aztán hirtelen, mint a villám, hasított belém: mit gondol ez a piszok alak, talán holmi zöld hasúak miatt verem itt a tüzet? „Ó, te rohadt – gondolom magamban –, minek képzelsz te engem?.” Már-már kinyitottam a számat, hogy elküldjem valahová. De aztán lecsillapodtam. Mert hát valóban, mit is képzeljen rólam? A „vadász” – az „vadász”, minél több zöld hasú kell neki, ezekért a zöld hasúakért teszi kockára az életét. A dolog pedig úgy fest, hogy tegnap kivetettem a horgot, ma elhúzom az orra előtt a csalétket, és felverem az árát.

Ezektől a gondolatoktól teljesen megbénult a nyelvem, ő pedig figyelmesen néz rám, le nem venné a szemét rólam, de a tekintetében nem megvetést Iátok, hanem megértésfélét. És ekkor szép nyugodtan elmagyarázom neki:

– A garázshoz – mondom – még soha senki nem ment engedéllyel. Oda nem vezet kiépített út, ezt magad is tudod. Aztán visszajövünk, és ez a Tender kérkedni kezd majd azzal, hogy mi egyenesen a garázshoz mentünk, felszedtük, ami kellett, és azonnal jöttünk vissza. Mintha a raktárba mennénk. És ebből mindenki megérti, hogy előre tudtuk, miért is megyünk oda. Ez pedig azt jelenti, hogy valaki odairányított bennünket. És hogy hármunk közül ki lehetett – ahhoz már nem kell nagy fantázia érted, hogy ez nekem mit jelent?

Befejeztem mondókámat, néztünk egymás szemébe, és hallgattunk.

Aztán hirtelen összecsapta a tenyerét, megdörzsölte a kezét, és vidáman kijelentette: – Ha nem, hát nem. Én megértelek, Red, és nem is ítéllek el. Egyedül fogok menni. Majd csak sikerül. Nem először.

Kiteregette az ablakpárkányon a térképet, két könyökre támaszkodva föléje hajolt, és mintha az egész jókedve a szemébe költözött volna. Hallom, amint mormog magában: – Százhúsz méter. sőt százhuszonkettő. plusz még néhány a garázsban. Nem,

Tendert nem viszem. Mit gondolsz, Red, érdemes Tendert is vinnem? Mégiscsak két gyereke van.

– Egyedül nem engednek ki. – felelem neki.

– Egyet se félj, kiengednek. – morogja. – Nem tetszenek nekem ezek a teherautók. Tizenhárom éve állnak a szabad ég alatt, és mégis olyanok, mintha vadonatújak lennének. Húsz lépésre meg ott van az a benzinszállító; olyan rozsdás, akár egy rosta, azok meg olyanok, mintha most gördültek volna le a futószalagról. A fene esne ebbe a Zónába!

Felemelte a fejét a térképről, és kinézett az ablakon. Én is kibámultam. Ablakainkon vastag üveg van, ólomhálós, az ablakon túl pedig a Zóna, itt van egy karnyújtásnyira, innen a kilencedik emeletről olyan, mintha a tenyereden tartanád.

Ha ránéz az ember, ugyanolyan, mint más föld. Ugyanúgy süt rá a nap, mint más földekre, olyan, mintha semmi nem változott volna meg, minden olyannak látszik, mint amilyen tizenhárom évvel ezelőtt volt. Ha megboldogult apám ránézne, semmi különöset nem venne észre rajta, még meg is kérdezné: miért nem füstöl ez a gyár, sztrájkolnak, vagy mi a szösz?. Kupacokban áll a sárga meddőkőzet, kanperek csillognak a napon, sínek, a síneken kis mozdony és vagonok. Egyszóval ipari tájkép. Csak emberek nincsenek. Sem élők, sem holtak. Itt látható a garázs is: hosszú szürke tető, a kapuja tárva-nyitva, az aszfaltozott úton pedig teherautók állnak. Tizenhárom éve állnak ott, és nem történik velük semmi. Ments isten, hogy két kocsi közé bemássz, ki kell kerülni őket. van ott egy repedés az aszfalton, hacsak azóta nem verte fel a gaz. Százhuszonkét méter– de vajon honnantól számolja? Aha, valószínűleg a legszélső oszloptól. Valóban, onnan nem is több. Mégiscsak előrelépnek a szemüvegesek. Na nézd csak, egészen a földkupacig kiépítették az utat, és méghozzá milyen ügyesen! Itt van az árok, ahol a Csiga odaveszett, mindössze kétméternyire az útjuktól. Pedig mondta a Csontos a Csigának: „Te hülye, maradj minél messzebb az árkoktól, mert különben még eltemetni sem lesz mit.”

Mintha előre látta volna: nincs mit eltemetni. A Zónául bizony így van: ha szajréval térsz vissza – az csoda; ha élve térsz vissza – az siker; észminden egyéb – végzet, vaksors.

Ekkor Kirillre pillantottam, és látom: a szeme sarkából engem figyel. És az arca olyan, hogy egy pillanat alatt megint átéltem mindent. A fene egye meg őket mind egy szálig – gondoltam magamban –, végtére is mit tehetnek velem? Kirill megtehette volna, hogy semmit sem mond, mégis így szólt:

– Schuchart laboráns, hivatalos, hangsúlyozom, hivatalos forrásokból értesültem, hogy a garázs átvizsgálása nagyon hasznos lenne a tudomány számára. Elhangzott egy olyan javaslat, hogy vizsgáljuk át a garázst. Prémiumot biztosítok. – És mosolyog, mint a májusi rózsa.

– Miféle hivatalos forrásokból? – kérdem, és én is úgy mosolygok rá, mint egy bolond. – Bizalmas forrásokból – feleli erre ő. – Nem közölhetem magával. – Nem mosolygott, mogorván nézett. – Mondjuk, Dulgass doktortól.

– Á – mondom én –, Dulgass doktortól. De hát miféle Dulgasstól? – Sam Dulgasstól – feleli kimérten. – Tavaly meghalt.

A hideg futkározott a hátamon. Még csak ez hiányzott! Ki beszél egy ilyen út előtt ezekről a dolgokról? Ezek a szemüvegesek fafejűek, semmit nem értenek. Elnyomtam a csikket a hamutartóban, és azt mondom:

– Rendben van. Hol van most ez a te Tendered? Sokáig kell még várni rá?

Egyszóval erről a témáról több szót nem ejtettünk. Kirill telefonált az állomásra, igényelt egy „repülő bárkát”, én meg fogtam a térképet, és megnéztem, mi mindent rajzoltak bele. Jól van megrajzolva, szó se róla. Fotográfiai módszerrel, a magasból készült, jó nagyításban. Még a garázs kapuja mellett hányódó abroncs bordázata is látszik.

Ha a magunkfajta „vadásznak” lenne ilyen térképe. egyébként a fene se venné hasznát éjjel, amikor a saját kezét sem látja az ember.

Ekkor Tender is megjelent. Vörösen, kifulladva. Megbetegedett a kislánya, orvos után szaladgált. Elnézést kért a késésért. Nahát, mi szép ajándékkal vártuk – indulás a Zónába. Az első pillanatban még szuszogni is elfelejtett a szerencsétlen. „Hogyhogy a Zónába? – kérdi. – Mért pont én?” De amikor a dupla prémiumról hallott, és arról, hogy Red Schuchart is megy, magához tért, és újból szuszogni kezdett.

Egyszóval lementünk a „budoárba”, Kirill az engedélyek után rohangált, bemutattuk őket még egy őrmesternek, aztán ez az őrmester kiadott nekünk egy-egy munkaruhát. Ez aztán hasznos dolog. Ha piros színét át lehetne festeni egy megfelelő más színre – bármelyik „vadász” szemrebbenés nélkül ötszáz pénzt is adna érte.

Már rég megfogadtam, hogy ügyeskedem egy kicsit, és feltétlenül leakasztok egyet. Első pillantásra semmi különös nincs rajta, úgy néz ki, mint egy búváröltözék, és a sisakja is olyan, mint a búvároké, nagy ablakkal az elején. Vagyis nem annyira búvárruhára, mint inkább a lökhajtásos pilóták vagy mondjuk, az űrhajósok öltözékéhez hasonlít.

Könnyű, kényelmes, sehol sem szorít, és a hőség sem kínoz benne. Ilyen ruhában akár tűzbe is mehet az ember, és semmilyen gáz nem hatol át rajta. Még a golyó – azt beszélik –, még az sem üti át. Persze a tűz is, a gáz is meg a golyó is – mind földi, emberi dolgok. A Zónában semmi ilyesmi nincs, a Zónában mindettől nem kell tartani. Bizony, mit szépítgessük a dolgot, ezekben a munkaruhákban is meghalnak ott az emberek. Más lapra tartozik, hogy enélkül bizonyára még többen halnának meg. A „csípős pihékkel” szemben például ezek a munkaruhák százszázalékos védelmet nyújtanak. Vagy az „ördögkáposztával” szemben. Na, jól van.

Magunkra húztuk a munkaruhát, átraktam a csavarokat a zacskóból a zsebembe, és az intézet udvarán át indultunk a Zóna felé. Nálunk így szokás, hogy mindenki lássa: Iám csak, itt mennek a tudomány hősei, hogy az emberiség, a tudás és a szentlélek nevében feláldozzák életüket, ámen. És valóban – mindegyik ablakban, egészen a tizenötödik emeletig ott tolonganak, épp csak a zsebkendőikkel nem integetnek, és a zenekar hiányzik.

– Lépés igazodj! – mondom Tendernek. – Hasat behúzni, trotyli-brigád. A hálás emberiség nem felejt majd el bennünket.

Rám néz, és látom rajta, hogy nincs valami fényes hangulatban. De igaza is van, nincs ezen mit viccelni. De amikor a Zónába indul az ember, akkor két dolgot csináljon: vagy sírjon, vagy nevessen – én viszont születésem óta nem sírtam. Kirillre néztem. Egész jól tartja magát, csak az ajka mozog, mintha imádkozna.

– Imádkozol? – kérdem. – Imádkozz csak – mondom –, imádkozz! Minél beljebb hatolsz a Zónába, annál közelebb kerülsz az éghez.

– Mi van? – kérdi.

– Imádkozz! – kiáltom. – A „vadászokat” soron kívül engedik be a mennyországba! De hirtelen elmosolyodott, és jól hátba vágott: „Ne félj, velem nem érhet semmi baj, vagy ha ér is, egyszer halunk meg!” Becsszavamra, mulatságos alak.

Leadtuk a kilépőnket az utolsó tisztnek is – ez alkalommal kivételesen egy hadnagy volt –, ismerem, az apja sírkövekkel kereskedik Rakspolléban; a „repülő bárka” már itt is van, idehozták a fiúk az állomásról, és pontosan a kijárat elé állították. Mindenki itt volt: a „mentők”, a tűzoltók és a mi jeles csapatunk, a rettenthetetlen társaság – egy rakás jóllakott naplopó a helikoptereivel. Akár ne is lássam őket.

Felmentünk a „bárkára”. Kirill a kormányhoz állt, azt mondja nekem: – Na, Red, vezényelj!

Én minden sietség nélkül lehúztam a cipzárat a mellemen, előszedtem a zsebemből egy üveget, jó alaposan meghúztam, visszatekertem a tetejét, és visszadugtam az üveget a helyére. Enélkül tehetetlen vagyok. Mindketten engem néznek és várnak.

– Na, szóval – mondom. – Benneteket nem kínállak, mert először megyek veletek, és nem tudom, hogyan hat rátok az alkohol. A következőkhöz tartsátok magatokat. Bármit is mondok, ti nyomban és maradéktalanul teljesítitek. Ha valaki késlekedik, vagy elkezd nekem kérdéseket feltenni, én ütni-vágni fogok, ahol csak érem, előre is elnézést kérek. Például, ha neked, Tender úr, megparancsolom, hogy állj kézre, és úgy sétafikálj, akkor te, Tender úr, abban a szent pillanatban köteles vagy felemelni azt a széles hátsódat és teljesíteni, amit parancsoltam. Ha nem teljesíted, lehet, hogy soha többé nem látod viszont a beteg kislányodat. Értetted? Én viszont gondoskodom róla, hogy viszontlásd.

– A legfontosabb, hogy te, Red, ne felejts el parancsot adni – szipog Tender, és vörös a feje, izzad, és az ajkát harapdálja. – Én akár a fogaimon is járok, ha kell, nem hogy a kezemen. Nem vagyok újonc.

– Nekem mindketten újoncok vagytok – felelem. – Parancsot adni nem felejtek el, légy nyugodt. Egyébként tudsz „bárkát” vezetni?

– Tud – mondja Kirill. – Jól vezet.

– Akkor jó – mondom. – Hát. isten nevében. Leengedni az arcvédőket! Lassan előre az oszlopok mentén, magasság három méter! A huszonhetedik oszlopnál megállunk.

Kirill három méter magasságba emelte a „bárkát”, és szép lassan előreindult, én pedig észrevétlenül hátrafordítottam a fejem, és a bal vállam fölött szép csendesen köptem egyet. Látom, a mentőosztag gárdistái már bemásztak a helikopterekbe, a tűzoltók tiszteletük jeléül felálltak, a hadnagy az átjáróban, az a hülye tiszteleg, és mindannyiuk feje felett egy már megfakult hatalmas plakát: „Isten hozta önöket, jövevény urak!” Tender már éppen készülődött, hogy visszaintegessen nekik, de én úgy oldalba böktem, hogy nyomban kirepültek a fejéből az ilyesfajta ötletek. „Majd megmutatom én neked, az hiányzik, hogy búcsúzkodni kezdj!”

Úsztunk.

Tőlünk jobbra volt az intézet, balra a pestis-negyed, mi pedig úsztunk egyik oszloptól a másikig, pontosan az utca közepén. Ó, milyen régen nem járt senki – sem gyalog, sem járművön – ezen az utcán! Az aszfalt összevissza repedezett, a repedéseket benőtte a fű, ez még emberi fű volt, a mi füvünk. De a bal kéz felőli járdán már fekete gyom nőtt, és ezen a fekete gyomon látszott, hogy a Zóna milyen élesen elkülöníti magát: az úttest mellett mintha kaszával vágták volna le a fekete gyomot. Nem, nem, ezek a jövevények mégiscsak rendszerető alakok. Hiszen még a „csípős pihe” is alig-alig került ki a Zónából a mi felünkre, bár úgy nézett ki, mintha a szél csak úgy hordta volna.

A Pestis-negyedben a házakról lehullott a vakolat, holt házak ezek, bár az ablaküvegek majdnem mindenütt épségben megmaradtak, csak piszkosak, és ezért tűnnek vaknak. Éjszaka azonban, amikor ott mászol el mellettük, nagyon is jól látszik, hogy belül világít valami, mintha spiritusz égne, olyan kékes lángnyelvecskékkel. Ez a „boszorkánykocsonya”, ami a pincékből tör fel. De ha csak így nézed, olyan az egész, mint egy lakónegyed, a házak olyanok, mint más házak, persze tatarozni kellene őket, de semmi különös nincs rajtuk, csak embereket nem látni. Ebben a kőházban élt többek között a számtantanárunk, csúfnevén Vessző. Unalmas alak volt és peches ember, ráadásul a második felesége épp a Látogatás előtt hagyta el; a lánya szemén meg hályog volt, emlékszem, mindig addig csúfoltuk, amíg sírva nem fakadt. Amikor kitört a pánik, a többiekkel együtt ő is egészen a hídig futott ebből a negyedből, egyetlen szál fehérneműben – hat kilométert, lélekszakadva. Aztán sokáig beteg volt, pestises, lejött róla a bőr, a körmei leváltak. Majdnem mindenki, aki ebben a negyedben lakott, elkapta, ezért is nevezték el Pestisnegyednek. Amabban a három kerületben pedig megvakultak az emberek. Most ezeket Első Vak, Második Vak, Harmadik Vak negyednek nevezik. Nem vakultak meg teljesen, hanem valamiféle farkasvakságot kaptak. Egyébként azt mesélik, hogy nem fénytő! vakultak meg, bár ilyen is volt, amint hírlik, hanem az erős dörgéstől.

Azt mondják, olyan erővel dörgött, hogy nyomban megvakultak. Az orvosok pedig egyre csak azt hajtogatják: ez lehetetlen, emlékezzenek csak vissza jobban – de nem, azok egyre csak a magukét fújják: az erős dörgéstől vakultak meg. Rajtuk kívül azonban senki nem hallott semmit.

Igen, mintha mi sem történt volna. Itt áll az üvegkioszk is, épen, egészben. A kapuban gyerekkocsi, még a rajta tevő fehérnemű is mintha tiszta lenne. Csak antennák kerültek rá – valamilyen faháncsszerű szálak nőtték be. A mi szemüvegeseink régen fenik már a fogukat ezekre az antennákra: bizony nem lenne érdektelen, ha szemügyre vehetnék, mi is ez a háncsszerűség – sehol máshol nincs ilyen, csak a Pestis-negyedben, és itt is csak az antennákon. És ami a legfontosabb: csak itt, mellettünk, épp az ablakok alatt. Tavaly azt találták ki, hogy helikopterről acélkötélen leengedtek egy horgonyt, és beleakasztották az egyik ilyen háncsszerűségbe. Alighogy meghúzták – hirtelen ssss! – látjuk ám, hogy az antenna füstöl, a horgony füstöl, és maga a kötél is füstölni kezd, de nem egyszerűen csak füstöl, hanem olyan maró sistergéssel, akár egy csörgőkígyó. Nahát a pilóta, nemhiába hadnagy, rögtön kapcsolt, kidobta a kötelet, és elszelelt.

Itt van az az acélkötél is, itt csüng a föld fölött, majdnem a földig ér, és az egészet benőtte a háncs.

Így úsztunk szép könnyedén, egészen az utca végéig, a kanyarig. Kirill rámnéz: beforduljunk?

Intettem neki: a lehető leglassabban. Befordult a „bárkánk”, és a legkisebb sebességgel megindult az utolsó emberi nyomok felett. Egyre közelebb és közelebb került a járda, „bárkánk” árnyéka már a gazra vetődött. Kész. Itt a Zóna. És nyomban a hideg kezd futkározni az ember hátán. Minden alkalommal ezt érzem, de mindmáig nem tudom, hogy vajon a Zóna fogadja így a látogatókat, vagy a „vadász” idegei borzolódnak fel. Minden alkalommal elhatározom: ha visszatérek, megkérdem, hogy mások is éreznek-e ilyesmit vagy sem – és minden alkalommal elfelejtem.

Na, jól van, szép lassan végigcsúszunk az egykori konyhakertek fölött, a hajtómű egyenletesen zúg a lábunk alatt. És ekkor az én Tenderem nem bírta tovább. Az első oszlophoz sem értünk még, amikor fecsegni kezdett. Úgy, ahogy általában az újoncok fecsegnek a Zónában: a fogai egymáshoz koccannak, a szívverése kihagy, ezt viszont szégyelli, és nem tudja türtőztetni magát. Olyan ez szerintem, mint a hasmenés, az embertől teljesen független, egyre csak jön és jön. És mi mindent össze nem hordanak! Hol a tájért lelkesedik, hol pedig a jövevényeket illetően kezdi fejtegetni saját elképzeléseit, hol pedig olyasvalamit, ami egyáltalán nem is tartozik ide – mint ahogy most Tender teszi, az új öltönyéről locsog, és már nem tudja abbahagyni. Hogy mennyit fizetett érte, hogy milyen vékony gyapjú az anyaga, hogyan cserélte ki a szabó a gombokat.

– Hallgass el – mondom.

Szomorkásan rám nézett, megnyalta az ajkát, és újból rákezdte: mennyi selyem ment rá a bélésre. És már a konyhakerteket is elhagytuk, alattunk már az agyagos puszta, ahol régen a városi szemétlerakodó volt, és úgy érzem, mintha itt szellő fújdogálna. Csakhogy semmiféle szél nem volt, de itt hirtelen mintha fújna, porgomolyok futkároznak, és mintha hallanék is valamit.

– Kuss, nyavalyás! – mondom Tendernek.

Nem, sehogyan sem tudja abbahagyni. Most a lószőrrőf darál. Hát akkor elnézést. – Állj – mondom Kirillnek.

Nyomban fékez. Jók a reflexei, ez igen. A vállánál fogva megragadom Tendert, magam felé fordítom, és lendületből ráhúzok egyet a tenyeremmel az arcvédőjére. Beleverte szegényke az orrát az üvegbe, behunyta a szemét, és elhallgatott. És amint elhallgatott, hallom: „Trrr. trrr. trrrr.” Kirill rám néz, a fogát összeszorítja, a szája szorosra zárva. A kezemmel mutatom neki – állj meg, állj már meg az isten szerelmére, ne mozdulj! De hisz ő is hallja ezt a recsegést és mint minden újonc, ő is azt érzi, hogy cselekednie kell, csinálnia kell valamit.

– Hátramenet? – suttogja.

Én csak elkeseredetten csóválom a fejem, az öklömet rázom közvetlenül a sisakja előtt: hallgass már, az isten megáldjon! Ó, az anyád! Ezekkel a szemüvegesekkel soha nem tudod, hova is nézz: hol a mezőre kell figyelned, hol pedig rájuk. És most egyszerűen mindent elfelejtettem.

A régi szemétkupac fölött, az üvegtörmelék és a különböző rongyok fölött végigkúszott valamilyen remegésféle, mint ahogy délben a forró levegő megremeg a vastető felett, átbukott a kupacon, és továbbment, tovább, tovább, pontosan az oszlop mellett, keresztezte utunkat, az út felett megtorpant, ott állt egy fél másodpercig – vagy csak nekem rémlett úgy? – aztán eltűnt a mezőn, a bokrok mögött, az agyagos kerítések mögött, ott, a régi autótemetőnél.

Ezek is tudták, hogy hová kell az utat építeni: a mélyedésekbe! De hát én is jó kis alak vagyok, hová tettem a szememet, amikor a térképüket dicsértem!

– Lassan előre – mondom Kirillnek. – Mi volt ez?

– A fene tudja. Volt nincs, hála istennek, hogy eltűnt. És kapcsold ki magad. Te most nem ember vagy, érted? Te most gép vagy, az én karom.

Ekkor azonban észbe kaptam, hogy engem is kezd hatalmába keríteni valami szómenésféle.

– Elég volt – mondom. – Egy szót se többet!

A szellő mintha elült volna, köröskörül semmiféle buta zaj nem hallatszik, csak a gép motorja zúg nyugodtan, szinte álmosan. Körülöttünk süt a nap, hőség van. a garázs fölött délibáb. Úgy tetszik, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, egymás után úsznak el mellettünk az oszlopok. Tender hallgat, Kirill is hallgat. Semmi vész, fiúk, a Zónában is lélegezhet az ember, ha ügyes. És íme, itt a huszonhetedik oszlop – egy vaspózna, rajta piros kör, közepén a 27-es számmal. Kirill rám nézett, intettem neki, és a „bárka” megállt.

Hátravan még a feketeleves. Most a teljes nyugalom a legfontosabb. Nem kell sehová sietnünk, szél sincs, a látási viszonyok jók, minden olyan közel van, mintha a tenyerünkön tartanánk. Itt húzódik az árok, ahol a Csiga otthagyta a fogát – valami tarka dolog látszik ott, talán az ő rongya. Ócska alak volt, isten nyugosztalja, kapzsi, buta, piszkos, csak az ilyenek szűrik össze a levet a Döggel, az ilyeneket a Dög már messziről megismeri és lerohanja. Általában azonban a Zóna nem kérdi, rossz voltál vagy jó; de köszönettel tartozunk neked, mert mint kiderült, te, Csiga, hülye voltál ugyan, még az igazi nevedre sem emlékszik senki, de az okos embereknek megmutattad, hová nem szabad lépniük. Hát így. Persze az lenne a legjobb, ha kijutnánk az aszfaltútra. Az aszfalt egyenletes, ott minden sokkal jobban kivehető, és az a repedés rajta, már az is ismerős. Csak ezek a kis halmok nem tetszenek nekem. Ha egyenesen az aszfaltúthoz mennénk, éppen ezek között kellene elhaladnunk. Úgy állnak, mintha gúnyosan mosolyognának és várnának. Nem, nem megyek el köztetek. A „vadász” második parancsolata: akár balra, akár jobbra, de százlépésnyi távolságban tiszta legyen a terep. Ezen a bal oldali dudoron azonban keresztül lehet bukni. Igaz, nem tudom, mi van ott mögötte. A térkép szerint állítólag semmi, de hát ki hisz a térképeknek?.

– Figyelj csak, Red – suttogja Kirill. – Ne ugorjunk egyet? Húsz métert magasba, és aztán nyomban lefelé, és már ott is vagyunk a garázsnál, hm?

– Hallgass, te hülye – mondom. – Ne zavarj, hallgass. Még hogy felfelé. És ha ott a húszméteres magasságban véged van? Még a csontjaidat sem szedik össze. Vagy ha előbukkan valahonnan a „szúnyoglegelő”, akkor nemcsak hogy a csontjaid sem maradnak meg, de még egy kis nedves folt sem. Jaj, ezek a hazardőrök, nem bírnak magukkal, gyerünk, ugorjunk. Hogy miképpen jutunk el a dudorig, az világos, ott pedig leállunk, körülnézünk.

Bedugtam a zsebembe a kezem, és előszedtem egy maréknyi csavart. Megmutattam őket Kirillnek, és azt mondtam:

– Ismered a Hüvelyk Matyit? Tanultátok az iskolában? Hát most minden fordítva lesz. Nézd csak! – És ledobtam az első csavart. Közelre dobtam, ahogy kell. Vagy tízméternyire. A csavar normálisan ért földet. – Láttad? – ha és? – mondja erre.

– Nem „na és”, hanem azt kérdem, hogy láttad-e? – Láttam.

– Most a lehető leglassabban kormányozd a „bárkát” ehhez a csavarhoz, és kétlépésnyire tőle, anélkül, hogy odamennél, állj meg. Érted?

– Értem. A gravikoncentrátumokat keresed?

– Azt keresem, amit kell. Várj, ledobok még egyet. Figyeld, hová esik, és le ne vedd róla többé a szemed. Eldobtam még egy csavart. Ez is ugyanolyan szabályosan ment, mint a másik, s az első mellé esett le.

– Gyerünk! – mondom.

Elindította a „bárkát”. Az arca nyugodt lett, szinte felderült; úgy látszik, megértette. Ezek a szemüvegesek mind ilyenek. Számukra az a legfontosabb, hogy valamilyen nevet találjanak a dolognak. Amíg nem jönnek rá, még rájuk nézni is rossz, a hülyék hülyéi. De amint kiagyalnak valamilyen gravikoncentrátort – akkor mindent megértenek, és nyomban könnyebb a lelkük.

Elhagytuk az első csavart, a másodikat, a harmadikat. Tender sóhajtozik, egyik lábáról a másikra áll, és jó nagyokat ásít az idegességtót, amolyan kutyanyüszítéssel – elbágyadt szegényke. Semmi vész, ez csak hasznára válik. Lemegy róla öt kiló, jobb ez minden fogyó kúránál. Ledobtam a negyedik csavart is. Valahogy nem úgy esett.

Nem tudnám megmagyarázni, mi az oka, de érzem, hogy nem úgy, és megragadom Kirill karját.

– Állj! – mondom. – Egy tapodtat se tovább.

Fogtam az ötödik csavart, és magasabbra és messzebbre dobtam. Itt van, ez a „szúnyoglegelő”. A csavar felfelé még normálisan szállt, és úgy látszott, hogy lefelé is normálisan megy, de félúton mintha valaki odébb lökte volna, de úgy, hogy azután eltűnt a szemünk elől, akárha iszapba esett volna.

– Láttad? – suttogom.

– Csak moziban – mondja, és egész testével előrehajol, épp hogy ki nem esik a „bárkából”. – Dobj oda még egyet, jó?

Nevetséges! Egyet! Azzal az eggyel talán mész valamire? Eh, tudomány!... Na, jól van. Odahajigáltam még vagy nyolc csavart, amíg a tisztás foltját körbe nem jelöltem. Az igazat megvallva, hét is elegendő lett volna, de egyet kimondottan az ő kedvéért dobtam oda, egyenesén a közepébe, – hadd gyönyörködjön a koncentrátumában. Úgy huppant a talajba, mintha nem is csavar, hanem egy ötpudos súly zuhant volna le. Leesett – és csak egy lyuk maradt az agyagban. Kirill szinte nyögött a gyönyörűségtől.

– Na, jól van – mondom. – Szórakoztunk egy kicsit, elég volt. Ide nézz. Kijelölöm az átjárót, le ne vedd róla a szemed.

Röviden szólva kikerültük a „szúnyoglegelőt”, és felemelkedtünk a dombocskára. Ez a dombocska... A mai napig észre sem vettem. Igen. Ott lógtunk a domb fölött, az aszfaltot akár kézzel is elérhetnénk, talán húszlépésnyire van tőlünk. A hely igen tiszta, minden kis fűszál, minden kis repedés látszik. Úgy tűnik, hogy minden a legnagyobb rendben. Dobd le a csavar, és isten nevében.

De képtelen vagyok ledobni.

Magam sem értem, mi történt velem, hogy nem tudom rászánni magam a csavar ledobására.

– Na, mi van? – kérdi Kirill. – Miért állunk?

– Várj – mondom neki. – Hallgass már el, az isten szerelmére!

Most, gondolom, most ledobom, aztán szép nyugodtan átmegyünk, mintha zsíron csúsznánk, meg se rezdül a fű, fél perc az egész, ott pedig már az aszfalt van. És ekkor hirtelen elönt a verejték! Még a szemem is tele lett, és már azt is tudom, hogy nem fogom odadobni a csavart. Balra akár kettőt is. Bár az út arrafelé hosszabb, és még köveket is Iátok arra, mégis oda akarom dobni, előre viszont semmi pénzért. És a végén bal felé dobtam. Kirill nem szólt semmit, odakormányozta a „bárkát”, a csavarhoz vitte, és csak ekkor nézett rám. És úgy látszik, az arckifejezésem nem volt valami biztató, mert nyomban elfordította rólam a tekintetét.

– Semmi vész – mondom neki. – Kerülő úton hamarabb. – És ledobtam az utolsó csavart az aszfaltra.

Azután már egyszerű volt. Megtaláltam a repedést, egészen tiszta maradt, semmilyen vacak nem nőtte be, a színe sem változott meg, csak néztem, és csendben örvendeztem. És ez a repedés elvezetett bennünket a garázs ajtajáig, sokkal biztosabban, mint az oszlopok.

Meghagytam Kirillnek, hogy másfél méternyire ereszkedjen le, hasra feküdtem, és benéztem a nyitott kapun. Eleinte a nap miatt semmit sem láttam. Aztán hozzászokott a szemem a félhomályhoz, és ekkor úgy láttam, hogy a garázsban szinte semmi sem változott. A gödörnél ugyanúgy állt a billenőautó, épségben, egyetlen folt, egyetlen lyuk sincs rajta, a cementpadlón körülötte minden ugyanúgy van, mint régen – talán azért, mert a gödörben kevés „boszorkánykocsonya” gyűlt össze, és azóta egyetlen egyszer sem löttyent ki belőle. Csak egyetlenegy dolog nem tetszett nekem: a garázs legmélyén, ahol a tartálykocsik állnak, valami ezüstösen csillog. Azelőtt ez nem volt. Rendben van, ha csillog, hát csillog, emiatt csak nem fogunk visszafordulni. Hiszen nem feltűnően csillog, csak épp hogy, egészen kicsit s megnyugtatóan, mondhatni otthonosan. Felemelkedtem, leporoltam a hasamat, és körülnéztem. Ott állnak a teherautók is a placcon, valóban, mintha teljesen újak lennének; azóta, hogy legutóbb itt jártam, szerintem még újabbak lettek, a benzintartály pedig, szegény, teljesen megrozsdásodott, hamarosan darabokra hullik. Itt kallódik az a tető is, ami be van jelölve a térképünkön.

Nem tetszett nekem ez a tető. Az árnyéka olyan abnormis volt. A nap a hátunk mögött ragyogott, az árnyék pedig mintha felénk mutatott volna. Na, sebaj, még odébb van, dolgozni azért lehet. Mégis, mi lehet az, ami ott olyan ezüstösen csillog? Vagy csak képzelődöm? Jó lenne most rágyújtani, leülni szép csendesen és gondolkozni – miért csillog az a valami a tartályok fölött, és miért nem csillog mellettük. miért ilyen ennek a tetőnek az árnyéka?. A Dög mesélt valamit az árnyékról, valami egész vad dolgot, de teljesen veszélytelent. Itt az árnyékokkal megesik ilyesmi. Mégis, mi lehet az, ami olyan ezüstösen csillog? Pontosan olyan, mint a pókháló az erdőben a fákon. Miféle pók szőhette ezt? Én még egyszer sem láttam a Zónában pókokat vagy bogarakat. És ami a legrosszabb, az én „üreskéin” kétlépésnyire van ettől a tartálytól. Már akkor el kellett volna húznom, most semmi gondom nem lenne. De olyan rettenetesen nehéz az a vacak, hiszen tele van – felemelni még csak felemelem valahogy, de a hátamon cipelni, ráadásul éjszaka és négykézláb. Aki soha nem cipelt még ilyen „üreskét”, az próbálja meg, pontosan olyan, mintha egy pud vizet kellene vödör nélkül elhordania. Menjünk vagy sem? Menni kell. Jó lenne inni egyet. Tenderhez fordultam, és azt mondtam neki:

– Kirillel most bemegyünk a garázsba. Te itt maradsz a kormánynál. De a parancsom nélkül hozzá nem nyúlsz, bármi történjen is. Még akkor sem, ha a föld megindul alattad. Ha begyulladsz, rád találok a túlvilágon.

Komolyan bólintott: „nem fogok begyulladni”. Az orra, akár egy érett szilva, jó alaposan beverhette az előbb... Ekkor szép óvatosan leengedtem a hágcsókat, még egy pillantást vetettem arra az ezüstös csillogásra, intettem Kirillnek, és kezdtem leereszkedni. Leálltam az aszfaltra, s vártam, amíg ő is leereszkedik a másik hágcsón.

– Ne siess – mondom neki. – Ne siess. Minél kisebb port kavarj.

Ott állunk az aszfalton, a „bárka” mellettünk himbálódzik, lábunk alatt rezeg a hágcsó. Tender kidugta a kobakját a korláton, bennünket néz, a szemében keserűség. Menni kell. Azt mondom Kirillnek:

– Mögöttem gyere, a nyomomban, két lépés távolságra mögöttem, a hátamat nézd, ne bámészkodj.

És elindultam. A küszöbön megálltam, szétnéztem. Mennyivel egyszerűbb nappal dolgozni, mint éjszaka. Emlékszem, hogy feküdtem itt, éppen ezen a küszöbön. Sötét van, mint a néger gyomrában, a gödörből a „boszorkánykocsonya” öltögeti nyelvecskéit, melyek kékek, akár a spirituszláng, és ami kellemetlen – semmit nem világít a nyomorult, sőt, ezektől a lángocskáktól szinte még sötétebb lesz minden. És most – ez az! Szemem hozzászokott a félhomályhoz, minden olyan közel került, mintha a tenyeremen lenne, még a legsötétebb sarkokban is látom a port. És valóban, ott csillog valami, ezüstös színű szálak húzódnak a tartálytól a mennyezet felé – nagyon hasonlít az egész egy pókhálóra. Magam mellé kéne állítanom Kirillt, s megvárni, amíg az ő szeme is hozzászokik a félhomályhoz, meg kellene mutatni neki ezt a pókhálót, megbökdösni ujjal. De én megszoktam, hogy egyedül dolgozom.

Befelé haladtam, egyenesen a tartálykocsik felé. Az „üreske” mellett leguggoltam, ehhez – úgy látszik – nem ér el a pókháló. Megfogtam az egyik végét, és azt mondom Kirillnek:

– Na, fogd, de el ne ejtsd, nehéz.

Ránéztem, és a torkom összeszorult; egyetlen hang sem jött ki rajta. Kiáltani akarok: állj, mondanám, megállj! – de nem tudom! De bizonyára nem is lett volna rá időm, oly gyorsan történt az egész. Kirill átlépett az „üreskén”, háttal a tartályok felé fordult, és egész hátával hozzáért ehhez az ezüstös csillogáshoz. Behunytam a szemem. Minden megdermedt bennem, nem hallok semmit, csak azt, ahogy a pókháló végighasad. Olyan száraz reccsenéssel, mintha egy közönséges pókháló hasadna meg, csak természetesen hangosabban. Ott guggolok csukott szemmel, kezem-lábam nem érzem. Kirill pedig így szál:

– Na, mit vacakolsz? Visszük már? – Vigyük – felelem.

Felemeltük az „üreskét”, oldalazva a kijárathoz cipeltük. Fene nehéz a dög, még kettőnek sem gyerekjáték. Kiértünk a napra, megálltunk a „bárka” mellett. Tender már nyújtotta is felénk a mancsát.

– Gyerünk – mondta Kirill –, egykettő.

– Nem – felelem –, várj. Először letesszük. Letettük.

– Fordulj meg – mondom –, mutasd a hátad.

Egy hang nélkül megfordult. Nézem – nincs a hátán semmi. Nézem innen, nézem onnan, semmi. Ekkor visszafordulok, és megnézem a tartályokat. Ott sincs semmi.

– Figyelj csak – mondom Kirillnek, és egyre csak a tartályokat bámulom. – Te láttad azt a pókhálót?

– Miféle pókhálót? Hol?

– Jól van – mondom. – Kegyes hozzánk a jóisten. – Magamban pedig azt gondolom, hogy egyelőre nem tudni, tényleg az-e. – Na gyerünk.

Felraktuk az „üreskét” a „bárkára”, és a fenekére állítottuk, hogy ne himbálóddzon. Ott állt kéken, újan, tisztán, a napsugarak táncolnak a rézkorongokon, és a sötétkék folyadék sugárban folyik ide-oda közöttük. És most látszik, hogy nem is „üreske” ez, hanem valamilyen edényféle, olyan, mint egy üveg, amelyben kék spiritusz van. Gyönyörködtünk benne, aztán magunk is felmásztunk a „bárkára”, és szó nélkül elindultunk visszafelé.

Micsoda mázlisták ezek a tudósok! Először is nappal dolgoznak. Másodszor csak bejutniuk nehéz a Zónába, a Zónából visszafelé a „bárka” maga is kitalál, van egy olyan berendezése, egy útrögzítő, vagy mi a csoda, amely pontosan ugyanazon az úton vezeti vissza, amelyen odafelé haladt. Úszunk visszafelé, megismétlünk minden manővert, megállunk, lógunk egy keveset a levegőben – és tovább, elhaladunk a csavarjaim fölött, akár össze is lehetne őket szedni és visszatenni a zacskóba.

Útitársaim persze felélénkültek. A fejüket forgatják, félelmükből szinte semmi sem maradt, csupán a kíváncsiság és az öröm, hogy minden szerencsésen alakult. Fecsegni kezdtek. Tender hadonászik és fenyegetőzik, hogy megebédel, és nyomban visszatér a Zónába – lefekteti a garázshoz vezető utat. Kirill viszont megragadta a ruhám ujját, és magyarázni kezdett erről a gravikoncentrátumról, vagyis a „szúnyoglegelőről”. Én persze, igaz, hogy nem azonnal, de lecsillapítottam őket. Szép nyugodtan elmagyaráztam nekik, hogy örömében hány hülye veszett már oda a visszafelé vezető úton.

– Hallgassatok – mondom –, és nézzetek szét, ahogy kell, különben úgy jártok, mint a „Hüvelyk Matyi Lyndon”. Ez hatott. Még csak meg sem kérdezték, hogy mi történt a Hüvelyk Matyi Lyndonnal. Úszunk visszafelé a csendben, nekem meg folyton csak egyvalami jár az eszemben: hogyan fogom letekerni az üveg kupakját. Elképzelem magamban, hogyan nyelem le az első kortyot, de a szemem előtt ott lebeg az a pókháló.

Rövidre fogva, kikeveredtünk a Zónából, a „bárkával” együtt betereltek bennünket a „tetvetlenítőbe”, vagy tudományosabban szólva az egészségügyi hangárba. Háromszor mostak meg forró vízben és háromszor valamilyen lúgosban, besugároztak, beszórtak valamivel, ismét megmostak, aztán megszárítottak, és azt mondták:

– Mehettek, fiúk, szabadok vagytok!

Tender és Kirill elcipelték az „üreskét”. Összefutott a nép, hogy megnézzék – alig lehetett áttörni, és ami jellemző: mindenki csak bámészkodik, és üdvrivalgásokat hallat, de hogy fogják magukat, és segítenének a fáradt embereknek cipelni – erre egyetlen merész vállalkozó sem akadt. Jól van, engem mindez nem érint. Engem most semmi sem érint.

Lehúztam magamról a munkaruhát, egyenest a földre hajítottam – az őrmesterek majd felszedik –, és elindultam a zuhanyozóba, mert tetőtől talpig nedves voltam. Bezárkóztam a fülkébe, előhúztam a flaskát, lecsavartam a kupakját, és úgy rátapadtam, mint a poloska. Ott ülök a kispadon, a térdeim remegnek, a fejem üres, a lelkem üres, s úgy szívom magamba az alkoholt, mint a vizet. Élek. Kiengedett a Zóna. Kiengedett, az aljas. Élek. A szemüvegesek ezt nem érthetik meg. És végigfolynak a könnyek az arcomon – talán az italtól, vagy nem is tudom, mitől. Az utolsó cseppig kiittam az üvegből, én vizes vagyok, az üveg meg száraz. Utolsó kortyra persze nem futotta. Na, sebaj, ezen majd segítünk. Most mindent rendbe fogunk hozni. Élek. Rágyújtottam, üldögélek. Érzem, most már kezd elmúlni.

Eszembe jutott a prémium. Ez nálunk az intézetben elég tiszta ügy. Akár már most is odamehetek, és megkaphatom a borítékot. De az is lehet, hogy ide hozzák, egyenest a zuhanyozóba.

Kezdtem szép lassan levetkőzni. Levettem az órámat – nézem, édes istenem, öt óra néhány percet töltöttünk a Zónában! Öt órát! Szinte beleremegtem. Igen, uraim, a Zónában megáll az idő. Öt óra. Ha pedig azt firtatnánk, hogy a „vadász” számára mennyi az az öt óra? Mint köpni egyet és elkenni. Hát tizenkét órát nem akarsz? Hát két napot, amikor egy éjszaka alatt nem sikerült, egész nap a Zónában fekszel, a pofád a földbe fúrva, és már nem is imádkozol, mintha már félrebeszélnél, és magad sem tudod, holt vagy vagy eleven. és második nap éjjel megcsináltad, amit kell, visszatértél a szajréval a határhoz, de ott géppuskás őrök vannak, akik gyűlölnek, de abban semmi örömüket nem lelik, hogy letartóztatnak, halálosan félnek tőled, hogy megfertőzöd őket, igyekeznek kinyírni, minden ütőkártya az ő kezükben van – aztán mehetsz és bizonygathatod, hogy törvénytelenül nyírtak ki. Tehát ismét arccal a föld felé, imádkozni hajnalig, és aztán megint a sötétedésig, a szajré ott fekszik melletted, de még azt sem tudhatod, hogy tényleg csak simán ott fekszik, vagy esetleg szép csendben megöl. Vagy mint a Csontos Isaac, letévedt az útról, és hajnalban elakadt két árok között, se jobbra, se balra. Két óra hosszat lövöldöztek rá, de képtelenek voltak eltalálni. Két órán keresztül halottnak tettette magát. Hála istennek bevették, és végül elmentek. Később láttam őt – nem ismertem rá, úgy meg volt törve, ahogy csak ember meg lehet.

Letöröltem a könnyeimet, és megeresztettem a vizet. Sokáig mosakodtam. Forró vízzel, aztán hideggel, ismét forróval. Egy egész darab szappant elhasználtam. Aztán megelégeltem. Elzártam a vizet, és hallom: kopognak az ajtón, és Kirill vidáman beordít:

– Hé, „vadász”, mássz ki! Zöld hasúakat hoztam!

Zöld hasúakat – ez aztán pompás! Kinyitottam az ajtót, ott áll Kirill gatyában, vidáman, semmi melankólia, és egy borítékot nyújt felém.

– Nesze – mondja. – A hálás emberiségtől.

– Köpök én a te emberiségedre. Mennyi van benne?

– Kivételesen és a veszélyes körülmények között tanúsított hősies viselkedésedért – a fizetésed duplája.

Igen. Így meg lehet élni. Ha itt nekem minden „üreskéért” dupla fizetést adnának, Ernestet már réges-régen elküldtem volna valahová.

– Na, mi van, meg vagy elégedve? – kérdezi Kirill, s csak úgy ragyog, fülig ér a szája. – Nem rossz – mondom. –

Hát te?

Nem válaszolt. Átölelte a nyakamat, verejtékes melléhez szorított, megölelt, ellökött, és eltűnt a szomszéd fülkében.

– Hé! – kiáltok utána. – Hát Tender? A gatyáját mossa?

– Ugyan! Tendert megrohanták az újságírók, csak látnád, milyen fontos személyiség fett... Olyan kompetenciával adja elő nekik.

– Mivel adja elő? – kérdem. – Kompetenciával.

– Jól van, Sir. Legközelebb majd egy szótárt is magamhoz veszek, Sir. – Ekkor mintha villám csapott volna belém. – Várj csak, Kirill – mondom neki. – Gyere ki egy kicsit.

– De már pucér vagyok – feleli.

– Nyugodtan gyere, nem vagyok én kisasszony.

Kijött. Vállánál fogva megragadtam, megfordítottam. Nem. Csak úgy tűnt. A háta tiszta. Csak az izzadságcsíkok száradtak meg rajta.

– Mit akarsz te állandóan az én hátamtól? – kérdezi.

Belerúgtam hátulról, visszamentem a zuhanyozóba, és magamra zártam az ajtót. Az idegeim, hogy a fene vinné el! Ott is káprázik a szemem, itt is káprázik. A fenébe is az egésszel! Ma leiszom magamat a sárga földig. Richardot kellene megkopasztani, igen! Ámbár ahogy az az alak játszik. Semmilyen kártyával nem lehet rászedni. Én már megpróbáltam átejteni, a kártyákat is kicseréltem az asztal alatt, meg másképpen is...

– Kirill! – kiáltom. – Eljössz ma a Borzscsba?

– Az nem Borzscs, hanem Borscs, hányszor mondjam neked?

– Hagyd el! Az van odaírva, hogy Borzscs. Te csak ne akard a saját elképzeléseidet ránk erőltetni. Szóval eljössz vagy sem? Jó lenne Richardot megkopasztani.

– Nem tudom, Red. Te az egyszerű lelkeddel, ugye, fel sem fogod, milyen dolgot cipeltünk ide.

– Te talán tudod?

– Egyébként én sem. Ez igaz. De most már, először is érthető, hogy mire szolgáltak ezek az „üreskék”, másodszor, ha az egyik ötletem helyesnek bizonyul. írok egy cikket, amit személyesen neked fogok ajánlani: Redrick Schuchartnak, a tiszteletbeli „vadásznak”, hálám és tiszteletem jeléül.

– Mire aztán két évre lesittelnek – felelem.

– Viszont bevonulsz a tudományba. Ezt a dolgot úgy fogják majd hívni, hogy „Schuchart-edények”. Jól hangzik? Amíg így húztuk egymást, felöltöztem. Bedugtam az üres üveget a zsebembe, megszámoltam a pénzt, és elmentem.

– Szerencsés ittmaradást, te bonyolult lélek. Nem válaszolt – nagyon hangosan zubogott a víz.

A folyosón Tender urat látom személyesen, vörös és felfuvalkodott, akár egy pulyka. Körülötte egész tömeg tolong – munkatársak, újságírók és néhány őrmester. (Épp most jöttek az ebédtől, a fogukat piszkálják.) Ő pedig összevissza locsog: „Az a technika, amellyel mi rendelkezünk, szinte százszázalékosan biztosítja a sikert és a biztonságot.” Ekkor észrevett engem, és egy kicsit tartózkodóbb lett a hangja – mosolyog, integet. Na, gondolom magamban, ideje olajra lépni. Szedem a lábam, de nem sikerült. Hallom, hogy a nyomomban vannak.

– Schuchart úr! Schuchart úr! Csak néhány szót a garázsról

– Nincs mondanivalóm – felelem, és futásnak eredek. De ezektől nem lehet meg szabadulni: az egyik balról tartja a mikrofont, a másik jobbról a fényképezőgépét.

– Látott valami különöset a garázsban? Csak két szóval feleljen!

– Nincs mondanivalóm! – mondom, és igyekszem a hátamat fordítani az objektív felé. – A garázs az garázs.

– Köszönöm. Mi a véleménye a turboplatformokról?

– A lehető legjobb – mondom, miközben megcélzom a kijáratot. – Mit gondol a Látogatás céljáról?

– Forduljanak a tudósokhoz – mondom, és hirtelen az ajtó mögött termek. Hallom, hogy kaparásznak. Ekkor azt mondom nekik az ajtón keresztül:

– Melegen ajánlom, hogy faggassák ki Tender urat, mitől olyan az orra, mint a cékla. Ő ezt szerényen elhallgatja, de ez volt a legszórakoztatóbb élményünk.

Hogy megindultak a folyosón! Akár a lovak, istenemre mondom! Vártam egy percet – csend. Kikukucskáltam – sehol senki. És fütyörészve elindultam. Lementem az átjáróba, odaadtam az égimeszelőnek a kilépőt, s látom ám, hogy tiszteleg. A nap hősének.

– Pihenj! Meg vagyok elégedve magával – mondom.

Ő meg úgy vigyorog erre, mintha ki tudja, milyen bókot mondtam volna neki.

– Hát Vörös, te igazán jó fej vagy – mondja. – Büszke vagyok rá, hogy ismerlek.

– Miért? – kérdem tőle. – Lesz mit mesélni otthon, Svédországban a lányoknak? – Még kérded? – mondja.

Hiába. Rendes fiú. Bár őszintén szólva én az ilyen magasakat és pirospozsgásakat nem kedvelem. A lányok majd az eszüket vesztik értük; de miért, kérdem én? Hisz nem a termeten múlik. Megyek az utcán, és gondolkodom, mi is a helyzet. Süt a nap, köröskörül sehol egy lélek.

Megkerültem a parkolóhelyet, ott pedig már a határ húzódik. Két járőrkocsi áll ott teljes szépségében; szélesek, sárgák, fényszórókkal és géppuskákkal felszerelve, no és természetesen a kék sisakosok az egész utcát elállják, nem lehet kikerülni őket. Megyek, a szemem a földre sütöm, jobb, ha most nem nézek rájuk, napközben jobb egyáltalán nem nézni őket: van ott egy-két pofa, akiket félek megismerni, nagy botrány lenne abból, ha megismerném őket. Szerencséjük van, hogy Kirill behozott az intézetbe, ezeket a rohadtakat kerestem akkor, és szemrebbenés nélkül elintéztem volna őket.

Keresztülmegyek a tömegen, előregörnyesztett vállal, már áttörtem rajtuk, amikor hallom ám: „Hé, vadász!” Na, ez rám nem vonatkozik, megyek tovább, előszedek egy cigarettát. Valaki utolér hátulról, és megragadja a ruhám ujját.

Lerázom magamról a kezet, és félig visszafordulva, szép udvariasan megkérdem: – Mi az ördögnek akaszkodsz belém, Mister?

– Állj meg, vadász – mondja erre ő. – Két kérdésem lenne.

Ráemelem a tekintetem – Quoterblade kapitány. Régi ismerős. Már teljesen kiszáradt, olyan sárga lett az egész ember.

– Á – mondom –, erőt, egészséget, kapitány! Hogy van a mája?

– Hagyd a mellébeszélést – mondja nekem mérgesen, és szúrós szemmel néz rám. Inkább azt mondd meg, miért nem állsz meg azonnal, ha szólnak!

És most, honnan, honnan nem, két kék acélsisak is áll a háta mögött – a mancsuk a pisztolytáskán, a szemük ki sem látszik, csak az állkapcsuk mozog a sisak alatt. Honnan szedik ott, Kanadában ezeket az alakokat? Tenyésztésre küldték hozzánk, vagy mi? Nappal általában nem félek a járőrtől, kutatni azonban nagyon tudnak a patkányok, ez az adott pillanatban azonban egyáltalán nem érdekel.

– Hát nekem szólt, kapitány? Maga valamilyen vadászt emlegetett. – Ez azt jelentené, hogy te már nem vagy vadász?

– Miután az ön jóvoltából leültem a magamét, abbahagytam – mondom. – Köszönöm magának, kapitány, hogy akkor felnyitotta a szemem. Ha nem maga van ott, akkor.

– Mit csináltál az előzónában?

– Hogyhogy mit? Ott dolgozom. Már két éve.

És hogy véget vessek ennek a kellemetlen beszélgetésnek, előszedem az igazolványomat, és megmutatom a kapitánynak.

Kézbe vette a könyvecskémet, végignézett benne minden oldalt, minden pecsétet egyszerűen végigszagolt, majdhogy meg nem nyalt. Visszaadja a könyvecskét, elégedett, a szeme csak úgy csillog, és egészen kipirult.

– Bocsáss meg, Schuchart. Ezt nem hittem volna. Tehát – mondja – nem voltak hiábavalók a tanácsaim. Hát ez remek. Akár hiszed, akár nem, én már akkor tudtam, hogy viszed valamire. Nem hittem, hogy egy ilyen ember.

Na, gondolom magamban, még egy melankolikust kigyógyítottam – de azért hallgatok, zavartan a földre sütöm a szemem, kontrázok neki, még a karomat is széttárom, s emlékszem, szégyenlősen egyik lábamról a másikra álltam. Ezek a gengszterek a kapitány háta mögött csak hallgattak, hallgattak, összezavarodtak, látom, valami vidámabb helyre húzódnak. A kapitány pedig a perspektíváról tart előadást nekem: a tanulás, úgymond, a fény, a nem tanulás az egyiptomi sötétség; az Isten, úgymond, a becsületes munkát szereti és jutalmazza, szóval ugyanazt a gátlástalan sódert nyomja, amit a tiszteletes a börtönben minden vasárnap. Én viszont inni szeretnék – már alig-alig türtőztetem magam. Sebaj, gondolom, ezt is kibírod, testvér. Red, tűrnöd kell! Sokáig nem bírja ezt a tempót, már kezd kifulladni.

Szerencsémre ekkor az egyik járőrkocsi jelezni kezdett. Quoterblade kapitány körülnézett, elégedetten köhintett, és kezet nyújtott.

– Hát akkor – mondja –, örülök, hogy megismerhettelek, Schuchart, mint becsületes embert. Nagyon szívesen meginnék veled egy pohárkával, az új ismeretségünk tiszteletére. Igaz, erőset nem szabad innom, az orvosok megtiltották, egy kis sört azonban szívesen eliszogatnék. De hát a szolgálat! Sebaj, találkozunk még – mondja.

Attól mentsen meg az isten – gondolom magamban. De megszorítom a kezét, és továbbra is irulok-pirulok, állok egyik lábamról a másikra; mindent úgy csinálok, ahogyan ő szeretné. Aztán elment, én pedig, mint akit puskából lőttek ki – gyerünk a Borzscsba!

A Borzscs ilyenkor üres. Ernest a pult mögött áll, a poharakat törölgeti, majd a világosság felé tartja őket. Ez egyébként elképesztő: bármikor tér be ide az ember, ezek a barmanok mindig a poharakat törölgetik, mintha ettől függne a lelkük üdvössége. Elálldogál így akár egy napig is – tartja a poharat, hunyorog, a fény felé fordítva nézi, rálehel, és gyerünk, törölgetni, törli, törli, ismét megnézi, most már a talpán keresztül, és újból törli.

– Szevasz, Erest – mondom. – Eleget kínoztad már azt a poharat, a végén még lyukasra törlöd!

Rám néz a poháron keresztül, morog valamit, mintha hasbeszélő lenne, s aztán minden fecsegés nélkül kitölt négyujjnyi italt. Felkapaszkodtam a bárszékre, nyeltem egyet, hunyorogtam, megráztam a fejem, megint nyeltem egyet. A hűtőgép zümmög, a zenegépből valami halk cincogás hallatszik. Ernest a következő pohárban szuszog – nyugalom, csend. Felhajtottam, a pultra tettem a poharat. Ernest késedelem nélkül tölt még egyszer, négyujjnyit az áttetsző folyadékból.

– Na, mi van, jobban érzed magad? – morogja. – Felengedtél egy kicsit?

– Te csak óvatosan törölgesd a poharat – mondom neki. – Tudod, volt egyszer egy ember, az is csak dörzsölte, dörzsölte, amíg elő nem csalogatta a rossz szellemet.

– Ki volt az? – kérdi Ernest bizalmatlanul.

– Volt egyszer itt egy ilyen barman – feleltem. – Még előtted.

– Na és?

– Semmi. Mit gondolsz, mitől volt a Látogatás? Ez csak törölgetett, törölgetett. Mit gondolsz, kik látogattak meg bennünket, he?

– Menj a fenébe! – mondja Ernest.

Kiment a konyhába, s egy tányérral tért vissza – sült virslit hozott. A tányért letette elém, odalökte a ketchupöt, aztán ismét a poharakkal foglalkozott. Ernest érti a dörgést. Éles szeme van, nyomban észreveszi, hogy a „vadász” a Zónából jött, hogy lesz szajré, és Ernie azt is tudja, hogy mi kell a „vadásznak” a Zóna után. Ernie a mi fajtánk. Belevaló gyerek.

Amikor megettem a virslit, rágyújtottam, és azt kezdtem számolgatni, hogy Ernest mennyit kereshet rajtunk. Nem tudom, hogy mennyibe kerülnek ezek a holmik Európában, de fél füllel hallottam, hogy egy ilyen „üreske” például ott közel két és fél ezer, Ernie pedig csak négyszázat ad érte. Egy „elemet” ott száznál kevesebbért nem kapni, de nekünk csak húszat fizetnek. Bizonyára mással is ugyanez a helyzet. Igaz, átszállítani a szajrét Európába – az is pénzbe kerül. Ezt megkenni, azt megkenni, az állomásfőnököt is bizonyára pénzelniük kell. Egyszóval, ha jobban belegondolunk, Ernest nem is markol fel olyan sokat, tizenöt-húsz százalékot, nem többet, és ha lebukik, tíz év kényszermunka.

Jámbor elmélkedéseimet ekkor egy udvarias fej szakítja félbe. Nem is hallottam, hogy mikor jött be. Megjelenik a jobb könyököm mellett, és megkérdi:

– Megengedi?

– Miről van szó? – mondom. – Tessék.

Alacsony, sovány, hegyes kis orr, pöttyös nyakkendő. Mintha ismerős lenne a fizimiskája, valahol már láttam, de hogy hol, nem emlékszem. Felmászik a mellettem levő bárszékre, és azt mondja Ernestnek:

– Egy bourbonne-t legyen szíves. – És nyomban hozzám fordul. – Bocsásson meg, úgy rémlik, valahonnan ismerjük egymást. Ugye, a Nemzetközi Intézetben dolgozik? – Igen – mondom. – És maga?

Ügyesen előkapja a zsebéből a névjegyét, és elém teszi. Elolvasom: Aloise Machno, a Kitelepítési Iroda teljhatalmú megbízottja. Persze, hogy ismerem. Ráveszi az embereket, hogy költözzenek el a városból. Valakinek nagyon jól jönne, ha elutaznánk. Harmontban ugyanis körülbelül feleannyian maradtunk, mint azelőtt voltunk, ezeknek pedig teljesen meg kellene tisztítaniuk a várost. Odébb pöccintem a névjegyet, és azt mondom neki:

– Nem, köszönöm. Nem érdekel. Tudja, arra vágyom, hogy a szülőföldemen haljak meg. – De miért? – kérdi élénken. – Bocsásson meg a tolakodásért, de mi tartja magát itt? Most aztán mondd meg neki egyenesen, hogy mi tart itt.

– Hát hogy is mondjam. A gyermekkor édes emlékei. Az első csók a városi parkban. A mamácskám meg a papácskám. Amikor először verekedtem részegen ebben a bárban. A szívemnek oly kedves rendőrség. – Itt előhúztam a zsebemből a mocskos zsebkendőmet, és a szememhez emeltem. – Nem – mondom –, semmi pénzért!

Rám nézett, lehajtotta a bourbonne-ját, és elgondolkozva így szólt:

– Sehogyan sem tudom megérteni magukat, harmontiakat. A városban nehéz az élet. A hatalom a katonai szervek kezében van. Az ellátás sem valami fényes. A szomszédban a Zóna, úgy élnek, mint egy vulkán tetején. Bármelyik pillanatban kitörhet valamilyen járvány, vagy valami, ami még ennél is rosszabb. Az öregeket még csak megértem. Azoknak nehéz elhagyni a megszokott helyet. De hát maguk. Maga hány éves? Huszonkettő-huszonhárom, nem több. Értse meg, a mi irodánk... jótékonysági intézmény, semmi hasznunk az egészből. Egyszerűen azt szeretnénk, hogy az emberek hagyják el ezt a pokoli helyet, és térjenek vissza az igazi életbe. Hisz biztosítjuk a költözési pénzt és az új helyen a munkalehetőséget. A fiataloknak, az olyanoknak, mint maga, a továbbtanulás lehetőségét. Nem, egyszerűen nem értem!

– Hogyhogy – kérdem –, senki nem akar elköltözni?

– Dehogyis, nem arról van szó, hogy senki nem akar. Egyesek ráállnak, különösen a családosok. De a fiatalság meg az öregek. Mondja meg, mit akarnak ebben a városban? Hisz ez egy sárfészek, vidék.

Ekkor azonban kiosztottam.

– Aloise Machno úr – mondom neki. – Mindenben igaza van. A városunk. sárfészek. Mindig is az volt, az is marad. Csakhogy most e városé a jövő. Rajta keresztügy olyasmi jut a maguk nyomorult világába, amitől ott minden megváltozik. Más lesz az élet, jobb, mindenkinek jut majd, amire csak szüksége van. Nesze neked sárfészek! Innen jön majd a tudás. És ha a tudás nem elegendő, gazdaggá teszünk mindenkit, a csillagokra repülünk, és eljutunk mindenhová, ahová csak akarunk. Hát ez a mi sárfészkünk.

Ezen a ponton abbahagytam, mert észrevettem, hogy Ernest mélységes csodálkozással néz rám, és kezdtem kényelmetlenül érezni magam. Általában nem szeretem mások szavait ismételgetni, még akkor sem, ha teszem azt, ezek a szavak tetszenek nekem. Annál is kevésbé, mivel ez az én számból olyan idétlenül hangzik. Amikor Kirill beszél, szívesen hallgatja az ember, még a száját is nyitva felejti. Pedig én ugyanazokat mondom, de valahogy egészen másképpen szól. Talán azért van ez, mert Kirill soha nem hoz szajrét Ernest pultjára. Na, jól van. Ekkor Ernie észbe kapott, és gyorsan töltött még, vagy hatujjnyit; térj már észre, fiú, mi van ma veled? A hegyes orrú Machno úr pedig újból belenyalt a bourbonne-jába, és folytatta:

– Igen, bizonyára. Az örök akkumulátorok, a „kék csodaszer”. Maga valóban azt hiszi, hogy úgy lesz, ahogyan mondta?

– Ez már nem tartozik magára, hogy valóban hiszek-e abban, amit mondtam – feleltem. – Én a városról beszéltem. Magamról csak annyit akarok mondani: mi mindent nem láttam én ott, a maguk Európájában! Azt hiszi, nem láttam, hogy unatkoznak? Nappal robotolnak, este a televíziót nézik, eljön az éjszaka – bemásznak a megunt asszony mellé a takaró alá, hogy korcs utódokat csináljanak. A sztrájkjaik, a tüntetéseik, az erőszak politikája. Koporsóban láttam a maguk Európáját, büdösen.

– Miért éppen Európáról beszél?

– Mindenütt ugyanez van, az Antarktiszon meg ráadásul még a hideg is.

És ami a legcsodálatosabb: miközben ezt mondtam neki, teljes egészében hittem is, amit mondok. És a mi Zónánk, ez az álnok kígyó, ez a gyilkos, ebben a pillanatban százszor kedvesebb volt nekem, mint az ő Európájuk és Afrikájuk. Pedig még részeg sem voltam, hanem egy pillanatra elképzeltem, hogy elgyötörten megyek hazafelé a munkából, egy csordában a többi hasonló hülyével, hogyan nyomnak mindenfelől a metrójukban, és elegem van már mindenből, és nem akarok már semmit.

– Hát maga mit mond? – fordul a hegyes orrú Ernesthez.

– Én nem érek rá – feleli Ernie komolyan. – Én nem vagyok már holmi taknyos kölyök. Minden pénzemet ebbe az üzletbe fektettem. Hozzám időnként maga a parancsnok, a tábornok is be-betér. Mi a fenének mennék el innen?

Aloise Machno úr belefogott, hogy számokkal magyarázzon el nekem valamit, de én erre már nem figyeltem. Jót húztam a pohárból, kikotortam a zsebemből egy maroknyi aprót, lemásztam a bárszékről, és legelőször is bedobtam a zenegépbe egy csomó pénzt. Van ott egy dalocska: „Ne térj vissza, ha nem vagy biztos a dolgodban.” Ez mindig jó hatással van rám a Zóna után. Na, szóval bömbölt a zenegép, fogtam a poharamat, és a sarokba vonultam, a „félkarú banditához”, hogy rendezzem régi tartozásaimat. Elszállt az idő, akár a madár. Már az utolsó nikkelemet tettem fel, amikor berontott Richard Nunan Gutalinnal. Gutalin már beszívott, ide-oda forgolódik, és keresi, hogy kinek húzhatna be egyet, Richard Nunan pedig gyengéden tartja őt, és viccekkel szórakoztatja. Szép kis párocska. Gutalin jól megtermett, fekete, mint a tiszti csizma, göndör hajú, a karja egészen a térdéig lóg. Dick viszont kicsi, kerek, az egész rózsaszínű, jóságos, épp csak a glória hiányzik a feje fölül.

– Á! – kiáltja Dick, amikor meglát engem. – Red is itt van! Gyere ide hozzánk, Red! – He-helyes! – ordítja Gutalin. – Az egész városban csak két rendes ember van. Red és én! Az összes többi: disznó, sátánfattyú! Red! Te is a sátánt szolgálod, de te azért mégiscsak ember vagy.

Odamegyek hozzájuk a poharammal, Gutalin megragadja a zakómat, lenyom az asztaluk mellé, és azt mondja:

– Ülj le, Vörös! Ülj le, sátán szolgája! Téged szeretlek. Zokogjunk az emberiség bűnei miatt. Hullassunk keserű könnyeket!

– Hullassunk! – mondom. – Nyeljük a bűn könnyeit.

– Mert eljön a nap – jövendöl Gutalin. – Már fel van kantározva a sápadt ló, és már lovasa is beakasztotta a lábát a kengyelbe. És hiábavalóak azok imái, akik eladták magukat a sátánnak. És csak azok menekülnek meg, akik hadba vonulnak ellene. Ti, ember gyermekei, sátán által elcsábítottak, sátáni kincsekkel kufárkodók: azt mondom néktek: „Vakok! Térjetek észre, amíg nem késő! Tapossátok el a sátán bálványait!” – Hirtelen elhallgatott, mintha elfelejtette volna, hogy mi következik. – Adnak itt inni nekem? – kérdezte most már egészen más hangon. – És egyáltalán hol vagyok? Tudod, Vörös, megint kirúgtak. „Agitátor” – azt mondják. Én meg azt magyarázom nekik: „Térjetek már magatokhoz, vakok, szakadékba zuhantok, és más vakokat is magatokkal rántotok.” Kinevetnek. Na, én meg erre adtam a főnök pofájára, s eljöttem. Most majd lecsuknak. De miért? Odajött Dick, egy üveget tett az asztalra.

– Ma én fizetek! – kiáltottam oda Ernestnek. Dick rám pislogott.

– Törvényes – mondom neki –, ma a prémiumomat isszuk el. – A Zónában jártál? – kérdi Dick. – Kihoztatok valamit?

– Egy teli „üreskét” – felelem. – És ráadásul a teli gatyánkat. Töltesz már vagy sem? – Egy „üreskét”! – zúg bánatosan Gutalin. – Holmi üreskékért az életedet kockáztattad! Életben maradtál, de a sátánnak még egy termékét hoztad a világba. És honnan is tudhatnád te, Vörös, mennyi bűn és bánat.

– Hagyd már abba, Gutalin – mondom neki kimérten. – Énekelj, és örülj neki, hogy élve visszajöttem. A sikerre, fiúk!

Jól csúszott a sikerre. Gutalin teljesen besavanyodott – ott ül és sír, folyik a könny a szeméből, akár a vízcsapból. Semmi vész, ismerem. Ez egy olyan stádiumféle nála – elborítják a könnyek, és arról prédikál, hogy a Zóna, úgymond, a sátán incselkedése, semmit sem szabad kihozni onnan, amit pedig már kihordtunk, vissza kell vinni, és úgy élni, mintha a Zóna egyáltalán nem is létezne. Visszaadni a sátánnak, ami a sátáné.

Szeretem ezt a Gutalint. Általában szeretem a csodabogarakat. Ha van pénze, bárkitől alkudozás nélkül megveszi a szajrét, annyiért, amennyit csak kérnek érte, aztán éjszaka visszaviszi a Zónába, és ott elássa. Istenem, hogy üvölt! De semmi vész, majd rendbe jön.

– Hát az meg micsoda... mi az a teli „üreske”? – kérdi Dick. – Az egyszerűt ismerem, de milyen a teli? Először hallok róla.

Elmagyaráztam neki. A fejét csóválta, cuppogott.

– Ez igen – mondja –, ez érdekes. Ez újdonság. Kivel jártál ott, az orosszal? – Igen – felelem. – Kirillel és Tenderrel. Tudod, a laboránsunk.

– Biztos kínlódtál velük...

– Egyáltalán nem. Egészen jól tartották magukat. Különösen Kirill. Született „vadász” – mondom. – Ha több tapasztalata lenne, ha kivernék belőle a gyermeteg igyekezetét, akár mindennap elmennék vele a Zónába.

– És minden éjszaka? – kérdi részeg röhögéssel.

– Hagyd már abba – mondom neki. – Ez nem vicc.

– Tudom – mondja erre. – Ez nem vicc, az ilyesmiért viszont jól pofán kéne csapni. Tartsd számon, hogy két pofonnal adósod vagyok.

– Kinek jár két pofon? – ébredt fel Gutalin. – Ki van itt?

Megragadtuk a kezét, alig bírtuk visszanyomni a helyére. Dick egy cigarettát dugott a fogai közé, és odahajolt az öngyújtójával. Lecsillapítottuk. Eközben egyre többen és többen lettek. A pultot már ellepték, sok asztal is foglalt volt. Ernest kihívta a lányait, azok futkostak, hordták a rendeléseket, kinek sört, kinek koktélt, kinek tisztán. Én nézelődtem, az utóbbi időben sok ismeretlen ember tűnt fel a városban – egyre több tejfölösszájú, tarka, földig érő sállal. Megemlítettem ezt Dicknek. Dick bólintott.

– Hát hogyne – mondta. – Nagy építkezés kezdődik. Az intézet három új épületet épít, ezenkívül arra készülnek, hogy a Zónát fallal veszik körül – a temetőtől egészen a régi legelőig. A vadászok számára véget érnek a szép idők.

– Mikor jártak szép idők a vadászokra? – mondom erre. Magamban meg azt gondoltam: „Na, még csak ez hiányzott, szép kis hírek. Lőttek a mellékesnek. De talán jobb is így, kevesebb a kísértés. Nappal fogok a Zónába járni, mint a rendes emberek, pénz az persze nem lesz annyi, de mennyivel veszélytelenebb. Bárka, munkaruha, ez is, az is, és köpni az őrökre... A fizetésből is meg lehet élni, inni pedig a prémiumból fogok.” De valahogy elfogott a szomorúság. Ismét minden fillért beosztani: ezt megengedhetem magamnak, ezt nem. Gutának minden egyes rongyra spórolni, bárba nem járhatok, moziba nem járhatok. És minden olyan szürke, szürke. Minden egyes nap szürke és minden este, és minden éjszaka.

Üldögéltem, törtem a fejem, Dick pedig ott dünnyögött a fülembe.

– Tegnap a szállodában – mondja – lementem a bárba. Gyanús alakok ücsörögtek ott. Rögtön nem tetszettek nekem. Odaül mellém az egyik, jó messziről kezdi a társalgást, értésemre adja, hogy ismer, tudja, ki vagyok, hol dolgozom, és arra célozgat, hogy hajlandó lenne jól megfizetni szolgálataimat.

– Spicli – mondom erre. Ez nem nagyon izgatott, annyi spiclit láttam már errefelé, és annyi célozgatást hallottam már a különféle szolgálatokról.

– Nem, kedvesem, ez nem spicli volt. Hallgass csak végig. Elbeszélgettem vele egy kicsit, óvatosan persze, adtam a naiv hülyét. A Zónából származó dolgok érdeklik, de kizárólag komoly dolgok, az akkumulátorok, „viszketőpor”, „fekete cseppek” és más hasonló csecsebecsék nem. De hogy mi kellene neki, arra csak célozgatott.

– Na és mi kellene neki? – kérdeztem.

– „Boszorkánykocsonya”, ha jól értettem – feleli Dick, és olyan furcsán néz rám. – Á, „boszorkánykocsonya” kellene neki! Hát a „halállámpa” nem kellene neki? Én is ugyanezt kérdeztem tőle.

– És?

– Képzeld el, kellene.

– Igen? – mondom. – Hát akkor szerezze meg. „Boszorkánykocsonyával” tele vannak a pincék, fogjon egy vödröt, és merjen ki belőle. A temetési költségeket vállalom.

Dick hallgat, haragosan néz rám, még csak nem is mosolyog. Mi a fene van vele, fel akar fogadni, vagy mi? De ekkor hirtelen megértettem.

– Várj csak – mondom. – Ki volt az? „Kocsonyát” még az intézetben is tilos tanulmányozni...

– Ez igaz – mondja Dick kimérten, és egyre csak rám bámul. – Olyan kutatás, mely potenciális veszélyt jelent az emberiségre. Érted most már, kik ezek?

Semmit sem értettem.

– Talán a jövevények? – kérdem.

Röhögni kezdett, megveregette a kezemet, és azt mondta: – Igyunk inkább, te naiv lélek!

– Igyunk – mondom, de mérges voltam. Ezek jönnek nekem, hogy naiv lélek, a fenébe is! – Hé – ordítom –, Gutalin! Elég volt az alvásból! Igyunk!

Nem. Gutalin alszik. Fekete fejét az asztalra hajtva alszik, a karja egészen a padlóig lóg. Gutalin nélkül ittunk.

– Na, jól van – mondom. – Naiv lélek vagyok vagy sem, az ilyen alakot én rögtön oda juttatnám, ahová való. Bármennyire is nem szeretem a rendőrséget, de azért magam mennék oda, és feljelenteném.

– Aha – válaszol Dick. – Téged viszont megkérdeznének a rendőrségen: na és miért épp magához fordult az az alak? He?

A fejemet ráztam.

– Mindegy. Te kövér disznó, te csak harmadik éve vagy a városban, a Zónában egyetlenegyszer sem voltál, a „boszorkánykocsonyát” csak a moziban láttad, de ha megnéznéd egyszer a valóságban, és látnád, hogy mit művel az emberrel, akkor te is azonnal összecsinálnád magad. Ez, drágaságom, szörnyű valami, nem szabad a Zónából kihozni. Magad is tudod, a vadászok durva fickók, csak guba kell nekik, minél több, de erre még a megboldogult Csiga sem vállalkozott volna. Még a Dög sem kapható ilyesmire. Elképzelni sem merem, hogy kinek és mire kellhet a „boszorkánykocsonya”.

– Hát igen – mondja Dick. – Ez mind igaz. Csak nem szeretném, hogy egy szép reggel úgy találjanak rém az ágyamban, hogy öngyilkos lettem. Én nem vagyok vadász, de azért én is durva ember vagyok és igyekvő, és élni is szeretek, érted, ugye? Régóta élek, megszoktam nyár.

Ekkor Ernest kikiabált a bárpult mögül: – Nunan úr! Telefonhoz kérik!

– A fenébe is! – mondta Dick vadul. – Már megint rám találtak. Mindenütt megtalálnak. Bocsáss meg, Red. Felállt, és kiment a telefonhoz. Én pedig ott maradtam Gutalinnal és az üveggel, és mivelhogy Gutalinnak semmi hasznát nem vettem, az üveggel kezdtem foglalkozni. Az ördög vigye a Zónát, ez elől nincs menekvés. Bárhová megy is az ember, bárkivel kezd is beszélni – Zóna, Zóna, Zóna. Kirill persze szereti azt fejtegetni, hogy a Zónából származik majd az örök béke és a légtisztaság.

Kirill jó fej, senki nem tarthatja hülyének, épp ellenkezőleg – okos, de az életről semmit sem tud. El sem tudja képzelni, mennyi szemét kering a Zóna körül. Tessék, most is: valakinek kedve szottyant a „boszorkánykocsonyára”. Nem. Gutalin részeges fráter ugyan, vallási vonatkozásban nem beszámítható, de néha bizony, ha jobban meggondoljuk, azt kell kérdeznie az embernek: hátha mégiscsak hagyni kéne a sátánnak, ami a sátáné?

Ekkor Dick helyére leült valamilyen tejfölösszájú tacskó, tarka sállal a nyakában. – Schuchart úr? – kérdi.

– Na, mi van?

– Engem Kreonnak hívnak – mondja.

– Máltáról jöttem.

– Na és, milyen ott maguknál Máltán?

– Nálunk, Málta szigetén nem rossz, de én nem erről akarok beszélni. Ernest küldött magához.

Igen, gondoltam, mégiscsak aljas dög ez az Ernest. Se szánalom, se semmi nincs benne. Itt ül ez a gyerek – napbarnított, tiszta, szép, talán még egyszer sem borotválkozott, lányt se csókolt soha, de Ernestnek mindegy, ő minél több embert be akar hajtani a Zónába; ha három közül csak egy is szajréval tér vissza, már tiszta haszon...

– Na és hogy van a jó öreg Ernest? – kérdem. A bárpult felé nézett, és azt mondta:

– Szerintem jól. Én cserélnék vele.

– Én pedig nem – felelem. – Akarsz inni? – Köszönöm, nem iszom.

– Hát akkor gyújts rá.

– Bocsásson meg, de nem dohányzom.

– Vigyen el az ördög – mondom neki. – Akkor hát mire kell a pénz? Elvörösödött, eltűnt a mosoly az arcáról, és halkan így szólt:

– Ez bizonyára csak rám tartozik, Schuchart úr, nemde?

– Ami igaz, az igaz – mondom, és töltök magamnak vagy négyujjnyit. Meg kell vallanom, már zúg egy kicsit a fejem, a testemben olyan kellemes gyengeséget érzek: a Zóna már teljesen elengedett. – Most részeg vagyok – mondom. – Szórakozom, amint látod. A Zónában jártam, élve tértem vissza és pénzzel. Ez nem túl gyakran esik meg az emberrel, hogy él, és hogy pénze is van, az egészen ritka dolog. Úgyhogy hagyjuk most a komoly beszélgetést.

Ekkor felpattant, egy bocsánatot motyogott, és én már látom is, hogy Dick tért vissza. A széke mellett megállt, és az arckifejezéséből megértettem, hogy történt valami.

– Na – kérdem –, a ballonjaid már megint nem tartják a vákuumot?

– Megint nem – válaszolt.

Leült, töltött magának, nekem is, de láttam rajta, hogy nem a reklamáció miatt ilyen. – Igyunk, Red, – mondja. És meg se várva engem, egy hajtásra kiissza a maga adagját, és újból tölt. – Képzeld – mondja –, Kirill Panov meghalt.

A részegségen át nem értettem meg rögtön. Meghalt valaki, hát meghalt. – Hát akkor igyunk a lelke üdvére.

Kerekre nyílt szemmel bámult rám, és én csak akkor éreztem, hogy a bensőmben megszakad valami. Emlékszem, felálltam, megkapaszkodtam az asztallapban, és fentről lefelé néztem rá.

– Kirill?! – A szemem előtt pedig ott csillog az ezüstös pókháló, és újból hallom, amint szakadás közben reccsen egyet. És ezen a baljós reccsenésen keresztül jut e! hozzám Dick hangja, mintha a másik szobából jönne:

– Szívbénulás. A zuhanyozóban találtak rá, mezítelenül. Senki semmit sem ért. Téged kérdeztek, azt mondtam, hogy veled minden a legnagyobb rendben.

– Mi az, amit nem értetek? – motyogom. – A Zóna.

– Ülj le – szólDick. – Ülj le és igyál.

– A Zóna. – ismétlem, és képtelen vagyok abbahagyni. – A Zóna, a Zóna. Semmit sem Iátok magam körül, csak az ezüstös pókhálót. Az egész bár belegabalyodott ebbe a pókhálóba, az emberek mozognak, a pókháló meg szép csendesen reccsen, amikor hozzáérnek. S az egésznek a középpontjában a máltai fiú áll, az arca csodálkozó, gyermeteg, nem ért semmit.

– Gyermek – mondom neki kedvesen. – Mennyi pénzre van szükséged? Ezer elég fesz? Nesze! Vidd, vidd! – A kezébe nyomom a pénzt, és már kiabálok: – Menj oda Ernesthez, és mondd meg neki, hogy rohadt alak, ne félj, mondd meg neki! Hisz gyáva!. Mondd meg neki, és azonnal indulj az állomásra, és vedd meg visszafelé a jegyedet, egyenesen Máltára! Sehol ne időzz!

Már nem emlékszem, mi mindent ordítoztam.

De emlékszem, hogy hirtelen a bárpult elé kerültem, Ernest egy pohár frissítőt tett elém, és megkérdezte:

– Amint látom, pénzt kaptál.

– Igen – mondom. – Pénzt kaptam.

– Talán megadhatnád a tartozásodat! Holnap be kell fizetnem az adót.

Ekkor veszem észre, hogy a markomban egy csomó pénzt szorongatok. Nézem ezt a nagy zöld káposztát, és azt mormogom:

– Úgy látszik, a máltai Kreon nem fogadta el. tehát büszke. Na, a többit bízzuk a sorsra .

– Mi van veled? – kérdezi Ernie. – Többet ittál a kelleténél?

– Nem – mondom. – Nálam minden rendben. Akár most mehetnék is a zuhanyozóba. – Menj inkább haza – mondja Ernie barátom. – Többet ittál a kelleténél.

– Meghalt Kirill – mondom neki. – Melyik az a Kirill? Az a koszos?

– Te vagy koszos – mondom neki. – Ezer olyan sem tesz ki egy Kirillt, mint amilyen te vagy. Rohadt vagy – mondom. – Büdös kufár. Hisz a halálfal kereskedsz, te rohadék! Mindannyiunkat megvásároltál. Most széthányom az egész bódédat!

De alighogy ütésre emeltem a kezem, hirtelen megragadtak, és kitaszigáltak valahová. De már semmit sem értettem, és nem is akartam érteni. Ordítottam, megvetettem a lábamat, ütlegeltem valakit, aztán magamhoz tértem – a mellékhelyiségben, csupa víz vagyok, a pofám szét van verve; nézem magam a tükörben, és nem ismerek magamra, rángás fut végig az arcomon, ez azelőtt soha nem fordult elő velem. A teremből zaj, recsegés, edénycsörömpölés hallatszik, a lányok visítanak, és hallom, hogy Gutalin üvölt:

– Félre innen, paraziták! Hol a Vörös? Hová tettétek a Vöröst, ördögfattyak?

A rendőrségi szirénát hallom. Sivítására az agyamban mintha minden kikristályosodott volna. De a szívem mér teljesen üres – csak jeges harag van benne. „Hát így állunk – gondolom –, most majd rendezek neked egy kis estélyt. Megmutatom neked, hogy ki az a vadász, te büdös kufár” Előszedem az órazsebemből a „viszketőport”, egy teljesen újat, amit még egyszer sem használtam, néhányszor megdörzsölöm az ujjaim között, hogy szétporladjon, kinyitom egy kicsit a terem ajtaját, és szép csendben beledobom a köpőcsészébe. Aztán kitörtem a kijárati ajtót, és kisétáltam az utcára. Nagyon szerettem volna persze megnézni, hogy sikerül a móka, de nagyon kellett rohannom. Ezt a „viszketőport” rosszul bírom, megindul tőle az orrom vére.

Keresztülfutottam az udvaron, és hallom: az én „viszketőporom” már beindult. Először a kutyák kezdtek ugatni és vinnyogni az egész negyedben – ők érzik meg elsőnek. Aztán a kocsmában kezdett el valaki ordítozni, de úgy, hogy nekem is szinte megrepedt a dobhártyám. Elképzeltem magamban, mekkora kavarodás támadt – volt, aki melankóliába esett, másokat vad erőszakosság-inger fogott el, s volt olyan is, aki félelmében nem tudta, hogy hová legyen. Rettenetes dolog a por.

Ernestnél most jó ideig nem lesz telt ház. Ő persze kitalálja majd, hogy én tettem, de köpök rá... Kész! Nincs többé „vadász” Red! Elegem van belőle! Elég, ha én magam a halállal járok karonfogva, nem kell más hülyéket is erre tanítani. Tévedtél, Kirill, drága barátocskám! Bocsáss meg, de az derül ki, hogy nem neked, hanem Gutalinnak van igaza. Az embereknek nincs itt semmi keresnivalójuk. A Zónában nincs semmi jó.

Átmásztam a kerítésen, és szép csendben hazafelé mentem. A számat harapdálom, sírni szeretnék, de nem tudok.

Előttem pusztaság, üres pusztaság. A szomorúság, a mindennapok. Kirill, egyetlen barátom, hogy is leszünk most már ezután? Mihez kezdjek nélküled? Te, aki a világról, a megváltozott világról meséltél nekem. és most? Megsiratnak majd a távoli Oroszországban, de én még sírni sem tudok. Pedig én vagyok mindenbe a hibás, be mertelek vinni a garázsba, amikor a szemed még nem szokott hozzá a félhomályhoz! Egész életemben farkasként éltem, egész életemben csak egyvalamire gondoltam. És akkor egyszer csak jótékonykodni akartam, ajándékot adni. Mi a fenének is szóltam neki erről az „üreskéről”? És amikor ez eszembe jutott, elszorult a torkom – farkasként kéne üvöltenem. És bizonyára fel is üvöltöttem – az emberek félrehúzódtak előlem, de aztán hirtelen megkönnyebbültem, látom: Guta jön velem szembe.

Jön velem szembe, az én szépségem, az én párom, lépeget a szép kis lábán, a szoknya a térde fölött verdesi a combját, minden kapualjból őt bámulják, ő pedig úgy jön, mintha vezetnék, senkire se néz, és ki tudja, miért, nyomban megértettem, hogy engem keres. – Szervusz, Guta. Hová indultál?

Végignézett rajtam, és egy pillantással mindent felmért, a szétvert pofámat, a vizes ingemet, felsebzett öklömet, és csak ennyit mondott:

– Szervusz, Red. Éppen téged kereslek.

– Tudom – mondom. – Menjünk el hozzám.

Hallgat, elfordul, másfelé néz. Ó, milyen kis aranyos fejecskéje van, olyan a nyaka, mint egy büszke kisgidáé! Aztán így szólt:

– Nem tudom, Red. Lehet, hogy te nem akarsz már többé találkozni velem. Összeszorult a szívem – mi jöhet még? De nyugodtan így szólok hozzá:

– Nem értelek, Guta. Bocsáss meg, ma egy kicsit többet ittam, talán ezért értelek nehezebben. Miért ne akarnék egyszerre találkozni veled?

Belekarolok, és lassan a lakásom felé indulunk, és mindenki, aki csak őt bámulta, most sietősen visszahúzza a pofáját. Egész életemet ebben az utcában éltem le. Vörös Redet ebben az utcában mindenki jól ismeri. És aki nem ismer, az is hamar megismerkedhet velem, és ezt nagyon is jól tudják.

– Anyám azt mondja, hogy vetessem el a gyereket – mondja hírtelen Guta. – De én nem akarom. Tettem még néhány lépést, mielőtt megértettem volna, Guta pedig folytatta:

– Én semmiféle abortuszt nem akarok, én gyereket akarok tőled. Te úgy döntesz, ahogy akarsz. Mehetsz, amerre akarsz, én nem tartóztatlak.

Hallgatom őt, ahogy egy kicsit tűzbe jön, magamagát hergeli, hallgatom, és csendesen ámuldozom. Semmit sem értek. A fejemben tompaság kavarog: egy emberrel kevesebb egy emberrel több.

– Anyám azt mondogatja – folytatja Guta –, minek egy „vadásztól” nekem gyerek, minek ezeket a korcsokat szaporítani? „Csavargó ez – mondja –, se családotok nem lesz, se semmitek. Ma szabadlábon van, holnap börtönben.” Csakhogy nekem ez teljesen mindegy, én mindent vállalok. És én magam is tudok mit csinálni. Én szülöm meg, én nevelem fel, magam faragok belőle embert. Nélküled is boldogulok. De akkor többet ne gyere hozzám, a küszöbömig sem engedlek.

– Guta – mondom –, drágám! Várj csak. – És magam sem értem, nevetés kerít hatalmába, valamilyen bolond, ideges nevetés. – Kis fecském – mondom neki –, hová kergetsz engem tulajdonképpen?

És úgy nevetek, mint egy eszeveszett bolond, ő pedig megáll, a mellemre borul és zokog.

Bojtár Anna fordítása

Bill Brown

A CSILLAGKACSÁK

Ward Rafferty hosszú és érzékeny újdondász-orra nyomban ugratást gyanított, amint megpillantotta az öreg Alsop-portát. Nyoma sincs állingáló, kíváncsi farmereknek, s egy szál mentőautó, annyi sem, sehol.

Rafferty beállította a Times kocsiját egy diófa alá, a bekötő úton, s maga is megállt egy pillanatra, hogy jól megjegyezzen minden részletet, azzal a pontossággal, amely a Times fő riporterévé tette. Az öreg Alsop-porta barna volt, viharvert, egyemeletes, az ablakok körül megsárgult stukatúrdísz, s a gyepet benőtte a gyom. Hátul istálló, tyúkólak s deszkával, csődarabokkal megtámogatott kerítés. A bejárati kapu csak egy zsanéron forgott, ha az ember ki akarta nyitni, meg kellett emelnie. Rafferty bement, föl a lépcsőn, vigyázva, mert a lépcsődeszka is meglazult.

Mr. Alsop kijött elébe a tornácra.

– Jó napot – mondta.

Rafferty hátralökte fején a kalapot, mielőtt kimondta volna:

– Rafferty vagyok, a Timestól. – Majd mindenki ismerte őt az írásairól, s szerette figyelni az arcokat, ha a nevét hallják.

– Rafferty? – kérdezte Mr. Alsop, s Rafferty már tudta is, hogy a gazda nem olvassa a Timest.

– Riporter vagyok – mondta Rafferty. – Valaki betelefonált, hogy itt, maguk felé lezuhant egy repülőgép. Mr. Alsop eltöprengett, majd lassan megcsóválta a fejét.

– Itt nem – mondta.

Rafferty rögtön látta, hogy Alsopnak lassan vált az esze, így hit adott neki időt, s gondolatban ráakasztotta a „hallgatag jenki” címkét. Mr. Alsop megismételte a választ.

– Aááá, dehogy.

Megnyikkant a dróthálós ajtó, s kijött Mrs. Alsop. Míg Mr. Alsop gondolkodott, Rafferty megismételte az értesülését Mrs. Alsop előtt is, mert így ránézvést valamivel értelmesebbnek ígérkezett, mint a férje. De Mrs. Alsop is csak csóválta a fejét, s ugyanazzal a hangsúllyal, mint Mr. Alsop, ő is azt mondta:

– Aááá, dehogy.

Rafferty, keze a korláton, már fordult is vissza, hogy lemenjen a lépcsőn.

– Akkor úgy látszik, ez hamis hívás volt – mondta. – Rengeteg ilyen van. Az a valaki azt mondta, hogy ma délelőtt egy repülőgép zuhant a maguk szántójára, tűzcsíkot vonva maga után.

Mrs. Alsop képe földerült.

– Óóóóó – mondta. – Persze. De az nem zuhant le. És nem is volt igazi röpülőgép. Mert hogy nincs neki szárnya. Rafferty Iába úgy maradt a levegőben, a legfelső lépcsőfok fölött.

– Elnézést – mondta. – Szóval mégiscsak leszállt itt egy repülőgép? És nincs neki szárnya?

– Le – mondta Mrs. Alsop. – Kinn van a csűrben. Azoké a népeké, akik vasat hajlítanak kalapáccsal. Ennek már hírszaga van – gondolta újra Rafferty. – Szóval egy helikopter – mondta.

Mrs. Alsop a fejét rázta.

– Nem. Nem hiszem, hogy az. Tudja, egy olyan lapátja sincs. De kimehet a csűrbe, és megnézheti. Menj vele, Alfred. És mondd meg neki, hogy maradjon a járdán, mert nagy a sár.

– Gyerünk – egyezett bele vidáman Mr. Alsop. – Magam is szívesen megnézem még egyszer.

Rafferty Mr. Alsop nyomában megkerülte a házat a deszkajárdán, s közben arra gondolt, hogy mennyi gyagyással összehozza a szakma; van köztük félcédulás, van, akinek nincs ki az öt kereke, van közönséges hülye, van holdkóros, de butaságban ezek az Alsopék mindenkin túltesznek.

– Az idén sok csirkét tartunk – magyarázta Mr. Alsop. – Jó fajtát. Minorcát. Kakast is rendeltem, és sikerült szép állományt összehoznunk. De mit gondol, Mr. Rafferty, egy csillagon hogy élnek meg a csirkék?

Rafferty önkéntelenül fölnézett az égre, s mellélépett a járdának, be a sárba.

– Hogy min?

– Azt kérdem: csillagon. – Mr. Alsop odaért a csűrhöz, s épp az ajtaját próbálta kinyitni. – Nyomjuk meg – mondta. Rafferty nekivetette a vállát, s a kapu megnyikkant. Mikor kinyílt végre egy arasznyit, Rafferty benézett, s látta, hogy ott a hír.

Az a tárgy odabent olyan volt, mint valami hatalmas műanyag ballon, csak éppen félig felfújva: fent gömbölyű, az alja meg laposan ült meg a szalmával borított padlón. Akkora volt, hogy épp befért a csűrkapun. Csak egy félnótásnak juthat eszébe, hogy ez űrhajó – gondolta Rafferty. S már látta is a főcímet, hatvanpontos Bodoni-betűkkel: FALUSI GAZDÁLKODÓ ŰRHAJÓT ÉPÍT HOLDUTAZÁSRA.

– Mr. Alsop – kérdezte reménykedve, – ugye maga építette ezt az izét itt?

Mr. Alsop nevetett.

– Jaj, dehogy, már hogy is építettem volna én! Nem értek én az ilyesmihez. A barátaink jöttek vele. A fenébe is, azt se tudom, hogy kell az ilyennel repülni.

Rafferty gyanakodva nézett rá a gazdára, de látta, hogy komolyan beszél.

– Mégis, kik a barátai, Mr. Alsop? – kérdezte óvatosan Rafferty.

– Hát, tudja, ez furcsa dolog – mondta Mr. Alsop –, de hogy őszinte legyek, magam sem tudom. Nemigen tudnak ezek beszélni. Vagyis hogy egyáltalán nem beszélnek. Mást nem is tudtunk kiszedni belőlük, csak hogy valami kalapáccsal vasat hajlítónak hívják őket.

Rafferty csak kerülgette a szerkentyűt, egyre szűkebb körben. Hirtelen nekiment valaminek, amit nem is látott.

– Juj – mondta, és megdörgölte a sípcsontját.

– Ó, ezt elfelejtettem mondani, Mr. Rafferty – mondta Mr. Alsop. – Ez valami izé, hogy ne lehessen közel menni hozzá, valami kerítésféle, csak láthatatlan. Hogy a gyerekeket távol tartsa.

– És most hol vannak ezek a maga barátai, Mr. Alsop?

– Ó, odaát a házban – mondta Mr. Alsop. – Ha akarja, megnézheti őket. Csak azt hiszem, hogy maga is nehezen fog boldogulni velük. – Oroszok? – kérdezte Rafferty.

– Nem. Nem hiszem. Nincs rajtuk buggyos nadrág.

– Gyerünk – mondta Rafferty halkan, és toronyiránt átvágott a sáros udvaron, a ház felé.

– Vagy hat esztendeje gyüttek először – magyarázta Mr. Alsop. Mert hogy tojás kellett nekik. Talán mert ők is csirkét tenyésztenek, tudja, ott, ahun laknak. De három év, amíg hazaérnek. És a tojás megzápult. Így hát fordulhattak is vissza nyomban. Most összeeszkábáltam nekik egy kis keltetőt, hogy hazaútban is nevelhessenek csirkét. – Elnevette magát. – El tudom képzelni ezt az izét a felhők közt, csibékkel teli.

Rafferty meg se várta Mr. Alsopot, úgy rohant fel a hátsó tornácra, s be a hátsó ajtón a konyhába. Mr. Alsop megállította, mielőtt bementek volna a nappaliba.

– Mr. Rafferty, a feleségem jobban tud beszélni ezekkel a népekkel, mint én. Ha tudni akar valamit, legjobb, ha őt kérdi. Ő meg az a hölgy egészen jóban vannak.

– Rendben – mondta Rafferty. Szelíden betuszkolta Mr. Alsopot az ajtón, s közben arra gondolt, hogy majd megjátssza az ártatlant.

Mrs. Alsop a karosszékben ült, a radiátornál, a két vendég meg egymás mellett, a heverőn, finoman lóbálták hosszú, hajlékony csápjukat, s Rafferty látta, hogy ibolyakék arcuk kifejezéstelen, mint az üveg, s kerek szemüket mintha úgy festették volna az arcukra.

Megkapaszkodott az ajtófélfában, és rájuk meredt. Mrs. Alsop vidáman feléje fordult.

– Mr. Rafferty – mondta –, ők a mi vendégeink arról a repülőgépről. Mrs. Alsop fölemelte a mutatóujját, s a két idegen meghajlította a csápját az ujja irányába.

– Ez itt Mr. Rafferty – mondta Mrs. Alsop. – Újságíró. Látni szerette volna a repülőgépüket.

Raffertynek sikerült valahogy biccentenie, az idegenek visszakunkorították a csápjaikat, s udvariasan bólintottak.

Valami belül azt súgta Raffertynek: „Te okos fiú vagy, Rafferty, okosabb, mint hogy ezt megegyed. Valaki a bolondját járatja veled, át akar verni, azt akarja, hogy mindenki rajtad röhögjön. De az is lehet, hogy elment az eszed, vagy berúgtál vagy álmodsz.”

Rafferty igyekezett közömbösre hangolni a hangját. – Mit mondtak, hogy hívják őket, Mrs. Alsop?

– Hát, tudja, azt nem tudom – mondta Mrs. Alsop. – Mert ezek csak láttatni tudják a dolgokat. Csak rámeresztik magára azt a fura szarvukat, és maga mindjárt gondol valamire. Gondoltatják magát, ugyanarra gondol, mint ők. Megkérdeztem, hogy hívják őket, aztán gondoltattak. De mást nem láttam, csak egy kalapácsos embert, aki valami üllőfélén veri a vasat. Így aztán én úgy hívom őket, hogy Vasverőék. Lehet, hogy ez olyan indián név.

Rafferty lopva rápillantott először Vasverőékre, aztán Mrs. Alsopra. – Mit gondol – kérdezte –, velem is tudnak beszélni, vagyis hogy gondolkodni

Látszott, hogy Mrs. Alsop töri a fejét.

– Biztos, hogy szívesen, Mr. Rafferty. Csak tudja, az kezdetben elég nehéz. Mármint hogy magának.

– Majd megpróbálom – mondta Rafferty. Elővett egy cigarettát, s rágyújtott. Csak épp addig tartotta a gyufát, míg a körmére nem égett. – Dobja csak nyugodtan a szeneskannába – mondta Mr. Alsop. Rafferty bedobta a gyufát a szeneskannába.

– Kérdezze meg ezeket a . ezeket az embereket, hogy honnét jöttek – mondta. Mrs. Alsop elmosolyodott.

– Hát ez nehéz kérdés. Én már kérdeztem tőlük, de nem mentem sokra a képpel. De ha akarja, megkérdezhetem megint.

Mrs. Alsop fölemelte a mutatóujját, s mindkettőjük csápjai feléje hajlottak, s megcélozták a fejét.

– Ez a fiatalember – mondta Mrs. Alsop hangosan, mintha olyasvalakihez beszélne, akinek rossz a füle – azt szeretné tudni, hogy maguk honnét jöttek.

Mr. Alsop oldalba bökte Raffertyt.

– Csak tartsa föl a mutatóujját, ha érdekli a válasz.

Rafferty teljesen hülyének érezte magát, de föltartotta az ujját. Az asszony, akinek a férje vasat ver, addig hajlította a csápját, míg az épp Rafferty két szeme közé nem irányult. Rafferty önkéntelenül megkapaszkodott az ajtófélfában. Egyszerre úgy érezte, mintha az agya gumivá válnék, s valaki tekerné, gyömöszkölné, míg el nem veszti eredeti alakját, s valami új formát nem ölt. A rémület megvakította. S egyszerre az űrben szállt, a nagy fehér semmin át. Csillagok és meteorok zúgtak el mellette, aztán egy nagy csillag, vakítóan fényes, fehér és sziporkázó, állapodott meg az agyában, majd tűnt el egy pillanat alatt. Rafferty agya felszabadult, de érezte, hogy egész teste reszket, s csak fogta az ajtófélfát.

Égő cigarettája ott volt előtte a padlón. Mr. Alsop lehajolt és fölvette.

– Itt a cigarettája, Mr. Rafferty. Megkapta a választ? Rafferty sápadt volt, mint a fal.

– Mr. Alsop! Mr. Alsop! – mondta. – Ez világos. Ezek a teremtmények tényleg az űrből kerültek elő valahonnét.

– Hát az biztos, hogy messziről jöttek – jegyezte meg Mr. Alsop.

– Tudja, ez mit jelent? – Rafferty hallotta, hogy a hangja már-már hisztérikus, s megpróbált úrrá lenni magán. – Tudja, hogy ez a legfontosabb esemény, amióta a világ világ? Tudja, hogy ez. igen, ez a legnagyobb hír a világon, és ezt én adom hírül, érti? – Raffertty üvöltött:

– Hol itt a telefon?

– Telefonunk nincs – mondta Mr. Alsop. – Arra lent, a benzinkútnál van egy. De pár perc, és ezek a népek itt elmennek. Mért nem várja meg és nézi végig az indulásukat? Már a tojást is, a keltetőt is meg a takarmányt is berakták.

– Nem – zihált Rafferty. – Nem mehetnek még. Ide figyeljen, muszáj telefonálnom. hogy fényképészt kerítsék. Mrs. Alsop elmosolyodott.

– Ugyan, Mr. Rafferty, mink is tartóztattuk őket, hogy maradjanak itt vacsorára, de idejében kell indulniuk, hogy elérjenek valami áramlatot vagy mit.

– Valamit a Holdon – mondta tudákosan Mr. Alsop. – A Holdon kell valaminek a helyin lennie.

A két űrjószág szerényen üldögélt, karjuk összekulcsolva az ölükben, csápjuk takarosan bekunkorítva, hogy mutassák, nem ütik bele a más gondolatába.

Rafferty kétségbeesetten nézett körül, telefont keresett, pedig tudta, hogy nincs. Muszáj elérnie Joe Pegleyt a szerkesztőségben, gondolta. Joe majd tudni fogja, hogy mit csináljon. Fenét. Joe majd azt mondja, hogy részeg.

Márpedig ez a legnagyobb hír a világon, erősködött Rafferty agya. A legnagyobb hír, és te itt állsz, és tátod a szádat.

– Ide figyeljen, Alsop! – kiáltotta Rafferty. – Fényképezőgépe nincs? Akármilyen. Muszáj, hogy legyen egy fényképezőgépe!

– De mennyire, hogy van – jelentette ki Mr. Alsop. – Mégpedig jó. Csak boxgép, de jó képeket csínét. Majd mutatok magának néhányat a csirkéimről.

– Ne, ne. Most nem érdekelnek a képei. Csak a gépet hozza.

Mr. Alsop bement a társalgóba, s Rafferty látta, hogy a harmónium tetején matat.

– Mrs. Alsop! – rikkantott Rafferty, – Rengeteg kérdésem van. – Csak kérdezzen – biztatta Mrs. Alsop vidáman. – Nem bánják.

De mit lehet kérdezni az ilyen űrből jött lényektől? A nevüket? Azt tudja. Azt is, hogy miért jöttek: tojásért. Azt is, hogy honnét.

– Ethel, nem láttad valahol a gépet? – hangzott át Mr. Alsop hangja a szalonból. Mrs. Alsop felsóhajtott.

– Nem, nem láttam. Te raktad el.

– De van ám itt egy kis bibi – vallotta be Mr. Alsop.

– Nincs filmünk hozzá.

Az űrlények egyszerre egymás felé fordították a csápjaikat, egy pillanat, s láthatólag egyetértésre jutottak, fölálltak, s ide-oda szökdeltek a szobában, mint a szentjánosbogár, olyan gyorsan, hogy Rafferty alig tudta a tekintetével követni őket. Kiszökkentek az ajtón s tovább, a csűr felé. Raffertynek semmi más nem jutott eszébe: – Uramisten! Ezek olyanok, mint a bogarak!

Ő is kirontott az ajtón, be a sárba, a csűr felé, s közben kiáltozott, hogy álljanak meg. De még félúton sem járt, a csillogó plasztik izé kicsusszant a csűrből, s Rafferty halk szisszenést hallott. A szerkentyű eltűnt a mélyen járó felhők közt.

Mit volt mit tennie, Rafferty a gőzölgő foltot bámulta a sárban és a közepén a kis égett földdarabot. Leült a sárba, valami ürességet érzett, tudta, hogy most szállt el a semmibe minden idők legnagyobb híre. Se kép, se bizonyíték, se hír. Kötelességtudón sorra vett mindent, amit megtudott.

– Mr. és Mrs. Ember-aki-vasat-hajlít. – Lassan földerengett benne, hogy ez mit is jelent. Hát persze! Kovács! Ember, aki üllőn, kalapáccsal vasat hajlít. Kovács hát. Mr. és Mrs. Kovács vasárnap meglátogatta Alfred Alsopékat. Majd mindketten hazamentek az Alpha Centaurira két láda keltetésre szánt tojással.

Rafferty fölállt, s megrázta a fejét. S csak állt a sárban, s közben elkeskenyedett a szeme, s látni lehetett, hogy lázasan működik az agya – az a Rafferty-agy, amely mindig is méltó a hírhez. Aztán nekieredt a ház felé, s berobbant a hátsó ajtón.

– Alsop!– ordította. – Fizettek magának valamit a tojásért?

Mr. Alsop még egyre a gépet kereste: fönt állt egy széken, a pohárszék előtt.

– Hát persze – mondta. – Úgy is mondhatnánk. – Mutassa a pénzt! – követelte Rafferty.

– Nem pénzzel – mondta Mr. Alsop. – Pénzük az nincs. De mikór itt voltak hat éve, hoztak néhány tojást cserébe.

– Hat éve! – nyögött fel Rafferty. Aztán megtorpant. – Tojást! Miféle tojást? Mr. Alsop kuncogott.

– Hát nem is tudnám megmondani. Mink csillagkacsának hittuk mondta. – Mert hogy a tojásoknak csillagformájuk volt. Aztán, tudja, beraktuk a kotlós alá, de szörnyen bökték a csillagok ágai. – Mr. Alsop lemászott a székről. – Nem értek ám azok a csillagkacsák semmit. Egy kicsit vizitóra hajaztak, egy kicsit meg fecskére. Csak épp hat lábuk volt. Keltó maradt meg közülük, s hálaadásnapra vágtuk le őket. Ebédre.

Rafferty agya még dolgozott, egy szemerke bizonyíték kellett neki, hogy a hírt elhitesse a szerkesztővel – és a világgal.

Odahajolt Alsophoz.

– Mr. Alsop – súgta rekedten –, nem tudja véletlenül, hol lehetnek a csontok? Látszott, hogy Mr. Alsop megütődik.

– Hogy a csontok? Hát a csontot odaadtuk a kutyának. De ennek öt éve már. Azóta a kutya is megdöglött. Rafferty szédelegve vette a kalapját.

– Köszönöm, Mr. Alsop – mondta kötelességtudóan. – Köszönöm.

Aztán megállt a tornácon, és fejébe nyomta a kalapot. Aztán hátralökte. És fölnézett a borult égre; addig bámult, míg el nem szédült, mintha csak csigavonalban emelkednék a felhők közt. Mr. Alsop kijött, s az inge ujjával törülgette a port a boxgépről.

– Ó, Mr. Rafferty – mondta. – Megtaláltam végre a fényképezőgépet.

Göncz Arpád fordítása

Herbert W. Franke

INVÁZIÓ

Az űrutazás első törvénye előírja, hogy az otthon koordinátáit mindenképpen titokban kell tartani. Amikor az Ezredes észrevette, hogy az idegen lény a koordinátákat akarja megtudni, mindent megtett, hogy a titkol megőrizze. És az idegen lény is mindent elkövetett, hogy mégis megtudja.

Az első idegen lény, amely besétált a csapdába, óriási mohakötegre emlékeztetett. Amikor a ketrecet felállították a laborban, a lény végigcsúszott a ketrec rácsa mentén, érzékelő csápjai kinyúltak, majd visszahúzódtak, időről időre a testében feltárult egy nyílás, a szája – s a sárga fogsorok úgy csapódtak bele a kovácsolt acélrudakba, mint a harapófogók. Bent fehér, nyálkás bőr remegett.

– Hát ez itt, azt hiszem, nem lesz valami értelmes – vélekedett a Főbiológus.

– Próbálja csak meg! – parancsolta az Ezredes.

A Laboráns odagördítette az analizátort, leült a műszerfal elé, és a parabola-rácsantennát odairányította, ahol az állat intelligencia-központját sejtette. Aztán felvette a sisakot, korrigálta az erősítési fokot, s arcán feszült elmélyülés tükröződött, szemét becsukta, mintha befelé figyelne.

Ajka mozgott.

– Düh, fortyogó őrület... Akadály, kemény, hideg... szétharapni! Fájó fogak... Düh. Idegen vibráció, melegsugárzás... szerves szubsztancia, szag: zsír, faggyú, vér... Éhség! Ismét hideg akadály... Idegen lény, egészen közel, étvágygerjesztően illatozik. szétmarcangolják, a fogak belevájódnak, kiszívják a nedvét. kemény akadály. szétharapni! Fájdalom. szétharapni! Düh, gyűlölet, megölni ezt a lényt, megsemmisíteni, felfalni! .

– Ennyi elég – mondta az Ezredes. Elfordította a kapcsolót, és a kemény sugarak behatoltak a testbe, szétbombázták a molekulákat. A szellőztető felüvöltött, felkavarta a bomlási termékeket, csupán néhány másodpercig lehetett érezni a kén-dioxid– és arzénhidrogén-szagú fuvallatot, aztán a levegő ismét kitisztult.

A legénység egy másik idegen lényt hozott dróthálóban. Berakták a ketrecbe: egyszerű otromba törzs, öt vékony lőcslábon.

Az Ezredes egyetlen szemvillanására a Laboráns bekapcsolta az analizátort. „Félelem.

Hol vagyok? Milyen lények ezek? Mit akarnak tőlem?

Félelem, félelem

El innen! Gyorsan el innen!

A vibrátor működik-e?

Azonnal kitépem, mielőtt. „

Az Ezredes elfordította a fogantyút, a szellőztető felzümmögött, és szétzilálta a porfelhőt, amely a rácsrudak között összetorlódott.

– Nagyon érdekes – jegyezte meg. – A Főbiológus feljegyzéseket készített.

– Talán nem kellett volna elpusztítania – töprengett.

– Csak semmi kísérletezés. – Az Ezredes nem tágított a porlasztó mellől. – Van még valami?

A következő vizsgálati tárgy különös képződmény volt, olyan, mint több egymásba nyomott fekete és okkersárga cikkelyű futball-labda. A gömböc könnyedén lüktetett, s nem mozdult el a ketrec közepéből.

A Laboráns védősisakkal a fején készenlétben állt. Beállította az antennát, növelte az erősséget. semmi. Idegesen nyomogatta a kapcsolókat. Végre: impulzusok.

„.a gondolatokat kitárni. Látni, hogyan működik a gép. Jól láttok? Minden rendben, de vigyázzatok!

Megvan, teleanalizátor automata, hét erősségi fokozat, frekvencia-modulátor nincs. Védőpajzs szükségtelen. Elhárítom.

Inváziós osztag vagyunk a Terráról. a bolygó. „

Az Ezredes megrántotta a fogantyút. A ketrec tetőrácsából kékes lángkorona nyúlt ki, de odabent nem történt semmi. A lény ott ült a ketrec közepén, és nyugodtan lüktetett. „.a Sol rendszer tagja. Galaxis. Epszilon szegmentum. „

Az Ezredes előrántotta a pisztolyát, és átlőtt a rácsok között. A gömböc laposan szétterült a ketrec alján. . . Világszektor tizenhét, külső oktáns. „

Az Ezredes a Laboránsra szegezte a pisztolyt, és három lövést eresztett a hasába: az elzuhant a műszerfal mellől, összekucorodott, és fekve maradt. Csupán sisakos feje himbálódzott ide-oda a padlón. Arcára csodálkozó kifejezés dermedt.

– Riadó! – ordította az Ezredes. A szirénák felüvöltöttek. – Tíz perc múlva start! A ketrecben változás történt: a gömböc labdáinak elhelyezkedése hirtelen átalakult. A lény mozgásba lendült, a halott Laboráns felé csúszott. Átnyomakodott a rácsfalon, s utána az acélrudakon négyszögletes lyuk tátongott. Az Ezredes és társai vadul lövöldöztek, minden látható eredmény nélkül. A lény elérte a Laboráns testét, ráfonódott, rajta maradt, gömbcikkelyei állandóan lüktetve, időről időre egymásba gyűrődtek, majd összelapultak. A Laboráns teste megremegett. szemhéja megrándult, ajka megrebbent.

„Irányszög huszonkilenc fok, negyvenhárom perc. „

Az Ezredes odarontott, megragadta a sisakot, hogy letépje a halott fejéről, de egy láthatatlan forró fal visszadobta. „.tizenhét másodperc. A Nap harmadik bolygója. Kész.”

A lény ismét megmozdult. Végigkígyózott az emberek között az ajtó felé, be a parancsnoki fülkébe. A pilótaülés előtt letelepedett.

Felharsant az indítócsengő, zúgni kezdtek a fúvókák sípjai, hangjuk egyre erősödött, végül elérték az ultrahang magasságait. Aztán már csak zümmögés hallatszott. Mindenki a helyére sietett.

Az űrhajó felemelkedett, s csakhamar elérte a kvázilineáris határterületet, behatolt a garatérbe.

Az Ezredes egy pillantást vetett a koordináta-táblázatra. Mellette ott kuporgott az idegen lény, s úgy tetszett, őt bámulja, ahogyan az irányzót forgatja, ellenőrzi a táblázatot, s kénytelen megállapítani, hogy kapcsolásainak az űrhajó többé nem engedelmeskedik.

Száguldott tovább, a Föld felé.

Apostol András fordítása

Herbert W. Franke

HARC

Egy kezdetleges szerszám is hatékonyabb a legfélelmetesebb fegyvernél, ha a megtámadott felkészületlen.

Bal berohant az erdőbe, de menekülését csupán cselnek szánta. Úgy érezte, erősebb az ellenfelénél. Az ismeretlen növények tövisbozótjában lassan haladt előre, de csakhamar egy tisztásra bukkant, amely éppen kapóra jött szándéka végrehajtásában.

Cobrichtnek is idegen volt a bolygó, de a közelben érezte az ellenfelet, s nem ügyelt a szokatlan környezetre. Rá sem hederített a tüskékre, rohamra indult robotkutyája mögött, amely nyomon követte az üldözöttet.

Amint kiért a tisztásra, észrevette, hogy valami felvillan a szemközti bozótban. Előrántotta elhántó fegyverét, és gravitációs pajzsot vont maga elé – éppen idejében fogta fel a rakétalövedéket. Bal annihilációs lövedéket lőtt ki a pajzsra. Cobricht csak erre várt: ahogy szabaddá vált köztük a terep, pozitronvillámot bocsátott ellenfelére. Csípős füst csapott fel arról a helyről, ahol Bal guggolt. De csak a bokrok égtek. Balnak sikerült a kisülést idejében levezetnie a batteriába. Haja szála sem görbült meg.

Nyomban visszaütött. Hősugárvetője Cobricht előtt gőzölgő pocsolyává olvasztotta a talajt. Cobricht azonban a robotkutyáját áldozta fel, ez magára vonta a sugárzást, és a másodperc töredéke alatt porrá égett. Cobricht ekkor az annihilátorát irányította rá Balra. Körülötte tizennégy méteres körben megszűntek a cserfák. Csak a vibrációs páncél óvta meg Balt, aki aztán anionsugárzással próbálkozott, de Cobricht kationokat küldött ellene. Közöttük lángoló, recsegő-ropogó és lobogó fal emelkedett. Bal fokozta a sugárzást, és a villogó zóna egyre közelebb kúszott Cobrichthez, aki azonban a maximumig erősítette a sugárvédelmét. Hogy önmaga sértetlen maradjon, Bal kénytelen volt követni példáját.

Egy ideig hallatlan energiák feszültek egymásnak, csaptak össze, inogtak ide-oda. Hatalmas hőmennyiségek szabadultak fel, kisülések nyújtogatták villámnyelvüket, légáramlatok téptek ki és emeltek magasba fűcsomókat, földet és homokot.

Bal aggregátja merült ki előbb. A mutatók nullára estek vissza, a hőzóna lassan húzódott vissza előtte, lassan, de feltartóztathatatlanul. Bal előkapta az atomgránátot, amelyet ilyen esetekre készülve hordott magánál. Ez elég ahhoz, hogy ellenfelét tizenhat négyzetméternyi környezetével együtt a földdel tegye egyenlővé...

Katunga egy fa koronájában ült a fúvócsövével, és látta, hogy a tűzfal összezsugorodik; a szíve már nem dobogott olyan hevesen. Egy pillantást vetett az embereire, akik a píniákon ültek, és átható harci üvöltést hallatott. Mérgezett nyilak zápora zúdult alá, s a két ellenfelet teletűzdelte, mint a tűpárnát.

A gránát a földre hullott. Csak húsz évvel később robbant fel, amikor Katunga, aki trófeaként magával vitte, véletlenül helyesen állította be az elsütő szerkezet számkombinációját. A kráter még ma is láthatd: Basuto földön a Sárkány-hegyektől nyugatra, Dél-Afrikában. A basuto szó bantu nyelven azt jelenti: „a démonok ökölcsapása”.

Apostol András fordítása

Bob Shaw

RÉGMÚLT NAPOK FÉNYE

Elhagytuk a falut, és felfelé igyekeztünk a kaptatón, a lassú üveg hazájába. Ilyen gazdaságokat még sohasem láttam, és először kissé borzongatóan hatottak rám, amit a képzelet és a különleges körülmények még csak növeltek. A kocsi turbinája simán és egyenletesen húzott a párás levegőben, úgyhogy szinte természetfölötti csendben követtük az út kanyarjait. Jobbra a hegy fenyőkkel borított, hihetetlenül gyönyörű völgyre nézett le, és mindenütt a lassú üveg óriási ablakkeretei álltak, és itták a fényt. Néha megcsillant rajtuk a délutáni nap, és ez a mozgás illúzióját keltette. Az üvegsorok évek óta álltak már a domboldalon, és néztek le a völgybe; csak éjféltájt tisztították őket, amikor az emberek jelenlétét nem érzékelte a szomjas üveg.

Ezek az ablakok lenyűgözőek voltak, de sem Selina, sem én nem beszéltünk róluk. Azt hiszem, annyira gyűlöltük egymást, hogy érzelmi kapcsolatunkba szándékosan nem engedtünk betolakodni semmi újdonságot. Lassan ráébredtem, hogy a kirándulás rossz ötlet volt. Azt gondoltam, hogy mindent helyrehoz közöttünk, de természetesen nem szüntette meg Selina terhességét, és ami még ennél is rosszabb, az emiatt érzett bosszúságát sem.

Hogy igazoljuk állapota feletti kétségbeesésünket, azt mondogattuk barátainknak, hogy bár akartunk gyereket, de később, megfelelő időben. Terhessége miatt Selina kénytelen volt jól fizetett állását feladni; ez azt is jelentette, hogy le keltett mondanunk az új ház megvételéről, mert ez költői működésem bevételeiből elérhetetlen volt számunkra. De bosszúságunk igazi forrása az volt, hogy rá kellett ébrednünk: mindazok, akik azt állítják, hogy csak később akarnak gyereket, valójában sohasem akarnak. Súlyosbította ezt még az is, hogy mi, akik olyan különlegesnek tartottuk magunkat, ugyanúgy beleestünk ebbe a biológiai csapdába, mint a világ bármely más oktalan teremtménye.

Az út Ben Cruachan déli lejtőin vezetett; messze előttünk megpillantottuk a szürkén elterülő Atlanti-óceánt. Kissé lassítottam, hogy gyönyörködhessünk a kilátásban, amikor egy kapura erősített cégtáblát pillantottam meg: „Kiváló minőségű lassú üveg olcsó áron – J. R. Hagan.” Egy hirtelen ötlettel az út szélére kanyarodva lefékeztem, s összerezzentem, amikor a kemény szálú fű végigsúrolta a karosszériát.

– Miért álltunk meg? – kérdezte meglepetten Selina, ezüstfüstös frizuráját felém fordítva.

– Nézd csak ezt a táblát, ugorjunk be, és nézzünk körül. Biztosan elég olcsó hely. Selina szemrehányó hangon tiltakozott, de nekem már annyira megtetszett az ötletem, hogy nem hallgattam rá. Valami esztelen gondolat azt súgta: ha valami őrültséget vagy különlegességet csinálunk, még minden jóra fordulhat közöttünk.

– Szálljunk ki – mondtam. – Egy kis mozgás jót fog tenni; ma már túl sokat hajtottunk. Vállat vont és kiszállt. Nekivágtunk felfelé a fiafal hajtásokkal szegélyezett, szabálytalanul kivágott agyaglépcsős ösvénynek, amely kanyarogva kerülgette a nagyobb fákat a lejtő meredek szélén, és eljutottunk egy alacsony falusi házhoz. A kis kőépület mögött a lassú üveg magas keretei néztek a Cruachan enyhe lejtőjén át a Linnhe tó vizére. A legtöbb tábla teljesen átlátszó volt, de akadt köztük néhány sötét is, olyanok, mint a fényezett ébenfa.

A tiszta, kövezett udvaron egy szürke szövetruhás középkorú férfi állt fel és intett felénk. Az udvart bekerítő alacsony kőfalon ült, és pipával a szájában nézett a ház felé. Az ablakban narancsszín ruhás fiatal nő állt, karján egy kisfiúval, de közeledtünkre közönyösen megfordult, és eltűnt a szemünk elől.

– Hagan úr? – kérdeztem.

– Igen. Üvegeket néznek? Nos, jó helyen járnak.

Hagan pattogó, tiszta felföldi kiejtéssel beszélt, amelyet az idegen az írhez hasonlónak vélhet. Arca azt a nyugodt, beletörődött csalódást mutatta, melyet idős útjavítókon és filozófusokon lehet látni.

– Igen – mondtam. – Kirándultunk, és megláttuk a cégtábláját.

Selina, aki máskor idegenekkel rögtön megtalálja a hangot, hallgatott. Szerintem kissé hökkent arckifejezéssel a most már üres ablakot nézte.

– Londonból jönnek? Nos, mint mondtam, jó helyre jöttek, és jó időben is. Feleségem és magam nem sok embert látunk ilyenkor, az idény kezdetén.

Nevettem. – Ez azt jelenti, hogy vásárolhatunk talán egy kis üveget anélkül, hogy kénytelenek lennénk eladni a házat a fejünk felől?

– Nézze – mosolygott Hagan gyámoltalanul –, én nem keresek az üzleten. Rose, a feleségem azt mondja, hogy sohasem fogok beletanulni. De azért üljünk le, és beszéljük meg a dolgot. – Az omladozó falkerítésre mutatott, aztán aggodalmaskodva Selina makulátlanul tiszta kék szoknyájára pillantott. – Várjanak, hozok valami takarót a házból. – Gyorsan a ház felé sántikált, bement, és behúzta maga mögött az ajtót.

– Talán nem is volt olyan pompás ötlet, hogy feljöttünk ide – suttogtam –, de azért kicsit kedvesebb is lehetnél ehhez az emberhez. Azt hiszem, jó vételt csinálhatunk.

– Naiv remény – mondta Selina kimért nyerseséggel. – Talán még te is észrevetted, a felesége milyen ócska ruhát visel! Nem hiszem, hogy nagy engedményeket tenne idegeneknek.

– Az a felesége?

– Természetesen az.

– Jó, jó – mondtam meglepetten. – Mindenesetre próbálj kissé barátságosabban viselkedni. Nem szeretem a kínos helyzeteket.

Selina prüszkölt, de halványan mosolygott, mikor az ember újra megjelent, és megkönnyebbültem kissé. Furcsa, hogy az ember szerethet egy asszonyt, de ugyanakkor azért is imádkozhat, hogy bárcsak esne a vonat alá.

Hagan kockás takarót terített a falkerítésre, és mi elfogódottan, mint a falura került városi emberek, leültünk. A tó távoli víztükrén, túl az őrködő lassú üveg keretein, egy gőzös fehér vonalat húzott maga után dél felé. Az éles hegyi levegő megtöltötte tüdőnket, és látszólag jóval több oxigént adott, mint amennyire szükségünk volt.

– Egyes üvegtermelők – mondta Hagan – itt a látogatóknak üzleti reklámból csodákat mesélnek arról, hogy milyen szép az ősz Argyll vidékén. Vagy a tavasz, vagy a tél. Én nem élek ezzel a fogással. Mindenki tudja, hogy ha egy táj nem szép nyáron, nem szép az máskor sem. Mi a véleményük?

Egyetértően bólintottam. – Nézzen Mull felé, Mr.

– Garland.

–…Garland. Ezt kapja, ha megveszi az üvegemet, és máskor sem szebb, mint most. Az üveg tökéletes szinkronban van a valóságos idővel. Egyik tábla vastagsága sem kevesebb tíz évnél. Egy négylábnyi ablakot kétszáz fontért odaadok önnek.

– Kétszáz?! – tiltakozott Selina. – Hiszen ez ugyanannyi, mint a Scenedow boltban a Bond Streeten.

Hagan elnézően mosolygott, és rám pillantott. Látni akarta, hogy én tudok-e annyit a lassú üvegről, hogy értékelni tudjam, amit mondott. Az ár, amit megadott, valóban magasabb volt, mint amennyit gondoltam, no de tíz év! A Vistaplex vagy a Pane-o-rama üzletekben árusított olcsó üvegek, a negyed inch vastag közönséges üvegtáblák legfeljebb tíz vagy tizenkét hónapos vastagságúak voltak.

– Nem érted, drágám? – mondtam, és már a vásárlás mellett döntöttem. – Ez az üveg tíz évig tart, és tökéletes a szinkronitása.

– Ez nem annyit jelent, hogy csak megőrzi az időt?

Hagan Selinára mosolygott, miután látta, hogy miattam már nem kell aggódnia.

– Ön azt mondja: csak! Megbocsásson, Mrs. Garland, de úgy látszik, hogy nem értékeli kellően ezt a valóságos csodát, azt a precizitást, ami egy szinkronban levő üveg elkábításához szükséges. Amikor azt mondom, hogy az üveg tíz év vastag, ez azt jelenti, hogy tíz évig tart, amíg a fény áthalad rajta. Ez a tíz fényév több mint kétszer annyi, mint amennyire a legközelebbi csillag van ide, így egymilliomod inch változás a vastagságában is annyit jelentene, hogy. – Elhallgatott egy pillanatra és a ház felé fordult. Én is elkaptam a tekintetemet a tóról, és láttam, hogy a fiatalasszony ismét az ablakban áll. Hagan szeme furcsa sóvár hódolattal telt meg, ami kényelmetlen érzést váltott ki bennem, és egyben azt a meggyőződést is, hogy Selinának nincs igaza: tapasztalatom szerint egy férj sohasem néz így a saját feleségére.

A nő néhány pillanatig az ablaknál maradt meleg színű ruhájában, majd visszavonult. Hirtelen az a határozott, de megmagyarázhatatlan érzésem támadt, hogy vak. Mintha Selina meg én pontosan olyan érzelmi közjátékba botlottunk volna, mint a magunké.

– Elnézést – mondta Hagan –, azt hittem, hogy Rose hív valamiért. Hol is tartottunk, Mrs. Garland? Igen, tíz év egy negyed inchbe préselve azt jelenti, hogy.

Nem figyeltem tovább, részben mert már döntöttem, részben pedig mert már sokszor hallottam a lassú üveg elvének a magyarázatát, mégsem értettem meg soha. Egy tudományos képzettségű ismerősöm mondta egyszer, hogy próbáljam úgy elképzelni a lassú üveget, mint egy hologramot, melynél nincs szükség koherens lézersugárra a vizuális információ visszaadására, és melyben a közönséges fény minden fotonja egy spirál alakú alagúton halad át, amely az atomok befogási sugarán kívül van az övégben. Ez nemcsak hogy érthetetlen volt számomra, hanem arról is újra meggyőzött, hogy ha valakinek oly kevés a technikai érzéke, mint nekem, az ne törődjön az okokkal, hanem elégedjék meg a hatásokkal.

A legfontosabb hatás az átlagember szemében az, hogy a fény csak hosszú idő alatt halad át a lassú üvegen. Az új készítményű lassú üveg mindig koromfekete, mert még semmi sem haladt át rajta, de ha egy erdei tó mellett tartják egy évig, és azután beteszik egy városi lakás ablakába, ott egy évig az erdei tavat mutatja, de nem puszta csendéletként, hanem az összes felvett jelenségekkel együtt: a víz fodrozódik a napfényben, az állatok lejárnak inni a tóhoz, a madarak átrepülnek az égen, az éj követi a nappalt, évszak az évszakot. Aztán – egy év múlva – a szubatomok csatornáiban visszatartott szépség kimerül, és az üvegen át ekkor már csak az ismerős, szürke városi utca képe lesz látható.

Az újdonságon kívül a lassú üveg kereskedelmi sikerét az a tény is ösztönözte, hogy a föld birtoklásának illúzióját keltette. A legsivárabb pince lakója is ködös parkra nézhetett ki – és ki mondhatja, hogy az nem az övé? Akinek valóban ápolt kertje vagy birtoka van, az sem bizonygatja állandóan a tulajdonjogát azzal, hogy szagolja, ízleli, tapogatja a földet. Csupán a látványát élvezi, az abból kisugárzó fényalakzatokat, és ezek a lassú üveg segítségével levihetők akár a bányákba, a tengeralattjárókba vagy a börtöncellákba is.

Több alkalommal próbálkoztam rövid írásokkal erről a varázskristályról, de számomra a téma oly megfoghatatlanul költői marad, sőt paradox módon a költészettel – legalábbis az enyémmel – el sem érhető. Egyébként a legjobb dalokat és verseket a jövőt sejtő ihlettel már réges-rég megírták olyanok, akik jóval a lassú üveg feltalálása előtt meghaltak. Semmi reményem nem volt arra, hogy felvehessem a versenyt például Moore alábbi soraival:

Csöndes, varázsos éjben,

míg álmom karjaiba fog,

régen múlt napok fénye

emlékeimből újra felragyog.

A lassú üveg alig néhány év alatt a tudományos különlegességből jelentős iparrá fejlődött. És mi, költök, kiknek meggyőződésünk, hogy a szépség él, még ha a liliomok meghalnak is, csodálkozva láttuk, hogy ennek az iparnak a csábításai sem különböztek a többiétől. Voltak jó üvegek, melyek sok pénzbe kerültek, és kevésbé jók, melyek olcsóbbak voltak. Az években mért vastagság az ár fontos tényezőjének számított, de volt még egy tényező: a valóságos vastagság, vagyis a „szinkronitás”.

Ezt a legagyafúrtabb technikai eljárások alkalmazásával is csak találomra tudták szabályozni, és egy durvább eltérés azt eredményezhette, hogy egy ötéves ablak öt és fél év vastagra sikerült, miáltal a nyáron felivódott fényt télen sugározta ki, egy-egy kisebb eltérés miatt pedig a déli napsütést éjfélkor. Ennek is megvolt a maga vonzereje – például sok éjjeli műszakban dolgozó ragaszkodott a saját időzónájához –, de általában a valóságos idővel szinkronban levő üvegek többe kerültek.

Selina hitetlenkedve nézett maga elé. Haltan érvei nem győzték meg. Alig észrevehetően megrázta a fejét, és tudtam, hogy Haltan rossz oldalról közelítette meg a dolgot. Hirtelen hűvös szél kerekedett, felborzolta Selina hajkoronáját, és nagy esőcseppek kezdtek hullani a teljesen felhőtlen égből.

– Adok egy csekket – mondtam sietve, de láttam, hogy Selina zöld szeme haragosan villan rám. – El tudja intézni a hazaszállítást?

– A szállítás nem probléma – mondta Haltan felállva. – De nem vinné inkább magával? – No jó, ha úgy gondolja. – Meglepett az aláírásomba vetett korlátlan bizalma.

– Akkor leveszek maguknak egy táblát. Várjanak itt. Nem tart sokáig, míg bekeretezem. – Hagan sántítva megindult a táblasorok felé, melyek Linnhe napfényes vagy felhős táját mutatták, de voltak még teljesen feketék is.

Selina felgombolta blúza nyakát.

– Igazán behívhatott volna a házba bennünket. Biztosan nincs nagyon sok olyan bolond vevője, mint mi, hogy ilyen udvariatlan legyen velünk.

Eleresztettem a fülem mellett a sértést, és a csekk kiállítására fordítottam figyelmemet. Egy nagy esőcsepp a csuklómról a rózsaszínű papírra cseppent.

– Jól van – mondtam. – Menjünk az eresz alá, míg visszajön. – Dühös voltam, hogy minden jó szándékom csődöt mond. „Bolond voltam, hogy elvettelek – gondoltam –, az őrültek őrültje voltam, és most, hogy gyerekünk lesz, sosem szabadulok meg tőled.”

Gyomrom fájdalmas görcsbe rándult, miközben Selina után a házhoz futottam. Az ablakon át láttuk a csinos szobát a széntüzelése kályhával és a gyermeket a padlón szétszórt játékaival, kockákkal, rajtuk az ábécé betűivel, és egy sárgarépaszínű játék talicskát. A kisfiú befutott a másik szobából, és rugdosni kezdte a kockákat. Engem nem vett észre. Néhány pillanattal később bejött a fiatal nő is, és vidám kacagással felemelte és hintáztatni kezdte a gyermeket a karjában. Az ablakhoz lépett, mint előbb. Zavartan rámosolyogtam, de sem ő, sem a gyermek nem vett rólunk tudomást.

Homlokomon kiütött a hideg veríték. Lehetséges, hogy mindketten vakok? Félrehúzódtam. Selina felsikoltott, hozzáugrottam.

– Mi baj? – kérdeztem.

– A takaró – mondta. – Átázik.

Átfutott az udvaron az esőben, felkapta a kockás takarót a kerítésfalról, és visszafutott vele a ház ajtajához.

– Selina! – kiáltottam önkéntelenül. – Ne nyisd ki!

De már elkéstem. Belökte a reteszre zárt faajtót, de kezét szájához kapva megállt, s nézett be a házba. Odamentem, és kivettem elgyengült kezéből a takarót.

Miközben becsuktam az ajtót, tekintetem végigfutott a szoba belsején. Az ablakon át látott csinos lakószoba az asszonnyal és a gyermekkel a valóságban egy elhanyagolt lomtár volt rozoga bútorokkal, régi újságokkal, ócska ruhákkal és piszkos edényekkel. Nedves, takarítatlan, bűzös és mérhetetlenül sivár. Az ablakon át látott tárgyak közül csak a kis játék talicska volt ott, lekopott festékkel, törötten. Gyorsan bezártam az ajtót, azzal a szilárd elhatározással, hogy elfelejtem, amit láttam. Az egyedül élő férfiak néha jó házigazdák, de vannak, akik ehhez egyszerűen nem értenek.

Selina arca falfehér volt. – Nem értem. Nem értem.

– A lassú üveg. Mindkét irányban működik – mondtam gyengéden. A fény kifelé is terjed, nemcsak befelé.

– Úgy érted, hogy.

– Nem tudom. Nem tartozik ránk. Szedd össze magad. Hagan hozza az üvegünket. Gyomorgörcsöm kezdett feloldódni. Hagan hosszúkás műanyag keretet hozott. Átnyújtottam neki a csekket, de ő Selina sápadt arcát nézte. Kitalálta, hogy avatatlan kézzel beletúrtunk a lelkébe. Selina kerülte a pillantását. Öreg és csúnya lett egyszerre, és szeme mereven a tájra szegeződött.

– Adja ide a takarót, Mr. Garland – mondta végül Hagan. – Kár volt, hogy gondot okoztak maguknak miatta.

– Semmi az egész. Tessék a csekk.

– Köszönöm. – Még mindig Selinát nézte különös szemrehányó tekintettel. – Nagyon örülök, hogy üzletet kötöttünk.

– Én is örülök – mondtam szenvtelen, formális udvariassággal. Felemeltem a nehéz keretet, és megindultam Selinával az ösvényen az országút felé. Amikor a most már nedves, csúszós lépcsőkhöz értünk, Hagan megszólalt:

– Mr. Garland! Kelletlenül megfordultam.

– Nem az én hibám volt – mondta feszülten. – Egy ámokfutó autós mindkettőjüket elütötte hat évvel ezelőtt, lent az obani országúton. A fiam még csak hétéves volt. Jogom van valamit megtartani, nem?

Szótlanul bólintottam, és továbblépkedtem lefelé az ösvényen, feleségemet szorosan magamhoz vonva, s rám fonódó karját most drága kincsnek éreztem. A kanyarból visszanéztem. Hagan ugyanott ült, mint amikor először megpillantottuk, a falkerítésen.

A ház felé nézett, de az esőn át nem láthattam, hogy van-e valaki az ablakban.

Bars Sándor fordítása

Colin Kapp

A BŰNFÜRKÉSZŐ

PENNAL

A lány előtt a keskeny homokos ösvény meredeken futott fel a töltés gerincéig. Az emelkedő mögött a lenyugvó nap hatalmas bíborkorongja aranyosvörösre festette a leveleket, úgyhogy a táncoló szúnyogok is bronzszínű tűzben izzottak. A páfrányon még ott csillogtak a nemrég lehullt esőcseppek, frisseséggel töltötték el a levegőt.

A szomszédos fákon a madarak éjszakára gyülekeztek. Hangjuk a rezzenetlen levegőben harsányan, dallamosan csendült. A lány a gerincre felérve arcát a nap utolsó meleg sugarai felé fordította, szemét csaknem lehunyta; élvezte ezt a pillanatot, amikor szinte teljesen összeforr a természettel. Önfeledten az ösvény homokjába rúgott, s a szerteszálló homokszemek felizzottak a rájuk hullt aranyos fényben.

A férfi hagyta, hogy a lány néhány lépésre eltávolodjon. Hajszálpontosan felmérte helyzetét. A bozótos beszögellést, ahol rejtőzött, már alkonyi árnyak borították. Olyan óvatosan lépett a lány mögé, hogy mozdulatai jóformán nesztelenek voltak. Maga a lány mit sem tudott a férfi jelenlétéről, mígnem a rövid fejsze oldalvást lecsapott karcsú fehér nyakára. Még sikoltani sem volt ideje.

A nap korongja hirtelen baljós külsőt öltött. A férfi a vérszomjtól elvadulva újból és újból lesújtott a lányra, fejszecsapásaival egészen a földig követte áldozatát. Az első csapások látványa, érzete mintha még inkább lázba hozta volna. Így látszott, valamilyen szörnyű szenvedély tartja markában, oly szenvedély, amely csak hosszú idő után talál kielégülésre.

Szenvedélye végül kitombolta magát. Hátralépett, elnézte a vérben úszó, összekaszabolt testet – úgy látszott, mintha csak most eszmélne rá, hogy ez a borzalmas tetem itt az ösvényen néhány pillanattal ezelőtt még élő, lélegző emberi lény volt. Kezében, isten tudja, hogyan, vértől csepegő fejszét tartott – rámeredt –, s a karja is fényes és ragadós volt a vértől.

A rezzenetlen levegő távoli hangot hozott feléje, s ez óvatosságra késztette. A harasztos tájékán, úgy látszik, emberek járnak, s esetleg erre jöhetnek. A szomszédos töltésről néhány maréknyi füvet tépett ki, s a vér nagyját letörölte karjáról. A fejszét, erős, de nemtörődöm mozdulattal az ösvénytől balra, egy facsoport közé hajította: Megkönnyebbülve figyelte, ahogy pörögve elszáll a levegőben. Ezer és ezer embernek van. Ilyen fejszéje. Neki már nincs.

Egy másik, ezúttal már közelebbi hangra megriadt. Vádaskodó szemmel körülnézett, mintha gyanítaná, hogy figyelik. Nem látott senkit, de valamilyen előérzet azt súgta neki, okosabb, ha odábbáll. A nap már csaknem lenyugodott, s a férfit, ahogy a töltés mögötti fák közt húzódó ösvényt követte, azonnal homály fogta körül. Az ösvény ide-oda kanyargott, de a puha talajon nemigen maradt lábnyom, s a futó lábak zaja sem hallatszott. Csak egy árkon átvezető deszkapalló döngött a léptei alatt, ezt is felfogta azonban a fák szétterülő lombkoronája.

Amikor kijutott az országútra, lelassította lépéseit, nehogy felhívja magára a figyelmet. Szerencséjére most már erősen alkonyodott, s az úton senki se járt. Néhány lépésnyi nyílt térségen túl egy autó várakozott, elrejtve a bokrok mögött, úgyhogy az út felől nem lehetett észrevenni. Szemmel látható megkönnyebbüléssel szállt be az autóba, s egy mellékúton hajtott végig, amely falusi dűlőkön át kanyargott. Csak egy-egy városon keresztülhaladva bukkant fel, megvilágított utcákban. Tudta, hogy vérfoltos ruhája és karja nem állna ki tüzetesebb szemügyre vételt, ezért óvakodott minden olyan cselekedettől, amely a figyelmet ráirányítaná. Végül eljutott egy autósztrádára, s ott aztán gyors iramban továbbhajtott a biztonságot ígérő otthona felé.

Amikor végre egy kis kertvárosi házban, messze a bűntény színhelyétől biztonságban érezte magát, szinte lenyűgözve bámult a tükörbe. Beteges arc nézett vissza rá.

TSEUDI

A lány előtt a keskeny homokos ösvény meredeken futott fel a töltés gerincéig. Az emelkedő mögött a lenyugvó nap hatalmas bíborkorongja aranyosvörösre festette a leveleket, úgyhogy a táncoló szúnyogok is bronzszínű tűzben izzottak.

– Felvétel!

A páfrányon még ott csillogtak a nemrég lehullt esőcseppek, frisseséggel töltötték el a levegőt, dúsabbá tették a növényzet édes illatát.

– Tartsd normálsebességen, Tseudi. Most jutunk el a kritikus ponthoz.

A szomszédos fákon a madarak éjszakára gyülekeztek. Hangjuk a rezzenetlen levegőben harsányan, dallamosan csendült. A lány a gerincre felérve arcát a nap utolsó meleg sugarai felé fordította, szemét csaknem lehunyta, élvezte ezt a pillanatot, amikor szinte teljesen összeforr a természettel.

– Nem tudnál közelebb menni a lencsével, Tseudi? Minden részletre szükségünk van, amit csak el tudunk kapni. A lány önfeledten az ösvény homokjába rúgott, s figyelte, ahogy a szerteszálló homokszemek felizzanak az alkony aranyos fényében.

– Ennél élesebbre nem lehet beállítani – mondta Tseudi.

Az ólálkodó férfi hagyta, hogy a lány néhány lépésre eltávolodjon. Hajszálpontosan felmérte helyzetét. A bozótos beszögellést, ahol rejtőzött, már alkonyi árnyak borították. Olyan óvatosan lépett a lány mögé, hogy mozdulatai jóformán nesztelenek voltak. Maga a lány mit sem tudott a férfi jelenlétéről, mígnem a rövid fejsze oldalvást lecsapott karcsú fehér nyakára. Még sikoltani sem volt ideje.

A nap karimája hirtelen baljós külsőt öltött. Az őrült férfi újból és újból meglendítette a fejszét, csapásaival egészen a földig követte áldozatát. Az első borzalmas csapások, úgy látszik, olyan szenvedélyes lázba hozták, amely csak hosszú idő után talált kielégülésre. Úgyszólván módszeresen feldarabolta a testet, szemmel láthatóan élvezte a szertefröccsenő vért, a megcsonkított hús látványát és a csontokra csapó fejsze fogását.

Az eidochron-kormányfülkében csak azt lehetett hallani, hogy az egyik műszerész rosszul lett.

Az őrült, amikor szenvedélye kitombolta magát, hátralépett, és szemügy– re vette a mészárlást, mintha most látná először. Szinte kíváncsian bámult a kezében tartott fejszére és a csupasz karján csillogó vérre. Valahonnan az énjéből egy másik személyiség bukkant elő, s ébredező riadalommal, irtózattal meredt a szeme elé táruló rémtettre. De érzelmei csakis befelé fordultak – az ösvényen heverő felkaszabolt, megcsonkított fiatal lány semmi részvétet vagy szánalmat nem keltett benne. Valamiképpen inkább áldozatnak érezte magát – ha nem volna tetem, ő sem állna itt verejtékezve, véresen, félelemmel eltelve, hogy rajtakapják, és felelősségre vonják.

Tseudi arcáról lerítt, hogy figyelmét csakis a bonyolult vezérlőszerkezettel való viaskodásra összpontosítja. Ilyen nyomás alatt saját érzelmeinek idejük sem volt felszínre kerülni. Tseudi ennek csak örült. Szégyellt volna mások jelenlétében elájulni.

Az őrült most mindenekelőtt menekülni akart. A rezzenetlen levegő távoli hangot hozott magával, s a férfi ettől azonnal olyan éber lett, mint az űzött vad. A szomszédos töltésről kitépett egy maréknyi füvet, és a vér nagyját letörölte karjáról. A fejszét erős, de nemtörődöm mozdulattal az ösvénytől balra, a fák és bokrok közé hajította. Megkönnyebbülten figyelte, ahogy a fejsze pörögve elszáll a levegőben, mintha fizikai eltűnése csökkentené az eshetőséget, hogy őt magát a gyilkossággal kapcsolatba hozzák.

A megfigyelők szintén követték a fejsze röptét. Tseudi olyan pontosan irányította a látómezőt, hogy a gyilkos szerszám egész röppályáját átfogta, mígnem a fejsze eltűnt a fák között.

– Pergesd vissza, Tseudi, s próbáld meg végigkövetni – szólalt meg Coyne. – Ezt a fejszét még nem találták meg. A kép egy pillanatra zavarossá vált, majd a fejsze visszatért az őrült kezébe. Ezúttal, a lassítás következtében, kimért pontossággal hajította el. A fejsze ráérős ívben repült, a képlencse nyilvánvalóan alig néhány méter távolságból figyel te. A látómező lassan felemelkedett a levegőbe, nyomon követte a gyilkos szerszámot, előbb a bokrok felett, majd tovább lefelé a zöld mélységbe. De itt a fejsze hirtelen eltűnt.

Coyne érthetetlen szavakat motyogott magában. Tseudi újból visszapergette a képet, most röptében kapta el a fejszét, és aztán a normálsebesség mindössze egytizedével követte lefelé. A megfigyelők hamarosan megkapták a keresett választ. Az egyik magas, sudár fa valamilyen véletlen vagy vandál tett következtében derékban eltört. Az élő törzs az eltört korona közelében friss ágakat hajtott, de a törzs közöttük mélyen be volt repedve. A véletlen úgy hozta magával, hogy a fejsze pontosan ebbe a repedésbe vágódott, szorult bele. Kiálló nyelét még fél méter távolságból sem lehetett megkülönböztetni a zsenge ágaktól, márpedig jó öt méter magasan volt a földtől.

– Ezt ügyesen csináltad, Tseudi. A fejsze valószínűleg még mindig odafent van. Csak merő véletlenségből találhatja meg valaki. – De még a lelkesedés se ingatta meg Coyne rendíthetetlen nyugalmát. – Menjünk vissza, és nézzük meg, mi történt a barátunkkal.

A kép most valamivel hosszabb ideig pergett visszafelé. Az őrült újból figyelte, ahogy a fejsze pörögve elszáll. Egy hangra megint összerezzent, ijedten bámult a cserjés tájékára, mintha azt gyanítaná, hogy valaki ott jár a közelben. Végül aztán vádaskodón az eidochron – számára persze láthatatlan! – kvázilencséje felé pillantott. Az eidochron-brigád tagjai jól ismerték ezt a jelenséget, feltételezték; hogy az emberi agyvelő valamilyen rejtett hatodik érzékével van kapcsolatban, amelyre a tudomány eddig nem talált magyarázatot.

S ekkor a férfi futni kezdett. Útja fák szegélyezte, kanyargós ösvényen vezetett végig, amely a lenyugvó nap utolsó sugarai alatt már árnyékba borult. Tseudi fürge ujjaival ügyesen az új irányba fordította a képlencsét, és igyekezett a férfi futását normálsebességgel nyomon követni. Ez a művelet azonban technikai és manipulációs szempontból olyan nehéz volt, hogy senki sem hibáztatta a lányt, amikor végül is fel kellett hagynia e próbálkozással, mert a látómező csak egy lombos facsúcsot mutatott, amelyre a lenyugvó nap utolsó sugarai hulltak.

Tseudi innen a magasból oly módon próbálta újból megtalálni a menekülőt, hogy az ágak között lefelé pásztázott, de sikertelenül, mert vagy a férfi irányt változtatott, vagy pedig az eidochron-lencse a rendelkezésre álló csekély fényben nem bírta felbontani a futó alakot. A lány azonban nem adta fel a harcot: egy olyan pontra állította vissza az időfürkészőt, ahol a férfit még világosan látta, s innen kiindulva lassítva követte szerpentinkanyarok mentén, majd egy deszkapallón át egészen odáig, ahol útját egy másik ösvény keresztezte. A férfi, ahogy Tseudi jól sejtette, valóban irányt változtatott, s most az országút felé futott. Néhány perc múlva kiért az erdőből, és átvágott egy nyílt térségen. Tseudi munkája most már egyszerűbbé vált, mert hagyhatta, hogy a férfi előrefusson, s aztán egy olyan egyenes pályairányítással érte utol, amelyet a számítógépek az ő közreműködése nélkül is végre tudtak hajtani.

Hamarosan meglátta az autót, amely felé a férfi igyekezett. Egy sövény mögött állt, ahol az útról nem lehetett észrevenni. Tseudi előrefutott a kvázilencsével, és körülpásztázta vele az autót, hogy Coyne megkaphassa mindazokat a fényképeket és adatokat, amelyekre az azonosításhoz szüksége volt. Amikor az őrült a kocsihoz ért, Tseudi megállította a képet, hogy megbizonyosodhassanak, valóban ő-e a lány gyilkosa. Véres karja és ruhája, valamint hátborzongató szempillantása semmi kétséget sem hagytak afelől, hogy azonos a merénylővel. Most tehát már megvolt a személyleírás, tudták, hol rejtőzik a fegyver, és néhány adatot szereztek a kocsiról is. Már csak a férfi nevét és címét kellett kinyomozniuk.

A férfi gyorsan, szeszélyesen kanyarogva hajtott, de azért vigyázott, nehogy magára terelje a többi autós vagy a rendőrség figyelmét. Közben besötétedett, s így Tseudit most már csak a fasorokon végigvágtató autó hátsó lámpáinak tompa fénye irányította. Nemegyszer ahhoz kellett folyamodnia, hogy időben megállítsa és közelről vizsgálja meg a kocsit, csak így tudott meggyőződni arról, hogy valóban a merénylő nyomában jár-e. Egy városba érve az utcai világítás könnyebbé tette az azonosítást, s így a megnövekedett forgalom ellenére is pusztán nézőkével követhette az autót. De a városon túl korlátozott ráhajtású autósztrádára jutottak, amelynek legnagyobb részén megint nem volt világítás. Itt, a lassú pályáról a gyorsabbra, majd megint visszakanyargó hátsó lámpák közepette, Tseudi végképp szem elől vesztette a menekülőt.

Íjból és újból visszament az időben egészen odáig, amikor a kocsi felfutott az autósztrádára, s aztán megpróbálta innen tovább követni. De a forgalom bonyolult össze-visszasága megint csak meghiúsította szándékát, s így a végén oda lyukadt ki, hogy rossz kocsit követett. Coyne azonban úrrá lett a nehézségeken. Gondos számítások alapján előreállította időben az eidochront, miközben Tseudi a látómezőt sorban ráirányította az egyes lehajtókra, hogy átfogja azt a legvalószínűbb időszakot, amikor a menekülő az egyik vagy másik útirányra tér át. Az ötödik próbálkozásukat siker koronázta. A gyilkos világosan felismert kocsija egy olyan ponton tért le az országútról, amelyet épp akkor figyeltek, s így aztán Tseudi – amikor az autó a mellékúton lelassított – a látómezővel már könnyedén követni tudta.

Most az autó összevissza kanyargó külvárosi utcákon futott végig, a környéket a menekülő nyilvánvalóan jól ismerte. Coyne időnként kérte, függesszék fel a hajszát, amíg megnézi az utcaneveket, és az útirányt feljegyzi a térképen. Végül aztán a kocsit egy kis melléképületben levő garázsig követték, ahol a gyilkos immár szemmel láthatóan fáradtan és betegen kiszállt belőle, és az egyik szomszédos házba ment be.

Az immateriális kvazilencse a falakon át kíváncsian követte. A ház régi volt, s belül szegényesen berendezett, de tiszta, s az odabent uralkodó rend női kézre vallott. Bizonyosnak látszott, hogy e pillanatban a gyilkos egyedül tartózkodik odahaza. Az előszobában megállt egy nagy tükör előtt, borzadva nézegette magát, a vértől mocskos, sápadt arcából rámeredő, gyötrelemmel eltelt szemek nyilvánvalóan ráébresztették iszonyatos tettére.

Halk nyöszörgés hagyta el ajkát, majd nekilátott, hogy rendbe tegye magát. Először is levetkőzött és megfürdött. Tiszta ruhát vett magára, aztán felkapta a véres ruhadarabokat, és egy jó adag mosószerrel együtt egy kád meleg vízbe dobta. Cipőjéről azonban nem tüntethette így el a vérnyomokat, ezért amellett döntött, hogy elégeti a konyhai széntüzelésű kályhában. Idáig jutva néhány vödör meleg vizet vitt ki a sötét garázsba, és lemosta a vezetőülés műanyag huzatát. Amikor meggyőződött róla, hogy a bűntény minden nyomát eltüntette, visszament a nappali szobába, és vagy egy félóráig szórakozottan lapozgatott egy halom képes újságban, majd lefeküdt.

– A címe már megvan – mondta Coyne. – Most már csak a nevét kell megtudnunk.

Tseudi ügyesen másnap reggelre állította be a látómezőt, és a lábtörlőre fókuszolta. Egy idő múlva két levelet dobtak be a levelesládába. Szerencsére mindkettő címzéssel felfelé esett be. Az egyik Mrs. Edith Pennalnek, a másik Roger Pennalnek szólt. Amikor a gyilkos reggel lejött, az egyiket egy polcra tette, a másikat felbontotta.

– Van még szükséged valamire? – kérdezte Tseudi Hyde. Máskor sima homlokát most mély redők árkolták. A pontosságot követelő, hosszas művelettől a lány teljesen kimerült. Coyne felgyújtotta a lámpát, s tagadóan intett.

– Nem, azt hiszem, másra nincs szükségünk. Nagyon jól csináltad, Tseudi.

A lány kikapcsolta a vezérlőszerkezetet, mire Pennal lábtörlőjének képe eltűnt az ernyőről. Coyne – mellette állva – figyelte az elhalványodó képet, nyugodt arcáról sugárzott az intelligencia és az értelem. Tseudi feléje fordult.

– Van valami kifogásod ellene, Michael, ha ezúttal én lépek érintkezés– be a rendőrséggel?

– Semmi az égvilágon. Ismered az eljárást. De csak holnap beszélj velük, ne ma este.

– De miért ne? – A lányt meglepte ez a kikötés.

– Mert fáradt vagy, és esetleg túl sokat kikottyantanál. És amellett érzelmileg is nagyon belebonyolódtál a dologba. Azonosítottad magadat az áldozattal, ez aztán mindvégig kihatott a reakcióidra.

– De hát azt mondtad, jól csináltam.

– Jobban, mint valaha. S épp innen tudom, mennyire együtt éreztél az áldozattal. Nem az hajtott, hogy felderítsd az igazságot, Tseudi, a bosszúvágy fűtött. Sikerült négy dimenzióban rögzítened egy nagy sebességgel mozgó célpontot, s hozzá olyan könnyedén, mintha autót vezettél volna. Nem is az eidochron követte Pennalt hazáig, hanem Tseudi Hyde, a bosszúálló angyal.

A férfi száraz humora fáradt mosolyt csalt a lány ajkára, ennek helyébe azonban hamarosan a józan megfontolás lépett.

– Mi lesz Pennallel? Életfogytiglanit kap?

– Azt hiszem, elmeállapota miatt nem fogják bíróság elé állítani. De ha mégis tárgyalásra kerül a sor, a rendőrség nehezen tud majd bármit is rábizonyítani. Ne felejtsd el, hogy a bűntény egy hónappal ezelőtt történt. A fejszenyélen levő vér nedves volt, ezért valószínűleg nem is maradtak rajta ujjnyomok. Cipőjét elégette, s így, ha találnak is lábnyomokat, a lenyomat semmit se fog mondani. Szemtanúk meg nem voltak: Ha sikerült a kocsit tökéletesen megtisztítania a vértől, vagy ha azóta túladott rajta, a bizonyítás nagyon gyenge lábakon fog állni. A rendőrség nemigen tud majd elmarasztaló ítéletet kiharcolni, hacsak Pennal lelkiismerete meg nem szólal.

– De hiszen mi láttuk a gyilkosságot – szólt megdöbbenve Tseudi.

– Eidochron-bizonyítékot a bíróság sohasem fog elfogadni, de még ha elfogadná, én akkor se bocsátanám a rendelkezésükre.

– Még azért se, hogy ez a szörnyeteg lakat alá kerüljön?

– Még azért sem, Tseudi. Tudod jól. Ha mi dolgozunk az eidochronnal, egyedüli és kivételezett megfigyelői vagyunk az élet színpadán lejátszódó eseményeknek. De ez egyedülálló felelősséget is ró ránk. Minél inkább elgondolkozol az eidochronnal végzett műveletek erkölcsi következményein, a felelősség annál ijesztőbbé válik.

– Ijesztővé?

– Igen. Az eidochron visszapergeti az időt, és felderít olyan dolgokat, amelyek hál istennek rég feledésbe mentek. A falakon áthatolva beleshet az élet legféltve őrzöttebb titkaiba. Apróra megvizsgálhatja mindazt, amit nem idegen szemeknek szántak. A kandi kéjencek, a zsarolók, a féltékeny feleségek, a piackutatók, az adóellenőrök, a becsvágyó politikusok, mind– mind felhasználhatják. Ezért nem szabad megengednünk, hogy rátegyék a kezüket.

– De te csak a dolog hátrányait nézed. Nem válna előnyére az igazság– szolgáltatásnak, ha a bűntényeknek szemtanúi volnának?

– Az igazságszolgáltatásnak talán igen, de az emberiségnek nem. Ez a vezérlőszerkezet itt a kezed alatt mindarra képes, amire a történelem legrettentőbb zsarnokságának támogatásához szükség van. Az atyáskodó zsarnokról szóló mesék mind elhalványodnának amellett, amit az eidochron a maga vizsgálódásai során az emberi élettel művelhetne. Tudnánk-e élni, tudnánk-e egyáltalán gondolkodni, ha sose volnánk biztosak benne, kinek a szeme figyeli tetteinket, milyen feljegyzéseket készítenek rólunk, milyen – helyes vagy helytelen – következtetéseket vonnak le a látottakból?

A lány egy hosszú pillanatig merően nézett rá, aztán fáradtan elmosolyodott.

– Nem tudnánk. Igazad van, Michael. Neked mindig igazad van.

– Akkor most már megérted, miért nem hagyhatom, hogy bosszúvágytól sarkallva használd fel az eidochronnal szerzett ismereteket. Az eidochron még akkor is veszedelmes játékszer, ha a puszta igazság megállapítására használjuk. De anyagi érdek vagy bosszúállás szolgálatában pokoli fegyver. Menj haza, és aludj rá egyet, Tseudi. És csak akkor hívd fel a rendőrséget, ha úgy érzed, elfogulatlanul tudsz beszámolni nekik a tényekről. Ennél mélyebben nem szabad belebonyolódnunk a dologba.

GRATTAN

– Egy lány van a telefonnál, uram. Azt állítja, hogy a bűnfürkészőtől hoz üzenetet.

– Azonnal kapcsolja be. Halló? Itt Grattan főfelügyelő beszél. És ott?

– A név nem fontos – válaszolta Tseudi –, de az üzenet igen. Bűnfürkésző-felvilágosításom van a kingswoodi gyilkosságról.

– Sajnos ragaszkodnom kell hozzá, asszonyom, hogy megmondja a nevét és a címét.

– Sajnos nem tehetem. Mi ütött magába? Érdekli a felvilágosítás vagy sem?

– Persze hogy érdekel. De jó volna, ha érintkezésbe tudnánk lépni önnel, ha bármilyen további adatra lenne szükségünk.

– Erről szó sem lehet. Sajnálom, hogy igénybe vettem a drága idejét.

– Ne tegye le! – Grattan hangjából őszinte riadalom csendült ki. – Ha úgy érzi, nem mondhatja meg a nevét, hát rendben van. Adja át, kérem, az üzenetet.

– Igyekezzen elhúzni a beszélgetést – súgta Spier halkan Grattan fülébe. – Ígérjen bármit, csak tartsa minél tovább a telefonnál, hogy közben felderíthessem, honnan jön a hívás.

– Nincs más választása – szólalt meg kissé bizonytalanul Tseudi. – A felvilágosítás Patricia Wellman merénylőjére vonatkozik, annak a lánynak a merénylőjére, akit Kingswood közelében feldaraboltak. A gyilkos neve Roger Pennal.

– Várjon egy pillanatig, másik ceruzát veszek elő. Most már mondhatja... hogy írják a nevét?

– P-e-n-n-a-l. És a címe...

Grattan gyorsírással jegyezte a hallottakat, s közben homlokát ráncolva rosszalló pillantásokkal méregette az irodájába bezsúfolt felvevő– és figyelőberendezést. E pillantásokból kijutott Spiernek is, akit nem nagyon kedvelt. Spier ezalatt buzgón igyekezett megállapítani, honnan jön a hívás.

– Felírtam, Miss. izé. hogy is.

– Kár a gőzért, főfelügyelő úr. Nincs időm játszogatni. Figyeljen rám. A gyilkos szerszám egy rövid fejsze volt, ezt Pennal a bűntény színhelyén elhajította. Véletlenül befúródott egy törött fa csúcsába, valószínűleg még mindig ott van.

– Ha ott van, megtaláljuk. Van még valami?

– Karját letörölte egy marék fűvel, amelyet a töltésről szakított le, de a vér a lány vére volt, nem az övé. A helyszín közelében egy ösvény vezet a fák közt. Ezen futott végig, majd balra fordulva egy szélesebb ösvényen, amely a térképésze ti szolgálat térképén is be van jelölve. Autója egy sövény mögött állt az országút közelében, ezzel hajtott haza. Amennyire meg tudtuk állapítani, senkivel sem találkozott, aki felismerhetné.

– Persze önt kivéve.

– Ha ott lettem volna, főfelügyelő úr, azonnal értesítem, mihelyt eljutok a legközelebbi telefonhoz. Nem pedig egy hónappal később.

– Ezzel tisztában vagyok. Folytassa, kérem.

– Megadom a kocsi adatait. Rendszáma.

Grattan, miközben az adatokat jegyezgette, oldalt fordult, hogy lássa, mennyire jutott Spier. Az a rádiótelefonon tárgyalt valakivel. Izgatott hangjából kihallatszott, hogy közeledik a céljához, de még nem érte el.

– A kocsi belsejében – folytatta ezalatt Tseudi – Pennal kezétől és ruhájától igen sok vérnyom maradt. Pennal kiment a házból, és néhány vödör vizet öntött az ülésre. Ruháit biológiai mosószeres vízbe áztatta, cipőjét pedig a konyhai kályhában elégette. Ennyit tudok mondani.

– És azt mondja, szemtanúk nem voltak?

– Senki, akinek oka lett volna felfigyelni a dologra, vagy aki olyan közel jött volna, hogy felismerhetné. A házban, úgy látszik, lakik még valaki, név szerint Edith Pennal, ő azonban a kérdéses estén egészen biztosan nem volt odahaza.

– Megmondaná nekem, mindezt honnan tudja, Miss.?

– Sajnálom, ennél bővebb felvilágosítást nem adhatok. Leteszem a kagylót.

Amikor a vonal megszakadt, Grattan elgondolkozva nézett a telefonkagylóra. Akárki vagy is, hölgyem, vigyázz magadra! Nagyon sok aljas ember szeretné megtudni mi van a birtokodban.

Spier közben végzett a rádiótelefonnál, és most savanyú arccal vissza– ment Grattanhez.

– Kicsúszott a kezünk közül, a fene egye meg! A vasútállomásról beszélt, egy nyilvános fülkéből. A vasúti rendőrség a beszélgetés végeztével másodperceken belül ott volt, de addigra a lány eltűnt. A telefont lezártuk, hátha találunk ujjlenyomatokat, de őszintén szólva nem hiszem, hogy a nyomára akadhatnánk.

– Netán azt várja tőlem, hogy sírva fakadjak? – kérdezte gúnyosan Grattan.

– Akármi is ez a bűnfürkésző, a közösségnek nagy szolgálatot tesz: számos nehéz ügyben igen értékes útbaigazítást adott. Nem értem, mi baja van ezzel a lánnyal. A rendőrségnek felvilágosításokat adni tudtommal nem törvénybe ütköző cselekmény.

Spier a homlokát ráncolta.

– Ez a lány szokott a bűnfürkésző részéről jelentkezni?

– Vagy ő, vagy valaki más.

– Akkor mi az ördögnek próbálta kiszedni belőle a nevét? Hiszen nagyon jól tudhatta, hogy úgysem mondja meg.

– Ez a szokásos rendőrségi eljárás – válaszolta tettetett ártatlansággal Grattan.

– Szerintem inkább figyelmeztetésnek szánta. Hogy óvatosságra intse.

– Na, ezt nehéz lesz bebizonyítania.

– Hallja, maga nem nagyon segítőkész. Pedig olyan utasítást kapott, hogy a legmesszebbmenően együttműködjék velem. Magából meg csak úgy árad az ellenszenv.

– Kötelességem együttműködni magával – szólt Grattan. – De ez nem jelenti azt, hogy tetszik is nekem, amit csinál. Nem tudom, hogy maguk a titkosrendőrségtől mit forgatnak a fejükben, s nem is érdekel. Az én szememben mindannyian nyavalyás fráterek, akik azt hiszik, felette állnak a törvénynek. De ha kisded játékaikkal veszélyeztetik a legértékesebb felvilágosítási forrásomat, akkor igenis vöröset látok.

– Ez a maga peche! – mondta közömbösen Spier. – Engem megbíztak ezzel a feladattal, és senki nem fog az utamba állni, se maga, se más. Ha még egyszer efféle trükkökkel próbálkozik, kitöröm a nyakát, ki én, Grattan! Most pedig játsszuk vissza a felvételt, amit erről a telefonbeszélgetésről készítettünk, hátha támad valamilyen ötletünk.

– Miféle ötlet?

– Hogy ki ez a lány, és kik a barátai. Hol dolgoznak, és mivel szerzik meg azokat a felvilágosításokat, amelyeket mi nem tudunk megszerezni.

– Még mindig nem látom be, hogy a titkosrendőrségnek mi baja a bűnfürkészővel.

– Maga nagyon tompaeszű, főfelügyelő. Vegye csak ezt az egyetlen példát: a lány azt mondja, Pen hazament, és biológiai mosószerrel kimosta a ruháját. Ott volt a lány, amikor ez történt? Nem valószínű, mert a lányok általában nem szívesen barátkoznak, olyasvalakivel, aki az egyiküket nem sokkal azelőtt feldarabolta. Hát akkor honnan a fenéből tudhatta, hogy a gyilkos milyen mosószert használt.

– Becsületemre nem tudom.

– Akkor én majd megmondom magának. Van valamilyen szerkezetük, ami a falakon keresztül is képes látni. És képzelje el, micsoda pokoli jó tréfa volna, ha egy ilyen szerkezettel állami hivatalokban vagy valamelyik titkos intézmény környékén szaglászódnának.

Gondolja meg, micsoda pénzeket lehetne ezzel keresni. Milyen árat szabna meg egy államtitokért?

– Van valamilyen oka feltételezni, hogy a bűnfürkészőt ilyen célokra is használták?

– Nem. De merne fogadni rá, hogy ezt a jövőben sem fogják megtenni? Amikor nem is sejti, mi az, és ki irányítja?

– Én volnék e pillanatban a legszerencsétlenebb ember, ha valamiféle hatalmasság volnék, és rejtegetnivalóm volna. De lehet, hogy arra a következtetésre jutnék, hogy a kétszínűség a kormányzatban már elavult dolog, s itt az ideje, hogy megszülessen a történelem első becsületes, törvény– és rendtisztelő kormányzata. Mindig is úgy éreztem, hogy az állami titkolózás inkább a nép, semmint az esetleges ellenség ellen irányul.

Spier előbb gyűlölködő pillantást vetett rá, és csak aztán folytatta:

– Levonhatunk azonban egy további következtetést is. A gyilkosságról előre nem tudhattak. Tehát a gyilkosságból mint ismert tényből kellett kiindulniuk, és visszamenőleg kellett azt megvizsgálniuk. Egyszóval időben és térben egyaránt ide-oda tudnak mozogni.

Nemcsak azt képesek megfigyelni, mit csinál valaki, hanem azt is, amit korábban csinált. És szerintem még az is lehetséges, hogy a jövőt ugyanígy ki tudják fürkészni.

– Ez ellen a becsületes élet a legjobb orvosság – jegyezte meg Grattan alig-alig észrevehető rosszindulatú mosollyal. – Egyébként nincs ebben semmi új. A cigányok már időtlen idők óta játszogatnak a múlttal, jelennel és jövővel.

– Az egészen más. Itt, ha jól sejtem, valamilyen technikai módszerről van szó, ami szemmel láthatóan eredményes.

– Tehát valamilyen automatizált jövendölési módról? És ezt akarja nekem beadni.

– Grattan, ha tovább folytatja az ugratást, én biz' isten kicsinálom magát! Azt próbálom beleverni abba a tompa agyába, hogy ezek az emberek, akárkik legyenek is, túlságosan okosak. Nincs az országban olyan titok, amit kedvükre fel ne derít hetnének. És ez nagyon veszedelmes képesség, nem hagyhatjuk névtelen magánemberek kezében, akármilyen jóindulatúak volnának is.

– Tehát maga szerint, ha a kormány kezében volna, az teljesen jogosan használhatná arra, hogy kifürkéssze a lakosság magánéletét; ha viszont a leghalványabb esélye van annak, hogy egy adófizető polgár használja a maguk fajtájával szemben, ez nemzeti katasztrófa.

– Kezdi már kapiskálni, barátocskám.

– Nekem meg kezd a gyomrom émelyegni magától. Patricia Wellmant egy őrült feldarabolta. Értelmetlen mészárlás volt, s még csak nem is nemi erőszak rejtőzött mögötte. Mi sajnos nem akadtunk a merénylő nyomára. Szabadon járkál, bármikor újból lecsaphat valakire. Most, hogy a bűnfürkészőtől megtudtuk a nevét, gondoskodhatunk róla, hogy ilyesmi többet ne fordulhasson elő.

– Vérzik a szívem, ahogy magát hallgatom. Egy lányt feldaraboltak, maga egy egyén haláláról beszél. Én meg ennek a nyavalyás országnak a biztonságáról pofázok.

– Elvont dolgokról tart nekem előadást, Spier. Az én gondom viszont egy ténylegesen elkövetett gyilkosság felderítése és egy újabb gyilkosság megelőzése. A bűnfürkésző segít a törvényes rend fenntartásában. Abban, hogy a világ biztonságosabb hely legyen. Az olyanok számára, mint maguk, akik felette állnak a törvénynek, nincs időm, s kedvem sincs az együttműködésre. Isten legyen nekünk irgalmas, ha odáig jutnánk, hogy minden a maguk szája íze szerint történnék!

SPIER

Így határoztak, hogy inkább levágják a fa csúcsát, semmint hogy esetleg eltüntessenek valamilyen nyomot. Spier furcsán közömbös arccal figyelte, ahogy a hidraulikus daru lengőszerkezete a fűrészt a helyére lendíti. De amikor az eltört fakoronát óvatosan a földre eresztették, és maga a fejsze is láthatóvá vált, már ő sem tudta leplezni elégedettségét. Grattannek a bűntényről készített felvételei pontosnak bizonyultak.

A rendőrség hamarosan távozott zsákmányával. De Spier őrnagy még ott maradt, elgondolkozva körüljárta a terepet, megpróbálta kiókumlálni a keresett műszer jellegét. A készüléknek látnia kell anélkül, hogy jelen volna, s hozzá visszamenőleges látóképességgel kell rendelkeznie. Elméletileg egyik képesség sem látszik lehetetlennek. Egy nagy képélességű elektronikus fürkészőradar nem túlságosan nagy távolságból elég jó képet tud készíteni, a retrospektív visszajátszás pedig bármilyen felvevőkészüléknél lehetséges. A bűnfürkésző különleges képességének a fókuszolásban kell rejlenie, valamint abban, hogy a gyújtópontról bármiféle előzetes felvétel nélkül visszafelé tud haladni az időben.

Spier vállat vont, és visszament a kocsijához. A modern kutatólaboratóriumokban lézerekkel és elektronikus optikával végzett kísérletek mindig bámulatba ejtették, noha fizikában magas fokú képesítést kapott, mert erre a műszaki jellegű titkos projektumoknál feltétlen szüksége volt. Ösztönösen tudta, hogy a bűnfürkésző mechanizmusára vonatkozó elképzelése naiv és pontatlan, de egy alapvető tétel mégsem ment ki a fejéből. Az adatok továbbításához – töprengett – energiára van szükség, s minél nagyobb a továbbított információs adatok száma meg a távolság, annál nagyobb az energiaszükséglet. Mi több: ha az adatokat egy passzív elem letapogatása és a tükörkép megfejtése szolgáltatja, akkor a primer adókészüléknek valóban igen nagy mennyiségű energiát kell sugároznia.

Ezeket a gondolatokat forgatva fejében látott neki a nyomozásnak. Ennek során bejutott olyan helyekre is, amelyeknek ajtaját csak titkosrendőri magas beosztása tudta megnyitni – különféle elektronikus kutató– és távközlési laboratóriumokba, megfigyelő– és radarállomásokra. Kiindulópontul azoknak a nagyobb szabású bűntényeknek adatait választotta, amelyeknek felderítésében a bűnfürkésző közreműködött, azt kutatta, vajon észleltek-e jelentősebb transzmissziókat a bűntény idején vagy röviddel azelőtt, hogy a bűnfürkésző a rendőrségnél jelentkezett. Próbálkozása nem járt sikerrel. Ha voltak is efféle transzmissziók, azok a rádióspektrumnak olyan részein játszódtak le, amelyeket általában nem tartottak megfigyelés alatt. De a kutatók, akikkel érintkezésbe lépett, mégis azon a nézeten voltak, hogy az ilyen transzmissziókat fel lehetne fedezni, ha előre tudnák, mikor fognak lejátszódni.

Spier nem tartozott azok közé, akik bármit is a véletlenre bíznak. Terveit a legnagyobb gondossággal szövögette. A gyenge láncszem Grattan főfelügyelő volt, és Spier személyesen látott neki, hogy terveinek megnyerje. Grattan már korábban utasítást kapott a korlátlan együttműködésre – s hozzá a legmagasabb helyről.

Grattan morcos arccal fogadta Spiert, és javaslatai iránt a legcsekélyebb lelkesedést sem mutatta.

– Lássam csak, miről is van szó, Spier őrnagy! Ha jól értettem, maga teljes apparátussal be akar indítani egy nyomozást egy olyan gyilkosság ügyében, amelyet a valóságban nem követnek el.

– Azt nem mondtam, hogy nem követnek el. Csak azt mondom, hogy előre megrendezett dolgot fog látni. Csinálunk önnek egy olyan ügyet, amelyet az újságok majd az első oldalon hoznak: lesz áldozat, fegyver, amellyel a gyilkosságot elkövették, minden meglesz, hogy a gyilkosság valódinak látsszon. Magának csak az lesz a feladata, hogy ne tudja megoldani. Azt szeretnénk elérni, hogy a bűnfürkésző beleavatkozzon a dologba. És ha ez bekövetkezik, jelzőkészülékeink már figyelni fogják.

– De hát én máris megoldottam az ügyet – jegyezte meg mogorván Grattan. – Maga a tettes, s akkor volnék a legboldogabb, ha életfogytiglanra lecsukathatnám.

– Azt nem kell magának mondanom, hogy ez az ügy nem fog bíróság elé kerülni.

– És honnan fogja előkeríteni az. áldozatot?

– Ez az én gondom, maga ezzel ne törődjön. Magától csak azt kívánjuk, hogy a valóságosságnak olyan látszatával ruházza fel az ügyet, amely a bűnfürkészőt cselekvésre bírja.

– Azt akarja mondani, hogy maga megölet egy embert, csak azért, hogy tőrbe csaljon valakit? – kérdezte hitetlenkedve Grattan. – Olyanvalakit, aki a közösségnek nagy szolgálatokat tett?

– Tudja jól, mekkora jelentőséget tulajdonít a titkosrendőrség a bűnfürkésző megkaparintásának. Úgy vagy úgy meg kell szereznünk. Hogy a hulla honnan származik és hova kerül, ahhoz magának semmi köze.

– Nagyon téved. Engem nagyon is érdekel, hogy a hulla honnan származik. Nem volnék jó rendőr, ha nem érdekelne. Ha maga olyan immunitást élvez, amely az erkölcsi törvények és az ország köztörvényei fölé helyezi, akkor azt javaslom, a Minden hatóhoz forduljon segítségért, ne pedig hozzám.

– Ne huzakodjon velem – intette Spier. – Segíteni fog nekem, s nagyon is jól tudja, miért.

– Arra céloz, hogy másként jobb, ha lemondok? Legyen nyugodt, a maga szép szeméért nem fogok lemondani az állásomról. Ha fegyelmit kapok, mert nem hallgattam a felülről jövő „baráti” tanácsra, az egészen más dolog. Akkor majd másoknak is lelkiismeret-vizsgálatot kell tartaniuk.

– Szóval nem hajlandó együttműködni velem?

– A gyilkosság az én szememben gyilkosság. Az ilyen ügyeket, ha tudom, kinyomozom. És ha elpártol tőlem a szerencse, remélem, a bűnfürkésző segítségemre siet. Csak ezt tudom ígérni.

– Ez nekem nem elég – válaszolta Spier. – Nekem rugalmasabb munkatársra van szükségem. Azt hiszem, főfelügyelő, át kell szerveznünk a munkakörét. Fogadja meg a tanácsomat, és mondjon le. Másként meggyűlik a baja.

– Előbb lássam magát a pokolban! – tört ki Grattan.

COYNE

Pietr Lazlo három napja nem borotválkozott, de már sokkal régebben üldözték kifizetetlen kártyaadósság miatt. Ezért aztán, amikor kopogtattak az ajtaján, úgy megriadt, mintha mérges kígyót talált volna az ágyában. Egyszerre éber lett, és egész testében reszketve körülnézett, nem talál-e valami fegyverfélét, vagy nem nyerhetne-e valahol egérutat. De se ezt, se azt nem talált.

– Nyiss ajtót, Lazlo! Tudjuk, hogy itt vagy!

– Hagyjatok! – válaszolta hisztérikusan nyüszítve Lazlo. – Adjatok időt. Hisz Maxine megígérte.

– Maxine már eleget várt, tovább nem vár, Lazlo. Most már a skalpodat akarja. Kinyitod az ajtót, vagy azt akarod, hogy rád törjük?

– Az isten szerelmére... megszerzem a pénzt! ÍGÉREM, megszerzem a pénzt!

– Honnan?

Kívülről olyan erővel vágtak az ajtóra, hogy a zár körül a fa szilánkokra repedt. Lazlo pillantásával vadul körülpásztázta a szobát, nem lát-e valamit, amivel védekezhet. Az egyetlen tárgy, amiben reménykedhetett, egy ósdi, márványtetejű mosdóállvány volt. Szerencséjére a márvány már nem volt a fához rögzítve, s így a nehéz lapot őrjöngő félelmében könnyűszerrel lekapta. Az ajtó mögé húzódott, és a márványlapot a feje fölé emelte.

Az ajtó nagy dörrenéssel kivágódott. Lazlo ködösen látta, hogy valaki berepül a szobába, s ekkor minden erejét összeszedve lesújtott rá. A lecsapódó márványtábla egyenesen fején találta a betolakodót, és a koponyáját betörve azonnal megölte . Ahogy földre bukott, a padlón egy revolver bukdácsolt végig. Lazlo lehajolva utánavetette magát, majd visszapattant, mint a kígyó, kezében a revolverrel.

Odakint valaki rekedt hangon, figyelmeztetőn felkiáltott. Ahogy Lazlo megfordult, hogy tüzeljen, kívülről két golyó leterítette, épp amikor megnyomta a ravaszt. Lövése célt tévesztett, a golyó a falba fúródott. Odakint, a lakás előtt rövid, izgatott szóváltás hangzott fel, amelyet rémült menekülés zaja követett.

– Önvédelem volt – hallatszott lentről, a lépcsőfordulóról –, vagy ő hal meg, vagy én. Minek kellett Maxine-nak egy ilyen mániákusan lövöldöző frátert velünk küldenie? Most aztán áll a balhé. – A kapu egyet dörrent, s a ház megint csöndbe burkolózott.

Tseudi itt megállította a felvételt, és tanácskérőn Coyne-ra pillantott. Coyne homlokát ráncolva, értetlenül lapozgatott egy halom újságkivágás közt.

– Kíváncsi volnék, mi a csuda ez, Tseudi. Azt tudjuk, hogy Pietr Lazlót lelőtték, de arról az emberről, akinek a fejét beverte, az újságok egy szót sem írtak. Itt a hatóságok valamit elhallgattak.

– Tán C-jelzést adtak? – kérdezte Tseudi a sajtócenzúrát érintő rendelkezésekre célozva.

– Valószínűleg. Noha fogalmam sincs róla, miféle politikai vagy belbiztonsági vonatkozása lehet ennek az ügynek. Azt hiszem, a hatóságok tudják, ki a másik halott, és valamilyen okból nem akarják belekeverni a dologba. De miért csak a történet felének közlését tiltották meg, miért nem hallgatták el az egészet? Kövesd azt az embert visszafelé, Tseudi, hadd lássuk, honnan jött. Lehet, hogy igazad volt: Grattan figyelmeztetni akart minket.

– Helyes – mondta Tseudi. Fürge ujjával visszaforgatta az időérzékelőt, mire rövid szünet után a holttest felpattant a padlóról, s a márványtábla eltávolodott újra ép koponyájától. A férfi kihátrált a szobából. Az ajtó becsukódott, a megrepedt fa összeállt. Tseudi az eidochron lencséjével áthatolt az ajtón, és most a lépcsőfordulónál álló férfiak arcát vette szemügyre.

Coyne intett, hogy álljanak meg egy pillanatra. Tseudi rögzítette a képet, közel vitte a férfihoz, akinek haláláról nem adtak hírt.

– Mond ez neked valamit? – kérdezte.

– Az arca ismerősnek tűnik, de fogalmam sincs róla, hova tegyem. Hazárdjátékokkal biztosan nem volt semmi dolga. Hogy műszaki konferenciákon már belebotlottam, arra esküdni mernék, de azt nem tudom, hogyan keveredhetett ebbe a bandába.

Tseudi most minden figyelmét arra a nehéz műveletre összpontosította, hogy a három férfit kövesse a lépcsőn lefelé, mind a három dimenzióban, s közben továbbra is visszapergetett normálsebesség-kongrueneiában tartsa őket. Odakint a ház előtt, ahol a három férfi egy kocsiban rükvercbe hajtott, erősen le kellett lassítania a képet, nehogy a nagy forgalomban nyomukat veszítse. Szerencsére most napvilág mellett követhette az autót.

Néhány utcasarokkal odább, egy kis kocsma és játékklub közelében a kocsi megállt, s a három férfi behátrált oda. Tseudi a kvázilencsével már épp követni akarta őket, amikor az a bizonyos férfi kijött egyedül, beszállt a kocsiba, és megindult visszafelé az utcán. Nem a lakásáról jött, ahogyan azt Tseudi feltételezte, hanem egy elektronikus kutatóintézet kapuján hátrált be.

Tseudi most életében először hallotta Coyne-t káromkodni.

– Mit jelent ez?

– Csapda, Tseudi. És mi beleestünk. Most kapcsoltam, ki ez a rejtélyes halott. Spier őrnagy, egy tudományos képesítésű titkosrendőr, aki nemzetközi konferenciákon általában a háttérből leselkedik.

– De akkor mit keres itt?

– Egy gyilkossági ügyet provokál, s közben egy elektronikus sugárzási laboratórium segítségével megpróbálja a mi eidochron-transzmisszióink helyét megállapítani. A költői igazságszolgáltatás iróniája, hogy eközben kinyírták.

– Ez hát a C-jelzés magyarázata – jegyezte meg Tseudi. – De mindez egy hónappal ezelőtt történt. Ha sikerült volna megtalálniuk minket, már régen itt volnának.

Coyne busa ősz fejével tagadóan intett.

– Nem. Annak idején csak az eido-sugártörő lencse reakcióit tudták megállapítani, amely a bűntény színhelyén és mindenütt, ahol ma délelőtt jártunk, jelzést adott. Abban biztosak voltak, hogy a bűnfürkésző nyomozni fog, de a hollétünket idáig nem tudták megállapítani. A veszély számunkra abból a letapogató transzmisszióból származik, amellyel most dolgozunk. Mióta sugárzunk?

– Mindent egybevéve kilencvenhat perce.

– Ez több mint elegendő arra, hogy megállapíthassák hollétünket. Attól tartok, Tseudi, a bűnfürkésző ezzel befejezte tevékenységét. A játszmának vége.

Coyne arca teljesen közömbös volt, ahogy Tseudi válla felett átnyúlva megnyomta a ROBBANTÓ jelzésű gombot. Ha érzett is valami keserűséget, elfojtotta az érett megfontolás.

– Sajnos nincs mit tennünk. Húsz percünk van, Tseudi, hogy odábbállhassunk. Odakint nem hiszem, hogy bármi is megrongálódnék, itt bent azonban aligha fog kő kövön maradni.

Tseudi nekifogott, hogy kikapcsolja a vezérlőszerkezetet, de Coyne gyengéden megállította.

– Hagyd. Most már mindegy.

Beült a kormányszékbe, és a vezérlőszerkezetet úgy állította be, hogy saját helyiségüket mutassa – mindössze egy órával később. Tseudi felkapta kézitáskáját, karjára dobta kabátját, és a többi műszerésszel együtt indulni készült. De amikor meglátta, hogy Coyne még mindig a vezérlőszerkezetnél ül, visszajött.

– Te nem jössz, Michael?

– Rövidesen én is megyek – válaszolta Coyne. – Csak előbb meggyőződöm róla, hogy a robbantás után semmi sem marad, amiből az eidochront rekonstruálni lehetne. Rettenetes játékszer volt ez, amivel te meg én játszadoztunk. Nem szabad felelőtlen emberek kezébe kerülnie. Te csak menj, Tseudi, s köszönöm szépen a segítségedet!

Amikor Coyne végre egyedül maradt, gondosan megvizsgálta a gépterem robbantás utáni megszenesedett, szétszóródott roncsait. Elégedetten bólogatott, midőn látta, hogy sikerült úgy, ahogy eltervezte: minden elpusztult. Zseniális találmányának két eleme: az eido-sugártörő lencse projektor és az időfürkésző rács darabokra tört, szó sem lehetett arról, hogy összeállítsák, vagy hogy működését kielemezzék. Csakis azt tudják majd megállapítani, hogy a készülék valaha létezett, az eidochron roncsai ennél többet nem árulnak el senkinek, aki esetleg újból fel akarná építeni. Még a mikrofilmes rajzok és iratok is elporladtak az iratszekrénybe beépített aluminotermikus gyutacsok hatására, maga a szekrény pedig felismerhetetlen fém salaktömbbé olvadt össze.

Csak egyetlen lehetőség maradt még – egyetlen tényező, amely továbbra is magába foglalta az eidochron rekonstruálásához szükséges összes információt, a készülék alapelveitől kezdve. Coyne hosszú ideig nem találta meg, amit keresett. Aztán, amikor végre ráakadt, megkönnyebbülten felsóhajtott – holtteste ott feküdt a kormányfülke romjai közt. Coyne hátradűlt székében, és csendben várta, hogy a körülötte levő berendezések semmivé váljanak. Némi vigaszt talált abban, hogy arcán még halálában is halvány mosoly játszadozott.

Vámosi Pál fordítása

Csernai Zoltán

KÖVEK

A tanár úr kezet mosott. Lassan csorgatta kiázott, fehér sebészujjaira a meleg vizet, s egy kis kefével körmeit sikálta. Páciensére gondolt, akit az előbb tükrözött meg. „Szegény ördög, legfeljebb három-négy hónapja lehet hátra. A bal vese már inaktív, a másik sem bírja sokáig.” Aztán hirtelen egész másra gondolt, a révfülöpi villára, pontosabban a nagy telekre, amelyet nemrég szerzett meg potom áron Guth elvtárs, hálából a sikeres műtétért. „Legalább egymillióba lesz az építkezés. móló is kell a vitorlásnak, és.”

!lova nővér sipító hangja riasztotta fel. Egy névjegyet lobogtatott.

– Hárman vannak még kint, tanár úr, kérem, a negyedik elvtárs pedig, aki most jött, ezt küldi a tanár úrnak! Feltette olvasószemüvegét. „Dr. Kardos Lóránt magfizikus, a fizikai tudományok kandidátusa” – olvasta az elegáns papírkártyán. „No nézd csak, a Kardos! Hát ez itthon van? Azt hittem, ötvenhat után kinn maradt!” – jegyezte meg félhangosan.

– Mit tátja a száját! – kiáltott a nővérre. – Engedje be soron kívül!

Júlia, a molett, platinaszőke titkárnő gúnyosan felvihogott. A tanár úr másnapi egyetemi előadását gépelte a fejhallgatós magnóból a cisztoszkópja új módszereiről. Nem bírták egymást Ilona nővérrel.

A tanár úr a páciense elé ment az ajtóhoz. Görnyedt, sovány, beesett arcú, őszes kefehajú férfi lépett be. Arcvonásai nagy belső fájdalmakról árulkodtak, Csak bogárfekete szeme csillant fel élénken, amikor kezet fogott a tanár úrral.

– Szervusz, Bandi! Megismersz még?

– Nahát, Lóri! Hát téged mi szél hozott erre? Azt hittem, kint maradtál. Júlia, konyakot és cigarettát kérek!

– Köszönöm, ne fáradj! – próbált tiltakozni a vendég, de a fürge titkárnő már ott is volt az itallal a várósarokban. Leültek, koccintottak.

– Szervusz, egészségedre!

– Köszönöm, pontosan az hiányzik.

– Csak nincs valami bajod? Ezért látogattál meg? Vigyázz, mert ha nem tudnád, urológus-sebész vagyok! Egykettőre megszabadítalak valamelyik vesédtől!

Kardos bágyadtan mosolyogni próbált.

– Úgy jöttem fel hozzád, Bandi, mint régi osztálytársamhoz. vagy inkább riválisomhoz? Hisz mindig hajtottuk egymást, igaz? Nemes verseny volt, és te győztél!. Világhírű fej vagy, én pedig egyszerű kuli egy nagyszerű tudományban.

– No, csak ne szerénykedj! – fenyegette meg vendégét a tanár úr. – Hogy ki győzött igazán, arról lehetne csevegni. Gondolj csak Magdára! Nála, úgy hallottam, te győztél! A feleséged lett! De mondd csak, most hol dolgozol?

– Az Atomfizikai Kutatóintézetben. Pontosabban: a ciklotronnál. Rutinmunka.

– Igen, akárcsak az enyém, ha úgy vesszük! Nos, mi a panaszod? Rettenetesen szenvedsz, azt látom!

– Így kínlódom már harmadik napja. Most aztán úgy éreztem, nem bírom tovább, és bevánszorogtam ide, a kórházba. A belgyógyászatra akartam menni természetesen, de a folyosón véletlenül megláttam a névtábládat. Rettentően fáj a derekam, Bandi! Begörcsölt, és hiába szedem marékszámra az Algopirint meg a Ridolt, nem használ! Sohasem voltak még ilyen reumatikus fájdalmaim. Látod: szinte ki sem bírok egyenesedni. Állandó izé... vizeletingerem is van, meg másféle, eredmény nélkül. Mondd, mi lehet ez? Adj tanácsot: kihez menjek? Te biztosan jóban vagy a főorvosokkal, és.

– Nem mész sehová! Mondd csak: volt már valami bajod a veséddel? – A vesémmel? – csodálkozott Kardos. – Soha semmi.

– Nos, akkor most velem jössz. Átmegyünk az ambulanciára, megvizsgállak. Ha a diagnózisom nem csal, pontosan a legjobb helyre jöttél! A végén úgyis ide küldenének a ké. izé, a kezem alá!

Ilona nővér kíséretében átvonultak az ambulanciára. A páciens levetkőzött, és felfeküdt a vizsgálóasztalra. A tanár úr sokáig nyomogatta a derekát, hasát, aztán bemosakodott a cisztoszkópjához és a röntgenvizsgálathoz.

– Na, mit mondtam? Tökéletes volt a diagnózisom! Köveid vannak! – harsogta diadalmasan a tanár úr a különszobában fekvő páciensének, miközben az ablaknál a frissen előhívott röntgenfelvételeket vizsgálgatta. – A bal vesédben elmozdult egy borsó nagyságú kő, és beékelődött az uréterbe. Görcsöket és általános pangást okoz. Pár napig bent maradsz nálunk, ne félj, egyelőre nem kerülsz a késem alá. Megpróbáljuk kihajtani a köveidet. A jobb vesédben is van néhány, azoktól is megszabadítunk. Júlia majd elintézi a formaságokat. Elsősorban az egészségügyi kartotékodra lesz szükségem, a munkahelyedről. Látni szeretném, mekkora sugárdózist szedsz össze a ciklotron mellett.

– Nem sokat. a megengedett dózis egyharmadát sem – suttogta elkínzott, kimerült hangon a beteg. – Különben azt csinálhatsz velem, amit akarsz, de értesítsétek Magdát. a feleségemet.

– Természetesen! Add meg a telefonszámotokat, és ne gondolj semmire, csak pihenj. Ne félj, mindent rendbe hozok! Most pedig kapsz egy kitűnő összetételű görcsoldó koktélt, és meglátod, egykettőre eltűnnek a fájdalmaid!

Az injekció után a beteg elaludt. A tanár úr összeszedte a filmeket, valamit ráfirkantott a beteg kartotékjára, aztán kiment a különszobából.

– Nyugalom, asszonyom! Kérem, nyugodjék. nyugodj meg, kedves. Magda! Kérlek, ne sírj! Hányszor mondjam már, hogy semmi okod sincs az aggodalomra! – vigasztalta a tanár úr Kardosnét.

Közben arra gondolt, hogy a hajdani üde és harsogóan szép Méray Magdi, az egész osztály bálványozott szerelme, most talán még csodálatosabb, mint akkor! Érett, gyönyörű nő, könnyekben úszó, fantasztikusan kék szemekkel. Érezte, hogy hideg verítékcseppek futnak le a hátán az ing alatt, annyira felizgatta az asszony. Aztán erőt vett magán, és megpróbált visszazökkenni az orvos szerepkörébe.

– Lórinak különleges veséi vannak, ez kétségtelen – folytatta a vigasztalást –, de nem lesz semmi baj! A köveket kihajtottam, és meg is fogtam néhányat. Magam vegyelemeztem őket, tudom, mit kell tennem hasonló vegyi összetételű kövek képződésének megakadályozására. Szervi bajról szó sincs, a kövek kikristályosodását közönséges vegyi reakció okozza. Nincs is szükség semmiféle különleges diétára. Lóri ehet-ihat mindent, amit szeret: valamennyi más szerve egészséges. Egy dologra kell csak vigyázni: az emésztésére. A pangás, illetve a kőkiválasztódás megakadályozására széntablettákat kell szednie, közönséges carbo medicinalist, háromszor kettő szemet naponta, étkezés előtt. A szénadagolással megjavult emésztés le fogja állítani a kőképződést, a mellékhatás ellen enyhe hashajtót adok. Különben egy hét pihenés után felkelhet, és mehet vissza a ciklotronjához!

– Nagyon hálás vagyok neked, Bandi! – suttogta Magda asszony, és egy vastagra tömött borítékot csúsztatott a tanár úr köpenyének zsebébe.

– Hová gondolsz?! De kérlek, ez teljesen felesleges! – tiltakozott a tanár úr. – Hagyd, ne tiltakozz. Megérdemled.

– Nos persze. időnként hívjatok majd fel. Szeretném, ha háziorvosnak tekintenétek. Alaposan kivizsgáltam Lórit, más orvos csak elrontaná. Én már úgy ismerem a veséit, mint a tenyeremet.

Júlia, a titkárnő unott mozdulattal nyúlt a telefonkagylóért.

– Hallót Igen. Nem, kérem. A tanár úr még nincs bent. Negyedóra múlva itt lesz! Ki kereste? Igen, kérem. Átadom... Azonnal átadom! Viszonthallásra...

Alighogy letette a kagylót, betoppant a tanár úr.

– Valami doktor Kardosné kereste a tanár urat – jelentette a titkárnő. – Azt üzeni, hogy a férje rosszul lett az utcán, a mentők bevitték a baleseti klinikára. Szíveskedjék azonnal odafáradni a tanár úrnak.

A tanár úr arcán furcsa ráncok futottak szét, mintha nevetne, és sírna egyszerre. – Máris megyek! – jelentette ki, azzal sarkon fordult és elrohant.

– Sajnos, be kell vallanom, drágám: a férjed különleges veséi engem is megtréfáltak kissé. De a műtét sikerült. Kitűnően sikerült! Idejében át tudtam hozatni Lórit a baleseti klinikáról. Mindkét veséből kioperáltam az újabb köveket. A jobb vese kevésbé károsodott, és normálisan működik. Sokan élnek manapság egy vesével. Lóri is kibírja vele időtlen időkig! Természetesen most hosszabb utókúrára lesz szüksége, legalább hat hónap teljes pihenésre! Mindent elintéztem: amint szállítható lesz, áttesszük a szanatóriumba. De ami ennél is fontosabb drágám, neked is feltétlenül hosszabb pihenésre van szükséged!. Nézd, meghívót kaptam Londonból, egy nemzetközi konferenciára. Négy napig fog tartani. Eljössz velem, és utána elmegyünk valahová. Emlékszem, mindig Miamiba vágytál!.

Pethő alezredes fejcsóválva csapta íróasztalára az addig gondosan tanulmányozott iratcsomót, és megszólalt: – Marika, hívja be nekem az „ékszerészeket”!

Néhány perc múlva két jókötésű, fiatal nyomozótiszt jelentkezett, és a főnök intésére helyet foglaltak. A titkárnő feketét tett eléjük.

– Fiúk, elég vén róka vagyok a szakmában, de ilyet még nem pipáltam – kezdte el az alezredes a tényállás ismertetését. – Jelentést kaptunk Londonból az Interpoltól. Az angol fináncok a reptéri vámnál elcsíptek egy magyar urológus sebésztanárt, dr. Gárdy Endrét. Hallottatok már róla? Nem. Nos, én igen! Sőt felülvizsgálaton is voltam nála, miután kioperálta a derekamból a Kolompár Jóska revolvergolyóját. Na ugye, erre már emlékeztek?! A tanár úr – itthon mindenki így hívta – valami konferenciára ment ki Londonba egy nővel. Nem, nem a feleségével! Hogy is hívták a nőt? Megvan... valami özvegy Kardos Lórántné társaságában... Nos, amikor a heathrowi reptéren kisétáltak a gépből, az egyik bőröndjükből furcsa dolgok kerültek elő. Kövek. Fantasztikusan érdekes kövek! A tanár úr megpróbálta beadni a maszlagot az angol fináncoknak, hogy „kioperált vesekövek”, meg hogy „orvosi kuriózumként” a konferenciára viszi őket bemutatni. Persze a vámosok sem estek a fejükre, szakértőket hozattak, és kiderült, hogy a tanár úr „vesekövei” – gyémántok! És micsoda gyémántok! Amikor a tanár úr szemébe röhögték az igazságot, az agyból összecsuklott. Gyorsan kórházba szállították, de akármit csináltak vele, néhány óra múlva – anélkül, hogy magához tért volna – vége volt. .Infarktus. Pár szót még kipréseltek belőle, de hiába, mert a tanár úr élete utolsó perceiben is állhatatos maradt: „Az enyémek!. Biogyémánt!. Ciklotron és szén. szén!” Ez minden. Most aztán rajtunk a pokol! Jönnek az Interpol gyémántspecialistái. Fel kell készülnünk a fogadásukra. Biztosra veszik, hogy a tanár úr kulcsembere volt annak a nemzetközi csempészbandának, amelyre már évek óta vadásznak. Nézzétek csak, itt egypár kép a kövekről. Ez a nagyobbik valamiféle megkövesedett pókra hasonlít. Vagy inkább polipra? Vajon honnan a fanéból szerezte őket!

Darázs Endre

VÉRCSAP

Böcögő mocsarat várt, földrésznyit, de szőlőlugas indáiba keveredett. Felnézett a lécek közül, de a térhajó csillag volt már a csillagok között.

Adap most sértődötten hallgatott ezüstburkában.

– Ez már a csillagváros széle – figyelmeztette egy napfordulóval előbb a fotonagy. – Itt jóformán nincsen már semmi sem. Csupa kifáradt csillag, hideg vagy hűvös bolygókkal. És olyan kevés csillag. Ez már a külváros legszéle – morogta Adap –, forduljunk vissza.

Összevesztek. Azóta Adap hallgat, s szótlanul teljesíti parancsait. Nem tudott haragudni rá, mert Adap valójában igen jó barát, nemcsak logikája van, hanem szép érzelemvilága is. Egészen jó balladákat ír. Derűsen gondolt rá, majd feltápászkodott a langyos földről, és nekivágott az éjszakának.

Satnya olajligetben lépegetett.

„Akkor még óriáshüllők lubickoltak itt – gondolta a Megfigyelő, és millióéves fáradtságra emlékezett rugalmas izmaiban. – Micsoda vadászat, micsoda munka volt! Kivonattá sűríteni a hegységnyi olajos, nyálkás húst. Húszezer térhajónyi szállítmány! A 4456-os és 7610-es rendszerek túlzsúfolt bolygói azonban megmenekültek az éhhaláltól.”

Felpattant előtte valami a csillagfényben. „Egy Négykezű volna? – gondolta. – Nem! Annál jóval nagyobb. Amikor elmentünk, mindent elborítottunk jéggel, hogy a milliárdnyi feldolgozatlan hullarész ne fertőzhessen!” Vajon mi lett a Feketeszeműek városából? Kutya sompolygott előtte. Visszanézett néha, s olyan ismerősen.

– Te vagy az? – kérdezte megdöbbenten. – Te vagy az? Hát ide jutottál?

Fekete szemek csillogtak rá nagyon éhesen, a tekintetben csak megadó könyörgés volt, semmi más.

– Ez lett belőled? – nyújtotta felé üres kezét. Rémületében nagyot ugrott a kutya, és eliszkolt a gyáva, kis fények közé, amelyek megszeppenve ácsorogtak a határtalanul nyitott éj alatt.

Valahol, egészen közel, tompán énekeltek. Egy magas férfihang ordítva sírt.

Oldalt vonultak a jó szagú fák, és nyomorúságos dobozokat pillantott meg, csupa fehéret.

„Most a harmadik fokozatban élnek” – ismerte fel. Az alamuszi viskók előtt bűzölgő fáklyák kínlódtak. Elektromosságnak, magenergiának nyomát sem látta, sok árnyat csupán egy hosszúkás láda előtt.

„A Négykezűek utódai volnának?” – lépett közéjük. A nyitott koporsóban ifjú nő feküdt, döbbenetesen szép. Gyönyörködve hajolt rá.

Külseje a tizedik fokozatnak felel meg. Világa sokkal hátrább maradt. Mi zavarhatta meg ennyire a kettős fejlődés harmóniáját?

Perselyt rázogattak az orra alatt követelően.

– Csak egy misérevalót, uram!

Jóformán nem is látta a széles szerzetest, aki akkora volt, mint egy kisebb torony. – A halott lelki üdvéért, uram!

„Ezek még nem ismerik a testfelújítás módszerét? – töprengett magában. – Tanítsam meg őket? Környezetük igen kezdetleges, viszont megjelenésük szinte tökéletes, már abból következik, hogy rögtön megértik, amit akarok.” Ekképp döntött, és a perselyt féle e tolva, a halott mellkasára tette kesztyűs kezét.

– Ez még ifjú test – nézett a megdöbbent szerzetes szemébe –, így egyetlen, rövid besugárzás is elég. Látod, magától ül fel a halott, és most is mosolyog. Segítsek? – kérdezte a nőtől –, vagy magadtól is fel tudsz kelni?

A ravatal lábánál még mindig üvöltött a gyászoló férj. Szemét kendő takarta, akár az éneklőkét. Csak a szerzetes látott zsebóra nagyságú, dülledt szemével.

– Őrség – bőgte –, fogjátok el a boszorkánymestert!

Csörömpölve érkezett a kisded csapat. Tollas fejű férfi dobogott elöl. Pici sapkája nem is látszott a hatalmas bokréta alatt.

Nyársforma vézna kardja a nőt döfte át.

– Aki meghalt – kiáltotta csengő, kellemes hangon – az ne támadjon fel! Megérkezett a hold is. Kemény fényében karok és hátrább árbocok imbolyogtak. – Boszorkánymester! Pokolba vele!

Leghangosabban a férj vonított:

– Döfd le! Döfd le!

– Nem – mondta a tollbokrétás, és keresztet vetett –, a Sárga Palotába kell vinnünk. Végre egy valódi boszorkánymester.

Még meg sem ragadták a csodatevőt, máris lóra pattant a futár, és hangos trombitaszóval dübörgött a holdas úton, feszületek közt, csöndes félelemmel.

Egy óra múltán már korbácsai között kotorászott a főinkvizítor, de végül is egy karmokban végződő vasrudat tett maga elé. Nézegette, meg is simogatta, aztán az örök parázzsal teli serpenyőbe lökte. Tollat fogott kellemesen bizsergő ujjaival, forgatta, hegyét próbálgatta egy elrontott halálos ítélet hátlapján, de szeme unos-untalan a kínzószerszámra sandított. Ezt az eszközt különösen kedvelte, mert hamar felizzott, mint most is. Megkongatta az asztali ezüstharangot, és kiáltozott is, pedig nem szokott. Kimért volt, főpapi, de most nem állta meg, hogy ne ordítson, mert nagyon fúrta az oldalát felcsigázott kíváncsiság.

– Hozzátok be!

Rozzant vént várt, csupaszőr képű vajákost, de a bronzveretes, keskeny ajtószárnyak között szép és előkelő ifjú tűnt fel, errefelé szokatlan szabású, feszesen tapadó, ezüstfényű öltözékben.

Sunyítottak az alabárdosok, mint a rókák; veres, buta képük csupa veríték volt. Nem úgy festett a látvány, mint mikor foglyot kísérnek. Mintha inkább ő vezette volna a bizonytalanul beódalgókat.

– Miért nincs megkötözve?

Mintha kőből faragták volna a hallgatag csoportot. A boszorkánymester szelíden mosolygott, előrelépett, és barátin ölelte át a csuhát. A főinkvizítor gutaütéstől félt.

– Miért nincs megkötözve? Lapítottak.

– Kerékbe töretlek benneteket!

Erre felbomlott a csapat, szószólójuk, az orratlan Joao, aki példásan szorgalmas hóhérsegéd volt évtizedekig, lassan meztelenítette le nyakát a főinkvizítor köves tekintete előtt.

– Nézzed csak, uram.

A sárgásbarna, koszos nyakon lila vonal futott körül.

– Láncra akartuk verni uram, de védekezett. Én még birkóztam is vele. Erre letépte a fejem, de vissza is ragasztotta.

– Hol a hadnagyotok?

– Megtébolyodott.

Hideg futott végig a szikár háton. Tudta jól a főinkvizítor, hogy boszorkánymesterek nincsenek, de tudta azt is, hogy a hűséges Joao sohasem hazudik. Tétovázott, megrémült. Csak lassan szedte össze magát.

– Minek néztek engem? Micsoda őrült fecsegés ez? Most pedig kifelé, aztán számolunk.

Magukra maradtak a zömök gyertyák fényében. Az oszlopok mögött néha fémesen csörrent valami. A karzaton is. A gyűrű bezárult a fogoly körül.

– A neved? Honnét jöttél?

Kinyújtott karjával fölfelé intett a vendég.

– A hegyekből?

Nemet intett a vádlott. Szokatlan szeme volt. Csupa ezüst, szinte nem is látszott a pupillája.

– Értelek – mondta undorral a főinkvizítor. – Az ég küldötte vagy!

Már előre borzongott a sok zagyvaléktól. Gyűlölte ezeket a szélhámosokat. Dühöngve kapta ki a tüzes vasat a serpenyőből, és felindultságában elejtette. Udvariasan ugrott érte az ifjú, és fel is kapta, de az izzó végénél, és úgy nyújtotta oda, udvarias főhajtással, a bőrfogantyút tartva a bosszankodó felé.

– Fölösleges a bűvészkedés – dörmögte a főinkvizítor –, úgyis máglyára kerülsz! Kiábrándultan unta hivatását a főinkvizítor. Ha időnként nem kínozgathatott volna egy kicsit, rég lemondott volna. Vérbeli szadista volt.

– Vallj be mindent! – darálta siváran.

Közben kihűlt a kínzórúd. Erre az asztalra helyezte a vendég, látható tisztelettel, mely az idősebb ember tulajdonának kijár. Beszélni kezdett, de ajkai nem mozdultak.

– Lassan haladtok, ó, szakállas! Egyik tanítványod szeretett volna megoperálni, hogy miért, nem értem. Tudományszeretetből talán, de olyan ügyetlenül, hogy kénytelen voltam bemutatni a helyes fejműtétet. Remélem, hogy eltanulta. Te volnál a fősebész?

Asztalára vágott a főpap, de oly haraggal, hogy ökle elszíneződött, feldagadt. – Itt csak én kérdezhetek, te hasbeszélő!

– Kevés az időm, ó, sebész! – zengte a néma száj. – Sietnem kell, mert tartok tőle, hogy a térgörbe nemsokára ellapul. – A kőlapokból kirakott padlaton nézegetett valamit nagy figyelemmel. – Mint látom, alattunk kísérleti sebészet működik. Hogy haladtok?

Eltorzult a szakállas arc. Hármat tapsolt a házigazda, erre csapóajtó vágódott fel előttük.

– Még most is megjátszod magad? Azt játszod, hogy átlátsz a falon? – bömbölte a főpap. – Hogy jobban láss, tessék! Te is oda jutsz!

Az aranyló mélységben egy kínzókamra pokla vonaglott. Kerék nyikorgott, fogó csattogott, recsegett a fűrész. Az áldozatok már nem is hörögtek.

– Látom, hogy dolgoztok! Ez derék! Az operáltak mind önkéntesek?

– Ezek nem önkéntesek, fiam – önkéntelenül került ajkára a hízelgő szó –, hanem bűnösök! Vallj be gyorsan mindent, ha nem akarsz közéjük kerülni! A jelentés szerint te halottai akartál feltámasztani a Halászvárosban... Így volt, ugye?

– Mi az hogy halott, ó, sebész? Most kettőt tapsolt a főinkvizítor.

– Láss és borzadj!

Falüreg tárult fel, és abból kidöcögött a csontváz. Csattogtak a sárga agyarak, pokoli láng izzott a koponya nyílásaiban, és előrelendült a kar. Éppen az ifjú szívét vette célba a csontujj.

– Tehát ilyen a vázatok – mondta a vendég – ; nagyon hasonlít a miénkhez. De kár, hogy ennyire elhanyagoljátok a fogazatotokat.

Hangosan nyöszörgött a kínzó, és intett. A csontváz sértődötten mászott vissza a falba. Türelmesen ismételte a vendég:

– Légy szíves mondd meg már, hogy mi az a halott! A főinkvizítor az asztalnak rogyott.

– Reménytelen eset vagy! Cinikus, mint maga a sátán.

Ráhajolt az ezüst tekintet. Akkora volt, hogy mindent eltakart előle.

– Szokatlan mutáció vagy. Örökösen absztrahálsz. Halott, bűnös, sátán. Adap most dühös, nem érdeklődhetem tőle, de megmagyarázhatnád zavaros fogalmaidat. – A nyíláshoz húzta a lassan magatehetetlen főpapot. – Nagyon az elején vagytok még – hajolt rajta át és lenézett. – Elavultak a műszereitek. Ezekkel túl lassan megy. Kaphatsz tőlem egy sokkal jobb felszerelést, ha kívánod. – Még előbbre hajolt. – Például az a kisfiú, a sarokban. Még le van vágva a lába, és újat még nem tettetek rá. Na tessék! Kifolyt belőle minden vér. Hol a vércsap?

Bambán mozogtak a bakók a zugokban. Egyikük végre elbődült:

– Jobb ennek így, uram; ha felébresztenéd, mint ama asszonyt, kénytelen volnék tovább gyötörni, pedig nagyon sajnálom, mert az öcsém.

Az ezüstszemű egyszerre mindent megértett, mert Adap végre kegyeskedett jelentkezni a térhajóból, és sorolta az adatokat:

– Teljesen elmaradt világ. A biológiai és társadalmi fejlődés zűrzavarai. A Világgyűrűbe nem illik bele. azonnal elhagyandó.

Egyetlen ugrással szökkent vissza.

– Adagnak igaza volt. Túl korán jöttem. – Ujjai közé fogta állát. Röstelkedett. – Ha most megadnám a segítséget, válságokat okozhatna a hirtelen minőségi növekedés. Mellen ragadta a főpapot.

– Mondd, ó, ocsmány szakállas, ez valóban az a bolygó, amit ti úgy hiutok, hogy Föld?.

A nyílásból, az oszlopok mögül mer előlopóztak a szolgák. Hálót hoztak és vastag köteleket. Sunyin lesütötte szemét a főinkvizítor.

– Te belezavarodtál a félelembe. Örülnél, ha elengednélek?. Hangtalanul kúsztak a pribékek.

– Ezt meg végleg nem értem. Mi tarthat engem vissza? És miért is tartana? – Háta mögött most térdeltek fel.

– Mit is kérdeztél te? Hogy ez a Föld? Igen. Ez a Föld. Suhogva nyílt ki fölöttük a háló...

– Ez a Föld, de neked pokol lesz!.

Megfeszült a teli háló. Fürgén kúsztak rá a kötelek, ide-oda siklottak.

– Csak az időmet vesztegetem – hallották a pribékek a gomolyból –, mert te, ó, szakállas, hihetetlenül fejletlen vagy! Agyberendezésed kezdetlegessége a Teljes Tér viszonylatában is egyedülálló lehet... Gyere, hazaviszlek, aztán majd kicseréljük.

Később megesküdtek a pribékek a hatalmasságok előtt, hogy vakító fényesség támadt, egek zúgása – és a főinkvizítor a magasságokba távozott.

Mennyeien boldog lehetett, mint vallották, hiszen angyal vitte az ölében.

Voicu Bugariu

A VIKINGEK HANGJA

Most mér mindannyian egymás mellett feküdtek, elnyúlva egy hosszú, kéttenyérnyi magas asztalon, koponyájukon fénylő huzalok, s döbbent szemük, amely alig észrevehetően bepárásodott, a furcsán díszített mennyezetre meredt. Különös alakok – hajókötélnyi vastag huzalokkal kapcsolva egymáshoz. Fehér köpenyes árnyak sürögtek mellettük, futó pillantásokat váltottak, röviden, szavak nélkül is értve egymást. A köpenyesek csillogó gombokat nyomogattak, és a helyiségből kiszűrődő zümmögés egyre élesedett, akár a kőfúró sivítása.

Csontkeményre fagyva akadtak rájuk, üveges szemüket tágra meresztették, a fagy abban a testhelyzetben rögzítette őket, ahogy elragadtatva néztek egy távoli meleg mennyország felé. Többségük összekucorodva hevert, fejük hátrahanyatlott és a párkánynak dőlt. Szemük kemény zafírgolyó volt. Megfagyott tekintetükben nem látszott kétségbeesés. Akár egy vallásos szekta tagjai, akiket önkívületi állapotban ért utol a halál. Néhányan tágra tátották szájukat. Az utolsó harci kiáltás vagy isteneikhez szóló fohász lehelete lebegett körülöttük. Haláluk előtt eleresztették az evezőket, soruk megbomlott. Egyikük sem maradt a helyén. Vezérük mélabúsan mosolyogva nézett a távolba. Kardját jobbjában tartotta. Ült. Talán megpróbált állva meghalni, s ellenállni a vaskéznek, amely egyre súlyosabban nehezült a vállára. Ám hirtelen, miként harcosai is, ismeretlen meleget érzett, s engedett neki, a hosszú harcban töltött évek idején elfelejtett szenvedéllyel, miközben villanásszerűen eszébe jutottak ifjúkori szerelmei. Mintha szégyellte volna gyengeségét. Majd az a sokszínű öröm kerítette hatalmába, ami hálás, egyre tágabbra nyitott szeme előtt kavargott. Egyetlen tekintetté vált. Annak a mennyországnak hasadékán át fiai arca jelent meg előtte, ifjúkori szeretői tekintettek rá; harcosai hangtalanul ordítva forgatták kardjukat, majd szétfoszlottak, mint a füst. Aztán a színek elhalványodtak, s lassan összekeveredtek.

Szemük benedvesedett. A fehér árnyak most fürgébben mozogtak, gyorsan nyomogatták azokat a színes gombokat. Az üvegburák, amelyek tekintetükkel egymagasságban voltak, hirtelen megvillantak, s egy pillanatig sugarakat szórtak.

De a fekvő alakok nem mozdultak, nem szóltak semmit. A többiek nyugtalanul sürögtek-forogtak. Szomorúnak látszottak. Hallgatva körbegyűltek, és egymás szemébe néztek. Karjuk erőtlenül lógott. Rövid idő múlva egyikük holtfáradtan megmozdult, s némán, ki tudja, hová, egy teljes falat elcsúsztatott. A tenger zúgása bömbölve hatolt a helyiségbe. Kesernyés illat áradt széjjel, akár a feledésé. Néhány perc elteltével a fal visszacsúszott, elvágva a hullámok morajlását. A teremben egy darabig még ott maradt a tenger illata, de aztán az ottani tárgyak szaga elnyomta. Ismét csak a zümmögés hallatszott.

Ott, az alacsony asztalon, az egymás mellett fekvők szeme alig észrevehetően kitágult. A helyiséget betöltötte az égő, aranylóan kékes fény, amelyet szinte elviselhetetlennek érzett a szem.

A vikingek ajka megremegett, megmozdult, szólásra kerekedett.

A zümmögés nőtt, növekedett, az erek kidagadtak a nyakukon, mint valami kötelek; most fenyegető volt a zúgás, olyan, mint a vihar korbácsolta tenger üvöltése. Azoknak a férfiaknak torkából, akik ott lent, egymás mellett feküdtek, az óceán üvöltött. A tetőfok, mint két óriási kard összecsapódásának csattanása, s majd fokozatosan egyre halkult, míg meg nem szűnt.

Szemük elszíntelenedett, összehúzódott, a kék fény, ami elöntötte a helyiséget, kihunyva gyorsan visszatért beléjük. Ajkuk remegett, és szinte valamennyiüké egyszerre megdermedt. A zümmögés megszakadt.

A fehérköpenyesek csoportja szoborrá merevedett. Aztán asszonyi zokogás hangzott fel. Görnyedten a semmibe néztek. Rövid idő múlva valaki ismét föltárta a tengert. De a fekvő férfiak szeme már üveges volt.

Kálmán Béla fordítása

Carlos Cabada

NEM TUDOTT OLVASNI

Az űrhajó lágyan ért földet az erdő közepén. Furcsa zöld fémből készült, tojás alakú, egyenes és hosszú farkú jármű volt. A hajó tetején felpattant egy kajütablak, és pár perc elteltével feltűnt egy alak, amely leginkább egy hatalmas fejre emlékeztetett, színe sötétlila, bőre kocsonyás és fénylő. E fej felső részén néhány hosszú, vékony antenna mozgott állandóan – ezek folyton változó színeket öltő gumókban végződtek. Az antennák mozgását negyven pár apró szem követte, amelyeknek mindegyike két-két – látást könnyítendő – táguló és összehúzódó kocsányon ült.

E különös lény, miután meggyőződött róla, hogy nem fenyegeti közvetlen veszély, felröppent a hajóról (mondom, leröppent, mivel úgy szállt le a tetőnyílásból, mint akit kilőttek). Amint földet ért, a testének két oldalán elhelyezkedő hat csáp két párján azonnal a távolról idefénylő váras felé indult.

Ily hosszú út után végül hát megérkezett. A belényilalló félelmet leküzdötte benne a jóleső érzés a kitüntető bizalom visszataszítóak voltak aprócska fejükkel, hosszú, egyenes testükkel és mindössze négy csápjukkal

Negyven pár apró szemével jól látta a városka első házait. A gyomrán levő zsebből elővette az atompisztolyt, és egyik csápjával erősen fogta, míg a helység főutcáján haladt előre határozott léptekkel.

Egy pillanatra megállította a bizonytalan aggály: a város túlságosan is nyugodtnak tetszett. A teljes kivilágítás ellenére mozgásnak nyoma sem volt.

Odasettenkedett hát az első házhoz, felemelte antennáit, majd ezekhez igazítva sok-sok szemét, benézett az ablakon. Bent egy fölti családot látott, papát, mamát, és két gyermeket, amint éppen az ebédhez terített asztal körül ültek. A Föld-lakókról látott neurofotókkal egybevetve, ez a család igazán különösen viselkedett: mozdulatlanul ültek.

Antennáit forgatva elindult a faluközpont irányába. Egy kivilágított homlokzatú, furcsa épület előtt megállt. Felvillanyozva, hogy végül mégis életre talált, belökte az ajtót, csápjában szorongatva atompisztolyát, hogy végezzen azokkal a szörnyű lényekkel. Negyven pár szeme előbb a fura alakú dobozra lett figyelmes, ahonnan az elviselhetetlen hangok bugyogtak elő, majd felfigyelt az emberekre is, akik zavartalanul ücsörögtek, könyököltek egy hosszú asztal körül, és mintha az ő jelenlétéről tudomást sem vettek volna. Ezen feldühödve elsütötte fegyverét, elgázosította a zenedobozt és a körben ülő mozdulatlan alakokat. Jobb kedvvel hagyta el a helyet. Bejárta az egész falut, de életnek nyomát sem lelte.

A neurofotók nem tévedhettek, márpedig azok e gyűlöletes planéta lakóit állandó mozgásban mutatták, képtelen járművükön vagy két alsó csápjukon ide-oda mászkálva.

„Talán csapdáról van szó – gondolta magában–, tudták, hogy jövök, és most így akarnak becsapni.” Azonkívül a legfurcsább az volt az egészben, hogy sehol sem látott egyetlen fegyvert sem. Lehet, hogy nincs is nekik, ezeknek az ostoba lényeknek; de nem – fűzte hozzá–, az nem lehet, és antennáival tovább kutatott valami jel után. Bebizonyosodott ugyanis, hogy ezeknek a lelketlen lényeknek sikerült atomfegyvereket előállítaniuk. Amikor belépett a kis faluba, még pontos terve volt. Most megzavarodott. Összeköttetésbe kellene lépnie feletteseivel. Ahhoz viszont vissza kell térnie a hajóhoz. Mielőtt a főnökkel beszélne, még egyszer körülnéz a városkában.

Csápjain vonszolva testét, újból megindult a főutcán, vevőantennáit körbe-körbe forgatva. Bement a házakba, éttermekbe, boltokba, szóval a városka minden épületébe.

Végül teljesen elcsüggedve jött ki az utolsóból is. Fáradtan végignyúlt a földön, csápjait a levegőbe meresztve. Az itteni légnyomástól egész testét valami kékes hab verte ki. Éppen azt törülgette végtagjaival, amikor tekintete egy földbe vert fatáblára esett, éppen előtte.

Tudta, hogy azok a jelek a fadarabon jelentenek valamit. De hát sajnos nem tanították meg neki ezeket a földi jeleket.

Amíg a táblát nézte meredten, antennái hangot észleltek. Rengeteg szemének nyúlványalt felfelé nyújtotta, ahogy csak tudta, és így, negyvenezer lábnyi magasságban a felhők között valami furcsa repülő tárgyat vett észre. Látta, ahogy leválik róla valami gömbölyű. Végül mégiscsak rászánták hát magukat a Földlakók, hogy felvegyék vele a harcot!

Négy csápján felemelkedett, a másik kettővel szorosan fogta fegyverét, és harcra készen várta a tárgyat, amely sebesen ereszkedett alá a tábla felett…melyen ez a felirat volt:

VIGYÁZAT! AZ ATOMTÁMADÁS HATÁSAINAK VIZSGÁLATÁRA ÉPÜLT KÍSÉRLETI FALU!

Dely István fordítása

Juan Luis Herrero

TELEKINÉZIS

Dona Cleta borzasztó dühös volt. A kettes szoba lakója csalárd módon, hirtelen eltávozott, háromhavi kosztkvártély tartozásával együtt.

Senki sem látta elmenni. Nem vitt magával semmit, kevés holmija ott volt rendben a szobában. Az öregasszony összeszedte a szökevény gyér tulajdonát, és eltette a padláson. – Hogy milyen arcátlan emberek vannak! – dohogott.

– Valóban, nem hittem volna róla, hogy képes csak így elmenni – kontrázott a szomszéd szoba bérlője is.

– Még ha zaklattam volna a hátralékkal. Aljas módon itt hagyott. – És semmit sem vitt magával.

– Ugyan már! Amennyit ez itt ér! Rászedett, mint valami balekot. Nézzük csak, nem hagyott-e még valami mást. A panzió tulajdonosnője a másik szoba bérlőjével együtt nekilátott, hogy átfésülje a szobát fiókról fiákra. A rövidlátó szemén vastag szemüveget viselő jelentéktelen kis emberke az egyik sarokban papírlapokat és egy nyitott könyvet talált.

– Nézze csak, Dona Cleta! – kiáltott fel. – Talált valamit, Harper úr?

– Papírokat, azt hiszem, számlák, meg egy könyvet.

– Szóval könyvet írt! De lakbérre nem tellett neki belőle!.

– Nem, nem, hiszen nem adták ki, még nem. – helyesbített Harper –, az utolsó oldalakat kézzel írta.

– Adja csak ide, padlásra vele, meg a számlákat is! Hátha visszamerészkedik egyszer. Nagyon köszönöm a segítségét, manapság ritkán találni ilyen rendes embereket, mint maga.

– Köszönöm, köszönöm, nagyon kedves, habár.

– Hagyja csak – vágott a szavába az asszony –, a tartozását majd megadja, amikor tudja.

– Még egyszer köszönöm, asszonyom, remélem, a jövő hónapra már.

– Jól van, jól van, mondtam már: amikor tudja! Akkor hát rakjuk el ezt a limlomot. Hagyott itt egy másik könyvet is, tegnap el is kezdtem, egy nagyon érdekes kalandregény. Maga nem szeret olvasni?

– Ó, dehogynem, csak hát nincs sok könyvem. Nem adná kölcsön ezt, amit most találtunk? Legalább elszórakozom valamivel ma este.

– Tessék, bár nem hiszem, hogy valami érdekfeszítő lenne. Carter alig beszélt, milyen lehet akkor az írása? Fura címe van: Bolygástan. Lehet, hogy utána én is elolvasom.

Este Mr. Harper szokása szerint korán visszavonult a szobájába. Levetkőzött, és átadta magát fantasztikus gondolatainak. Ez a jelentéktelen ügynök, amikor magára maradt, nagy utazásokat tett gondolatban. Igen, ez volt mindene! Távoli országokat látni, holland fapapucsot és szélmalmokat, gondolával végigsiklani egy csatornán, érezni a sivatag égető leheletét, sétálni a Szajna-parti fák alatt, felmenni az Eiffel-toronyba, megpillantani Manhattant, felkapaszkodni a lépcsőn egészen a Szabadság-szobor feje tetejéig, csodálni a Kremlt, és sorba állni Lenin nyughelye előtt. Fantasztikus délibáb mindez egy ügynök agyában, aki csak egyetlenegyszer, fiatalkorában utazott: Pinos szigetére.

Micsoda melegséggel gondolt újra és újra arra az útra! Szárnyaló képzelettel távoli országokat utazott be, melyeket csak a moziban és térképeken látott! Egy egész fiók tele térképpel, s egy vasa sincs, hogy a múlt havi lakbért kifizesse.

Keze váratlanul megakadt a könyvön, az éjjeliszekrény lapján. A szökevény lakó könyve. Kíváncsiságból és a késlekedő álomra várva, belelapozott.

Nem is könyv volt az valójában. Gondosan összefűzött nagy csomó lap, keménypapír borítóban. Az utolsó lapokat kézzel írták, az írás azonban egyszerre megszakadt, és pár üres lap volt a végén. Harper olvasni kezdett. Meglehetősen unalmasnak találta. A fény és a hang sebességéről volt szó. Hogy a fény nem egyéb, mint rezgés, amely a térben halad. Hogy az anyag tulajdonképpen energia, az pedig átvihető. Majd furcsa ókori elméleteket fejtegetett, és rátért a modernebbekre. Eközben emberünk elunta és letette a könyvet, és mély álomba merült.

Eltelt néhány nap, és Dona Cleta letett arról, hogy Carter esetleg visszatér. Hová tűnhetett a gazfickó? Egy este megint Harper kezébe akadt az eltűnt fakó könyve, és folytatta az olvasást. Egyszerre a könyv érdekesebb fordulatot vett. Az utazás csodálatos gyönyöreiről beszélt, és extravagáns eszmefuttatásokba bocsátkozott az anyag, vagyis végső soron az ember helyváltoztatását illetően.

– Nocsak, ez már izgalmasabb – szólt fennhangon –, de hogy az ördögbe utazhat az ember úgy, hogy egyetlen járműve a saját akarata? Őrült lehetett ez a fickó. – Néhány bekezdés után letette a könyvet, és elaludt.

Múltak a napok, és Carter még mindig nem mutatkozott. Harper a könyvben néhány „szellemfelszabadító és akaraterősítő” gyakorlatra bukkant. Kezdte komolyabban érdekelni Carter könyve, mert saját vágyát fedezte fel benne: más országokat, új embereket fantasztikus illúzió.

Aznap éjszaka az égből aláomló esőfüggönyön időnként villámok cikáztak át. Az idő elmélkedésre ösztökélt.

A férfi leoltotta a lámpát, és elnyúlt az ágyon. Gondolatai elkalandoztak. Hirtelen furcsa borzongás fogta el, egyfajta révület kerítette hatalmába.

Mikor kibontakozott a ködös homályból, hát mit látott legnagyobb meglepetésére? Az eső, a vihar, de még a szobája is – eltűnt. Lágy pázsiton feküdt, zavartan nézett körül. Azonnal felismerte az épületet, amely vele szemben állt. Szálloda volt. Ugyanaz, amelyben évekkel azelőtt megszállt, amikor a cég Pinos szigetére küldte. Megcsípte a karját, nem álmodik-e. De nem, ugyanolyan valóságosnak érezte a fájdalmat, mint a dolgokat, amiket maga körül látott. Emelt fejjel és egyetlen gondolattal állt fel: a Bolygástan!

– Alig láttuk a napokban – mondta Dona Cleta a férfinak, amint az a szobája felé igyekezett.

– Igen. fontos munkám volt és. – JDe hát maga nem odakint dolgozik?

– Az, kérem, az azelőtt volt – hazudta Harper.

Sietve elköszönt, és a szobájába ment. Végre egyedül. Távol az ostoba, tudatlan emberektől. Távol azoktól a földhözragadt, térben korlátozott nyomorúságos lényektől. Hogy mulatott rajtuk! Jelentéktelen porszemek!

Már egy hét telt el az első szabadulása, a telekinézis hatalmával történt első utazása óta. Nem kevés munkájába került túljutni a bűvös körön, amely mindig az első uticél felé vonzotta. Nagy erőfeszítések árán elérte, hogy más helyekre is áthelyezte magát. Egyre könnyebben ment a dolog: a hatalom fejlődött benne. Elég volt kikeresnie a térképen a távolságot, a szélességi és hosszúsági fokot, gondolatban e számítási műveletre koncentrálni, és az éjszakai órákban – csendjüknél fogva ezek a legalkalmasabbak – működésbe léptette nagy telekinetikus hatalmát. Azt a hatalmat, amely a többiek fölé emelte. „Szegény tudatlan ördögök” – gondolta, és végignyúlt az ágyon.

Több akadályt kellett leküzdenie. Először is a távolságot. Csak nagy nehézséggel volt képes távoli helyeket elérni. Másodszor a visszatérés. Igen, hiszen épp amikor a legjobban élvezte hatalmát, valami „visszahúzta” abba a nyomorúságos panziószobába. Kezdetben csak néhány percet tudott távol tölteni, később sikerült a távollétet néhány órára nyújtani. De ő több időt és jobb alkalmakat akart. Gyakorlat kérdése, hiszen egyre könnyebben ment neki, pár hét múlva a teljes hatalom birtokában lesz majd.

Az idő múltával, ahogy emberünk a világ négy sarkát járogatta, egy kérdés nem hagyta nyugodni: hol van most Carter? e volt a mestere, a jelenség felfedezője, mint ahogy könyve is bizonyította; de hol lehet ő maga?

Harper befejezte tanulmányait a könyvből, de mit jelenthet a félbeszakadt írás, miért maradtak üresen az oldalak? Fogalma sem volt róla, de nem is igen töprengett rajta. Az igazi, a lényeges ő maga volt, a szublimált ember. Igen, olyan hatalom birtokosa, amely a többi embernél összehasonlíthatatlanul felsőbbrendűvé tette. Hozzá képest a többi emberi lény mind nyomorék volt. Nyomorultak, mozdulatlan rabszolgalétre ítéltek.

Elmúlt egy hónap, kettő. A hatalom és az állandó utazás hatvankét napja. Amikor Dona Cleta, kihasználva az egyik ritka alkalmat, amikor Harper előbújt odújából, elkérte tőle a könyvet, ő kitérően válaszolt.

– De Harper úr, még mindig nem olvasta el?!

– Alig van időm olvasni. az a sok munka, igen, a sok munka!

– Akkor talán ki tudná.?

– Annyiról sose volt szó – csodálkozott az asszonyság lakója szokatlan hangján. Engedelmével, dolgoznom kell – s gőgösen elvonult.

Harpernak már semmi nehézsége nem akadt. Teljes biztonsággal mozgott telekinetikus helyváltoztatásai során. Mindegy volt már, hová, milyen messzire: mindenhová képes volt eljutni De hol lehet Carter? Egy hét múlva megint összeakadt Dona Cletával, aki boldogan jött vele szemben a folyosón.

– Nagy öröm ért, Harper úr! Képzelje csak, levelet kaptam a nővéremtől, szaladok elolvasni!

– Nem is tudtam, hogy nővére van.

Nem ismerheti, hiszen Párizsban él – sietett tovább a panziósnő.

Abban a pillanatban Harper megdermedt, kábulatba esett. Amikor kitisztult a feje, a párizsi diadalív alatt találta magát.

Mi történt? Elég volt, hogy Cleta asszony kiejtse Párizs nevét, és ő odarepült, a Fény Városába. Ideges volt, igyekezett összeszedni magát. Még jó, hogy nem Északi-sarkot mondott, gondolta. Abban a pillanatban valami nála erősebb vonzás repítette, és hideget érzett. Átható, maró, borzasztó hideget. Menekülni próbált, Spanyolországra gondolt. Máris az Ibériai-félszigeten termett.

Iszonyattal döbbent rá, micsoda veszélybe került: bármiféle utalás egy adott helyre, azonnal arra kényszerítette, hogy oda menjen. Borzalmas volt, sohasem számolt ezzel az eshetőséggel. Hirtelen máshová rángatta a kényszer, aztán máshová és megint máshová és így tovább, feltartóztathatatlanul, egyik féltekéről a másikra, északról délre, keletről nyugatra.

Megpróbált szabadulni e lidércnyomástól. Képtelen volt. Akarata gúzsba volt kötve. Rettentő örvénybe zuhant. Szinte már semmit sem érzékelt helyváltoztatásának állomásaiból, olyan gyors volt ez a mozgás. Nem látott, nem hallott, nem érzett semmit. Csak a szédületes sebesség homályos érzetét. Nem gondolt már semmire, csak Carterra. Végre megértette, hol van, miért tűnt el, mit jelentenek a könyv utolsó, üres lapjai. Minden elsötétült előtte, és érezte, amint egyszerre eltűnik egy ismeretlen dimenzióban.

Dona Cleta borzasztó dühös volt. A négyes szoba lakája csalárd módon hirtelen eltávozott, háromhavi kosztkvártély tartozásával együtt.

De legalább a könyvet itt hagyta. Lesz mit olvasnia!

Dely István fordítása

Kir Bulicsov

A VÁLASZTÁS

Fülledt volt a levegő, szerettem volna huzatot csinálni a szobában, de valaki mindig becsukta az ajtót. Elfáradtam. Már öt perccel az előtt, hogy felvettem volna a telefonkagylót, megpróbáltam kitalálni valamilyen valószerű ürügyet, ami miatt ne kelljen találkoznom Katrinnal. De amikor tárcsáztam, arra gondoltam, hogy Katrin most úgyis azt fogja mondani, hogy nem találkozhat velem, mert értekezlet lesz náluk. Katrin maga vette fel a kagylót, és megjegyezte, hogy korábban is felhívhattam volna. Ekkor jött oda Grogius, s letette az asztalra a konzervekkel és kristálycukorral megtömött szatyrát – a víkendházába készült. Ott topogott a telefon mellett, és várta, hogy befejezzem a beszélgetést. Türelmetlenül nézett rám. Katrin halkan beszélt.

– Mit mondtál? – kérdeztem. – Beszélj hangosabban.

– Negyven perc múlva – mondta Katrin –, a szokásos helyen.

– Nesze, tessék! – mondtam Grogiusnak, és letettem a kagylót. – Telefonálhatsz.

– Köszönöm – felelte. – Tudod, a feleségem munkaideje hamarabb ér véget. A laboratórium bejáratánál egy lány várt rám a könyvtárból. Közölte, hogy két éve nem fizettem ki a Vöröskereszt-tagdíjamat, és hogy a könyvtárból sem kölcsönözhetek könyvet, mert nyolc könyvet nem adtam vissza. Közülük legalább kettőt Suren vitt el tőlem. Suren pedig elutazott Örményországba.

– Maga is szerepel a hangos esti híradóban? – kérdezte tőlem a lány.

– Nem – feleltem, és rávillantottam Belmondo-mosolyomat. A lány megjegyezte, hogy nagy színész vagyok, csak az a kár, hogy nem képezem magam, amire én azt feleltem, hogy nem kell tanulnom, mert úgyis mindent tudok.

– Szeretek magával beszélgetni – állapította meg a könyvtároslány. – Maga jó ember.

– Ez nem igaz – ellenkeztem. – Csak színlelem.

A lány nem hitte el, és majdnem boldogan távozott, bár nem hazudtam neki. Valóban csak színleltem. Fülledt volt a levegő. Gyalog mentem végig a Puskin utcán, hogy agyonüssem az időt. A Csajkovszkij hangversenyterem melletti kioszkban szegtűt árultak, de a szegfűk hervadtak voltak. Nekem pedig olyan gondolatom támadt, hogy ha elmegyünk Katrinnal valahová, olyan leszek, mint egy gavallér. Ostoba érzés fogott el, mintha mindez már megtörtént volna velem valamikor. Ez a bágyasztó nap is. S Katrin ugyanúgy várt rám a félkör alakú, hosszú padon. Puskin szobra előtt pedig virágcserepek álltak kiszáradt virágokkal és egy kifakult búzavirágcsokor.

Így is volt. Még a búzavirágcsokor is. Katrin azonban késett, és én leültem a pad üres végére. Nem ért idáig a bokrok árnyéka, ezért senki sem jött ide. Az árnyékban német turisták ültek, szorosan egymás mellett, ölükben a vásárolt holmival, távolabb öregemberek üldögéltek, és azok, akik hozzám hasonlóan, valakire vártak. Az egyik öreg hangosan odaszólt a szomszédjának:

– Ez valóságos bűn! Ilyen időben Moszkvában maradni! Bűn!

Haragudott, mintha valaki felelős lenne ezért a bűnért. Katrin nem egyedül jött. Nyomában, vagy inkább mellette, magas, széles vállú férfi. Kis szakállát mintha ügyetlenül ragasztották volna az állára, meg az arcára, és emiatt olyan csaló kinézése volt. A férfi fehér tányérsapkát viselt, és hűvösebb időben bizonyára bársonyzakót vett volna föl. Ránéztem a férfira, mivel Katrinra nem kellett néznem. Úgyis tudtam, milyen. Katrin kölyökkutyához hasonlított, egy dog kölykéhez – nagy lába és keze volt, és mintha több lett volna belőlük a kelleténél, de éppen ez volt benne a gyönyörű!

Katrin megkeresett, odajött és leült. A férfi is mellénk ült. Katrin úgy tett, mintha nem ismerne, és én sem néztem rá. A férfi megszólalt:

– Itt nagy a hőség. Nagyon tűz a nap. Napszúrást kaphat az ember!

Katrin egyenesen maga elé nézett, és a férfi gyönyörködött az arcélében. Nyilván kedve lett volna megérinteni a kezét, de nem merte megtenni, és az ujjai tétován megálltak Katrin csuklója fölött a levegőben. A férfi homloka nedves volt a verítéktől, és az orcája fénylett.

Katrin elfordult tőle, kezét felemelte a térdéről, s rám sem nézve, csaknem hangtalanul mondta:

– Változz át pókká! De úgy, hogy én ne lássam. Ijeszd halálra!

– Mondott valamit? – kérdezte a férfi, és megérintette Katrin könyökét. Ujjai megdermedtek, amikor Katrin hűs bőréhez értek.

Előrehajoltam, ahogy találkozzon a tekintetünk, és azután hatalmas pókká változtam át. A testem majdnem félméteres volt, és lábaim egy méter hosszúak. Olyan állkapcsot gondoltam ki magamnak, ami gömbfűrészhez hasonlított, és bűzös méreggel volt bekenve. A hátamra pedig nyüzsgő fiókákat halmoztam. A pókfiókák szintén mozgatták állkapcsukat, és mérget bocsátottak ki.

A férfi nem értette meg rögtön, hogy mi történt. Hunyorgott, de kezét nem vette le Katrin könyökéről. Akkor Katrint is pókká változtattam át, és szuggeráltam a férfinak, hogy érezze ujjai alatt a pók hideg és nyálkás testét. A férfi melléhez szorította széttárt ujjait, másik kezével a szeméhez kapott.

– Az ördögbe is! – kiáltott fel. Azt hitte, hogy rémeket lát, nyilván bizalmatlan volt, mint sok robusztus férfi. Kényszerítette magát, hogy még egyszer rám nézzen, és akkor kinyújtottam feléje karmos mellső lábamat. Erre elmenekült. Szégyellte, hogy fut, de nem bírta legyőzni rémületét. Az öregemberek csodálkozva néztek utána, a németek pedig megragadták a vásárolt holmival teli szatyrukat.

Katrin elnevette magát.

– Köszönöm – mondta. – Ezt mindig pompásan csinálod.

– Nem szaladt volna világgá – jegyeztem meg –, ha nem változtatlak téged is pókká.

– Szégyelld magad! – mondta Katrin.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

– Ahová akarsz – felelte Katrin.

– Ma nagyon fülledt a levegő – mondtam. – Hol akaszkodott a nyakadba?

– A mozi telőt jött. Mondtam neki, hogy vár a férjem, de azután elhatároztam, hogy megbüntetem, mert nagyon beképzelt. Ne menjünk a parkba? És igyunk sört?

– Nagyon sok ott az ember – mondtam. – Ma péntek. Te magad mondtad, hogy pénteken minden értelmes ember kimegy a zöldbe!

– Ahogy parancsolod!

– Akkor fogjunk egy taxit.

A taxiállomáson hosszú sor állt. A nap már egészen a házak tetejéig ereszkedett, és úgy tetszett, hogy túlságosan közel jött a földhöz.

– Csinálj valamit – szólalt meg Katrin. Otthagytam a sort, és az úttest szélére álltam, hogy elfogjak egy magánautót. Máskor nem csinálok ilyet, most is csak Katrin kedvéért tettem.

A sarkon észrevettem egy üres kocsit, és egyszeriben átváltoztam Jurij Nyikulinná.

– Hová igyekszel? – kérdezte a sofőr, amikor bedugtam a Nyikulin-fejemet a kocsi ablakán.

– A parkba!

– Elviszlek, Jura! Ülj be!

Odahívtam Katrint, aki megkérdezte, miközben a kocsihoz mentünk:

– Kinek mutattad magad?

– Jurij Nyikulinnak – feleltem.

– Helyes – mondta Katrin. – Büszke lesz rá, hogy a kocsiján vihet.

– De hiszen tudod...

– Régen nem láttalak a moziban, Jurajegyezte meg a sofőr, élvezve, hogy elérhető vagyok számára, és beszélgethet velem.

– Most a cirkuszban lépek föl! mondtam.

Egész idő alatt Nyikulinra kellett gondolnom, bár jobban szerettem volna Katrint nézni. Katrin jól szórakozott. Az alsó ajkát harapdálta, és éles szemfogai belemélyedtek. A sofőr beszédes volt, egy rubelt adtam neki, és azt mondta, elteszi emlékbe.

A bejáratnál levő nagy fák alatt hűvös volt, és a kis padok mind megteltek. Elöl, a kerek medencénél emelkedett a kupola, amit az amerikaiak hagytak ott, amikor véget ért a kiállításuk. Most abban valamiféle Inter-71 kiállítás volt. Az jutott eszembe, hogy ha Gurov héttőig elolvassa a Grogiusszal együtt írt beszámolónkat, akkor kedden biztosan bejön a laboratóriumba. Grogius voltaképpen nem értette, hogy mit követtünk el. Én értettem.

– Menjünk balra – szólt Katrin.

Az utakkal át– meg átszelt erdőben, egy már véges-rég nem festett palánknál Katrin leterített két újságot, és a fűre ültünk. Katrinnak sörre támadt kedve, én elővettem a sörösüveget az aktatáskámból. A munkából jövet vásároltam, mert eszembe jutott, hogy Katrin sört akar inni. Nem volt mivel kinyitni az üveget, ezért a palánkhoz akartam menni, hogy egy karón kinyissam. A patánk előtt széles árok húzódott, és arra gondoltam, hogy át is repülhetném. Nem akartam átugrani, hanem repülni a levegőben. Az ösvényen azonban feltűnt két, gyermekkocsit toló asszony, és inkább átugrottam az árkot.

– Szívesen repülnél? – kérdeztem Katrintól.

Katrin mereven nézett rám, és észrevettem, hogy szembogara összeszűkül, amikor a nap belevilágít a szemébe.

– Semmit sem értesz meg – felelte Katrin. – Nem tudsz gondolatot olvasni.

– Nem tudok – mondtam.

Ittuk a sört az üvegből, és ide-oda adogattuk az üveget egymásnak, mint valami békepipát.

– Nagyon melegem van jegyezte meg Katrin. – És mindez csak azért, mert nem engeded, hogy feltűzzem a hajamat. – Én?

– Azt mondtad, jobban tetszik neked, ha leengedem a hajamat.

– Nekem mindenképpen tetszel mondtam.

– De leengedett hajjal jobban. Elfogadtam az áldozatát.

– Katrin – szólaltam meg –, legyél a feleségem. Szeretlek.

– Nem hiszek neked – felelte Katrin. – Nem szeretsz.

– Buta vagy! – állapította meg Katrin. Fejemet egészen a föld fölé hajtottam, és sorban megcsókoltam minden egyes barnára sült ujját. Katrin a tarkómra tette a másik kezét.

– Miért nem jössz hozzám feleségül? – kérdeztem. – Ha akarod, mindig szép leszek számodra! Mint egy filmsztár!

– Belefáradsz – felelte Katrin.

– És mégis miért?

– Sohasem leszek a feleséged – mondta Katrin. – Mintha a kozmoszból jöttél volna, idegen vagy. Veszélyes elem.

– Egy gyermekotthonban nevelkedtem – mondtam. – Tudsz róla, ugye? És megígérem, hogy soha többé nem hipnotizálok senkit sem. Téged meg egyáltalában nem!

– Szuggeráltál valaha is nekem valamit?

Levette tenyerét a tarkómról, és éreztem, hogy a keze dermedten állva marad a levegőben.

– Csak akkor, ha kértél rá. Amikor a fogad fájt. Emlékszel? És amikor olyan nagyon akartál egy zsiráfot látni a Komszomol téren.

– Nem szuggeráltad nekem, hogy szeresselek?

– Ne beszélj ostobaságokat, és tedd vissza a kezed. Úgy jobban érzem magam. – Hazudsz!

– Azt akarom, hogy te igazában szeress engem!

A tenyér visszakerült a helyére, és Katrin elismételte:

– Nem hiszek neked.

Kiittuk a sört, és kitettük az üveget az út szélére, hogy akinek szüksége van rá, megtalálja, és megkapja érte az üvegbetétet. Mindenféle haszontalan dologról beszélgettük, még Tatjana mostohaapjáról is meg az emberekről, akik elmentek mellettünk, és ránk néztek. A parkból akkor mentünk csak ki, amikor egészen besötétedett. És sokáig álltunk a sorban, taxira várva, és amikor elkísértem a ház bejáratához, Katrin nem akart búcsúzóul megcsókolni, és a jövőt illetőleg semmiben sem állapodtunk meg.

Gyalog mentem haza, és szomorú voltam, és elképzeltem magamban egy perpetuum mobilét, azután pedig bebizonyítottam, hogy mégsem fog működni. A bizonyítás nagyon nehéznek bizonyult, és már majdnem elfeledkeztem Katrinról, mire az utcánkba értem.

Akkor hirtelen átvillant az agyamon, hogy amikor belépek a lakásba, megszólal a telefon, és Grogius közli, hogy nem sikerül a tervünk. Nem volt kedvem kikerülni a hosszú pázsitot, ezért elhatároztam, hogy átrepülöm. A repülés nem volt egyszerű, mert többször elveszítettem az egyensúlyomat, ezért úgy döntöttem, hogy nem repülök föl a lakásomba a negyedik emeletre, bár az ablak nyitva van. Felmentem a lépcsőn.

Amikor kinyitottam az ajtót, megéreztem, hogy valaki ül a sötét szobában, és vár rám. Becsaptam magam mögött az ajtót, és ráérősen beakasztottam a biztonsági láncot. Majd meggyújtottam a lámpát az előszobában. A férfi, aki a sötét szobában ült, tudta, hogy észrevettem a jelenlétét, de meg se moccant. Megkérdeztem:

– Miért ül a sötétben?

– Elszundikáltam – felelte a férfi. Sokáig elmaradt.

Bementem a szobába, megnyomtam a villanykapcsoló gombját, és azt kérdeztem:

– Tegyek fel kávét?

– Csak magának. Én nem iszom.

A férfiból áradt a tekintély, megjelenése tiszteletet gerjesztett. Ezért én is tiszteletre méltó arcot vágtam, és azt szuggeráltam a vendégnek, hogy sötétkék, csíkos nyakkendőt viselek. A vendég elmosolyodott és megjegyezte:

– Ne erőlködjön, inkább tegye fel a kávét.

Bejött utánam a konyhába, a zsebéből gyufát vett elő, és meggyújtotta a gázt, miközben én a török kávéfőzőbe kávét töltöttem.

– Nem érzi magát egyedül? – kérdezte a vendég.

– Nem.

– Még ma sem? – Ma talán.

– És miért nem nősült meg eddig? – Nem szeretnek a lányok.

– Megszokta a magányt? – Talán.

– De barátai vannak, ugye? – Sok barátom van.

– Csak éppen nem törődnek magával? – Ez nem igaz. Hogyan jutott be a lakásba?

A férfi vállat vont, és azt felelte:

– Berepültem. Nyitva volt az ablak. Ott állt, fejét oldalt hajtotta, és vizsgálódva nézett rám, mint aki azt várja, hogy majd csodálkozom. Én viszont nem csodálkoztam, mert az imént majdnem ugyanazt csináltam én is, csak attól féltem, hogy elveszítem az egyensúlyomat, és beleütközöm az erkély korlátjába. Az idegen rosszallóan csóválta a fejét.

– Semmi kétség – mondta, és megigazította a szemüvegét.

Megesküdtem volna, hogy három perccel azelőtt nem viselt szemüveget. Beöntöttem a kávét a csészébe, elővettem egy csomag sajtos ostyát, és betessékeltem a vendéget a szobába. Igen kifáradtam a hőségtől és a semmire nem vezető beszédektől.

– Vesse le a cipőjét – mondta a vendég aggodalmaskodva. – Hadd pihenjen a lába.

– Nagyon kedves – feleltem. – De megiszom előbb a kávémat, mert különben elnyom az álom.

Az idegen végigment a szobán, megállt a könyvespolcnál, végigsimította ujjával a könyvek gerincét, mintha kerítésen húzná végig a botját.

– Nos – szólalt meg szinte hivatalos hangon. – Nemegyszer feltette már magának a kérdést: miért nem olyan, mint a többiek? És nem talált a kérdésre feleletet. S ugyanakkor valami visszatartotta attól, hogy orvoshoz forduljon.

– Én olyan vagyok, mint a többiek ellenkeztem, és közben eszembe jutott: kár, hogy nem hallgattam rá, és nem vettem le a cipőmet.

– Már a gyermekotthonban jobban tanult a többi magával egykorú gyereknél. Sokkal jobban. Még a tanárait is meglepte!

– Második díjat nyertem a matematikai pályázaton – mondtam. – A tanáraimat azonban nem leptem meg vele. És érdemérmeket sem nyertem.

– Szándékosan nem nyert érmeket jegyezte meg a vendég. – Zavarba jött a saját képességei miatt. Még Grogiust is meggyőzte arról, hogy egyenrangú szerzőtársa. S ez nem igaz. Magában azonban hatalmas meggyőző erő rejlik. Bárkinek, akármelyik hétköznapi embernek szuggerálni tud, amit csak akar.

– És önnek? – kérdeztem.

– Nekem nem – felelte vendégem, és hirtelenében átváltozott Puskin szobrává. – Érdekes – jegyeztem meg. – Most pedig azt fogja bebizonyítani nekem, hogy a rokonom, és hogy bennünket láthatatlan genetikus kapcsolatok kötnek össze.

– Helyes – mondta a vendégem. – Ha ez nem így lenne, akkor nem találja ki, hogy várok magára, akkor legalább csodálkozik, amikor ismeretlen embert lát a lezárt lakásban. Akkor elképedt volna azon, hogy felrepültem a negyedik emeletre. Erről jut eszembe, maga már tud repülni?

– Nem tudom – vallottam be. – Ma első ízben próbáltam. És mit tudok még? – Elég, ha csak ránéz egy könyv lapjára, hogy emlékezzen a szövegére; olyan könnyedén és gyorsan ad össze, szoroz, von gyököt, hogy sikerrel felléphetne mint számolóművész; napokig kibírja alvás, sőt evés nélkül is.

– Bár mindkettőt szeretem csinálni. És semmi kedvem fellépni!

– Ez csak szokás – vágta rá a vendég hidegen. – A környezet hatása. A gyermekotthonban vigyáztak arra, hogy a gyermekek éjjel aludjanak. Maga jól látja az összefüggést az olyan tények és jelenségek között, amelyek szemmel léthalban nincsenek egymással kapcsolatban. Maga a helyi mértékekkel mérve – lángész. Bár távolról sem ura minden kepességének; sőt még csak nem is gyanítja saját lehetőségeit.

– Például? – kérdeztem.

A vendég azon nyomban szétfoszlott a levegőben, és a hátam mögött bukkant föl, az ajtónyílásban. Majd ráérősen visszament a könyvespolchoz, levette onnan az angol-orosz szótárt, és feldobta. A szótár a levegőben maradt függve.

– És mindez még előttem van? – kérdeztem minden különösebb lelkesedés nélkül.

– Ez még nem minden.

– Nekem már elég.

– Ha tanulni fog. Ha visszatér természetes környezetébe. Ha a magához hasonló lények között fog élni.

– Szóval – mondtam – én csak valamiféle hibrid vagyok, genetikai torzszülött. És ezenfelül még csak nem is egyedüli példány.

– Nem Így van – ellenkezett a vendég. Maga itt egyszerűen idegen.

– Itt születtem.

– Nem.

– Falun születtem. A szüleim elpusztultak egy erdei tűzben. Engem a tűzoltók találtak meg és vittek be a városba. – Nem.

– Akkor mondja el, hogyan történt.

– Hamarabb kellett volna megtalálnunk magát. De ez nem könnyű feladat. Azt gondoltuk, senki sem maradt életben. A felderítő, kozmikus űrhajón volt. A szüleivel. A hajó felrobbant. Elégett. Magát a szülei még idejében kidobták az űrhajóból. Ez volt az erdei tűz. A tűzben leégett az erdőgazdaság telepe. Amikor a tűzoltók magára bukkantak, élt és sértetlen volt, csak nagyon éhes, és nem tudták, hogy amíg a tűz tombolt, erőtér vette körül.

Figyelmesen hallgattam, de egészen más nyugtalanított.

– És voltaképpen milyen vagyok én? kérdeztem.

– Külsőleg? Azt akarja tudni?

– Igen.

A vendég valamifajta szétfolyó anyaggá változott, félig áttetsző, váltakozó formájú és színű anyaggá, amelyből azonban nem hiányzott bizonyos kecsesség.

– Ez is hipnózis?

– Nem.

– De hiszen én nem akarok ember lenni. Én ember vagyok.

Enélkül nem maradt volna életben a földön. Mi azt hittük, hogy meghalt. Maga pedig alkalmazkodott a földi körülményekhez. Ha most nem keresem fel, élete végéig sem gyanítja az igazat.

– És most el kell önnel repülnöm? – kérdeztem.

– Természetesen – felelte a vendég. Hisz nekem, ugye?

– Hiszek – feleltem –, de fel kell hívnom Grogiust.

– Nem kell – mondta a vendég. – Arra, amit maga Grogiusszal együtt feltalált, egyelőre nincs szükség a Földön. Nem értik meg. Az akadémikusok csak kinevetnék. Már azon is csodálkozom, hogyan tudta Grogiusba szuggerálni azt, hogy higgyen ebben a vállalkozásban.

– Azért, mert káptalanság?

– Nem. Száz év múlva a Földön rájönnek erre. A mi előírásunk az, hogy ne avatkozzunk bele semmibe. Igaz, néha úgy látjuk, hogy ez a civilizáció zsákutcába jutott.

Felvettem a telefonkagylót.

– Kértem, hogy ne telefonáljon Grogiusnak.

– Rendben van – feleltem, és Katrin számát tárcsáztam.

A vendég rátette tenyerét a telefonra. Újra emberi alakot öltött.

– Ez már elmúlt – mondta. – És a magány is elmúlt. És nem kell többé olyan lények között élnie, akik szellemileg annyira elmaradtak maga mögött. Mindenben. Ha nem bukkanok magára, elpusztult volna. Meg vagyok erről győződve. Most azonban sietnünk kell. A hajó vár. Nem olyan könnyű eljutni ide, a galaktika végére. És űrhajóink sem gyakran járnak erre. Zárja be a lakást. Nem veszik rögtön észre a távollétét.

Amikor elhagytuk a lakást, és már a lépcsőnél voltunk, meghallottam, hogy cseng a telefon. Egy lépést tettem hátra.

– Grogius telefonál – mondta a vendég. – Beszélt Gurovval. Gurov úgy szétszedte a dolgozatukat, hogy abban, ahogy mondják, kő kövön nem maradt. Grogius most majd az egészről elfeledkezik. Hamarosan mindent elfelejt.

– Igen, tudom – feleltem. – Grogius telefonált.

Gyorsan elrepültünk az űrhajóhoz. A bokrok fölött függött, közepes méretű, félig áttetsző űrhajó, és úgy látszott, mintha egyáltalában nem lenne alkalmas távoli utazásokra. Ott függött a parkban a bokrok fölött, és még körül is néztem, azt remélve, talán meglátom az üres sörösüveget.

– Búcsúpillantás? – kérdezte a vendég.

– Igen – feleltem.

– Próbálja meg legyűrni magában a szomorúságot – mondta a vendég. – Nem a válásból fakad, hanem a bizonytalanságból, a tehetetlenségből, abból, hogy nem láthat a jövőbe. Holnap már csak mosolyog, ha visszaemlékszik az apró örömökre és az apró kellemetlenségekre, amelyek magát is körülvették. Sokkal több volt a kellemetlenség!

– Több volt – hagytam rá, miközben lágyan és melegen körülölelt az űrhajh levegője.

– Indulunk – szólt a vendég. – Nem fogja érezni a túlterhelést. Figyeljen rám jobban. Földi porhüvelye nem akar elszakadni magától.

Az idegent szivárványszínű hullámok borították el, miközben játszva kormányozta a gépet a műszertáblán.

Láttam az űrhajó félig áttetsző padlóján keresztül, hogyan tűnik el egyre gyorsabban odalent a park sötétzöldje, hogyan futnak tova egyre kisebbedve az utcai fények és az ablakok csillagai. S Moszkva fényes folttá változott a Föld sötét testén.

– Sohasem bánja meg – mondta a vendég. – Most bekapcsolom a zenét, és meg fogja érteni, milyen magasságokat érhet el az értelem, amely a nagyszerűvel foglalkozik.

A zene kívülről áradt, behatolt az űrhajóba, lágyan felkapott bennünket, és az űr felé ragadott, és olyan tökéletes volt, mint amilyen tökéletes a csillagos ég.

Ez volt az a tökéletesség, amely után vágytam a sivár éjszakákon, a fáradtság és magány perceiben.

S most újra meghallottam, hogyan cseng a telefon az elhagyott, rendetlen lakásban, a telefon, amelynek kagylóját sötétkék szigetelőszalaggal tekertem be, mert valamelyik becsípett barátom leverte az asztalról, hogy a sakktáblának helyet csináljon.

– Hát én most elmegyek – mondtam. – Nem – felelte az idegen. – Késő. Nem térhet vissza. És egyébként is oktalanság lenne a múltba visszatérni. A messze múltba.

– Viszontlátásra – mondtam a vendégnek.

Otthagytam az űrhajót, mert az este sok mindent megtanultam, amit azelőtt még csak nem is gyanítottam. Közeledett a Föld, és Moszkva a kis fényes foltból újra a tüzek és fények végtelen áradatává vált. Nagy nehezen találtam rá a magasból ötemeletes blokkházunkra, amely szürkén állt társai között. A vendég hangja utolért:

– A ki nem mondott dolgokkal, kínokkal és megaláztatásokkal teli életre ítélte saját magát! Egész életében mindig utánunk fog vágyódnia De késő lesz. Gondolja meg. Nem szabad visszatérnie a Földre.

Az erkélyre nyíló ajtó nyitva volt. A telefon csengése már elhallgatott. Kitapogattam; fel sem gyújtva a lámpát. Felhívtam Katrint, és megkérdeztem:

– Te hívtál, Katrin?

– Elment az eszed! – förmedt rám Katrin. – Már elmúlt éjfél, fellármázod a szomszédokat!

– Szóval te hívtál?

– Bizonyára az őrült Grogius barátod volt. Tűvé teszi érted a várost.

– Kár – mondtam.

– Grogiusért?

– Nem. Kár, hogy nem te hívtál.

– És miért kellett volna téged felhívnom?

– Hogy közöld velem, hogy hozzám jössz feleségül.

– Elment az eszed! Már megmondtam, hogy sohasem megyek feleségül egy kozmoszból jött idegenhez, aki ezenfelül még veszélyes elem is, és képes azt szuggerálni nekem, hogy ő Belmondo!

– Soha?

– Feküdj le aludni – mondta Katrin. Mert végleg megutállak.

– Holnap mikor fejezed be a munkát?

– Nem rád tartozik. Randevúm van.

– Velem van randevúd – jelentettem ki szigorúan.

– Jól van, veled – hagyta rám Katrin.

– Csak ne gondolj semmi fölösleges dologra.

– Képtelen vagyok most gondolkodni. – Csókollak – mondta Katrin. – Hívd fel Grogiust. Nyugtasd meg. Majd megbolondul, olyan izgatott.

Felhívtam Grogiust, és megnyugtattam.

Azután levettem a cipőmet, és félálomban eszembe jutott, hogy elfogyott a kávém, és holnap feltétlenül be kell néznem a Kirov utcai gyarmatáruüzletbe, és iszonyú sokáig kel! sorba állnom a kávéért.

Karig Sára fordítása

Ray Bradbury

A REPÜLŐ MASINA

Időszámításunk előtt négyszáz esztendővel, mikor a Nagy Fal mögött Kína trónján Jüan császár ült, és a mezők frissen zöldelltek a bő esőktől, békésen érlelődtek az aratásra, a birodalom népe sem túlzottan boldog, sem túlzottan szomorú nem volt.

Az új esztendő második hónapja első hetének legelső napján Jüan császár épp teáját szürcsölgette, és legyezőjével hűsítgette magát a meleg szélben, mikor egy szolga közeledett futva a kerti út bíbor-kék csempéin, s messziről kiáltotta:

– Ó, császár! Császár, csoda történt!

– Igen – mondta a császár –, ma reggel igazán kellemes az idő.

– Nem, nem, csoda történt! – erősítgette a szolga, és szaporán hajlongott. – S ez a tea is finom, ez is kétségkívül csoda.

– Nem, nem, felséges uram!

– Hát akkor hadd találjam ki: fölkelt a nap, és új reggel virradt ránk. Vagy kék a tenger. Ez aztán valóban a csodák csodája.

– Felséges uram, egy ember repül!

– Mi? – állt meg a császár kezében a legyező.

– Láttam a levegőben, szárnya van és repül! Hallottam a hangját, ahogy lekiáltott az égből, s ahogy fölnéztem, ott volt egy égi sárkány egy emberrel a szájában, papír– és bambuszsárkány, a színe a napé és a fűé.

– Még korán van – mondta a császár –, s te most ébredtél álmodból.

– Korán van – mondta az ember –, de amit láttam, azt láttam. Gyere, és nézd meg magad is.

– Ülj ide mellém – mondta a császár. – Igyál meg egy teát. Mert ha igaz, fura látvány lehet egy ember, aki repül. Neked bizonyára idő kell, hogy végiggondold, nekem meg idő, hogy a látványra fölkészüljek.

Megitták a teát.

– Jöjj, kérlek – mondta végül a szolga –, különben még eltűnik. A császár gondterhelten fölállt.

– Mutasd, mit láttál!

Kisétáltak a kertbe, át egy réten, át egy kis hídon, át egy kis ligeten s föl egy csöpp domb tetejére.

– Ott! – kiáltotta szolga.

A császár fölnézett az égre.

S az égen, olyan magasan, hogy alig lehetett hallani, egy ember kacagott; s az ember tarka papiros– és nádszárnyat viselt, s úgy lebegett odafönt, mint minden madarak legnagyobbika, mint egy új sárkány az ősi sárkányok birodalmában.

És az ember lekiáltotta nekik a hűvös reggeli széllel:

– Repülök! Repülök!

A szolga meg integetett.

– Repülsz! Repülsz!

Jüan császár nem mozdult. Csak fölnézett Kína Nagy Falára, mely most bontakozott ki a reggeli ködből a távoli zöld hegyeken; erre a csodálatos kőkígyóra, mely fenségesen kúszott végig országa mentén. A csodálatos falra, mely időtlen idők óta védte a népet az ellenséges hordáktól, és őrizte a békét számtalan évek óta. És látta, hogy a város, a folyó, az út és a hegy fészkében ébredezik már.

– Mondd – kérdezte a szolgát –, látta már valaki ezt a repülő embert?

– Én vagyok az egyetlen, felséges uram – mondta a szolga, s mosolyogva integetett föl az égre. A császár még egy percig figyelte az eget, aztán azt mondta:

– Hívd le hozzám.

– Hé, gyere le, gyere le! A császár látni akar! – formált tölcsért a tenyeréből és kiáltott fel a szolga.

Miközben az ember a reggeli széllel lefelé ereszkedett, a császár körülnézett. Távol egy parasztot látott, aki korán kiment a mezőre, s most az eget nézte. Megjegyezte, hogy hol áll. A repülő ember nagy papírzörgés és nádcsikorgás közt földet ért. Büszkén lépett a császár elébe, s hátán a szerkezettel, ügyetlenül meghajolt az öregember előtt.

– Mit tettél? – kérdezte a császár.

– Repültem az égen, felséges uram – felelt az ember.

– Azt kérdem: mit tettél? – kérdezte újra a császár.

– Hisz most mondom! – kiáltotta a repülő ember.

– Nem mondtál semmit. – A császár kinyújtotta aszott kezét, hogy megtapogassa a csinos papirost és a szerkezet madárra emlékeztető kormányát. Hűvös szaga volt a széltől.

– Hát nem szép, felséges uram?

– De, nagyon is szép.

– Az egyetlen a világon – mosolygott az ember. – És én találtam föl.

– Az egyetlen a világon?

– Esküszöm, hogy az!

– És rajtad kívül ki más tud róla?

– Senki. Még a feleségem sem, hisz azt hinné, megbolondított a nap. Azt hitte, sárkányt készítek. Felkeltem éjszaka, és elmentem a távoli szirtekre. S mikor föltámadt a hajnali széf, és fölkelt a nap, összeszedtem a bátorságomat, felséges uram, és levetettem magam a szikláról. És repültem! De a feleségem nem tud róla.

– Ez a szerencséje – mondta a császár. – Gyerünk!

Visszamentek a nagy házba. Most már tűzött a nap az égen, és frissen illatozott a gyep. A császár, a szolga és a repülő ember megállt a hatalmas kertben. A császár összecsapta a tenyerét.

– Őrség!

Futva jöttek az őrök.

– Fogjátok el ezt az embert! Az őrök megragadták a repülőt.

– Hívjátok a hóhért – mondta a császár.

– Mi ez?! – kiáltott fel a repülő zavartan. – Mit tettem? – Zokogott, hogy csak úgy zörgött a szépséges papírszerkezet.

– Lám, ez az ember itt megalkotott egy masinát – mondta a császár –, és mégis minket kérdez, hogy mit tett. Ő nem tudja. Csak az volt számára fontos, hogy megalkossa, de hogy miért, azt már nem tudja, és azt se, hogy ez a masina mit fog tenni.

A bakó futva közeledett az éles ezüstbárddal. Megállt, meztelen karján kidagadtak az izmok, arcát egykedvű fehér álarc födte.

– Egy pillanat – mondta a császár. A mellette levő asztalhoz fordult, amelyen egy általa alkotott masina állt. A császár leakasztott a nyakából egy pici aranykulcsot. Beillesztette a kulcsot a pici, kényes masinába, és fölhúzta vele. Aztán megindította a masinát.

A masina csupa fém– és drágakő kertecske volt. Mikor megindult, madarak daloltak a csöpp fémfákon, farkasok kóboroltak a csöpp erdőcskékben, és apró emberkék futkostak ki a napra s be az árnyékba, apróka legyezőkkel legyezgették magukat, hallgatták az icipici smaragdmadarak énekét, s álldogáltak a képtelenül picike, de csobogó szökőkutak mellett.

– Hát nem szép? – kérdene a csészét. – S ha megkérdezel, hogy ezzel mit tettem, jól meg tudok felelni rá. Énekszóra bírtam a madarakat, suttogásra az erdőt, erdei sétára az embereket, hogy élvezzék a madárdalt, a lomb susogásét és árnyékát. Hát ezt tettem.

– De császárom! – esedezett térden állva a repülő ember, és ömlött a könnye. – Hisz amit én tettem, az is hasonlót Megtaláltam a szépséget! Repültem a reggeli szélben. Lenéztem az alvó házakra és kertekre. Beszívtam a tenger illatát, sőt, láttam is a tengert, a hegyeken túl, odafentről. S szárnyaltam, mint a madár; ó, nincs szó, hogy elmondja, milyen szép odafönt az égen, a szél hátán, mely hol úgy hajt maga előtt, mint a pihét, hol meg mint a malom vitorláját, s hogy milyen illata van reggel az égnek! S hogy az ember ott milyen szabadnak érzi magát! Az ám a gyönyörű, császár, az is gyönyörű ám!

– Igen – mondta a császár szomorúan. – Biztos, hogy igazad van. Hisz éreztem, hogy a szívem veled száll a levegőben, és azon töprengtem: vajon milyen lehet ott? Vajon milyen érzés? Milyenek lehetnek föntről a távoli tavak? S milyenek a házaim, a szolgáim? Mint a hangyák? És milyenek az alvó, távoli városok?

– Akkor kíméld az életemet!

– De vannak idők – mondta a császár még szomorúbban –, amikor az ember kénytelen lemondani egy kevéske szépségről, hogy megőrizze, amije van. Én nem tőled félek, tőled magadtól, hanem egy másik embertől.

– És ki az?

– Valaki más, aki látott téged, és tarka papirosból, bambuszból hasonló masinát épít. De ennek az embernek gonosz arca lesz és gonosz szíve, és odavész minden szépség. Hát ettől az embertől félek.

– De miért? Miért?

– Ki merné azt állítani, hogy egy ilyen ember egy szép napon egy ilyen papír– és nádmasinával nem röpül föl az égre, a Nagy Fal fölé, és nem szór rá roppant köveket? – kérdezte a császár.

Senki se moccant, és senki se szólt.

– Üsd le a fejét! – mondta a császár. A bakó meglóbálta az ezüstbárdot.

– Égessétek el a sárkányt és a feltaláló testét, és temessétek együvé a poraikat! – mondta a császár.

A szolgák visszavonultak, hogy eleget tegyenek a parancsának. A császár belső szolgájához fordult, aki látta a repülő embert.

– Te meg tartsd a szád. Ez az egész álom volt, nagyon szomorú és nagyon szép álom. Annak a parasztnak pedig, aki a távoli mezőről szintén látta, mondd meg, hogy jobban jár, ha az egészet csak látomásnak véli. Mert ha ennek híre megy, te meg a paraszt egy órával sem élitek túl!

– Kegyelmes vagy, császár.

– Nem, nem vagyok kegyelmes – mondta az öregember. Látta, hogy a kertfalon túl az őrök épp égetik a hajnaliszél-szagú gyönyörű papír– és bambuszmasinát. Látta, hogy fekete füst száll az égre. – Nem, csak ámulok és félek. – Látta, hogy a katonák kicsi gödröt ásnak, és abba temetik a hamut. – Mit számít egy ember élete milliókéhoz képest? Ebből a gondolatból kell vigaszt merítenem.

Leakasztotta a kulcsot a nyakláncáról, és megint fölhúzta a gyönyörű kis kertet. Állt, és a mezők felett a Nagy Falat nézte, a békés várost, a zöldellő mezőket, a folyókat és folyamokat. Fölsóhajtott. A kertecske rejtett és kényes gépezete megindult; kicsi, csillogó szép prémekkel övezett arcú emberkék sétáltak az erdőcskékben, a napfoltos tisztásokon szökkentek át, és a csöpp fák közül sok apró trilla meg sárga meg zöld szín szállt, szállt, szállt föl a kicsike égre.

– Ó! – mondta a császár, és behunyta a szemét. – Nézd a madarakat, nézd a madarakat!

Göncz Árpád fordítása

Pierre Versins

A KUTYA

– Jobban tennéd, ha egy nőt keresnél nekem!...

A szavak elhangzottak a zárt helyiségben, melyet megszokásból az irodámnak nevezek. Jó egy percig tartott, amíg megértettem, hogy a kutya beszélt. Akkor megkérdeztem: – Miért mondod ezt nekem?

– Mert hát ez az igazság! – válaszolta. – Negyedórája hangosan gondolkozol, anélkül hogy észrevetted volna. Csontokat és levest ettem már, elegem van belőlük. Most egy nőre van szükségem, egy szukára, ha úgy jobban tetszik.

– De...

Ott álltam megakadva, félbeszakított mondatom a levegőben, és nem tudtam befejezni. Csak most kapcsoltam, hogy a kutyák általában nem beszélnek. Fölkaptam a kulcsaimat, és gyorsan kijöttem, bezárva az állatot. Kétszer is ráfordítottam a kulcsot. Nem tiltakozott.

A folyosón eltöprengtem. Mi is történt hát? No persze, vonzom a bonyodalmakat. Amióta nálam van ez a kutya, kerek két hónapja, mindig csak ugatott és nyöszörgött. Ragaszkodó volt, és fenemód csaholt, egy csomó jó tulajdonsága volt: nem lopott, jói nevelt volt és tiszta. Kel! ennél több? Épp hogy meg nem szólalt; ha csak ez hiányzott nekem, most ezt is megkaptam, ha ugyan nem ment el végképp az eszem.

Elhatároztam magam, elmentem megkeresni azt az öreget, aki eladta nekem. Olyan híd alatt éjszakázó alak volt. Egy órával később megtaláltam őt, a régi tulajdonost, és elmeséltem neki a történteket.

– Ó – mondta, anélkül hogy különösebb izgalomba jött volna –, beszélt az én jó kis kutyuskám? Nem jött ki a gyakorlatból, jó pont ez számomra. Már attól féltem. Félbeszakítottam:

– Ha egy kicsit világosabban fejezné ki magát.

– Na ne mondd! Ó, bocsánat, akarom mondani. Jó kutya ez, nem igaz? Akkor hát megtartja, nem? A légynek sem ártana, és ha jól megmagyarázza neki, nem dumál majd az emberek előtt, nem hoz szégyent magára. Senki máshoz nem dumál majd, csak magához, ha a lelkére tud hatni. Pedig nekem megfogadta, hogy soha semmit nem mond maga előtt. Sosem lehet tudni, érti? Úgy látszik, nem tudta betartani a szavát, csábította a lehetőség, hogy elbeszélgethet valakivel. Tudja, a kutyák jószívűek, nagyon szeretik az embereket, meghallgatják őket, és szavamra mondom, hogy aki megérti az embereket, s válaszolni is tud nekik, azt zavarja, ha nem mondhat semmit. Igaz, gondoltam én, hogy nem fogja kibírni. A hallgatás az embereknek jó, akik már nagyon megszokták, hogy csak úgy a levegőbe beszélnek, de nem mondanak semmit. De a kutyák szeretnének beszélni, s ha akad köztük egy, aki tud, attól igazán nem lehet rossz néven venni, hogy megpróbálja, nem igaz?

– De magyarázza meg már, az ördögbe is!

– Ne izguljon, ne izguljon, jó uram! Elmondok én mindent. De meg kell ígérnie, hogy nem bántja a kutyámat. S akkor volt egy szerencsétlen mondatom, amit az öreg szerencsére nem vett észre.

– A kutyáját megvettem, nem? – mondtam.

– Hogy semmi fájdalmat nem okoz neki – folytatta megszakítás nélkül –, és hogy ha nincs már kedve hozzá, visszaadja nekem. Még nagyobb nyomorban élünk majd, mi ketten, de legalább nem lesz szerencsétlen, nem igaz? Lesz, akivel dumálhat, mi?. Ó! Visszaadom a pénzt magának, megvan még. Nem tudtam elkölteni, nem vitt rá a lélek, meg egyébként is úgy nézett volna ki, mintha lopott pénzt költenék. Valaki, akinek száz petáknál több soha nem volt a zsebében, már évek óta. Ha éppen tudni akarja. jó uram, nem voltam én mindig csavargó, igazi iskolai tanulmányokat folytattam ifjúkoromban. Azért, mert mostanság nyomorult vagyok, nem kell azt hinni, hogy mindig is az voltam. Tudok olvasni, na, mit szól hozzá?

– Hol itt az összefüggés?

– Rögtön, mindjárt odaérek. Hogy csavargók vagy urak vagyunk, egyre megy, nem igaz? Hisz mindketten tudunk olvasni. No, szóval ebből származott minden, Találtam egyszer egy könyvet a kukában, ó, micsoda pompás kis könyv volt az! Persze hiányzott néhány lapja és fedele, és koszos volt nagyon, anélkül el se dobták volna, nem igaz? No, fölszedtem a könyvet, nézze csak, itt van, megvan még. Átolvastam elejétől a végéig, és időnként most is beleolvasok itt-ott, ha kedvem szottyan rá. Az a címe, hogy Az ember és a sorsa, és Lecomte du Noüynak hívják a szerzőjét. Nem mondom, jólelkű a szivar, de a dumája után ítélve kétségkívül jezsuita. Nekem nincs semmi kifogásom a jóisten ellen, érti, kivéve, hogy egy kicsit több szerencsét adhatott volna, no de sebaj! A jezsuitákkal viszont más a helyzet, őket állatian nem kamelom. A viselkedésük olyan az életben, amivel nem értek egyet. Megjegyzem, mindenki azt csinál, amit akar, nem igaz? Jó, jó, folytatom, rögtön befejezem. Szóval olvasom a könyvet, aztán egy kicsit alaposabban elolvasom újra, aztán még egyszer elolvasom, hogy lássam, jól értettem-e. Jó néhány lapja hiányzik ugyan, de egészében ez nem zavaró. S akkor találtam a kutyust. Kis poronty volt, kétnapos talán, és a Szajnában sodorta a víz, Még élt. Ha valaki annyi halottat látott már, mint én, az föl tudja ismerni az élőket. Kihalásztam a kis porontyot, megmelengettem, és elvittem egy cimborához, akinek egy jól megtermett szukája épp akkor kölykezett egy rakásra valót. Szopott a kutyus, mint a megszállott, öröm volt nézni, egy téli metrójegyet is megért volna az a látvány... Ott tanyáztam a havernál jó ideig, s a kölyök közben megnőtt, kigömbölyödött. Én meg olvastam a könyvem.

– De hol itt az összefüggés, te jóisten?

– Várjon, hova siet annyira? Ha azzal foglalkozna, amivel én, megtanulná, hogy türelmes legyen, jó uram. Szóval olvasgattam a könyvemet, és minél tovább olvastam, annál inkább úgy gondoltam, hogy ez bizonyára megvalósítható. Nézze csak, itt van, a harmadik rész nyolcadik fejezetében: az a tekintélyes ismeretmennyiség, amit egy gyerek az első éveiben fölhalmozhat. S aztán egy kicsit hátrább, a következő oldalon: egy háromhónapos gyerek teljesen alkalmas a tanulásra. Nem arról van szó, hogy szigorúak, hanem hogy türelmesek és makacsok legyünk, makacsabbak, mint ő. Érti már?

– Hm! Nem egészen.

– No, majd mindjárt megérti. Annyiszor elolvastam és újra és újra elolvastam ezt a könyvet, míg egy napon arra gondoltam, hogy ha egy poronty háromhónapos korában képes tanulni, akkor tisztességgel legyen mondva, egy háromhónapos kutyakölyök, aki jóval agyafúrtabb, miért ne tudna szintén tanulni, sőt még jobban is, hisz agyafúrtabb? El is kezdtem rögtön, amikor a kutyust elválasztottuk, magamhoz vettem, és vidékre utaztam, el akartam kerülni, hogy röhögjenek rajtam, ha nem sikerül. Nos, jó uram, sikerült. Türelmes voltam, makacs voltam, és lassan megtanítottam beszélni a flokit. A térdemen tartottam a fejét, magam felé fordítottam, és meséltem mindenféléről, lassan, jól kinyitva a számat, hogy lássa, hogyan is megy ez. Ó! Jóval makacsabb voltam nála! Sokszor a lábamra pisált, mégsem hagytam abba. Hogy őszinte legyek, el kell ismernem, hosszú időbe telt, amíg kimondta: papa, de végre sikerült, aztán kimondta: mama, aztán következett a többi. S ha elhiszi nekem, jó uram, ez a kutya még nincs hároméves, de már úgy beszélget, mint egy felnőtt. A csillagokról, a bolygókról, a Napról, Franciaország történelméről és a földrajzról is beszéltem neki, megtanítottam mindenre, amit tudtam. És két hónappal ezelőtt csak azért adtam el magának, mert éhezett, és amilyen művelt e percben, szégyellte, hogy a kukákban guberáljon. Hiába magyaráztam neki, hogy elvégre én is tanult ember volnék, meg minden, attól még lehetek csavargó, rám se bagózott az a rusnya dög, képes lett volna inkább éhen dögleni.

– Akkor hát?

– Akkor hát? A maga dolga, hogy megmondja, mit fog tenni. Én mindent megmagyaráztam, a miértet és a mikéntet is.

Tudóskodó hangon kijelentettem:

– Meg fogom vizsgáltatni.

– Bocsánat, mit mond, jó uram?

– Mondom: meg fogom vizsgáltatni az egyik barátommal, aki az állatlélektan nagy specialistája. Az öreg odaugrott. Elkapta a vállam, és rám kiáltott:

– Ó! Ne tegye azt, uram, ne tegye! Ez nem cirkuszi kutya, csak egy derék kis korcs, aki nem vétett soha senkinek. Miért kellene hát nekünk bántani? Nem, jó uram, adja vissza nekem, látom jól, hogy gondot okoz magának. Én jól hozzászoktam, igaz, elvégre én tanítottam meg pofázni. Visszaveszem, és visszafizetem magának a nyomorult pénzét, megvan még. És mindenki nagyon elégedett lesz. Végtére is csak énrám számíthat szegény kis kutya, hogy megvédem.

Ebben a pillanatban sántikálva megérkezett a kutya. Elmondta, hogy kiugrott az első emeleti ablakból. S akkor nekem már nem volt mit mondanom, és eljöttem. Nem, nem kértem vissza a pénzem. Amikor megfordultam, ott álltak még mozdulatlanul, a kutya és az öreg, és integettek.

Ez volt a történet bolondos része. Lássuk most a komoly részét. ha úgy tetszik. Valamivel később, többé-kevésbé megfeledkezve az előzőekről, találkoztam Fraysse barátommal a Művészetek hídján. Fraysse azok közé a kevés hasznot hajtó tudósok közé tartozik, akik idejük nagy részét azzal töltik, hogy fölfedezik újra a puskaport, a Hold krátereit stb. Nincs kizárva egyébként, hogy e rendszerint kellemes, szellemes emberek egyike-másika, miután gyorsított iramban bejárta az egyetemes tudománytörténet minden zegét-zugát, olykor mégiscsak feltaláljon valamit, amit még nem talált fel más.

Fraysse saját állítása szerint vele is ez történt. Az arca zárkózott volt, és még arra is alig méltatott, hogy fölismerjen, és egy darab utat velem együtt tegyen meg a Szajna-parton, holott korábban általában kereste a társaságomat.

– Vaj' mi az? Mit talált fel ön? – kérdeztem tőle jelentőségteljes hallgatás után.

– Hagyj békén, kérlek.

– De mégis, mondja, kérem, miféle furcsaság ez?. Majdnem megharagudott.

– Ó! Te meg a XIV. Lajos korabeli idézeteid! Kérem, hagyjon magamra, és fusson elrejtőzni...

– Jó, jó, nem erősködöm. Dühös vagyok magamra, hogy erősködtem. Erősködni különben is hiábavaló. Tehát nem erősködöm tovább.

Ismertem jól, a finom idézeteket és utalásokat tudálékosnak ítéli, elkomorodik, de egy igazi, például az ostoba és mindenható ismétlésre alapozott, vaskos tréfa örömmel tölti el. Szóval felvidult, és hirtelen megállt Szent Mihály hidjának a sarkán.

– Meg tudsz őrizni egy titkot? – harsogta.

– Én bizonyára – válaszoltam –, de ők aligha.

És rámutattam azokra az emberekre, akik körbevettek bennünket, s akik közül néhányan máris kíváncsian fordították felénk az arcukat.

– Igazad van – ismerte el halkabban. – Menjünk a szállodámba, meghívlak.

– Örökség?

– Nem éppen. A hadügyminisztériumnak beterjesztett tanulmány. Elismerően füttyentettem.

– Ejha! És. elfogadták?.

– Elfogadták. És kifizették. Nem valami sokat, nehéz idők járnak, de végül is meglehet az a jó érzésem is, hogy a hazámért dolgoztam, nem igaz?

Szórakozottan bólintottam. Megérkeztünk a szállodához, egy kis utcában volt, valahol a Szent Mihály útja és a Szent Jakab utca között. Barátom otthonosan leemelt egy üveg sancerre-i fehér bort és két poharat egy pultról, és a második emeleten levő szobájába kalauzolt.

– Csodálkozom – mondtam váratlanul, mikor kényelembe helyeztük magunkat –, hogy beszélhetsz ezekről a dolgokról,

Félbeszakított:

– Dehogy beszélhetek róluk! Ez kínos. Jobban mondva: ez is kínos, mert számomra van a dolognak ennél bosszantóbb oldala is. Bár a katonákat, úgy látszik, ez nem nagyon izgatja.

– Jó – mondtam –, akkor nem kérdezek tőled semmit.

– Ó, te egészen más vagy! S aztán előbb-utóbb úgyis kitudódik. Amilyen ostobák! Ha arra gondolok, hogy kis híján föladtak egy újsághirdetést.

Fölvontam a szemöldököm, s ő történetesen éppen rám nézett. – Igaz – mondta –, jobb volna, ha az elején kezdeném.

Pohara jó harmadát fölhajtotta, szakértően csettintett a nyelvével, egy pillanatig a sancerre-i bort magasztalta, majd nekikezdett:

– Nos, íme: tudod, vagy nem tudod, hogy két éve a glottisszal foglalkozom. – Mivel? A glott. na, folytasd!

– A glottisszal, a nyelvvel, a szájpadlással, a fogakkal, szóval a fonetikai szervekkel, melyek lehetővé teszik a hangok kibocsátását és modulálását. A fő célom az volt, hogy lehetővé tegyem a némák számára a beszédet. De a legfontosabb cél. – Tétován legyintett. – Egyszóval a mellékes dolog győzött. A némák nem fognak beszélni, legalábbis jó ideig még nem, de néhány állat beszélni fog.

– Figyelj csak! – kiáltottam. – Eszembe jut, hogy.

– Hagyd későbbre gyerekkorod dédelgetett emlékeit. Tudom, hogy az állatok is beszélnek. azaz jelekkel érintkeznek. De amikor én azt mondom, hogy beszélnek, ez azt jelenti, hogy úgy beszélnek, mint mi, a szókódok, vagyis a többség számára érthető nyelvi szimbólumok segítségével. Tehát egyes állatok beszélni fognak. Át kellett tanulmányoznom nemcsak a nyelvészetet, hanem még a frenológiát, az idegpszichiátriát és az információelméletet is. Oltári nagy munka volt, nekem elhiheted, de a végére értem. Az eredmény: egyszerre orvosi és vegyi behatás által – nem untatlak a részletekkel –, amit fokozatos gyakorlati munka követett, sikerült megtanítanom beszélni először egy kutyát.

– Ha – mondtam elképedve –, ha!

– Ne nevess, ez komoly.

– Nem kételkedem benne, és nem is nevettem.

– Jó. Csak az a baj.

– Csak az a baj – fejeztem be –, hogy elvesztetted. S hogy megtaláljátok, azért akartak föladni egy újsághirdetést a katonáid.

Erősen rám nézett néhány másodpercig.

– Majdnem így volt – mondta végül. – Eltekintve attól, hogy nem vesztettem el. Megszökött, kijelentve – fantasztikus, hogy a beszélni tudás egyszerű ténye mennyire kifejleszti a logikus észjárást –, kijelentve, hogy mint faja rangelsőjének, joga van bizonyos figyelmességre, és egyáltalán nem szándékozik továbbra is a kísérleti nyúl szerepét játszani. Ostobaság, de nagyon megszerettem. A későbbiekben természetesen más kutyákat is megtanítottam beszélni, de az egészen más volt.

– Ó! – mondtam kissé nyugtalanul. – Másokat is megtanítottál beszélni? S azok nem szöktek el?

– Ó, semmi veszély! Egy speciális. akarom mondani, egy katonai táborban vannak. – Értem.

Jó ideig hallgattam, hogy értésére adjam, nagyon is jól megértettem. Aztán: – Nos, öregem, azt hiszem, van egy kellemes meglepetésem a számodra.

– Kellemes?

– Igen, a kutyád, úgy vélem, két hónapig az enyém volt. Egy öreg csavargótól vettem. Elmeséltem az egész történetet. Szó nélkül végighallgatott. Amikor befejeztem:

– Nos, az öreg alaposan átrázott. Az a csavargó lehetett ez, aki a laboratóriumom körül ólálkodott Fontenay-ban. Az isten tudja, miféle ígéretekkel csalta el a kutyám, S a kutya, azt mondta neked, hogy Ricnek hívják?. Pedig valójában Rac a neve. Lám, máris jelentkezik nála az intelligens álcázás érzéke.

Teljesen tűzbe jött. Egy jókora dézsa hideg vizet zúdítottam a lelkesedésére:

– Igen, és így legalább nem szükséges megváltoztatnia a monogramját a fehérneműjén.

– Hülye!. Hol van hát az a fenegyerek?

Tétováztam, azon gondolkodtam, hogy nem alávalóság-e a részemről, kiszolgáltatni a szegény állatot. Elvégre ha Ric. vagy Rac. elhatározta, hogy közönséges kutyának álcázza magát.

– De mit akarsz csinálni vele? Vagy még pontosabban, a katonáid mit csinálnak majd vele? Nemigen látom, mi a haszna.

Közbekiáltva tiltakozott:

– Ugyan! Dehogy akarom én őt a katonáknak adni! Van nekik éppen elég kutyájuk, és megvan a módjuk is, hogy szaporítsák az állományt. Rac, tudod, egyrészt ritka jelenség természetesen, de mindenekelőtt mégiscsak kutya, és – nem tudom, bemutatkozott-e neked erről az oldaláról – nagyon jó adottságokkal rendelkezik a vadászathoz. És te tudod, mit jelent számomra a vadászat.

Jó ideig hallgatott, aztán fölállt.

– Gyerünk, keressük meg – mondta. – Képzeld csak el! Egy olyan kutyával vadászhatom, aki a haditervet képes megvitatni, és előkészíteni velem, mint férfi a férfival. Ezek után már nem kellett megkérdeznem tőle, milyen gyakorlati szerepet szántak a katonák ezeknek a tudós állatoknak.

Parancs János fordítása

Damiano Malabaila

A MIMETE NÉHÁNY FELHASZNÁLÁSI MÓDJA

A világon az utolsó, akinek a háromdimenziós sokszorosítógép a kezébe kerülhet: Gilberto. Ennek ellenére rögtön megkaparintotta a Mimetét, egy hónappal a piacra dobás után, és három hónappal azelőtt, hogy az ismert rendelkezés megoltotta készítését és használatát, tehát Gilbertónak bőven volt ideje arra, hogy bajba keveredjék. A készülék akkor került a kezébe, amikor képtelen voltam bármit is tenni; a San Vittore börtönben tartózkodtam, hogy megfizessek úttörő munkámért, és álmomban sem jutott eszembe, hogy ki és miképpen folytatja majd tevékenységemet.

Gilberto századunk fia. Harmincnégy éves, derék tisztviselő, öröktől fogva jó barátom. Nem iszik, nem dohányzik, csupán egyetlen szenvedélye van: gyötri a holt anyagot. Van egy kamrája, műhelynek nevezi, ott reszel, fűrészel, forraszt, ragaszt, csiszol. Órát, hűtőszekrényt, villanyborotvát javít; szerkentyűket készít, hogy reggel begyújtsa a vízmelegítőt, aztán fotocellás zárakat, repülőgépmodelleket, akusztikus szondákat, amelyekkel eljátszadozik a tengerben. Ami pedig az autóit illeti, pár hónapnál tovább egyik sem bírja nála: örökké szétszedi és újra összeszereli, fényezi, olajozza, átalakítja őket, mindenféle mütyürkéket szerel rájuk, aztán megunja az egészet, és eladja. Felesége, Emma (bűbájos teremtés) bámulatra méltó türelemmel viseli el mindezt.

Éppen hogy hazatértem a börtönből, amikor csengett a telefon: Gilberto jelentkezett. Áradt belőle a lelkesedés: húsz napja van a birtokában a Mimete, és azóta húsz nappalt és húsz éjszakét szánt rá. Lihegve mesélte el, mily csodálatos kísérleteket végzett, és milyeneket fog még végezni; megszerezte Peltier könyvét (Théorie générale de l'Imitation), valamint Zechmeister és Eisenlohr értekezését (The Mimes and other Duplicating Devices), beiratkozott egy gyorstalpaló kibernetikai és elektronikai kurzusra. Elvégzett kísérletei sajnálatosan hasonlítottak az enyémekre, amelyekért oly drágán megfizettem; próbáltam megmagyarázni neki, de hasztalan: telefonon nehéz félbeszakítani azt, akivel társalgunk, Gilbertót különösen. Aztán mégis véget vetettem a társalgásnak, letettem a kagylót, és mentem a dolgomra.

Két nap múlva újra szólt a telefon: Gilberto hangja feszült a megrendültségtől, de vitathatatlan büszkeség sütött belőle.

– Azonnal beszélnünk kell.

– Miért? Mi történt?

– Másodpéldányt csináltam a feleségemből – felelte.

Két óra múlva befutott, és elmesélte dőre vállalkozását. Megkapta a Mimetét, elvégezte valamennyi kezdő szokásos mókáit (a tojás, a csomag cigaretta, a könyv s a többi), de aztán belefáradt, a Mimetét a műhelybe vitte, és az utolsó csapszegig szétszedte. Egész éjszaka törte a fejét, tanulmányozta az értekezéseket, és rájött, hogy nem lehetetlenség a modellt egyliteresből nagyobbá átalakítani, és nem is nehéz. Nyomban írt a NATCA-nak, és nem tudom, milyen ürüggyel, hozatott 200 font speciális pabulumot, vett mindenféle lemezt, idomdarabot és tömítést, és egy hét alatt elvégezte a munkát. Egyfajta mesterséges tüdőt szerkesztett, negyvenszeresre gyorsította, és átalakította a Mimete timerét, összekötötte a két részt egymással és a pabulumtartállyal. Hát ez Gilberto: veszélyes férfiú, apró, ártalmas Prométheusz, leleményes és felelőtlen, dölyfös és ostoba. Mint már mondottam, századunk fia, sőt: századunk jelképe. Mindig arra gondoltam, hogy egy szép napon képes és összefabrikál egy atombombát, ledobja Milánóra, hogy „lássa a hatását”.

Ha jól értettem, Gilbertóban még nem élt pontos elképzelés, amikor elhatározta, hogy felnagyítja a sokszorosítógépet, legfeljebb az – ami tipikusan gilbertói –, hogy „csinál magának” egy nagyobb sokszorosítót, a saját két kezével és viszonylag olcsón, hiszen házi könyvvitelében igen ügyesen eltünteti a követel rovatot, ehhez csak egyfajta szellemi bűvészkedésre van szüksége. Mint mondotta, az az iszonyú ötlet, hogy másodpéldányt csinál a feleségéből, csak később merült fel benne, amikor elnézte mélyen alvó feleségét. Úgy látszik, nem lehetett különösebben nehéz számára: Gilberto erős és türelmes férfiú, a matracot és rajta Emmát az ágyról átcsúsztatta a sokszorosítógép tartályába; több mint egy óráig tartott, de Emma nem ébredt fel.

Egyáltalán nem látom tisztán, Gilbertót mi is ösztönözte arra, hogy még egy feleséget alkosson magának, és ezzel megsértsen jó néhány isteni és emberi törvényt. Mint a világ legtermészetesebb dolgát mesélte el, hogy szerelmes Emmába, hogy Emma nélkülözhetetlen számára, és ezért üdvös dolognak tartotta, hogy két példánya legyen belőle. Lehet, hogy jóhiszeműen mesélte (Gilberto mindig jóhiszemű), és a maga módján, gyerekesen, hogy úgy mondjam: alulról felfelé, valóban szerelmes Emmába, de szilárd meggyőződésem, hogy egész más meggondolásokból csinált másodpéldányt a feleségéből, rosszul értelmezett kalandvágyból, egészségtelen hérosztratoszi ízlésből; pontosan azért, hogy „lássa a hatását”.

Megkérdeztem, arra nem gondolt-e, hogy mielőtt ily szokatlan módon rendelkezik Emmával, megbeszélje vele a dolgot, beleegyezését kérje. A haja tövéig elvörösödött: ennél sokkal rosszabbat csinált, Emma ugyanis nem magától aludt oly mélyen: altatót adott neki.

– És most hol tartasz a két feleségeddel?

– Nem tudom, még nem döntöttem. Egyelőre mindkettő alszik. Majd holnap meglátjuk. Másnap semmit nem láttunk, vagy legalábbis én nem láttam semmit. Az egyhónapos kényszerű semmittevés után hosszabb utazásra indultam, két hétig távol voltam Milánótól. Tudtam, mi vár rám, amikor visszatérek: segítenem kell Gilbertónak, hogy kimásszon a slamasztikából, mint akkor is, amikor gőzhajtású porszívót csinált, és megajándékozta vele hivatali főnökét és feleségét

És valóban: alighogy hazaértem, sürgés családi tanácsba hívtak: Gilberto, jómagam és a két Emma részvételével. A hölgyekben volt annyi jó ízlés, hogy megjelölték magukat: a második, a törvénytelen, egyszerű fehér szalagot viselt a hajában, ettől kissé apácás lett a külseje. Egyébként fesztelenül hordta I. Emma ruháit; szemmel láthatóan minden tekintetben azonos volt a tulajdonossal: az arca, a foga, a haja, a hangja, a beszédmódja, egy vékony forradás a homlokán, a tartóshullám, a járása, a nemrég véget ért nyaralásban szerzett barna bór. Láttam azonban, hogy erősen náthás.

Várakozásommal ellentétben úgy tetszett, hogy mindhárman igen vidámak. Gilberto ostobán büszkének mutatkozott, nem is annyira azért, amit művelt, hanem inkább mert a két nő jól megértette egymást (ami persze nem az ő érdeme). A hölgyek őszinte csodálatot ébresztettek bennem. I. Emma tüntető módon anyai gyöngédséggel vette körül új „húgocskáját”, II. Emma pedig méltóságteljes és szerető gyermeki tisztelettel viseltetett iránta. Mindennek ellenére Gilberto sok tekintetben elriasztó kísérlete jelentős módon megerősítette az utánzásról szóló elméletet: a huszonnyolc éves korában megszületett új Emma a prototípusnak nem csupán azonos porhüvelyét örökölte, hanem teljes szellemi kincsestárát is. II. Emma bámulatos egyszerűséggel mesélte: születése után csak két három nappal bizonyosodhatott meg afelől, hogy az emberi nem történetében ő az első, úgyszólván szintetikus nő: vagy talán a második, ha figyelembe vesszük Éva homályosan azonos esetét. Alvó állapotban jött a világra, mivel a Mimete reprodukálta az I. Emma ereiben csörgedező altatót is, és amikor felébredt, „tudta”, hogy ő Gattiné született Emma Perosa, Gilberto Gatti könyvelő egyetlen felesége, aki Mantovában született 1936. március 7-én. Jól emlékezett mindarra, amire I. Emma jól emlékszik, és rosszul arra, amit I. Emma sem tud nagyon. Tökéletesen emlékezett a nászútra, „iskolatársainak” nevére, a gyermeki és meghitt részleteire annak a vallási válságnak, amelyen I. Emma tizenhárom éves korában ment át, és amelyről soha senkinek nem szólt. Természetesen jól emlékezett a Mimete megjelenésére a lakásban, Gilberto lelkesedésére, sok beszédére és a kísérletekre, így aztán nem csodálkozott el különösebben, amikor tudomására hozták, hogy egy önkényes teremtő cselekedetnek köszönheti létét.

Abból a tényből, hogy II. Emma meghűlt, arra kellett következtetnem, hogy a kezdetben tökéletes azonosságuk nem lehet tartós életű; még akkor is, ha Gilberto a legméltányosabb kétnejű férfiú lesz, még ha szigorúan szerelemforgó rendszert vezet be, még ha tartózkodik is attól, hogy valamelyik nőnek kedvezzen (ami lehetetlen feltételezés, hisz Gilberto kétbalkezes, és mindent összekever), még akkor is óhatatlanul különbözőség fog mutatkozni. Elég arra gondolni, hogy a két Emma fizikailag a térnek nem ugyanazt a részét foglalja el: nem mehetnek át egyszerre egy szűk ajtón, nem hajolhatnak be ugyanazon a pénztárablakon, asztalnál sem egy helyet foglalnak el: ezért különböző bajoknak (lásd meghűlés), különböző élményeknek vannak kitéve. Végzetszerűen differenciálódni fognak szellemileg, akár testileg, és ha már differenciálódtak, vajon Gilberto képes lesz-e arra, hogy egyformán közelítsen hozzájuk, vagy távolodjon tőlük? Nyilvánvalóan nem, és ha valamelyiket a legkevésbé is jobban kedveli, a törékeny hármas egyensúly hajótörésre van kárhoztatva.

Gilberto elé tártam meggondolásaimat, és igyekeztem megértetni vele, hogy ez nem az én alaptalan, pesszimista feltételezésem, hanem a józan észen jól megalapozott előrelátás, szinte matematikai tétel. Azt is igyekeztem megmagyarázni neki, hogy jogi helyzete legalábbis kétséges, és hogy én sokkal kevesebbért börtönbe kerültem. Házastársi kapcsolatban áll Emma Perosával, II. Emma is Emma Perosa, de ez még nem szünteti meg azt a tényt, hogy két Emma Perosa van.

Gilberto azonban meggyőzhetetlennek mutatkozott: ostoba vidámságban élt, az ifjú férjecskék lelkiállapotában, és miközben magyaráztam neki, látható módon máson járt az esze. Nem énrám nézett, hanem belemerült a két nő szemlélésébe, akik e pillanatban éppen tréfásan veszekedtek, ugyan melyikük üljön a mindkettőjük által kedvelt karosszékbe; Gilberto nem válaszolt az érvelésemre, hanem közölte, hogy nagyszerű ötlete támadt: hármasban Spanyolországba utaznak.

– Mindent megfontoltam: I. Emma be fogja jelenteni, hogy valahová elkeverte az útlevelét, másodpéldányt kér, és azzal utazik. Sőt, dehogyis! Ó, de ostoba vagyok! Én magam csinálok másodpéldányt, a Mimetével, még ma este.

Nagyon büszke volt erre az ötletére, és erős a gyanúm: csak azért választotta Spanyolországot, mert a spanyol határon nagyon szigorúan ellenőrzik az okmányokat.

Két hónap múlva tértek vissza, és a dolgok már kezdtek összegabalyodni. Szemmel láthatóan hármuk viszonya a jómodor és a formális udvariasság szintjén mozgott, de nyilvánvaló volt a feszültség. Gilberto nem hívott meg, ő jött el hozzám, és már egyáltalán nem lelkesedett.

Elmesélte, mi történt. Meglehetősen ügyetlenül mesélte el, mert arra képes ugyan, hogy a cigarettásdobozra lefirkantson egy differenciálegyenletet, arra viszont vigasztalanul alkalmatlan, hogy kifejezze érzelmeit.

A spanyolországi utazás egyszerre volt szórakoztató és fáradságos. Sevillában, egészpapos zsúfolt program után, az ingerültség és a fáradtság légkörében vitatkozni kezdtek.

A két nő kapott össze, mégpedig az egyetlen témán, amelyet illetően nézeteik eltérhetnek, és valóban el is térnek. Szükséges és megengedett volt-e Gilberto cselekedete vagy sem? II. Emma igennel válaszolt, I. Emma hallgatott. Ez a hallgatás elegendő volt ahhoz, hogy felboruljon az egyensúly: ebben a pillanatban Gilberto már választott is. I. Emmával szemben egyre növekvő zavart érzett, napról napra súlyosbodó bűntudatot; ugyanakkor mind jobban vonzódott az új asszonyhoz, és ez az érzelem ennek megfelelően felfalta mindazt, amit a törvényes feleség iránt érzett. Még nem szakítottak, de Gilberto érezte, hogy már közeli az idő.

A két nő kedélyállapota és jelleme is differenciálódott. II. Emma egyre fiatalabb, figyelmesebb, támadóbb, nyíltabb lett; I. Emma kezdett bezárkózni negatív magatartásába, a sértődött lemondásba, a visszautasításba. Mi a teendő? Azt javasoltam Gilbertónak, ne kezdeményezzen meggondolatlanul, és szokás szerint megígértem neki, hogy gondom lesz rá, magamban azonban szilárdan elhatároztam, hogy távol maradok ettől a búbánatos zűrzavartól, és nem tudtam elnyomni a megelégedettség gonosz és szomorú érzését, hogy Iám, mennyire bevált a jóslatom.

Soha nem hittem volna, de egy hónap múlva Gilberto sugárzó képpel állított be a hivatalomba. A legjobb formájában volt, ontotta a szót, lármázott, látható módon meghízott. Jellemző egocentrizmusával minden kertelés nélkül rátért a témára. Gilberto szerint, amikor neki jól megy sora, mindenkinél minden rendben van; olyan az alkata, hogy képtelen felebarátaival törődni, viszont megsértődik és elámul, ha felebarátja nem törődik vele.

– Gilberto igazi agykombájn – jelentette ki. – Szempillantás alatt mindent elrendezett. – Gratulálok, és megdicsérlek szerénységedért: másfelől ideje volt már, hogy megjöjjön az eszed.

– Ugyan! Ide figyelj, nem értettél meg. Nem magamról beszélek: I. Gilbertót értem. Ő az agykombájn. Szerényen szólva nagyon hasonlítok ugyan hozzá, de ebben a buliban kevés részem volt: csak múlt vasárnap óta létezem. Most már minden rendben van, már csak az anyakönyvi hivatallal kell tisztáznom II. Emma és az én helyzetemet. Nincs kizárva, hogy valami kis trükkel kell élnünk, például összeházasodunk II. Emmával, hacsak nem akar ki-ki a neki tetsző hitvessel egybekelni. Persze, aztán munkát is kell keresnem, de meggyőződésem, hogy a NATCA szívesen elfogadna, mint a Mimete és többi hivatali gépe propagandistáját.

Lontay László fordítása

Lino Aldani

AZ ÁLOMFILM

Kék és szürke overallok járnak-kelnek az utcákon.

Kék és szürke, más szín nincs,

Üzleteke sincsenek, irodák, presszók és illatszerboltok se,

és játékokkal zsúfolt kirakatok sincsenek.

A kormos, piszkos, mohával benőtt házfalakon

néha megnyílik egy üzlet forgóajtaja,

Bent vár az „álom „; az álomfilm,

a minden ember számára, a minden erszénnyel

elérhető boldogság;

ott bent van Sofia Barlow meztelenül,

bárki megszerezheti.

Heten voltak és mindenfelől körülfogták. Egyiküknek akkorát ütött az állára, hogy lebukdácsolt a zöld márványlépcsőn. Egy másik, magas, jól megtermett alak buzogányt lóbálva közeledett. Hirtelen lehajolt, és kikerülte az ütést, a rabszolgát megragadta a derekánál fogva, és a templom egyik oszlopához vágta. Miközben a harmadikhoz készülődött, egy vasmarok szorult a torkára. Megpróbált kiszabadulni, de egy másik rabszolga elkapta a lábát, egy harmadik pedig bal karját bénította meg.

Elkezdték vonszolni. A hatalmas barlangüregből szitárok és tablák ütemes hangja hallatszott, bágyasztó, gyötrő zene volt, tele hosszú-hosszú tremolókkal.

Meztelenül az oltár elé kötözték. Aztán a rabszolgák a folyosókra menekültek, melyek olyanok voltak a tárna falain, mint a halálfejeken a szemüregek. Gyanta–, moha és levendulaillat keveredett a fáklyákból, égő parázstartókból felszálló érzéki illatokkal.

Amikor a táncoló szüzek megjelentek, a zene egy pillanatra elhallgatott, aztán távoli női kórus kíséretében még erősebben hangzott fel újra. Részegítő, érzékeket forraló tánc volt. A szüzek egymás után melléje léptek, könnyű fátylaikkal, fejdíszük hosszú, lágy tollaival megérintették a hasát, az arcát, a mellét. Fejékek és nyakláncok tündököltek a félhomályban.

Aztán a fátylak lassan, egymás után lehullottak. Látta a mellbimbók duzzanatát, szinte érezte lágyságukat, amint kielégítetlen-buján kavarogtak előtte.

Hosszú vérfagyasztó gongütés szakította félbe a táncot. A zene elhallgatott. A táncosnők mint bűntudatos kísértetek tűntek el a barlang mélyén, és a mély csöndben, leopárdköpenybe burkolva megjelent a szépséges papnő. Apró lába meztelen volt és rózsás, kezében hosszú, acélszürke kést szorongatott. Élénk, koromfekete szeme mintha a férfi lelke mélyét fürkészte volna.

Meddig tartott ez az elviselhetetlen várakozás? A kés kínzó lassúsággal vágta el a kötelékeket, a nagy, nedves szem közben vágyakozva fürkészte; fülét rábeszélő, csábítgató hanglejtésű, de érthetetlenül suttogó szavak ütötték meg.

Az oltár lábához vonszolta. A leopárdköpeny a földre csúszott, a papnő epekedve nyúlt el, és lágy, de parancsoló mozdulattal magára húzta a férfit.

Az árnyakkal és hangokkal teliszórt barlangban sűrű sóhajok keltek szárnyra.

Bradley elzárta a készüléket, és levette a műanyag sisakot. Izzadt a tenyere és a homloka, amikor kilépett a fülkéből, lélegzete nehéz volt, szíve gyorsan vert.

Vagy húsz műszaki, a rendező meg a főhősnő sietett a Producer elé, s vette körül türelmetlenül. Bradley körülnézett, karosszéket keresett.

– Kérek egy pohár vizet – szólt.

Leereszkedett egy széles támlájú, hajlított hátú pneumatikus fotelba, letörölgette magáról az izzadságot, és mélyeket lélegzett. Egy technikus igyekezett hozzá, átnyújtotta a poharat, melyei Bradley egy hajtásra kiürített.

– No? Mit szólsz hozzá? – kérdezte aggódva a rendező. Bradley türelmetlen mozdulatot tett, aztán megrázta a fejét.

– Nem az igazi, Gustafson.

Sofia Barlow lesütötte a szemét. Bradley megsimogatta a kezét.

– Te nem tehetsz róla, Sofia. Nagyon jó voltál. Nekem. nekem olyan ölelésben volt részem, amilyeni csak egy nagy színésznő nyújthat. A maga egészében mégse hitétes az álomfilm, hiányzik belőle a harmónia, az egyensúly.

– Mi nem jó? – kérdezte a rendező.

– Gustafson! Azt mondtam, hogy hiányzik belőle a harmónia, nem érted?

– De, értem. Azt mondod, nem harmonikus, rossz az egyensúlya. Ez igaz, a zene indiai, négyszáz évvel ezelőtti, a kosztümök közép-afrikaiak, De a Fogyasztót ilyen finomságok nem érdektik, más izgatja...

– Gustafson! A Fogyasztónak mindig igaza van, ezt ne felejtsd el. Különben itt nem a zenéről és a kosztümökről van szó. A baj másutt van: ez az álomfilm egy bika idegrendszerének is sok lenne!

Gustafson összeráncolta a szemöldökét.

– Adj egy példányt – mondta Bradley –, és hívd ide az Esztétika-Technikust. Előre-hátra lapozgatta a kéziratot, érthetetlen szavakat dünnyögött, a gondolatait rendezte.

– Tehát – szólalt meg végre, és hirtelen becsukta a kéziratot – a film hosszú kenuutazással kezdődik; a főszereplő egyedül van egy ellenséges, ismeretlen világban, harcba keveredik a folyami alligátorokkal, a kenu elsüllyed. Aztán következik a hosszú, fárasztó menetelés a dzsungelben, a bennszülöttek, a nehéz harc ember ember ellen. A főhőst bezárják egy kunyhóba, de éjszaka jön a főnök lánya, Aloa, kiszabadítja, és elmondja, hogyan jut el a templomhoz. Aztán következik a holdvilágos ölelkezés Aloéval. Erről jut eszembe, hol van Moa Mohagry?

A műszakiak a rendezővel egyetemben hátrább húzódtak; Moa Mohagry, egy magas, szoborszerű szomáliai nő lépett előre.

– Moa, te is nagyon jó voltál, mégis újra kell forgatni a jelenetet.

– Újra? – kiáltott föl Moa. – Akár százszor is megismételhetem, bár kétlem, hogy az eredmény jobb lenne, Bradley, mindent beleadtam, képességeim határára értem.

– Épp itt követte el a hibát Gustafson. Ebben az álomfilmben az utolsó a nagyjelenet, amikor a papnő elcsábítja a főhőst. Az összes többi jelenettel fukarabbul kell bánni, mert csak körítésül szolgálnak. Álomfilmet nem lehet csupa csúcsjelenetből forgatni.

Az Esztétika-Technikushoz fordult.

– Mennyi az átlagos gyönyörindex?

– Az Aloa-jelenetben?

– Igen, az Aloa-jelenetben.

– 84,5.

– És az utolsó ölelésjelenetben?

– Valamivel kevesebb, mint 97. Bradley megvakarta a nyakát.

– Elvileg akár mehetne is, de gyakorlatban egyáltalán nem jó. Ma reggel megnéztem az első részt külön. Tökéletes volt. Csakhogy a film nem fejeződik be a folyó partján, amikor Aloa odaadja magát a főhősnek. Hátra vannak még a fárasztóbb jelenetek, ezeket most az előbb láttam, újabb menetelés a dzsungelben, harc a rabszolgákkal a templomban. Mire a Fogyasztó idáig jut, teljesen kimerül, érzékeinek befogadóképessége a minimumra csökken. A szüzek erotikus tánca csak részben oldja meg a problémát. Én két részletben néztem meg a filmet, ezért tudtam teljes esztétikai tökéletességében befogadni az utolsó ölelkezést Sofiával. De kérem, ne keverjük össze az abszolút indexet a relatívval. Ez utóbbi számít. Bizonyos vagyok, hogy ha ezekkel a jelenetekkel, így, ahogy vannak, csináljuk meg a vágást, akkor a végső befogadóképesség indexe legalább negyven ponttal alább száll, Sofia bravúrja ellenére.

– Bradley! – könyörgött a rendező. – Most túlzol.

– Nem túlzok – vágott vissza a Producer. – Ismétlem, a végjelenet mestermunka, de a Fogyasztó már fáradtan és kielégülten ér el idáig. Gustafson, csodákat nem követelhetsz Sofiától, az ember idegrendszere olyan, amilyen, megvannak a maga határai és törvényei. – Hát akkor mit tegyünk?

– Hallgass rám, Gustafson. Huszonöt évig voltam rendező, hat éve vagyok Producer. Azt hiszem, elég tapasztalatom van ahhoz, hogy tanácsot adjak neked. Ha így hagyod az álomfilmet, akkor nem írom alá. Nem írhatom. Nemcsak a közönséget kedvetlenítené el, hanem egy olyan színésznő bukását is okozná, mint Sofia. Hallgass rám, tompítsd az összes jelenetet, kivéve az utolsót, hagyd ki az ölelkezést Aloéval, csinálj belőle egyszerű tusakodást.

Moa Mohagry dühös mozdulatot tett. Bradley megragadta a csuklóját, és kényszeri tette, hogy üljön le a fotel karfájára.

– Hallgass ide, Moa. Ne gondold, hogy el akarom venni tőled a kedvező alkalmat, hogy sikert arathass. Tehetséges vagy, tudom. A folyóparti jelenetből kiderül, hogy van benned tűz, temperamentum, ártatlan és primitív szenvedélyesség, amely minden bizonnyal elbűvölné a Fogyasztót. Jó színésznő vagy Moa. De nem tehetek tönkre egy milliós költségű filmet, ezt lásd be. Javaslok majd a Produkció-Koordinálóknak néhány filmet, amelyben főszerepet játszhatsz. Milliószámra vannak Fogyasztók, akik megőrülnek a primitív környezetben játszódó álomfilmekért, viharos sikered lesz, ígérem. De most nem, most nincs itt a pillanat.

Bradley fölállt. Gyöngének érezte magát, fáradt volt, alig állt a lábán.

– Nagyon kérlek, Gustafson, Tompítsd azt a harci jelenetet is a rabszolgákkal. Túlságosan mozgalmas, túlságosan erős. Óriási idegi energiapocsékolással jár...

Támolyogva indult el a műszakiak gyűrűjében.

– Sofia hol van? – kérdezte, amikor a terem végébe ért. Sofia Barlow rámosolygott.

– Gyere az irodámba – mondta Bradley. – Beszélnem kell veled. – Nos, semmi újat nem fogok mondani, régi, idejétmúlt dolgokkal hozakodom elő, amelyeket ezerszer hallottál már az iskolában, az akadémián. Mégis el kell gondolkoznod rajtuk.

Bradley lassan föl-alá sétált a szobában, kezét hátrakulcsolta. Sofia Barlow elnyújtózott a karosszékben, időnként kinyújtotta a lábát, és megnézte a cipője orrát. Bradley egy pillanatra megállt előtte.

– Mi van veled, Sofia? Válságban vagy? A nő zavart, ideges mozdulatot tett.

– Válságban? Én?

– Igen. Ezért kértelek ide az irodába. Értsük meg egymást, nem prédikációt akarok tartani. Egyszerűen emlékeztetni akarlak a rendszer alapelveire. Nem vagyok már fiatal, Sofia. És az első jelre egy szempillantás alatt rájövök bizonyos dolgokra. Sofia! Te ábrándozol!

Sofia Barlow félig lehunyta a szemét, aztán tágra nyitotta, mint egy macska. – Ábrándozom? Mi az az ábránd, Bradley?

– Már mondtam, hogy egy szempillantás alatt rájövök bizonyos dolgokra. Te válságban vagy, Szofia. Nem csodálkoznék, ha azoknak a disznó Álomelleneseknek a propagandájától, akik mindent megtesznek, hogy társadalmi rendszerünk ellen lázítsanak.

Sofia szemmel láthatóan nem fogta föl a gyanúsítást.

– Igazán jó alakítás a Moáé? – kérdezte. Bradley végigsimította a tarkóját.

– Persze! Mohagry karriert fog csinálni, ebben bizonyos vagyok.

– Nagyobbat, mint én? Bradley nagyot fújt.

– Értelmetlen kérdéseid vannak.

– Elég világosan kérdeztem: melyikünk tetszett jobban? Én vagy Moa?

– Ostoba kérdés, ismétlem, nem vall józan észre, és csak azt a gyanúmat erősíti meg, sőt teszi bizonyossággá, hogy válságban vagy. Majd elmúlik, Sofia. Előbb-utóbb minden színésznő átesik ilyen korszakon. Majdnem kötelező.

– Csak egyet szeretnék tudni, Bradley. Egyet, amit az iskolában nem mondtak, amiről senki se beszél. Azelőtt. Mi volt azelőtt? Csakugyan boldogtalanok voltak az emberek? Bradley folytatta sétáját a karosszék körül.

– Azelőtt a zűrzavar uralkodott.

– Bradley! Én azt akarom tudni, hogy igazán boldogtalanok voltak-e. A férfi vigasztalanul tárta szét karját.

– Nem tudom, Sofia. Akkor még nem éltem. Egy biztos: a rendszer létrejött, tehát megvoltak erre az objektív feltételek. Én azt szeretném, ha tisztában lennél azzal a fölöttébb egyszerű ténnyel: a technika lehetővé tette, hogy vágyainkat, a legtitkosabbakat is, valóra válthassuk. A technika, az eszközök tökéletesedése és agyunk, énünk pontos megismerése. mindez konkrét valóság. Tehát álmaink is reálissá lettek. Sofia, ne felejtsd el, hogy az álomfilm csak a legritkább esetekben kényelmi vagy kompenzáló eszköz. A legtöbbször maga a cél, ahogy az előbb egy másik világ érzelmeinek kavalkádjában az enyém voltál, örültem a testednek, élveztem a szavaidat, az illatodat.

– Igen, de hát mégiscsak valami műgyönyörről volt szó.

– Helyes, de én ennek nem voltam tudatában. Aztán meg a szavak értelme változik. Te becsmérlően használtad a mű szót, ahogyan kétszáz évvel ezelőtt használták. Ma más értelme van, ma mesterséges produktumot jelent, nem pedig pótszert, Sofia. Egy megfelelően beállított fluorlámpa jobb fényt ad, mint a nap. Így van ez az álomfilmmel is. Sofia Barlow a körmeit nézegette.

– Bradley, mikor kezdődött?

– Mi?

– A rendszer.

– Nyolcvanöt éve, tudnod kéne.

– Tudom, de én az álomról beszélek. Mikor kezdték az emberek jobban szeretni az álmot, mint a valóságot? Bradley az orra tövét szorongatta, míg összeszedte a gondolatait.

– A filmművészet a huszadik század elején indult fejlődésnek. Eleinte kétdimenziós képek voltak, melyek egy fehér vásznon mozogtak. Aztán jött a hangosfilm, a panorámavászon, a színestechnika. A Fogyasztók százával ültek egy vetítőteremben; nézték és hallgatták a filmet, de nem érezték; legfeljebb álrészvétel volt ez a fantázia segítségével. A film nyilvánvalóan pótszer volt, igazán csak egy műgyönyör. A filmművészet mégis a pszichikaitársadalmi változás eszköze volt már akkor is. A nők szükségét érezték, hogy utánozzák a színésznők mozdulatait, hanghordozását, öltözködését. És a férfiak ugyanúgy. A filmen keresztül élték az életet. A gazdasági élet eleinte ehhez a feltételhez kötődött: a fogyasztási javak óriási kereslete – ruhák, autók, kényelmes lakások – nem a valóságos természeti igényekhez idomult, hanem a Fogyasztót szünet nélkül bombázó könyörtelen reklámhoz. Filmpropaganda. Az ember már akkor is az álomra vágyott, azért gyötrődött éjjel és nappal, de nagyon messze volt attól, hogy megvalósítsa.

– Tehát boldogtalanok voltak, igaz?

– Nem tudom, mondom. Csak a fejlődés állomásait ecsetelem. A huszadik század közepe táján már megvolt az ideális nő, az alaphelyzet. Igaz, voltak rendezők és producerek, akik sikerrel próbálkoztak a kultúrfilmmel, az olyan ideológiai indítékú filmmel, amely eszmék közlésére szolgál. A jelenség azonban hamar véget ért. 1956-ban a tudósok fölfedezték az agyban a gyönyörközpontokat, és kikísérletezték az elektromos stimulálót, amely az agykéreg bizonyos pontján erős érzéki hatást ér el. Húsz év kelfett még, amíg a fölfedezés áldásai közkinccsé váltak. Az első háromdimenziós film vetítése a néző részleges részvételével az intellektuális film halálos ítéletét jelentette. A közönség érezte a szagokat, az ingereket; részben már azonosulhatott azzal, ami a vásznon történik. A gazdasági élet mégis minden előzetes jel nélkül felbolydult. Volt egy emberiség, amely ki volt éhezve a gyönyörre, a fényűzésre, a hatalomra, és azt kívánta, hogy legalább aprópénzzel fizessék ki.

– És az álomfilm?

– Az álomfilm teljes tökéletességében pár évvel később jelent meg. Nincs az a valóság, amely az álmot fölül tudná múlni, s a közönség erről nagyon hamar meggyőződött. Amikor a részvétel teljes lett, a természet minden konkurenciája nevetségessé vált, és minden lázadás hiábavalóvá. Ha a produktum tökéletes, a Fogyasztó elégedett, és a társadalom szilárd lábakon áll. Ez a rendszer, Sofia. És nincs az a válságod, amely meg változtatná, nincs a gátlástalan természethivőknek az a szenvelgő fecsegése, amely elég alap lenne nemhogy egy már indulásában téves eszme győzelméhez, de még egy apró személyes előnyhöz se. Akarsz nevetni? A múlt héten az Álomellenes Liga egyik fejese, Herman Wolfried jött el a Norfolk Companyhoz. És tudod, minek? Egy privát álomfilmet akart, öt neves színész egy végkimerüléses orgián. Norfolkék elvállalták a megbízást; ha Wolfried otthagyja a fogát, az ő baja.

Sofia Barlow fölpattant.

– Hazudsz, Bradley! Arcátlanul hazudsz!

– Bizonyítékaim vannak, Sofia. Az Álomellenes Liga a hiszékenyek, a hipochonderek és a maradiak átejtésére alakult szervezet. Alapjában talán közrejátszott valami vallásos maradvány is, de a lényeg az irigység.

A színésznő azon a ponton volt, hogy elsírja magát. Bradley sietve odalépett hozzá, és gyöngéden, védelmezően vállára tette a kezét.

– Ne gondolj rá többet, Sofia.

Odavezette az asztalhoz, a fiókból kivett egy négyszögletes, lapos kis dobozi. – Tessék – mondta a nőnek.

– Mi ez? – Ajándék. – Nekem?

– Igen, ezért hívtalak az irodámba. Húsz álomfilmet forgattál a Produkció Cégnek. Tekintélyes dolog, ha úgy vesszük. Érdemeid elismeréséül egy kis ajándék.

Sofia kezdte kibontani a dobozt.

– Hagyd – tanácsolta Bradley. – Majd otthon nyisd ki. És most menj, dolgom van. Egész sor helikopter-taxi várakozott az épület előtt. Sofia beszállt az elsőbe, a kocsi oldalsó tartójából kivett egy képeslapot, cigarettára gyújtott, és tetszelegve nézegette magát a képeslapon. A helikopter-taxi puhán emelkedett a magasba, és elindult a belváros felé.

A félig nyitott, fölkínálkozó száj, a színek, a fény és az árnyék kontrasztja, a kétértelmű kifejezés. Minden részletről látszott, hogy mennyire kiszámított.

Sofia úgy nézte magát, mintha tükörbe látna. Régebben a színésznő munkájának volt egy csomó rossz oldala. Amikor szerelmi jelenetet forgattak, ott volt a hús-vér partner, át kellett ölelni, el kellett viselni a fizikai érintkezést, a csókokat, az ember ábrázatába lehelt szavakat. A felvevőgép fölvette a jelenetet, aztán a nézők viszontlátták a vetítővásznon. Most másképpen zajlik le a dolog. Itt van Ádám, ez az elektronikus szerkentyűkkel teli bábu a két kis felvevőgéppel a szemgödrében.

Ádám az érzékenység csodája: ha a színésznő megsimogatja, az érzékeny cső regisztrálja a simogatás érzését, és a képpel egyidőben rögzíti az álomfilm szalagján. Ily módon a Fogyasztó, aki aztán leforgatja ezt a szalagot, eredeti hűségében érzi a simogatást. A Fogyasztó már nem passzív néző, hanem főszereplő.

Természetesen külön álomfilmek vannak a nőknek és külön a férfiaknak. És szó sem lehet arról, hogy összecseréljék a filmeket: ha egy férfi fogyasztó beteges kíváncsiságtól hajtva sisakjába egy nőknek szánt szalagot tesz, kínzó fejfájást kap, s ráadásul megkockáztatja, hogy a készülék kényes biztosítékai kiolvadjanak.

Sofia kérte a vezetőt, hogy álljon meg. A helikopter-taxi még csak pár háztömböt hagyott el, Sofia azonban gyalog akart továbbmenni.

Kék és szürke overallok jártak-keltek az utcákon. Más szín nem volt. Üzletek se voltak, irodák, presszók és illatszerboltok se voltak, és játékokkal zsúfolt kirakatok se. A kormos, piszkos, mohával benőtt házfalakon néha megnyílt egy üzlet forgóajtaja. Bent várt az álom; a minden ember számára, a minden erszénnyel elérhető boldogság.

Jöttek-mentek. És Sofia Barlow köztük lépdelt, egy hallucináló sereg kellős közepén, amely a legnagyobb kínok közt dolgozik három órát naponta, de közben viskója csöndje után áhítozik: egy szoba, egy vetítőkészülék és egy sisak után. És az álomfilmtekercsek után, amelyek házhoz szállítják a szerelmet, a hatalmat és a dicsőséget.

A tér közepén, óriási, zöld bevonatú emelvényen lázasan hadonászott a kövér ember. – Polgártársak!

Hangja olyan tisztán, erősen szállt a magasba, mint egy álomfilmben, amikor az álmodó a lábai előtt hozsannázó világnak szónokol.

– Polgártársak! Egy ókori filozófus azt mondta, hogy az erény szokás kérdése. Én most nem e lehetetlent kérem tőletek, őrült lennék, ha teljes és azonnali lemondást követelnék. Hosszú évek óta élünk úgy, mint a rabszolgák, leigázva, az álom labirintusának fogságában, évek óta tévelygünk magunkba zárva, az elszigeteltség sötét sűrűjében. Polgártársak, a szabadságba hívlak benneteket. A szabadság erény, és az erény szokás kérdése. Évekig becsaptuk a természetet, és most segítenünk kell magunkon, mielőtt még teljesen és végérvényesen ránk borul a szellemi sötétség.

Az Álomellenes Liga propagandája mindig untatta, és mélységesen idegesítette. Az utóbbi időben azonban zavarba jött tőle. Talán mert színésznő volt, azért érezte úgy, hogy a piaci szónokok őt vádolják, őt teszik felelőssé az egész rendszerért, amikor bűnről, pusztulásról szónokolnak, és arra bujtogatják a Fogyasztók tömegét, hogy száműzzék az „álmot”. Talán mégse mondtak el mindent az iskolában, talán még sincs igaza Bradleynek. Az emelvényen kivörösödve, vértolulásos arccal magyarázott a kövér ember, öklével a faállványzatot verte.

Amikor egy oldalajtón kilépett egy fátylakba burkolt lány, a tömeg egy pillanatra megtorpant. A hangszóró ősi keleti muzsikát sugárzott. A lány tánc közben lassan levetette fátylait. Gyönyörű lány volt és fiatal, mozdulatai meg-megrándulók, de ritmikusak, harmonikusak.

„Műkedvelő – gondolta Sofia –, félbemaradt színésznő.”

Amikor a lány már meztelenül állt az emelvényen, az a pár ember is elindult, aki eddig bámészkodott. Volt, aki nevetett, csalódottan rázta a fejét.

Az Álomellenes Liga lányai megállították a járókelőket, megható és furcsa felkínálkozással, kidüllesztett mellel közeledtek a férfiakhoz. Sofia meggyorsította lépteit, valaki mégis elkapta a karját. Magas, fiatal barna férfi volt, fekete szemével állhatatosan nézte. – Mit akarsz?

A fiatalember a bíborszínű jelvényre mutatott az overallján, a szíve magasságában.

– Az Álomellenes Ligától vagyok – mondta.

– És? Mit akarsz?

– Egy ajánlatot akarok tenni.

– Éspedig?

– Gyere velem ma éjjel. Sofia elnevette magát.

– Veled! És minék? Mi hasznom lenne belőle?

A fiatalember türelmes mosolyában biztonság és fensőbbség érződött.

– Semmi – ismerte el nyugodtan. – De a mi kötelességünk az, hogy.

– Hagyd abba. Egész éjjel sértegetnénk egymást, és szánalmas igyekezettel próbálnánk természetes kapcsolatot teremteni. Fiacskám, az a barátod ott az emelvényen csupa ostobaságot fecseg.

– Nem ostobaságok azok. Az erény szokás. Én be tudnám.

– Nem, nerci tudnád. Nem tudnád, mert nem kívánsz, és azért nem kívánsz, mert igazi vagyok, valódi, élő, húsvér nő, aki csak pótszer lenne számodra, egy fillérekért megvásárolható filmszalag pótléka. És te? Mit nyújthatnál nekem? Ostoba, elbizakodott tacskó vagy!

– Hallgass meg, kérlek.

– Isten veled! – Sofia továbbment.

Túlságosan kemény volt ehhez a fiatalemberhez. Fölöslegesen sértegette, egyszerűen vissza kellett volna utasítania az ajánlatát, mint a többi járókelő, udvariasan, legfeljebb egy kis önelégült mosollyal. Végül is jóhiszemű fiú ez, milyen jogon sértegette, sebezte meg talán legjobb énjét? Meglehet, ő jóhiszemű. De a vezetői? Bradley többször bizonygatta, hogy az Álomellenes Liga irányítói mind disznók. És ha Bradley hazudott?

A gyanú már hetek óta kínozta. Ezek a piactéri beszédek, a kiáltványok a falakon, a propagandaanyagok, az a nagy nyilvánosság előtt tett javaslat, hogy lépjenek természetes kapcsolatba a Liga aktivistáival. Lehet, hogy mindez hazugság? Nem, valami igazság csak lehet a szónokok és a többiek szavaiban, talán valóban romlott a világ, és csak pár ember látja a borzalmat.

A szigetember. Ide jutottak. Egyik oldalon a Termelők állnak, az az osztály, amely kezében tartja a hatalmat, és amelyhez mint színésznő, ő is tartozik; a másik oldalon a Fogyasztók serege, halvány, élettelen, a tétlenségtől beteg férfiak és nők, akik csak magányra és félhomályra vágynak, s mint a selyemhernyók, gubóznak saját álmaik szövevényeibe.

Sofia lombikban született. Mint mindenki. Nem ismerte az anyját. Nők milliói mentek el havonta az Életbankba, férfiak milliói érték el az orgazmust az álmok segítségével, és spermájuk a Bank tulajdonába került, ahol szigorú genetikai meggondolások szerint osztályozták. A házasság intézménye elavult. Sofia egy álom gyümölcse volt, egy ismeretlen, névtelen férfi gyermeke, aki álmában magáévá tett egy színésznőt. Negyvenen fölül minden férfi az apja lehetett, és minden negyven és nyolcvan közti nő az anyja.

Fiatalabb korában zavarta ez a gondolat; később hozzászokott. Ám az utóbbi időben ismét kínozták a kamaszkori kétségek és aggodalmak, gyönge pillanataiban úgy rohanták meg, mint keselyűk az áldozatukat, melyre oly sokáig lestek. Ki volt ez a fiatalember, aki megállította az utcán? A felsőbbrendű emberiség harcosa vagy egy tudatlan hülye?

Persze, ha azzal kezdte volna, hogy: „Felismertelek, Sofia. Felismertelek, pedig egyenruha van rajtad és fekete szemüveg.” Ha azt mondta volna: „A kedvenc színésznőm vagy, nappalaim és éjszakáim kísértete.” Vagy ha még ezt is hozzátette volna; „Meg akarok ismerkedni veled, olyannak akarlak látni, amilyen igazában vagy.”

Ehelyett kötelességről beszélt. Azt ajánlotta, hogy töltsenek együtt egy éjszakát, de csak azért, hogy a feltételezett új erkölcsiség oltárán áldozzanak. Az erény megszokás. A természetes kapcsolat beidegződése, megszokása. Nők és férfiak, szeressétek egymást, tagadjátok meg önmagatokat, és legyetek egymáséi! Minden szerelmi aktus csapás az aljas rendszerre. Egyesüljetek, egyesüljetek a valóságban, és hamarosan részetek lesz az érzések fenséges gyönyörűségében, lelketeket fényesség és öröm tölti el, testetek fölmagasztosul. És gyereketek megint az anyaméh melegében nő, növekszik majd, nem a lombikok hidegében. Erről beszélt az a kövér ember az emelvényen, nem?

Belépett egy zsúfolt üzletbe, odament a hosszú pulthoz, melyen mutatós műanyag dobozokban százával hevertek az álomfilmek. Szerette a doboztetőkre nyomott szövegeket olvasgatni, a vásárlók beszélgetéseit vagy az eladók tanácsait hallgatni, melyeket a tétovázó Fogyasztók fülébe sugdostak. Elolvasott néhány címet.

Singapore – Ázsiai-európai származású énekesnő (Milena Chunglin) megszökik a Fogyasztóval. Kalandok a kikötő alvilágában az 1950-es években. Szerelmi éjszaka a sampanon.

A csata – Egy hős tiszt személyében a Fogyasztó behatol az ellenség táborába, és a levegőbe röpíti az üzemanyagraktárt. Befejezésül véres, de győzelmes csata.

Eksztázis – Egy perzsa hercegnő .(Sofia Barlow játssza nagyszerűen) sugárhajtású gépe a Grand Canyonba zuhan. A hercegnő és a pilóta (a Fogyasztó) az éjszakát egy barlangban tölti.

Részletesebb tartalom a doboz belsejében található. Nincs az a veszély, hogy a tartalom pontos ismerete csökkenti a kívánatossági indexet. Az agyvetítő készülék működését olyan mély szellemi bénultság kíséri, hogy a mellékes dolgok teljesen feledésbe merülnek. Az első jelenet átélésénél nem tudja az ember, mi lesz a másodikban, harmadikban. Meg se lehet tanulni a szöveget, akkor se, ha a filmet hússzor látta és élvezte már az ember. A tudatos ént, az ébrenlét énjét elnyeli az a feszültségsorozat, melyet a szalag kelt a Fogyasztóban; megszűnik saját maga lenni, átveszi a film sugallta személyiséget minden mozdulatával, hanghordozásával, lelki megmozdulásával együtt.

Egy eladó közeledett hozzá szolgálatkészen. Adhat tanácsot az ajándék kiválasztásához? Sofia akkor vette észre, hogy a vásárlók tömegében ő az egyetlen nő. A férfirészlegben állt. Átment a szemben levő pulthoz, elvegyült a különböző korú asszonyok közt.

Miénk az űr – Egy űrhajó parancsnoka (a színész: Alex Morrison) beleszeret a fedélzeti orvosnőbe (a Fogyasztó), a Jupiter egyik holdjára irányítja a rakétát, aztán a kedvesével együtt visszatér. Utazás a Galaxisban.

Torfuga – Időpont: 1650. Egy délceg kalóz (Manuel Alvarez) elrabol egy udvarhölgyet (a Fogyasztó). Féltékenység, párbaj. Tenger és szerelem a tűz fényénél.

– Milyen? – kérdezte egy magas lány, akinek telt alakján szűk overall feszült.

– Elragadó – áradozott a társnője. – Rögtön vettem belőle még négy példányt.

A telt alakú lány azonban kételkedett. Lábujjhegyre állva nyújtózott át a pulton, hogy el tudja olvasni a távolabbi dobozok feliratát. Halkan mondott valamit, barátnője éppoly suttogva válaszolt. Sofia ekkor arrébb ment, elidőzött a „Klasszikusok” részlegénél, futó pillantást vetett az üzlet mélyébe, ahol férfiak és nők tolongtak az úgynevezett különleges álomfilmek körül.

Már az iskolában elmondták neki, hogy valaha az emberek tabunak tekintettek mindent, ami a szexualitásra vonatkozott. Illetlen dolog volt, ha valaki a szerelmi életről beszélt vagy írt, egyetlen nő se mesélt idegeneknek szexuális vágyairól, fantáziálgatásairól. Léteztek pornográf fotók és lapok, de legtöbbjüket tiltotta a törvény. Aki megvette, az titokban és bűntudattal, nagy zavarban vásárolta őket, még azokat is, amelyeket a cenzúra engedélyezett. A rendszer életbelépésétől kezdve azonban tökéletesen megszűnt a szexuális szemérem primitív szokása. A szemérem, ha egyáltalán létezett, csak az ötvenéveseknek készült különleges filmekben fordult elő, ahol a Fogyasztó vörös arcú, remegő lánykákat csábított el vagy erőszakolt meg. Bárki a legkisebb szégyenkezés vagy zavar nélkül kérhetett erotikus filmeket, mintha csak háborús vagy kalandfilmet vásárolt volna.

És az igazi, valódi szemérem? Hányan mernének itt meztelenre vetkőzni a buja filmek vásárlói közül? Ki ne borzad na el, ha rá akarnának kényszeríteni egy természetes viszonyt? Vajon az Álomellenes Liga aktivistái, akik olyan fesztelenül teszik meg ajánlataikat, ugyanilyen fesztelenül viselkednének-e, ha sor kerülne arra, amit ők maguk is terhes kötelességnek tekintenek? Az igazság az, hogy majdnem egy évszázada szűzi életet élnek a férfiak és a nők is. Mindig csak a magány, a gondosan adagolt félhomály az otthon szűk falai közt meg egy karosszék a beépített agyvetítő készülékkel. Nem kíván mást az emberiség. Az álom annyira vonzza őket, hogy kihunyt bennük a vágy a kényelmes lakás, a jó ruhák, a helikopterek, a kényelmi eszközök után. Minek törjék magukat a valóságos tárgyak után, amikor egy álomfilmmel egy órára fillérekért hercegek, csodás nők közelében élhetnek, s körülöttük szolgák és tisztelők és csodálók serege?

Nyolcmilliárd emberi lény vegetál nyomorult bérkaszárnyákban, egymástól elszigetelt szűk lakásokban, vitamintablettákon és szójababliszten. És semmi szükségét sem érzik valódi eledeleknek. Miután a piac csődöt mondott, a tőkés csoportosulások fölhagytak a fogyasztási javakat termelő iparral, és tőkéiket álomfilmek gyártásába fektették, mert ez lett az egyetlen valóban keresett árucikk.

Sofia fölnézett a kivilágított táblára, és undorodott magától. A számok világosan beszéltek, az eladási index remek eredményt mutatott. Ő volt a legdivatosabb színésznő! Az 6 álomfilmjei a legkeresettebbek. Kiment, lehajtott fejjel, lassú léptekkel indult haza, rosszkedvű volt. Nem tudta, hogyan vélekedjen a körülötte sodródó férfiakról, akik nem ismerték föl. A rabszolgái voltak vagy inkább az urai?

A videotelefon megszólalt: fénycsík az éjszaka bársonyfekete mélységében, hosszú harangzúgás az álmos-ólmos hajnalba merült katedrálisok tornyából. Sofia kinyújtotta a kezét a gomb után.

Vörös kígyó cikázott át a képernyőn, kicsit elidőzött, mintha szét akarna pattanni, aztán eltűnt, helyét Bradley arca foglalta el.

– Mi van? – kérdezte Sofia álomittasan. – Hány óra, az istenért! – Dél van! Kelj föl, lányom, San Franciscóba kell menned.

– San Franciscóba? Megőrültél?

– Van egy koprodukciós szerződésünk a Norfolkkal, Sofia. Jövő hétfőn kellett volna menned, de az idő sürget. Azonnal szükségük van rád.

– De hát még ágyban vagyok, rettenetesen álmos vagyok. Holnap elindulok, Bradley. – Öltözz – utasította szárazon a Producer. – Norfolkék gépe a nyugati reptéren vár. Siess!

Nagyot fújt. Ez a különmunka nem szerepelt tervei közt; szívesebben töltötte volna pihenéssel a napot, de még csukott szemmel kimászott az ágyból, ernyedt, tétova mozdulatokkal levetkőzött a fürdőszobában. A jeges zuhany beléhasító sugarától megborzongott. Szárazra törülközött, gyorsan felöltözött, és majdnem futva elindult.

Ismerte Norfolkék munkamódszereit. Még szőrözőbbek, mint Bradley, a legjobb jelenetekben is készek hibát találni.

A helikopter-taxi nyolc perc alatt a reptér bejáratához vitte. Kiment a magángépek kifutópályájára, és körülnézett. A pilóta nyomban fölbukkant a melléképületből, és ruganyos léptekkel elébe jött.

– Sofia Barlow?

Magas volt, haja világosszőke, bőre bronzbarna, arca mintha megégett volna.

– Marko Glikorics vagyok, a Norfolk cégtől.

Sofia egy szót se szólt. A pilóta egy pillantásra se méltatta, antracitszürke szeme mereven tapadt a repülőtér egyik pontosan meg nem határozható pontjára. Átvette Sofia csomagját, és jó nagy léptekkel elindult a központi kifutópálya felé, ahol a Norfolk cég gépe állt útra készen. Sofia csak nehezen tudta követni.

– Hé! – mondta megcsökönyösödve, mint egy szamár. – Mi vagyok én, versenyfutó? Nem mehetnénk kicsit lassabban?

– Már így is elkéstünk – válaszolta a pilóta kimérten, és ment tovább, hátra se fordult. Három óra múlva San Franciscóban kell lennünk.

Sofia lihegett, mire a repülőgép alá értek.

– Ha nem kellemetlen neked, akkor előreülök.

A pilóta vállat vont. Segítette beszállni, aztán odaült a kormányhoz, és várta az ellenőrző toronyból az indítójelet.

A nő kíváncsian körülnézett, kicsit megilletődött a számlapoktól meg a műszertábla gombjaitól A pilóta türelmetlenségében fütyörészett; Sofia az üléstáskában kotorászott, kihúzott egy csomó képeslapot, pár hetesek voltak, de akadt köztük tavalyi, gyűrött példány is. Egy katalógus is volt a lapok közé hajtva, mely fölsorolta Sofia valamennyi filmjét, melyben főszerepet játszott.

– Tiéd ez a holmi?

A pilóta nem felelt. Mereven maga elé bámult. A felszállást olyan simán hajtotta végre, hogy Sofia semmit se vett észre; amikor kinézett az ablakon, alig bírta visszafojtani csodálkozását – háztenger terült el alattuk, s a táj szürke kagylóhéja, mint pillás szegélyű szemhéj, nyílt szét.

– A tiéd? – erősködött Sofia.

A pilóta feléje fordította fejét. Alig észrevehető mozdulat, gyors pillantás. Aztán újra megdermedt, s a foga közt válaszolta csak:

– Igen.

Sofia igyekezett palástolni örömét, mely mindig elfogta, ha látta, hogy elismerik báját. – Mit mondtál, hogy hívnak?

– Glikorics – dünnyögte a pilóta. – Marko Glikorics. – Orosz vagy?

– Jugoszláv.

Elnézte egy ideig. Keskeny, előreugró száj, egyenes, kemény arcél. Marko olyan volt, mintha sziklából metszették volna ki, néma és rendíthetetlen. Sofia türelmetlenkedett. – Kérdezhetek tőled valamit?

– Kérdezz.

– Az előbb. a repülőtéren. Amikor elém jöttél, megkérdezted; „Sofia Barlow?” Miért kérdezted? Ismersz, nem? Ezek a képeslapok meg a katalógus. Feltételezem, hogy a csodálóm vagy. Mért tettél úgy, mintha nem ismernél?

– Csakugyan nem ismertelek meg. Más az, személyesen látni. Persze aztán megismertelek, mert tudtam, hogy bármelyik percben megjelenhetsz a repülőtér kapujában. De tömegben nem ismertelek volna meg. Elmentem volna melletted.

Sofia rágyújtott. Talán igaza van a pilótának, tömegben, még ha nem lenne rajta a fekete szemüveg, akkor se ismerné föl senki. Mégis haragudott erre az emberre itt mellette. Újra megpróbált beszédbe elegyedni vele. Marko megközelíthetetlen, bizalmatlan vadembernek látszott.

– Mért nem kapcsolod be a robotpilótát? – kérdezte Sofia. – Unatkozom, Marko. A pilóta szenvtelenül kormányzott. Pislogott kettőt-hármat, előrenyújtotta állát. Sofia megfogta a karját.

– Marko! Hallgass rám, kapcsold be az automatát, és szívjunk el egy cigarettát. – Jobban szeretek magam vezetni.

– Hülye!

Újabb cigarettára gyújtott, aztán egy harmadikra, az előző csikkjén; idegesen lapozgatta-gyűrögette a képeslapokat. Dúdolni kezdett, lábával a fülke gumipadlóját rugdosta, nagyokat lélegzett, úgy tett, mintha rosszul lenne. Marko repülős overallja zsebébe nyúlt, és adott neki egy pasztillát. Sofia elsápadt a dühtől.

– Hülye! Nem maradok itt tovább, hátramegyek!

A pilótafülke mögött nyílt a barátságos kis utastér: dívány, lecsapható ágy, kisasztal, bárszekrény. Sofia töltött magának. Egy jó pohár brandyt ivott ki nagy kortyokban. Aztán rögtön még egyet, a tárgyak körvonalai kezdtek hívogató, kékes ködben remegni. Lefeküdt a díványra, s úgy gondolt Markóra, mint az egyik hülye Fogyasztóra a sok közül. Alig várta, hogy San Franciscóba érjen, megcsinálja a filmet, és mehessen vissza New Yorkba.

Most már nehezen nyelte a brandyt. Amikor visszatette a poharat a kisasztalra, egy pillanatra megszédült. Nekiesett a dívány oldalának. Űrt érzett maga körül, mint amikor hirtelen indul meg a felvonó. Látta, hogy a pohár lecsúszik az asztalról, a földre pottyan. Aztán fájdalmat érzett a vállában, egy ütést a homlokán, vörös meg kék ködkarikák úszkáltak a szeme előtt, őrült motorzúgás hallatszott.

– Marko! – kiabálta és fölemelkedett.

A pilótafülkébe nyíló ajtót mintha beszögezték volna. Sokáig nyomogatta a kilincset, mígnem nagy nehezen, ingadozva belökte az ajtót. Üresség a mellében, pillanatnyi imbolygás, a súlytalanság elképesztő érzése. Meglátta Marko vállát, a botkormányt szorongató kezét meg a felhőket, amint álomszerű ködben rohannak feléje.

Marko most mondott valamit. Kiabált, de nem értette, mit. Nekiesett a háttámlának, fogát összeszorította, várta az ütést. A repülőgép orsóban zuhant lefelé.

Amikor kinyitotta a szemét, fehér felhőt látott az égen. Keselyű körözött a magasban. A hátán feküdt, valami hűvös, nedves dolog szorította a homlokát. Fölemelte a karját, megérintette az arcát, a homlokát, s levette a vizes zsebkendőt, aztán oldalára fordult. Marko a repülőgép roncsai mellett állt. A háttérben óriási vörös sziklafal magasodott.

– Hogyan történt? – kérdezte elhaló hangon, A pilóta széttárta a karját.

– Nem tudom – mondta fejét rázva –, nem tudok rájönni. A gép egyszer csak nem engedelmeskedett a kormánynak, elvesztette magasságát, és orsóban zuhanni kezdett. Csodálatosképpen visszanyertem uralmamat a gép fölött, de már késő volt. Nézd, mekkorát csúsztunk, mielőtt a sziklának ütköztünk!

Sofia magához tért, összezúzott vállát dörzsölgette.

– És most? Van valami elképzelésed arról, hová kerültünk? Marko lesütötte a szemét.

– Ez a Grand Canyon – mondta. – Egy oldalági völgytorokban vagyunk, ez a legelszigeteltebb, legjárhatatlanabb részek egyike, de a Bright Angel Trail nem lehet messze. Sofia tágra nyitotta a szemét.

– A Grand Canyon?. A Grand Canyon! – ismételte meg pár pillanat múlva újra. Elnevette magát. – Ez aztán szép história! Hihetetlen!

– Mi hihetetlen?

– Ne add az ostobát, Marko. A motorhiba, a kényszerleszállás a Grand Canyonban. Éppen, mint a tavalyi filmemben. Eksztázis volt a címe, nem emlékszel? – Valami gyanú cikázott át az agyán: – Mondd csak, nem szándékosan csináltad? Igen, igen, feltűnően sok részlet egyezik. Te valóban pilóta vagy, én ugyan nem vagyok perzsa hercegnő, de Sofia Barlow, az vagyok. Egyedül akartál maradni, mint a filmben.

Marko méltatlankodva húzta ki magát. Hátat fordított, odament a repülőgéphez, és az elgörbült lemezeket félrehajtogatva, nagy nehezen bemászott. Egy csomó holmit hozott ki, két takarót, a műanyag víztartályt, a szintetikus ételekkel teli dobozt, az elemlámpát. A megtépázott kabinból egyik kezében az üveg brandyval, a másikban egy nehéz készülékkel jött ki.

– Menjünk – mondta. – Végy magadhoz annyi holmit, amennyit csak bírsz. Sofia elképedve nézte.

– Hová megyünk?

– Nem szeretnék itt pusztulni a sziklák közt. El kell jutnunk a főkanyonba. Phantom Ranch legfeljebb ötven mérföldre van, de mindig akad hülye turista, aki elbarangol nyugat felé, mert fényképezni akar.

– Megpróbálkoztál már a rádióval?

– A rádió eltört. Mozogj már! Fogd a legszükségesebbeket, és induljunk.

Gyorsan ment, hosszú, ruganyos léptekkel. A brandys üveget a combja magasságában elhelyezett zsebbe dugta; a takaróba csavar elemekkel meg a súlyos fémdobozzal a hátán, kissé meggörnyedve járt. Sofia szökdécselve követte az ennivalóval és a víztartállyal.

Fél óra múlva megálltak. Sofia kifulladt, tekintete könyörgött. Marko maga elé bámult, a nő csak akadályt jelentett neki, a szokásos koloncot, melytől nem lehet egykönnyen megszabadulni.

– Nagyon gyorsan mész, Marko. A férfi vészterhesen nézett rá.

– Menjünk – mondta. – Pár ára múlva teljesen besötétedik.

Amikor a főkanyonhoz értek, már alig láttak. Marko egy pontra mutatott a vörösbarna, égett papírra emlékeztető sziklafalon.

– A barlang – mondta ábrándozva.

– A barlang – ismételte utána Sofia. – Mint a filmben. Marko, minden olyan, mint a filmben.

A pilóta segített neki fölmászni a lejtőn. A csomagot a sziklába vezető fekete tölcsér küszöbére tette. Sofia nézte, amint felkúszik a homokszirten, száraz ágakat tördel, hatalmas rőzsekötegeket csinál, és lehozza őket a barlang bejáratához.

– Nemsokára hideg lesz – mondta. – Tüzet kell gyújtanunk.

Meggyújtotta a zseblámpát, és megvizsgálta a barlangot; egy tizenöt méter hosszú folyosó, mely a felénél derékszögben meghajlik. A kanyarban letette a rőzsét, s vad örömmel meggyújtotta. Csöndben ettek, körülöttük fények és árnyékok táncoltak egy hatalmas, repdeső denevérszárny alatt.

– Kibontottam a csomagot – kezdte Sofia –, amíg rőzsét gyűjtöttél. Láttam, mi van benne. Egy vetítőkészülék. Minek kellett magaddal hoznod?

– Százhúszba került– mondta Marko. – Te színésznő vagy, neked ez nevetséges összeg. De nekem három hónapig kell érte dolgoznom, világos?

Fogta a fémdobozt és a szalagtárat.

– Mi az? – kérdezte Sofia csodálkozva.

– Most mit csinálsz?

– Bemegyek a barlang mélyébe. Jogom van az egyedüllétre, nem? – De, de minek ehhez a vetítő? Mit csinálsz vele?

Marko nagyot lélegzett. Nem ellenkezett, mikor Sofia elvette és kinyitotta a szalagtárat. Szenvtelenül hagyta, hogy a nő kényelmesen végignézze, elolvassa a címeket.

– Hiszen ezek az én filmjeim, Marko! Istenem, mind itt vannak. Kék egek, Csábítás, Ceyloni kaland. Egy matrica is van, az Eksztázisé. Ez a kedvenc álomfilmed, ugye? Marko nem válaszolt, csak lesütötte a szemét. Sofia becsukta a dobozt. Ilyen luxusmatricát kevés ember engedhet meg magának. A közönséges álomfilmet egyszer lehet csak megnézni, aztán el kell dobni, mert a vetítő jelfogói elvesztik mágnesességüket. A matrica viszont örök darab, gyakorlatilag elnyűhetetlen.

– Mikor vetted?

A férfi bosszúsan vállat vont.

– Hagyj békén – mondta. – Kellemetlen ez a kíváncsiskodásod. Mit akarsz megtudni tőlem? Milliószámra adják el filmjeidet, a Fogyasztók millióinak. Én egy vagyok a sok közül. Megvettem az Eksztázis matricáját. Na és aztán? Ez a film nagyon tetszett. Én.

– Folytasd – unszolta Sofia, és megfogta a karját.

– Mindennap megnézem. – A pilóta hangja keserű lett. – És most menj arrébb, próbálj aludni, mert holnap, amint virrad, el kell indulnunk. Én beljebb megyek a barlangban.

– A vetítővel?

– Igen. Az istenért! Mi közöd hozzá? Nyugodtan akarom élvezni a filmet.

Hirtelen csalódottság fogta el Sofiát, mintha minden életöröm elhagyta volna. „Lehetetlen – gondolta –, mi van velem? Végül is mit akarok ettől a férfitól, akinek ezer oka van, hogy rám se nézzen? Úgy érzem, hogy meg kell bántanom, sértegetnem kell, pofon kell vágnom.” De arra a képre, hogy Marko átöleli, minden gátlása megszűnt, a kép teljesen betöltötte agyát.

– De hát itt vagyok én! – Magát is meglepte, amit mondott. Marko hirtelen megfordult.

– Tessék?

– Azt mondtam, Marko, hogy most itt vagyok, ma éjjel nincs szükséged azokra a szalagokra.

– Nincs szükségem?

– Nincs. Magadévá tehetsz, mint az álmokban, sőt még...

– Az nem ugyanaz – mondta. – Aztán meg ne nevettesd ki magad ezekkel az álomellenes szövegekkel. Tréfálkozó kedvedben vagy?

– Mondom, hogy a magadévá tehetsz.

– Én meg azt mondom, hogy az nem ugyanaz.

– Marko! – könyörgött a színésznő. – Szükséged van rám, mindennap lejátszod azt a matricát, azokat az álmokat, ezzel a barlanggal álmodsz, a tűzzel, a csókjaimmal, a testemmel, melyet most felajánlok neked. Minden olyan, mint a filmben, átkozott hülye! Mire vársz, mért nem teszel magadévá? Mindent megteszek neked, amit csak akarsz, igazán mindent. .

Marko egy pillanatig habozott. Aztán megrázta a fejét, és elindult a barlang mélyébe. – Marko! – hívta kétségbeesetten. – Sofia Barlow vagyok! Sofia Barlow, érted? Lehúzta az overall cipzárját. Hagyta, hogy lecsússzon válláról, aztán dühösen levette egészen a ruhát, és a földhöz vágta.

– Ide nézz! – kiáltotta. Miközben a férfi megfordult, a mellét is lecsupaszította.

Égett a tűz, vörös és zöld lángnyelvek táncoltak hol erősebben, hol lágyabban, az igazi vadon átható illata töltötte meg a barlangot. Látta, hogy a férfi ökölbe szorítja a kezét, ajka hosszan, szenvedőn megremeg.

Marko még egy pillanatig habozott, aztán bevágta a tűzbe a szalagokat, és odaszaladt hozzá.

Először a kék fény, aztán a vörös. Majd újra a kék. Amikor a szalag a végére ért, a kapcsoló automatikusan leállította. Sofia levette a vetítősisakot. Homloka megizzadt, szíve kínosan verdesett, minden tagja remegett. Különösen a keze. Nem tudta mozdulatlanul tartani.

Életében soha nem élt még át ennyire „álmot”, soha álomfilm nem ragadta még ennyire magával. Azonnal meg kell köszönnie Bradleynek. Fölhívta videofonon. A producer láttán azonban elakadt a szava, csak dadogni tudott a meghatottságtól. A végén el is sírta magát.

Bradley türelmesen várt.

– Apró ajándék, Sofia. Semmiség. Amikor egy színész pályája csúcsára ér, egészen más elismerésre is joga van. És te meg fogod kapni, Sofia. Mindent meg fogsz kapni, amit megérdemelsz. Mert a rendszer tökéletes. És visszafordíthatatlan.

– Igen, Bradley. Én.

– Majd elmúlik, Sofia. Minden színésznővel megesik előbb-utóbb. Az utolsó akadály, amelyen túl kell jutnia, a hiúság; neked is az járt a fejedben, hogy egy férfi jobban szerethet téged, mint az álmot; a legveszélyesebb eretnekségbe estél, de mi résen voltunk, és segítségedre siettünk. Egy ajándékkal. Ez a matrica átsegít majd a krízisen.

– Igen, Bradley. Köszönöm a műszakiaknak, a rendezőnek, mindenkinek köszönöm, aki részt vett ennek az álomfilmnek a megvalósításában. Különösen a színésznek, aki a pilóta szerepét játszotta.

– Új ember, legény a talpán.

– Köszönöm neki. Csodálatos pillanatokat éltem át. És neked is köszönet, Bradley. Képzelem, mennyi időt és pénzt öltél ebbe a filmbe. Tökéletes. Gyűjteményem legbecsesebb darabja lesz.

– Ostobaság, Sofia. Az uralkodd osztályhoz tartozol. Megengedheted magadnak a méretre készült, privát álomfilmeket. Mindig segítünk egymásnak, nem? Egy dolgot mégis tarts észben.

– Mit, Bradley?

– Ezt a matricát. Mert nemcsak ajándék, hanem figyelmeztetés is. – Rendben van, Bradley. Azt hiszem, értelek.

– Ne felejtsd el. Semmi se múlhatja fölül az álmot. És csak álmodban hiheted az ellenkezőjét. Bizonyos vagyok benne, hogy ha öt-hatszor megnézed, rájössz, mire tanít, és akkor eldobhatod ezt a matricát is.

Könnyek közt intett igent.

– Holnap találkozunk a próbateremben.

– Igen, a próbateremben. Jó éjszakát, Bradley.

– Jó éjszakát, Sofia.

Székely Éva fordítása

J. A. Deutsch

MÖBIUS-METRÓ

A metró bonyolult, szellemes hálózata a Park Street-i csúcspontból ágazott szét. Kitérővágány kötötte össze a Lechmere-vonalat az Ashmont-vonallal – erre közlekedtek délnek a szerelvények –, az északra tartó vonalakat pedig a Forest Hill-i vonallal. Harvard és Brooklyn alagúttal kapcsolódott, ez a Kenmore-Alsó állomáson haladt át, csúcsforgalmi időben pedig minden második szerelvényt átirányítottak a Kenmore-szárnyvonalon, vissza Eglestonba. A Kenmore-szárnyvonal Fields Cornernél lépett be a Maverick-alagútba. Két lépcsőben harminc méternyit emelkedett a pálya Copley-Felső és a Scollay tér között; azután megint lefelé tartott, és Boylstonnál belefutott a Cambridge-i vonalba. Az új boylstoni hurok négy szinten hét fővonalat kötött össze. Mint tudjuk, március 3-án helyezték üzembe. Ezután már az egész metrórendszerben bármelyik szerelvény bármely állomásról bármely más állomásra eljuthatott.

Hétköznaponként kétszázhuszonkét vonat közlekedett a teljes hálózatban, mintegy másfél millió utassal. Március 4-én a 86-os számú, Cambridge-dorchester-i szerelvény eltűnt. Kezdetben senki sem hiányolta. Az esti csúcsforgalomban valamivel nagyobb volt a zsúfoltság ezen a vonalon a szokásosnál. De hát ugye, a tömeg, az tömeg! A forgalomirányító táblán a Forest Hill-i remízben este fél nyolc körül keresték ugyan a 86-ost, de csak három nap múlva derült ki, hogy azóta sincs meg. A Milk Street-i kereszteződés forgalomirányítója átszólt a harvardi ellenőrző központba, és az esti hokimeccs után kért egy mentesítő vonatot. A harvardi központ továbbította a hívást a remízbe. A diszpécser erre kiküldte a 87-es szerelvényt, ami este tízig rendesen közlekedett. De a diszpécser sem vette észre, hogy a 86-os hiányzik.

A másnap reggeli csúcsforgalom tetőpontján Jack O'Brien a Park Street-i ellenőrző központból felhívta Warren Sweeneyt a Forest Hill-i remízben, és utasította, hogy küldjön még egy szerelvényt a Cambridge-vonalra. Sweeneynek nem volt nélkülözhető vonata, áttanulmányozta hát a forgalomirányító táblát, hol talál fölösleges szerelvényt és személyzetet. Csak akkor vette észre, hogy előző este Gallagher nem jelentkezett, amikor letette a szolgálatot. Kitette a névtábláját, és hagyott neki egy cédulát. Gallaghernek aznap tízkor kellett ismét szolgálatba lépnie. Sweeney fél tizenegykor lement a táblához, de Gallagher névjegye meg az ő cédulája érintetlenül ott volt. Mérgesen átszólt az ellenőrnek, és megkérdezte, késett-e Gallagher. Az ellenőr azt válaszolta, hogy aznap még nem is látta Gallaghert. Akkor – tudakolta Sweeney –, ki vezeti a 86-os szerelvényt? Néhány perc múlva felfedezte, hogy Dorkin névjegye is kint van még, holott aznap Dorkin szabadnapos. De csak fél tizenkettőkor jött rá, hogy a szerelvény mindenestül eltűnt.

Sweeney a következő másfél órában a telefonhoz ragadt. Sorra faggatta az egész metróhálózat valamennyi diszpécserét, ellenőrét, irányítóját. Fél kettőkor, ebéd után újra kezdte a nyomozást. Háromnegyed ötkor, mielőtt lelépett volna, némileg méltatlankodva jelentette a dolgot a Központi Forgalomirányítónak. Kis híján éjfélig csengtek-bongtak a telefonok valamennyi alagútban, irodában, míg végül a hír elérkezett a vezérigazgató lakására. Hatodikán délelőtt a főkapcsolótábla ügyeletes mérnökének eszébe jutott, hogy az eltűnt vonatnak valami köze lehet a reggeli újságok híreiben szereplő töméntelen eltűnt személyhez. Leadta a sztorit a távirati irodának, és ebédidőben már három lap rendkívüli kiadása volt kint az utcán.

Kelvin Whyte, a metró vezérigazgatója a délután java részét a rendőrséggel töltötte. Kiszálltak Gallagher otthonába, azután Dorkinhoz. Sem a metróvezető, sem a kalauz nem volt otthon 4-én reggel óta. Estefelé már tisztában volt vele a rendőrség, hogy jó háromszázötven bostoni lakos tűnt el a vonattal együtt. Zúgott a hálózat, és Whyte kis híján szívrohamot kapott. De a szerelvény nem volt sehol.

Roger Tupelo, a Harvard Egyetem matematikaprofesszora 6-án este lépett a színre. Telefonon sikerült végre elérnie Whyte-ot a lakásán, és közölte, hogy van valami elgondolása az eltűnt vonattal kapcsolatban. Azután taxin kiment Whyte newtoni házába, és megkezdődött hosszú tárgyalássorozatuk a 86-os szerelvényről.

Whyte értelmes ember volt, jó szervező és volt fantáziája is. – De vesszek meg, ha értem, miről beszél! – tört ki végül. Tupelót nem lehetett kihozni a sodrából.

– Ezt bárki nehezen értené, Mr. Whyte – mondta. – Értem, hogy önt zavarba ejti a dolog. Pedig ez az egyetlen magyarázat. A vonat eltűnt, és eltűntek az utasai is. A metróhálózat azonban zárt rendszer. A vonatok nem párolognak el. Következésképpen a 86-os most is ott van a rendszerben.

Whyte megint felemelte hangját:

– Márpedig én mondom önnek, dr. Tupelo, a vonat nincs a rendszerben! Egyszerűen nincs! Egy hétkocsis szerelvényt, amely négyszáz utast szállít, nem lehet nem észrevenni. Az egész rendszert átfésültük. Azt hiszi talán, hogy el akarom rejteni a vonatot?

– Dehogyis. Kérem, figyeljen kicsit, gondolkozzunk ésszerűen. Tudjuk, hogy 4-én reggel 8.40-kor a szerelvény útban volt Cambridge felé. Az eltűnt személyek közül legalább húszan valószínűleg néhány perccel azelőtt szálltak fel a vonatra a Washington állomáson, további negyvenen Park Street-Alsónál. Néhányan mindkét állomáson kiszálltak. És ez az utolsó adatunk. Akik Kendaltra, a központba, Harvardra tartottak – egy sem ért oda. A vonat nem érkezett meg Cambridge-be.

– Tudom, dr. Tupelo – mondta acsarogva Whyte. – A folyó alatti alagútban a vonat hajóvá változott. Kiúszott az alagútból, és elvitorlázott Afrikába.

– Nem, Mr. Whyte. Most próbálom elmagyarázni. A vonat belefutott egy csomópontba. – Egy csomópontba! – Whyte robbant. – Mi az a csomópont? A hálózatban nincs semmiféle akadály. A vágányokon nincs semmi más, csak a vonatok! Nálunk nem hevernek csak úgy szanaszét a csomópontok!.

– Még most sem érti. A csomópont nem akadály. A csomópont: szinguláris hely. Egy magasabb rendszer origója. Tupelo magyarázata nemigen világította meg Kelvin Whyte szemében a rejtélyt. De hajnali két órára a vezérigazgató kegyesen engedélyezte Tupelónak, hogy szemügyre vegye az egész hálózat tervrajzát. A professzor hajnalig tanulmányozta a rajzokat. Ivott egy kávét, bekapott valamit, azután visszament Whyte irodájába.

A vezérigazgató épp telefonált. A beszélgetés tárgya a Dorchester-Cambridge alagút Charles folyó alatti átvezető szakaszának tüzetesebb vizsgálata volt. Amikor befejezte a beszélgetést, Whyte lecsapta a kagylót, és dühösen meredt Tupelóra. A matematikus szólalt meg először:

– Azt hiszem, az új hurok volt az oka.

Whyte megmarkolta íróasztala szélét, és némán jártatta végig eszét a szótárán, míg udvarias szavakra lelt.

– Dr. Tupelo – szólalt meg végül –, egész éjjel fent voltam, és az ön elméletén törtem a fejemet. Egyáltalán nem értem. Nem tudom, mi köze ehhez a boylstoni huroknak.

– Emlékszik, mit mondtam az este a hálózatok konvexitásáról? – kérdezte csöndesen Tupelo. – Emlékszik a Möbius-szalagra... az egy felületű, egyélű síkra[4]? És erre emlékszik?...

Kivett a zsebéből egy kis Klein-palackot, és az íróasztalra tette.

Whyte hátradőlt székében, és szótlanul bámult a matematikusra. Arcán gyors egymásutánban háromféle érzelem tükröződött: harag, zavar és végső kétségbeesés. Tupelo folytatta

– Mr. Whyte, a metrórendszer szédületesen komplex topológiai hálózat. Komplex volt már azelőtt is, hogy beállították a boylstoni hurkot, és a konvexitása igen magas rendű. Ennek a huroknak a beiktatásával azonban a hálózat tökéletesen egyedülálló. Én nem értem teljesen, de a helyzet valószínűleg a következő: a hurok a teljes rendszer konvexitását annyira magasrendűvé fokozta, hogy én már ki sem tudom számítani. Gyanítom, hogy a konvexitása végtelen.

A vezérigazgató kábultan hallgatott. Szeme valósággal rátapadt a kis Klein-palackra. – A Möbius-szalag – magyarázta Tupelo – szokatlan tulajdonságokkal rendelkezik, mert van egy szinguláris helye. A Klein-palack, amelynek két szinguláris helye van, önmagában foglaltatik. A topológusok ismernek olyan felületeket, amelyeknek ezer szinguláris helyük van, és ezeknek a tulajdonságaihoz képest mind a Möbius-szalag, mind a Klein-palack egyszerűnek látszik. Am egy végtelen konvexitású hálózatnak szükségképpen végtelen számú szinguláris helye van. El tudja tehát képzelni, milyen sajátságai lehetnek ennek a rendszernek?

Hosszú csend következett. Azután megint Tupelo szólalt meg:

– Én sem tudom elképzelni. Az igazat megvallva, a boylstoni hurokkal rendelkező rendszer szerkezete meghaladja a felfogóképességemet. Csak találgatásra hagyatkozhatom. Whyte felemelte tekintetét az íróasztalról, méghozzá épp egy olyan pillanatban, amikor szívében a harag volt az uralkodó érzés.

– És maga még matematikusnak nevezi magát, Tupelo professzor?!

Tupelo majdnem elnevette magát. A helyzet kimondhatatlanul komikus volt. Kényszeredetten elmosolyodott, úgy mondta:

– Én nem vagyok topológus, Mr. Whyte. Ezen a téren magam is laikus vagyok – alig értek többet hozzá, mint ön. A matematika hatalmas vadászterület. Én történetesen algebrista vagyok.

A nyílt beszéd hallatán Whyte némileg fölengedett.

– Nos – szólalt meg végül –, ha ön sem ért hozzá, akkor talán egy topológussal kellene értekeznünk. Van ilyen Bostonban?

Novellánk írójának ez a különös tulajdonságú szalag adta az alapötletet. A Möbius-szalaghoz hasonló térben haladó metro – ha volna ilyen! – valóban eltűnhetne a szemünk elől, utasainak jobb és bal oldala felcserélődne.

– Igen is és nem is – felelte Tupelo. – A világ legjobb topológusa pillanatnyilag bostoni egyetemen van. Whyte a telefon után nyúlt.

– Hogy hívják? – kérdezte. – Felhívom.

– Merrit Turnbull. De nem találja meg. Három napja keresem.

– Nincs a városban? – kérdezte Whyte. – Érte küldünk. rendkívüli szükségállapot – Nem tudom. Turnbull professzor agglegény. Egyedül él, a klubjában lakik. 4-én reggel óta nem látták.

Whyte azonnal kapcsolt.

– A vonaton utazott? – kérdezte feszülten.

– Nem tudom – felelt a matematikus. – Ön mit gondol?

Hosszú csönd. Whyte tekintete Tupelo meg az íróasztalon álló üvegtárgy között repdesett.

– Nem értem – jelentette ki végül. – Felkutattuk a metróhálózat minden négyzetmilliméterét. A szerelvénynek egyszerűen nem volt hol kikerülnie a rendszerből.

– Nem is került ki. Most is a rendszerben van – mondta Tupelo.

– Hol?

Tupelo vállat vont.

– A vonat számára valójában nincs „hol”. Az egész hálózatban nincs valóságos „hollét”. Minden pontja kettős értékű, vagy annál is több.

– Hogy találhatjuk meg?

– Azt hiszem, sehogy – mondta Tupelo.

Megint hosszú hallgatás következett, amit végül Whyte hangos kiáltása tört meg. Hirtelen felállt, és a szoba túlsó sarkába hajította a Klein-palackot.

– Maga megőrült, professzor! – ordította. – Ma éjfél és holnap reggel hat óra között valamennyi szerelvényt kihozzuk az alagutakból. Leküldök háromszáz embert, átfésülik a teljes vágányhálózatot – lépésről lépésre mind a száznyolcvanhárom mérföldet. Megtaláljuk a szerelvényt! Most pedig elnézést, dolgom van. – És vadul bámult Tupelóra.

Tupelo kiment a vezérigazgatós irodából. Fáradt volt, tökéletesen kimerült. Gépiesen ment végig a Washington Streeten, az Essex-állomás felé. A lépcsőn lefelé menet félúton hirtelen megtorpant, és lassan körülnézett. Azután megint felment az utcára, és taxit hívott. Otthon megivott egy dupla adag whiskyt, és belezuhant az ágyba.

Délután 3.30-kor megtartotta „Tér– és gyűrűalgebra” című előadását az egyetemen. A Bíbor-bárban bekapott valamit vacsorára, azután hazament, és újra nekilátott a rendszer elemzésének. Végső eredményre nem jutott, csak egy-két figyelemre méltó következtetésre. Tizenegykor felhívta Whyte-ot a Központi Forgalomirányítóban.

– Gondolom, talán szükségük lesz rám ma éjjel a vizsgálatnál – mondta. – Lemehetek? A vezérigazgató nem épp a legudvariasabban fogadta Tupelo ajánlkozását. Utalt rá, hogy a Társaság maga is megoldja apró-cseprő problémáit, semmi szükség kelekótya professzorok segítségére, akik szerint teljes metrószerelvények egyszerűen átszöknek a negyedik dimenzióba. Tupelo tudomásul vette a barátságtalan választ, és lefeküdt. Hajnali négy óra tájban felcsöngette a telefon. Kelvin Whyte hívta, méghozzá ugyancsak alázatosan.

– Talán kissé elhamarkodtam a dolgot az este, professzor – hebegett Whyte. – Végül úgy gondolom, mégiscsak segíthetne nekünk. Le tudna jönni a Milk Street-i állomásra? Tupelo nyomban ráállt. Meglepetésére egyáltalán nem érzett semmiféle örömöt. Taxit hívott, és fél óra sem telt bele, ott volt a megbeszélt helyen. Az első lépcsősor alján, az állomás felső szintjén észrevette, hogy az alagút fényesen ki van világítva, mint amikor a metró rendesen közlekedik. A peron azonban néptelen volt, csak a túlsó végén dugta össze fejét hét férfi. Ahogy Tupelo közeledett feléjük, meglátta, hogy a hétből kettő rendőr. A peron mellett a síneken egy egykocsis vonat állt. Elülső ajtaja nyitva, a kocsi fényesen kivilágítva, de utasa egy sem. Whyte meghallotta a matematikus lépteit, és zavartan üdvözölte.

– Köszönöm, hogy idefáradt, professzor – mondta, miközben kezet nyújtott. – Uraim, bemutatom dr. Roger Tupelót, a Harvard Egyetem professzorát. Professzor úr, bemutatom az urakat: Mr. Kennedy, a Társaság főmérnöke, Mr. Wilson, a polgármester úr megbízottja, Gannot doktor úr az Irgalmasok Kórházából. – A kocsivezető meg a rendőrök bemutatásával már nem vesződött Whyte.

– Örvendek – bólintott Tupelo. – Van valami eredmény, Mr. Whyte?

A vezérigazgató zavart pillantásokat váltott a többiekkel, – Nos. igen, dr. Tupelo válaszolt nagysokára. – Valami eredmény van, azt hiszem.

– Látták a vonatot?

– Igen – mondta Whyte. – Illetve jóformán látták. Annyit mindenesetre tudunk, hogy itt van valahol az alagútban. – A többi hat rábólintott.

Tupelót egyáltalán nem lepte meg, hogy a vonat ott van. Végtére a rendszer zárt. – Lenne szíves elmondani, mi történt? – kérdezte.

– Vörös jelzést kaptam – mondta a kocsivezető. – Épp, mikor kifutottunk a Copley-csomópontról.

– A sínekről eltávolítottuk valamennyi szerelvényt – magyarázta Whyte –, csak ez az egyetlen kocsi maradt bent. Valamennyien rajta voltunk, végigjártuk az egész hálózatot, az eltartott vagy négy óra hosszat. Amikor Edmunds, a kocsivezető vörös jelzést kapott a Copley-csomópontnál, természetesen megállt. Azt hittem, elromlott a lámpa, és utasítottam, hogy menjen tovább. De akkor meghallottuk, hogy egy másik szerelvény megy át a csomóponton.

– Látták is? – kérdezte Tupelo.

– Nem láthattuk. A lámpa épp kanyar után van. De valamennyien hallottuk. A vonat kétségtelenül áthaladt a csomóponton. És csak a 86-os lehetett, mert a mi kocsinkon kívül más nem volt a síneken.

– Azután mi történt?

A lámpa sárgára váltott, és Edmunds továbbment.

– Követte a másik vonatot?

– Nem. Nem tudtuk biztosan, merre ment. Valószínűleg tévedtünk.

– Mikor történt ez?

– Először 1.38-kor.

– Aha – mondta Tupelo –, ezek szerint megismétlődött.

– Igen. De persze nem ugyanott. A Déli pályaudvar közelében megint piros lámpához értünk, 2.15-kor. Azután 3.28-kor.

Tupelo félbeszakította:

– És 2.15-kor látták a vonatot?

– Akkor még csak nem is hallottuk. Edmunds megpróbálta utolérni, de nyilván áttért a boylstoni hurokra.

– Mi történt 3.28-kor?

– Megint vörös jelzést kaptunk. A Park Street-i megálló közelében. És hallottuk, hogy előttünk jár a vonat.

– De látni nem látták?

– Nem. Ott a lámpa után kissé lejt a pálya. De valamennyien hallottuk. Csak azt az egyet nem értem, professzor, hogyan lehetséges, hogy a vonat öt napja közlekedik a hálózatban, és senki sem látta a.

Whyte szava elhalt, jobb keze felemelkedett, és csendet parancsolt. A távolban a sebesen gördülő vonat mély, fémes robaja hirtelen éles, hangos kerékcsikorgással fokozódott. A peron érezhetően beleremegett, ahogy alattuk elhaladt a vonat.

– Most elkaptuk! – kiáltott Whyte. – Épp az odalent állók mellett ment el! – És már rohant is az alsó szintre vezető lépcső felé. A többiek a nyomában, Tupelo kivételével. Ő előre tudta, mi lesz. Úgy is történt. Whyte még ott sem volt a lépcsőnél; egy rendőr bukkant fel az alsó szintről.

– Látták?! – kiáltotta.

Whyte megtorpant, a többiek is.

– Látták azt a vonatot? – kérdezte újra a rendőr, a lépcsőn pedig még két rohanó férfi bukkant fel.

– Mi történt? – tudakolta Wilson.

– Maguk nem látták? – mordult rájuk Kennedy.

– Hogy láttuk volna? – kérdezte a lenti rendőr. – Hisz ott ment, fent. – Dehogyis itt! – ordított Whyte. – Odalent!

A fenti hét dühösen meredt a lenti háromra. Tupelo Whyte mellé lépett. – A vonat nem látható, Mr. Whyte – mondta halkan.

Whyte hitetlenül bámult rá.

– De hisz maga is hallotta. Ott ment el, épp alattunk.

– Beszállhatnánk a kocsiba, Mr. Whyte? – kérdezte Tupelo.

– Azt gondolom, nem ártana, ha elbeszélgetnénk egy kicsit.

Whyte némán bólintott, azután a lenti rendőrhöz meg a társaihoz fordult.

– Csakugyan nem látták? – rimánkodott.

– Hallottuk – mondta a rendőr. – Ott ment el, fent, arrafelé, azt hiszem – mutatta hüvelykujjával az irányt.

– Menjen le, Maloney – utasította az egyik fenti rendőrt. Maloney rendőr megvakarta a kobakját, sarkon fordult és lement. A másik kettő követte. Tupelo a fenti csoport élén belépett a peron mellett várakozó kocsiba. Leültek, hallgattak. Mindannyian a matematikusra szegezték szemüket, és várták a kinyilatkoztatást.

– Önök nem azért hívtak engem ide hajnalban, hogy elmeséljék: megtalálták az eltűnt szerelvényt – kérdezte Tupelo, és Whyte-ra nézett. – Volt már az előbbihez hasonló eset máskor is?

Whyte fészkelődött ültében, és összenézett a főmérnökkel.

– Hát nem egészen – mondta azután kitérően. – De azért történt egy-két furcsa eset. – Például? – vakkantott Tupelo.

– Például a vörös jelzések. A Kendaltnál szolgálatot teljesítő őr ugyanakkor látta a vörös jelzést, mint mi a Déli pályaudvarnál.

– Azután?

– Mr. Sweeney Forest Hillről felhívott engem Park Street-Alsón. Épp két perccel azután hallotta ott a vonatot, mint mi a Copley-csomópontnál. Huszonnyolc mérföld távolságban.

– Ami azt illeti, dr. Tupelo – szólalt meg Wilson –, az elmúlt négy óra alatt több tucat ember látott vörös jelzést, vagy hallotta a vonatot, vagy mindkettőt. Úgy rémlik, egyszerre több helyen is van.

– Van is – mondta Tupelo.

– Egyre-másra futnak be a jelentések az őröktől, akik látják a vonatot – mondta a főmérnök. – Illetve nem kifejezetten látják, csak majdnem. Néha egyszerre két-három helyen is, a legkülönbözőbb pontokon, de egyidőben. Egész bizonyosan a síneken van. Talán szétkapcsolódtak a kocsik.

– Valóban olyan biztos benne, Mr. Kennedy, hogy a vonat a síneken van? – kérdezte Tupelo.

– Efelől semmi kétség – mondta a főmérnök. – Az erőműtelep dinamométerei mutatják, hogy fogyasztja az áramot. Egész éjjel fogyasztotta. Úgyhogy 3.30-kor kikapcsoltuk az energiaszolgáltatást.

– És mi történt?

– Semmi – mondta Whyte. – Az égvilágon semmi. Húsz percig szünetelt az áramszolgáltatás. Ezalatt az alagutakban tartózkodó kétszázötven ember közül senki sem látott vörös jelzést, senki sem hallotta a vonatot. De alig öt perce volt újra bekapcsolva az áram, már befutott két jelentés is – egy Arlingtonból, egy Eglestonból.

Hosszú hallgatás követte Whyte szavait. Odalent az alagútban valaki kiáltott. Tupelo az órájára nézett. 5.20-at mutatott.

– Vagyis röviden, dr. Tupelo – mondta végül a vezérigazgató –, kénytelenek vagyunk beismerni, hogy mégiscsak lehet valami az ön elméletében. – A többiek némán rábólintottak.

– Köszönöm, uraim – biccentett Tupelo. Az orvos köhintett.

– Ami az utasokat illeti. – kezdte –, van valami elképzelése arról, hogy. – Nincs – szakította félbe Tupelo.

– Mit tegyünk, professzor? – kérdezte a polgármester megbízottja. – Nem tudom. Mit tehetnek?

– Mr. Whyte-tól úgy hallom – folytatta Wilson –, hogy a vonat. hogy is mondjam. nos, átlépett egy másik dimenzióba. Valójában nincs is a hálózatban. Egyszerűen eltűnt. Így van?

– Így is mondhatjuk.

– És ez a. nos, ez a sajátos magatartás bizonyos matematikai sajátságok következménye, amelyek az új boylstoni hurokkal kapcsolatosak?

Így van.

– És mit tehetnénk, hogy a vonatot visszahozzuk. khm. ebbe a dimenzióba?

– Tudtommal semmit. Wilson most már belelendült.

– Ez esetben, uraim, világos a teendőnk – mondta. – Először is le kell zárnunk az új hurkot, nehogy megismétlődjék ez a fantasztikus eset. Azután, mivel az eltűnt vonat valóban eltűnt, mindenféle vörös jelzés és zörej ellenére újból normálisan üzemeltethetjük a metróhálózatot. Összeütközéstől semmi esetre sem kell tartanunk – amitől ön, Mr. Whyte annyira rettegett. Ami pedig az eltűnt vonatot és utasait illeti. – Egy legyintéssel a végtelenbe küldte őket. – Egyetért velem, Tupelo professzor? – fordult a matematikushoz.

Tupelo lassan ingatta fejét.

– Nem teljesen, Mr. Wilson. Kérem, ne feledje, hogy én sem fogom fel teljesen a történteket. Sajnálatos módon pillanatnyilag senkit sem találhatunk, aki kielégítő magyarázattal szolgálhatna. Az egyetlen ember, aki ezt megtehetné, Turnbull professzor a Műegyetemről, ő pedig az eltűnt vonaton utazott. De akárhogyan is, az én megállapításaimat ellenőriztetnünk kell megbízható topológusokkal. Jó néhánnyal összehozhatom önöket. Ami pedig az eltűnt vonat megtalálását illeti, annyit mondhatok, nem tartom reménytelennek. Végleges valószínűség van rá, az én megítélésem szerint, hogy a vonat a hálózat nem térbeli szakaszából, ahol jelenleg tartózkodik, idővel visszatér a térbeli szakaszba. Mivel a nem térbeli szakasz tökéletesen hozzáférhetetlen, sajnos semmit sem tehetünk a visszatérés előmozdítására, még csak meg sem jósolhatjuk, mikor vagy hogyan fog bekövetkezni. De ha kiiktatják a boylstoni hurkot, a visszatérés lehetősége megszűnik. Épp a rendszernek ez a szakasza biztosítja a rendszer lényegi szingularitását. Ha a szinguláris helyeket megszüntetik, a vonat soha vissza nem térhet. Világos?

Világos ugyan nem volt, de a hét hallgató csöndesen bólintott. Tupelo folytatta:

– Ami a metrórendszer üzemeltetését illeti, amíg a vonat a hálózat nem térbeli szakaszában tartózkodik, én csak úgy közölhetem önökkel a tényeket, ahogyan én látom: a belőlük következő súlyos döntést az önök ítéletére bízom. A térbeli szakaszba való visszatérés időpontja és helye meghatározhatatlan, mint már említettem. Azonkívül mintegy ötven százalék valószínűséggel számíthatunk arra, hogy amikor visszatér, rossz vágányra kerül. Akkor persze elkerülhetetlen lesz az összeütközés.

– Hogy ezt a lehetőséget, kiküszöböljük – szólalt meg a főmérnök –, nem hagyhatnánk az ön javaslata értelmében nyitva a boylstoni hurkot, csak épp úgy, hogy nem küldünk át rajta szerelvényeket? Ez esetben ha az eltűnt vonat belép a hurokba, nem találkozhat más szerelvénnyel.

– Ez az óvatossági intézkedés nem lenne eredményes, Mr. Kennedy – felelte Tupelo. – A vonat ugyanis a hálózat bármely részén felbukkanhat. Az igaz, hogy a rendszer az új huroknak köszönheti topológiai bonyolultságát, de mivel a hurok a rendszerben van, most már az egész rendszernek végtelen a konvexitása. Más szóval, a kérdéses topológiai sajátosság a hurokból ered, de az egész rendszerre kiterjed. Ne feledje, hogy a vonat először a Park Street és a Kendalt állomások között haladt át, több mint három mérföldre a huroktól. Még egy kérdésre óhajtanak nyilván választ. Amennyiben elhatározzák, hogy amíg a vonat elő nem kerül, tovább üzemeltetik a rendszert, a boylstoni hurokkal együtt – megtörténhet-e ugyanaz egy másik szerelvénnyel? Nem vagyok egészen bizonyos benne, de úgy gondolom, hogy nem. Azt hiszem, itt kizáró elv érvényesül, vagyis egyszerre csak egy vonat foglalhatja el a hálózat nem térbeli szakaszát.

Az orvos felállt.

– Dr. Tupelo – kezdte félénken –, amikor a vonat előkerül, az utasok.

– Nem tudom, mi van az utasokkal – vágott közbe Tupelo. – A topológia elmélete ilyen kérdésekre nem terjed ki. – Gyorsan végignézett a hét elgyötört, töprengő arcon. – Nagyon sajnálom, uraim – mondotta kissé szelídebben. – Egyszerűen nem tudom. – És Whyte-hoz fordulva hozzátette: – Azt hiszem, ma már nemigen tudok önöknek segíteni. Ha szükségük lenne rám, tudják, hol érhetnek el. – Azzal sarkon fordult, kilépett a kocsiból, és felment a lépcsőn. Odafent már hajnalfény ömlött el az utcán, szétoszlatta az éjszaka árnyait.

A magányos metrókocsiban rögtönzött értekezletről nem emlékezett meg a sajtó. A sötét, bonyolult alagútrendszer éjszakai tapasztalatairól sem. Az elkövetkező hét során Tupelo még négy, ezúttal szabályosabb értekezleten vett részt, Kelvin Whyte és néhány városi tisztviselő társaságában. Két értekezleten topológusok is megjelentek. Bostonba hozatták Philadelphiából Ornsteint, Chicagóból Kashtát, Los Angelesbol Michaelist. A matematikusok sehogyan sem tudtak közös nevezőre jutni. Hármójuk közül egy sem támogatta Tupelo következtetéseit, noha Kastha utalt rá, hogy esetleg lehet bennük valami. Ornstein arra a megfontolásra jutott, hogy véges hálózatnak nem lehet végtelen konvexitása, habár ezt a tételt nem tudta bizonyítani, és nem is tudta kiszámítani a metróhálózat konvexitását. Michaelis azt a véleményt hangoztatta, hogy az egész ügy kacsa, és semmi köze a hálózat konvexitásához. Szentül állította, hogy ha a vonat a rendszerben van, akkor a rendszer szükségképpen nyitott, vagy legalábbis egy alkalommal kinyílt.

De minél mélyebbre ásott Tupelo a probléma elemzésében, annál jobban meggyőződött kezdeti analízise helyességéről. Topológiai szempontból a metróhálózat hamarosan több értékű rendszerek valóságos családjára engedett következtetni, mindegyiken belül végtelen számú végtelen diszkontinuitással. De ezeknek az új, térbeli – téren felüli rendszereknek a végső elemzésére valahogyan mégsem tudott rábukkanni. Csak egy hétig szentelte teljes figyelmét a témának. Ezután egyéb kötelezettségei arra kényszerítenék, hogy tegye félre az analízist. Elhatározta, hogy a tavasz folyamán, amikor már nem lesznek előadásai, újra visszatér a tárgyhoz.

Közben a metróhálózat működött, mintha mi sem történt volna. A vezérigazgatónak meg a polgármester megbízottjának valahogy sikerült elfelejtenie a vizsgálat éjszakáját, legalábbis újraértékelték az akkor látottakat, illetve nem látottakat. A sajtó és a közönség vad találgatásokba bocsátkozott, és szüntelenül nyaggatták Whyte-ot. Az eltűntek hozzátartozói számos pert indítottak a metrótársaság ellen. Az állam közbelépett, és alapos vizsgálatra készült. A kongresszusban vádló szónoklatok hangzottak el. Tupelo elméletének eltorzított Változata valahogy kiszivárgott, és megjelent az újságokban. Nem vette tudomásul, úgyhogy hamarosan elfelejtették.

Teltek-múltak a hetek, már egy hónap is eltelt. Az állami vizsgálat befejeződött. Az újságokban a metrósztori az első oldalról a másodikra került, azután a huszonharmadikra, azután eltűnt teljesen. Az eltűnt személyek nem tértek vissza. Többnyire már nem is hiányoztak senkinek.

Aprilis közepén Tupelo megint metróval utazott, a Charles Streettol Harvardig. Mereven ült az első kocsi elejében, figyelte a síneket meg a szürke alagútfalakat, amint a vonatra zúdultak. Kétszer kapott a vonat vörös jelzést és megállt; Tupelo azon tűnődött, vajon csakugyan előttük van-e a másik vonat, vagy egyszerűen a téren túl. Félig-meddig remélte, kíváncsian, hogy kizárásos elmélete téves, és hogy a vonat, amin utazik, átléphet a térfeletti szakaszba. De idejében megérkezett Harvardra. Az összes utas közül csak találta izgalmasnak az utazást.

A következő héten megint rászánta magát, hogy metrón utazik, azután megint. Kísérletei sikertelenek voltak, és sokkal kevésbé izgalmasak, mint április közepén az első. Tupelo már-már kételkedett analízise helyességében. Májusban már megint rendszeresen metrón közlekedett Beacon Hill-i lakása és harvardi intézete között. Agya már nem száguldott a vonat előtt kuszálódó vágányútvesztőben. Nyugodtara olvasta a reggeli lapot vagy a Matematikai Szemlét.

Aztán egy reggel felnézett az újságból, és érzett valamit. Elhessegette a pánikot, és gyorsan kinézett a jobb oldali ablakon. A vonat fényében látszott a mellettük elszáguldó fal fekete-szürke csíkja. Szokásos acél-disszonanciájukat dalolták a sínek. A vonat megkerült egy kanyart, és keresztezett egy ismerős csomópontot. Tupelo gyorsan felidézte, amint a Charles Streetnél beszállt a vonatba, Kendallnál észrevett a jégszínház plakáton a lányt, találkozott a központi pályaudvarra befutó, délre tartó szerelvénnyel.

A mellette ülő utasra nézett; ételhordót tartott az ölében. Más üdéseken is ültek, sokan álltak, és a szíjakba kapaszkodtak. Egy tésztaképű fiatalember az elülső ajtó mellett cigarettázott a tilalom ellenére. Mögötte az ülésen két lány valami táncestről fecsegett. Előtte egy fiatalasszony a kisfiával pörölt. Az asszony előtti ülésen egy férfi újságot olvasott. Feje fölött egy hirdetés a floridai narancs dicséretét zengte.

Tupelo a két üléssel odébb ülő férfira nézett, és leküzdötte feltörő rémületét. Szemügyre vette a férfit. Mi ez? Barna, a haja őszül, feje gömbölyű, arca sápadt, vonásai jelentéktelenek; vastag a nyaka, tarkóját benőtte a haj, ráférne már a nyiratkozás; szürke, csíkos öltöny van rajta. Míg Tupelo figyelte, a férfi elhessegetett a bal füléről egy legyet. Kissé ingott a vonat mozgásának ütemére. Újságját középen függőlegesen összehajtotta. Az újság! De hiszen ez márciusi újság!

Tupelo tekintete átugrott a mellette ülő férfira. Az ételhordó alól kilátszott egy újság. Mai. Megfordult ültében, hátranézett. Egy fiatalember kezében újság, a sportrovatnál nyitva. A dátum: március 4. Tupelo tekintete fel-alá száguldozott a kocsiban. Vagy tucatnyi utasnál látott tízhetes újságot.

Tupelo kiugrott az ülésből. A mellette ülő férfi elnyomott egy káromkodást, ahogy a matematikus átbotladozott a lábán. Egy ugrással átszelte a fülkét, és meghúzta a fogantyút az ablak fölött. Hatalmas fékcsikorgás közepette állt meg a vonat. A riadt utasok ellenséges tekintetekkel bombázták Tupelót. A kocsi végében felpattant az ajtó, berontott egy magas, szikár, kék egyenruhás férfi. Tupelo szólalt meg elsőnek:

– Mr. Dorkin? – kiáltott rá.

A kalauz megtorpant, és eltátotta a száját.

– Súlyos baleset történt, Dorkin – mondta hangosan Tupelo, hogy elnyomja az utasok egyre zajosabban megnyilvánuló felháborodását. – Azonnal hívja ide Gallaghert.

Dorkin felnyúlt, és négyszer meghúzta a kötelet.

– Mi történt? – kérdezte.

Tupelo mintha meg sem hallotta volna a kérdést. Most ő kérdezett:

– Hol volt, Dorkin?

A kalauz bambán nézett rá.

– A következő kocsiban, de.

Tupelo félbeszakította. Órájára pillantott, és rákiáltott az utasokra: – Kilenc óra lesz tíz perc múlva, és május 17-e van!

A közlés egy pillanatra elhallgattatta a morajt. Az utasok riadtan összenéztek. – Nézzenek az újságokra! – kiabálta Tupelo. – Az újságokra!

Az utasok megint zúgtak. Ahogy felfedezték egymás újságját, a lárma fokozódott. Tupelo megfogta Dorkin karját, és a kocsi végébe vezette.

– Hány óra? – kérdezte. Dorkin az órájára nézett.

– 8.21 – mondta.

– Nyissa ki az ajtót – mutatott előre Tupelo. – Engedjen ki. Hol itt a telefon?

Dorkin engedelmeskedett. Vagy száz méterrel előbbre, egy falifülkében volt a telefon. Tupelo kiugrott, és végigszáguldott a kocsi és a fal közötti keskeny ösvényen.

– Központi Forgalomirányító! – kiáltott rá a telefonközpontosra. Várt néhány másodpercig, azután látta, hogy a vonatuk mögött vörös jelzésre megállt egy szerelvény. Reflektorfények pásztázták az alagutat. Meglátta, amint Gallagher futva közeledik a 86-os vonat túlsó oldalán. – Kapcsolja Whyte-ot! – parancsolta Tupelo, amikor jelentkezett a Központi Forgalomirányító. – Életveszély!

Csend a vonalban. Mellette a kocsikból hangok hallatszottak – harag, félelem, hisztéria hangjai.

– Halló! – ordított a kagylóba Tupelo. – Halló! Életveszély! Kapcsolja Whyte-ot!

– Atveszem – hallatszott egy férfihang a vonalban. – Whyte foglalt.

– Visszajött a 86-os! – kiáltott Tupelo. – A központ és Harvard között van. Nem tudom, mikor tért vissza. Én tíz perce a Charles Streetnél szálltam be, és csak egy perce vettem észre.

A vonal túlsó végén a férfi olyan hangosan hördült fel, hogy tán még a 86-oson is meghallották.

– Az utasok?. – kérdezte rekedten.

– Mind rendben, már aki itt van – mondta Tupelo. – Néhányan biztos kiszálltak Kandallnál és a központnál.

– Hol voltak?

Tupelo leejtette a hallgatót, rábámult, a szája tátva maradt Azután odavágta a villára, és visszarohant a nyitott kocsiajtóhoz.

Nagy sokára helyreállt a rend, és fél óra múlva a vonat folytatta útját Harvard felé Az állomáson a rendőrség védőőrizetbe vette valamennyi utast. Időközben Whyte is befutott, már várta a vonatot. Tupelo a peronon találkozott vele.

Whyte ernyedten intett az utasok felé.

– Csakugyan semmi bajuk? – kérdezte.

– Semmi a világon – mondta Tupelo. – Nem is tudnak róla, hogy eltűntek.

– És Turnbull professzor? – kérdezte a vezérigazgató.

– Nem láttam. Valószínűleg kiszállt Kendallnál, mint mindig.

– Elég baj – mondta Whyte. – Szeretném látni.

– Hát még én! – mondta Tupelo. – Mellesleg most aztán itt az ideje, hogy lezárják a boylstoni hurkot.

– Már késő – mondta Whyte. – A 143-as szerelvény huszonöt perccel ezelőtt Egleston és Dorchester között eltűnt. Tupelo Whyte mögé bámult, végig a síneken.

– Meg kell találnunk Turnbullt – mondta Whyte. Tupelo Whyte-ra nézett, és fanyarul elmosolyodott.

– Gondolja, hogy Turnbull valóban Kendaltnál szállt ki a vonatból? – kérdezte.

– Hát persze! – vágta rá Whyte. – Hol máshol.

Borbás Mária fordítása

Isaac Asimov

MIT NEVEZNEK SZERELEMNEK?

– De hisz ez két különböző fajta – mondta Garm kapitány alaposan szemügyre véve az alattuk keringő bolygóról felhozott lényeket. Látószervét maximális élességre állította, úgyhogy kidülledt. A felette levő színhártya sebesen villogott.

Botaxot kellemes melegség öntötte el, hogy újra a színes fényjelzéseket figyelheti. Hónapokat töltött el a bolygón egy kémlelőfülkében, igyekezett megfejteni a bennszülöttek által kibocsátott, árnyalt hanghullámok rejtélyét. A fényjelek útján való érintkezés már-már azt az érzést ébresztette benne, mintha otthon volna, a Tejútrendszer távoli Perseus körzetében.

– Nem két különböző fajta – jelentette ki –, hanem ugyanannak a fajtának két formája.

– Ostobaság, egészen különbözőknek látszanak! Ha a az Entitásnak, kissé hasonlítanak a perseusbeliekhez, nem olyan undorító a külsejük, mint sok-sok más idegen formának. Ésszerű alakjuk, felismerhető végtagjaik varrnak. De színhártyájuk nincs. Beszélni tudnak?

– Igen, kapitány úr. – Botax megengedett marfának egy diszkréten helytelenítő prizmás közjátékot. – A részleteket megtalálja a jelentésemben. Ezek a lények torkuk és szájuk segítségével bonyolult, köhögéshez hasonló hanghullámokat bocsátanak ki. Megtanultam utánozni őket. – Csendes büszkeséget érzett. – Nem volt gyerekjáték!

– Csodálom, hogy nem fordul fel a gyomrom, tőle. Szóval ez a magyarázata, miért van lapos szemük, s miért nem tudják kinyújtani őket. Ha nem színekkel beszélnek, akkor ez a szemet jóformán feleslegessé teszi. De mondja, miért ragaszkodik ahhoz, hogy ez egy és ugyanaz a fajta? A bal oldali kisebb, és az indái, vagy akármik is azok, hosszabbak, s a testének arányai is mások. Domborodik ott, ahol a másik lapos. Ezek élnek?

– Igen, kapitány úr, csak pillanatnyilag nincsenek öntudatnál. Pszichokezelést kaptak, hogy ne féljenek, s így könnyebben lehessem tanulmányozni őket.

– De érdemes-e egyáltalán tanulmányozni őket? Már így is le vagyunk maradva, s még legalább öt, ennél fontosabb bolygát kell átvizsgálnunk és felderítenünk. Az idősztázis-egység fenntartása költséges dolog; jobb volna, ha visszaküldeném őket, és mennénk tovább...

Erre Botax nedves, nyurga teste az aggodalomtól rezegni kezdett. Cső alakú nyelvét kiöltötte, felfelé görbítette, lapos orra fölé, s ugyanakkor szemét beszippantotta. Háromujjas, kifelé szélesedő kezével tagadó mozdulatot tett, s eközben beszéde mélyvörös színt öltött.

– Az Entitás óvjon ettől minket, kapitány úr. Ennél fontosabb bolygó nincs is a világon. Meglehet, hogy rendkívül válságos helyzettel állunk szemben, s hogy ezek a lények a legveszedelmesebb életformák az egész Tejútrendszerben, éppen azért, mert két formájuk van.

– Nem értem, miről beszél.

– Azt a feladatot kaptam, kapitány úr, hogy tanulmányozzam ezt a bolygót. S igen nehéz feladat volt, mert ez a bolygó a maga nemében egyedülálló. Olyannyira egyedülálló, hogy még most sem értem minden sajátosságát. Ezen a bolygón például úgyszólván minden élőlénynek két formája van. Nekünk erre nincsenek szavaink, de még fogalmaink sem. Csak mint az első és második formáról beszélhetek róluk. Vagy az ő hangjaikkal élve azt mondhatom, a kisebbik „nőstény”, ez a nagyobbik meg „hím”. Amiből látható, hogy e lények maguk is tisztában vannak a különbséggel.

– Micsoda undorító érintkezési mód! – borzongott a kapitány.

– És a kicsinyek létrehozása érdekében a két formának együtt kell működnie.

A kapitány, aki eddig előrehajolva, érdeklődéssel vegyes undorral vizsgálgatta a példányokat, most hirtelen kiegyenesedett.

– Együtt kell működniük? Hát ez meg miféle zöldség? Nincs az életnek alapvetőbb sajátsága annál, mint hogy minden élőlény önmagával való legbensőségesebb kapcsolat útján hozza létre kicsinyeit. Mi másért érdemes élni?

– Itt az egyik forma hozza létre az életet, de a másiknak együtt kell vele működnie.

– Hogyan?

– Ezt nehéz megállapítani. Ez valami igen intim dolog, s bár átkutattam a rendelkezésre álló irodalmi műfajokat, pontos és részletes leírást sehol sem találtam róla. De sikerült ésszerű következtetéseket levonnom.

Garm a fejét rázta.

– Nevetséges! A bimbózás a legszentebb és a legintimebb funkció a világon. Tíz– és tízezer bolygón mindenütt egyformán. Ahogy Levuline, a nagy fotóbárd mondta: „Bimbózáskor, bimbózáskor, édes, gyönyörű bimbózáskor, midőn.”

– Félreérti a dolgot, kapitány úr. Ez a formák közti együttműködés valahogyan, nem tudom pontosan, hogyan, a gének keveredését és átalakulását teremti meg. Olyan módszer, amelynek révén minden egyes nemzedékben a jellegzetességek új kombinációi jönnek létre. A variációk megsokszorozódnak, a módosult gének szinte egyik percről a másikra alakot öltenek, szemben a szokásos bimbózó rendszerrel, ahol előbb évezredek is elmúlhatnak.

– Ez azt jelenti, hogy az egyik egyén génjei a másiknak a génjeivel kombinálódnak? Tudja-e, hogy ez a sejtfiziológia elveinek tükrében milyen nevetséges állítás?

– És mégis így kell lennie – mondta Botax a kapitány kidülledt szemének pillantásától idegesen. – Az evolúció itt meggyorsult. Ezen a bolygón a fajták beláthatatlan sokasága él. A feltevések szerint egynegyed millió különféle lény létezik.

– Tán egy negyed tucat. Ne fogadja el fenntartás nélkül a bennszülött irodalom állításait.

– Tucatjával láttam gyökeresen különböző fajtákat, s hozzá egy egészen kis területen. Én mondom önnek, kapitány úr, ha ezeknek csak egy kis időt engedünk, olyan értelmes lényekké fejlődnek, amelyek elég erősek lesznek ahhoz, hogy az egész Tejútrendszert uralmuk alá hajtsák.

– Bizonyítsa be, nyomozó, hogy az az említett együttműködés valóban létezik, s aztán majd megfontolom az állításait. De ha nem tudja bebizonyítani, akkor mindezt a képzelgést nevetségesnek minősítem, s megyünk tovább.

– Be tudom bizonyítani. – Botax fényjelei erős sárgászöldbe váltottak át. – E bolygó lényei még más szempontból is egyedülállók. Előre látják jövőbeli fejlődésüket, valószínűleg azért, mert hisznek abban a gyors változásban, amelyet végül is állandóan maguk előtt látnak. Így aztán egy olyan irodalmi műfajban lelik örömüket, amelynek tárgya többek közt az űrutazás, holott a valóságban odáig még nem jutottak el. Ennek az irodalmi műfajnak nevét „sci-finek” fordítottam le. Mármost én csaknem kizárólag sci-fiket olvastam, mert úgy gondoltam, hogy az álmaikban és képzelgéseikben leleplezik önmagukat, s azt a veszélyt, amit számunkra jelentenek. És e sci-fik alapján állapítottam meg a formák közti együttműködés módszerét.

– Ezt hogyan csinálta?

– Ezen a bolygón van egy folyóirat, amely olykor ugyan sci-fit is közöl, de egyébként csaknem kizárólag ennek az együttműködésnek különféle formáival foglalkozik. Nem beszél róluk egészen nyíltan, ami persze bosszantó, mindig csak célozgat. A folyóirat neve, amennyire ezt fényjelekkel ki tudom fejezni: Playboy. A lap szerkesztőjét, gondolom, semmi más nem érdekli, csak a formák közti együttműködés, s azt olyan rendszeres és tudományos buzgalommal kutatja, amely egyenesen tiszteletre méltó. A sci-fiben is megtaláltam az együttműködés leírásának különböző példáit, s én ennek a folyóiratnak az anyagát tettem vezérfonalammá. A leközölt történetből tudtam meg, hogyan lehet ezt az együttműködést létrehozni. És ha majd ez az együttműködés itt lejátszódik, s a kicsinyek az ön szeme láttára létrejönnek, akkor kérem kapitány úr, adjon utasítást, hogy ebből a bolygóból egy atomot se hagyjanak meg.

– Jó, jó – mondta fáradtan Garm kapitány. – Élessze fel őket, s tegye, amit tenni akar, de gyorsan!

Marge Skidmore hirtelen pontosan tudta, hol van. Világosan emlékezett rá, hogy alkonyatkor a magasvasút állomásán várakozott. Az állomás úgyszólván üres volt, csupán egy ember állt a közelében, s egy másik a peron túlsó végén. És ekkor meghallotta a közeledő vonat távoli dübörgését.

Majd egy villanást látott, úgy érezte, az egész belseje tótágast áll, s valamilyen bizonytalan látomása támadt: egy nyurga teremtmény bukkant fel, nyálka csepegett róla. Aztán mintha valami a magasba rántotta volna, s most.

– Úristen! – mondta megborzongva. – Még mindig itt van. És ott egy másik is. – Undorodott, de nem félt. Szinte büszke volt, hogy nem érez semmi félelmet. A mellette álló férfi, aki ugyanolyan nyugodtan viselkedett, mint ő, s akinek fején még mindig egy viharvert puhakalap ült, ugyanaz a férfi volt, aki az imént a peronon a közelében állt.

– Magát is elkapták? – kérdezte. – És kit még?

Charlie Grimwold ernyedtnek, súlyosnak érezte magát. Megpróbálta felemelni a kezét, hogy levegye kalapját, és lesimítsa ritkás haját, amely felfelé ágaskodott, de nem borította be egészen a fejbőrét. Kiderült, hogy csak nehezen tud mozogni, valamilyen rugalmas, de egyre merevedő ellenállással szemben. Leejtette kezét, és mogorván nézett a vele szemben álló, keskeny arcú nőre. Körülbelül harmincöt éves lehet – gondolta –, haja szép, ruhája rendes, elegáns. De Grimwold mégis elkívánkozott innen, s ezen mit sem változtatott, hogy nincs egyedül, hogy egy nővel van.

– Nem tudom, asszonyom – válaszolta. – Csak ott álltam az állomás peronján.

– Én is.

– És akkor egy villanást láttam. Hallani semmit se hallottam. Most meg itt vagyok. Ezek bizonyára a Marsról, a Vénuszról vagy valami hasonló helyről jöttek.

Marge hevesen bólintott.

– Én is így gondolom. Vajon ez egy repülő csészealj? Mondja, maga fél? – Furcsa, de nem félek. Talán meghibbantam, mert másképp félnék.

– Fura. Én sem félek. Úristen, itt jön az egyik! Ha hozzám nyúl, én sikoltok. Nézze azokat a tekergőző kezeket! És azt a ráncos bőrt, csupa nyálka. Hányni tudnék tőle! Botax óvatosan közeledett. Reszelős, rikácsoló hangon szálait meg, csak ennyire tudta utánozni a bennszülöttek beszédét.

– Lények! – mondta. – Nem bántjuk magukat. De kérjük, tegyék meg nekünk azt a szívességet, hogy együttműködnek.

– Jé, ez beszél! – csodálkozott Charlie. – Mit akar azzal mondani, hogy együttműködni?

– Maguk ketten, egymással – válaszolta Botax.

– Ó! – Charlie Marge-ra nézett. – Érti, hogy mit akar, asszonyom? Fogalmam sincs róla – válaszolta az asszony gőgösen.

– Úgy értem. – mondta Botax, és itt egy rövid szót használt, amelyet egyszer hallott a szóban forgó folyamat szinonimájaként alkalmazni.

Marge elpirult.

– Micsoda?! – sikoltotta élesen, ahogy csak kifért a torkán. Botax és Garm kapitány a testük közepére szorították kezüket, hogy eltakarják e hangerősség hatására kínosan remegő hallóhártyáikat.

Marge gyorsan, már-már összefüggéstelenül folytatta:

– Még mit nem! Ide figyeljen, én férjes asszony vagyok. Ha Ed itt volna, majd hallanának tőle egyet-mást. És maga meg, főokos – a rugalmas ellenállást leküzdve Charlie felé tekerte testét –, bárki legyen is, ha netán azt gondolná.

– De kérem, asszonyom – mentegetőzött elkeseredve Charlie. – Ez nem az én szemetemen termett. Távol álljon tőlem, hogy egy hölgyet elutasítsak, de én is házas vagyok. Három gyermekem van. Ide figyeljen.

– Mi történik itt, Botax nyomozó? – kérdezte Garm kapitány. – Ez a ricsaj kibírhatatlan.

– Ez igen bonyolult szertartás – válaszolta Botax, és zavarának jeléül egy rövid bíbor fényt villantott fel. – Eleinte mindig vonakodnak. De ez fokozza aztán az eredményt. A kezdeti állapot után a bőrüket le kell venniük.

– Meg kell nyúzni őket?

– Nem szó szerinti értelemben. Ezek csak amolyan mesterséges bőrök, amelyeket fájdalommentesen le lehet és le is kell venni. Különösen a kisebbik formának.

– Rendben van. Akkor mondja neki, hogy vegye le a bőreit. Ez igazán nem valami kellemes dolog, Botax.

– Szerintem nem volna jó, ha én szólnék a kisebbik formának, hogy vegye le bőreit. Inkább figyeljük csak a szertartást. Olvastam egyes részleteket, olyan űrutazási történetekből, amelyeket az a Playboy nevű folyóirat nagyon megdicsért. Ezekben a történetekben a bőröket erőszakkal távolítják el. Itt van például egy ilyen eset leírása: „Rángatni kezdte a lány ruháját, már-már letépte karcsú testéről. Egy pillanatra az arcán érezte a lány félig lemeztelenített meleg, kemény melleit.” És így tovább. A letépés, az erőszakos eltávolítás, mint látja, serkentőként hat.

– Mell? – kérdezte a kapitány. – Nem ismerem fel ezt a fényjelet.

– Én találtam ki a fogalom kifejezésére. A kisebbik forma felső testének domborulataira vonatkozik.

– Értem. Hát akkor szóljon a nagyobbiknak, hogy tépje le a kisebbik bőreit. Micsoda undorító dolog ez! Botax Charliehoz fordult.

– Tépje le, kérem uram, a lány ruháját a karcsú testéről. Fellazítom az erőteret, hogy megtehesse. Marge szeme tágra nyílt, fellángoló dühében Charlie felé tekergőzött.

– Ne merészelje! Ne merészeljen hozzám nyúlni, piszkos szoknyavadász!

– Én? – siránkozott Charlie. – Ez az egész nem az én szemetemen termett. Azt hiszi, én csak úgy nekiesem a nőknek, s letépem a ruhájukat? Hallja, maga – fordult oda Botaxhoz –, nekem feleségem és három gyerekem van! Ha az asszony megtudja, hogy ruhákat tépdesek, beveri a fejem. Tudja, mit csinál a feleségem, ha csak ránézek egy nőre? Ide figyeljen.

– Még mindig vonakodik? – kérdezte türelmetlenül a kapitány.

– Úgy látszik – válaszolta Botax. – Talán az ismeretlen környezet teszi, hogy az együttműködésnek ez a fázisa tovább tart, mint általában. Ez, tudom, kényelmetlen az ön számára, kapitány úr, hát a szertartásnak ezt a részét majd magam hajtom végre. Az űrhajózási történetekben gyakran előfordul, hogy ezt a feladatot idegen bolygóbeli lények hajtják végre. Itt van például – folytatta jegyzetei között lapozgatva, mígnem megtalálta a keresett helyet–, leírnak egy ilyen rendkívül csúnya idegen fajtát. Ezeknek a lényeknek, tudja, igen ostoba nézeteik vannak. El se tudják képzelni, hogy létezzenek olyan vonzó lények is, mint mi, akiknek finom nyálka borítja a testét.

– Olvassa már – mondta a kapitány. – Ne piszmogjon annyit!

– Igenis, kapitány úr. Azt mondja itt, hogy az idegen lény „odatépett a lányhoz, aki hisztérikusan sikoltozni kezdett. A szörnyeteg átölelte, karmai vakon martak belé, rongyokban szaggatták le róla ruháját”. A bennszülött lény, mint látja, sikoltozik, mert lázba hozza, hogy a másik lehúzza róla a bőreit.

– Hát akkor rajta, Botax, húzza le róla a bőröket! De semmi sikoltozás. Már úgyis remeg az egész testem ezektől a hanghullámoktól.

– Ha nincs ellenére. – szólt oda Botax udvariasan Marge-nak.

Egyik lapos ujjával olyan mozdulatot tett, mintha bele akarná akasztani a ruha nyakába. Marge kétségbeesetten rángatózott.

– Ne nyúljon hozzám, Ne nyúljon hozzám! Összevissza nyálkáz. Ide figyeljen, ez a ruha 24 dollár 95 centbe került. Menjen innen, maga szörnyeteg! Micsoda szeme van! – Lihegve, kétségbeesetten igyekezett elkerülni az idegen lény tapogatózó kezét. – Micsoda nyálkás, dülledt szemű szörnyeteg! Leveszem magamtól, hallja-e, csak ne nyúljon hozzám azzal a nyálkás kezével, az isten szerelmére! – A cipzárral babrált, de közben felfortyanva odaszólt Charlie-nak: – Ne merjen idenézni!

Charlie lemondóan vállat vont, és behunyta szemét. Az asszony kilépett a ruhájából. – No, meg van elégedve? Garm kapitány ujjai tekergőztek az undortól.

– Ezt hívják mellnek? S az a másik lény miért fordítja el a fejét?

– Vonakodik. Vonakodik – válaszolta Botax. – És különben is, a melle még mindig be van takarva. A többi bőrt is le kell húzni. A meztelen mell igen erősen serkentő. Mindig elefántcsont gömböcskének, fehér halmocskának vagy valami más ehhez hasonlónak írják le. Vannak itt rajzaim, vizuális ábrázolásaim az űrhajózási képeslapok címoldalairól. Ha megnézi őket, látni fogja, hogy mindegyiken van egy-egy ilyen lény, többé-kevésbé meztelen mellel.

A kapitány elgondolkozva nézett a képekről Marge-ra, majd újból a képekre.

– Mi az az elefántcsont?

– Ezt a fényjelet is én ötlöttem ki. Ez a bolygón élő egyik alacsony értelmű, nagy testű lény agyarának anyaga.

– Ahá – mondta Garm kapitány, és elégedettségében pasztellzöld színbe váltott át. – Most már értem. Ez a kisebbik lény valamilyen harci szektához tartozik, ezek az agyarai, amellyel agyoncsapja az ellenséget.

– Nem, dehogyis. Ezek, mint olvastam, egészen puhák – Botax kis barna keze a vita tárgya felé lendült, mire Marge felsikoltott, és félrehúzódott.

– Hát akkor mi a rendeltetésük?

– Azt hiszem – válaszolta Botax habozva –, ezekkel táplálják a kicsinyeiket.

– A kicsinyek megeszik ezeket? – kérdezte a kapitány szemmel látható undorral.

– Nem egészen. Ezek a dolgok valamilyen folyadékot (bocsátanak ki, s a kicsinyek ezt isszák.

– Egy eleven testből származó folyadékot isznak? Brr! – A kapitány mindhárom kezével betakarta fejét. Segítségül hívott középső kezét egy hüvelyből húzta elő, s hozzá olyan gyorsan, hogy csaknem leütötte vele Botaxot.

– Háromkezű, dülledt szemű, nyálkás szörnyeteg! – borzongott Marge.

– Jól mondja – helyeselt Charlie.

– Maga csak tartsa csukva a szemét.

– De kérem asszonyom! Igazán nem akarok odanézni. Botax újból közelebb lepett Marge-hoz.

– Asszonyom, hajlandó volna levenni a többit is?

Marge, amennyire csak tudott, kiegyenesedett a testét körülszorító erőtérben.

– Nem. Soha!

– Ha akarja, én majd leveszem.

– Ne nyúljon hozzám! Az isten szerelmére, ne nyúljon hozzám! Nézze csak, milyen nyálkás. Jól van, majd én leveszem. – Halkan motyogott magában, s közben egy dühös pillantást küldött Charlie felé.

– Semmi sem történik – mondta elégedetlenül a kapitány. – Ez, úgy látszik, tökéletlen példány.

Botax úgy érezte, teljesítményét ócsárolják.

– Két tökéletes példányt hoztam. Mi kifogása van ellenük?

– A mellei nem gömböcskék. Én tudom, mik azok a gömböcskék, s azokon a képeken, amelyeket mutatott nekem, valóban gömböcskék vannak. Jókora gömböcskék. Ezen a lényen pedig csak petyhüdt, lapos lebernyegek vannak. És amellett résiben elszíntelenedett lebernyegek.

– Ugyan – mondta Botax. – Vannak bizonyos természetes variációk. Majd mindjárt megkérdezem magától a lénytől. – Marge-hoz fordult.

– Mondja, asszonyom, a maga melle nem tökéletes?

Marge tágra nyitotta szemét, hosszú pillanatokig hiábavalóan viaskodott, hogy szavakat találjon, csak levegő után kapkodott.

– Ez több a soknál! – nyögte ki végül. – Lehet, hogy nem vagyok Gina Lollobrigida vagy Anita Ekberg, de a testemnek nincs semmi hibája. Ó, ha Ed itt volna! – Charliehoz fordult. – Ide figyeljen, mondja meg ennek a dülledt szemű, nyálkás valaminek, hogy az alakom tökéletes.

– Hölgyem – válaszolta Charlie halkan. – Ne feledje el, hogy én nem nézek oda.

– Persze, nem néz ide. De már eleget kukucskált, s így akár ki is nyithatja azt a csipás szemét, s kiállhat egy hölgy mellett, ha csak egy icipicit is úriember. Bár valószínűleg nem az.

– Én ugyan – mondta Charlie, és Marge-ra sandította aki kihasználta ezt az alkalmat, hogy mély lélegzetet vegyen, és kihúzza magát – nem szeretek ilyen kényes ügyekbe belekeveredni, de azt hiszem, asszonyom, hogy ön tökéletesen megfelel a kívánalmaknak.

– Csak azt hiszi? Maga talán vak? Engem lánykoromban, ha nem tudná, kis híján Miss Brooklynnak választottak, és csupán a csípőm miatt estem ki, nem pedig a m.

– Jól van. Jól van – mondta Charlie. – A mellei gyönyörűek. Becsületszavamra. – Erőteljesen bólintott Botax felé. – Teljesen rendben levők, Nem vagyok nagy szakértő, de szerintem teljesen rendben levők.

Marge megnyugodott.

Botax is megkönnyebbült. Garm kapitányhoz fordult.

– A nagyobbik már érdeklődést mutat, kapitány úr. A serkentő hat. Most a végső mozzanat következik.

– És az micsoda?

– Erre, kapitány úr, nem találtam fényjelet. Lényegében abból áll, hogy az egyik forma a beszélő– és evőszervét a másik forma hasonló szervére helyezi. És erre a folyamatra is kiötlöttem egy fényjelet, éspedig ezt: csók.

– Hát ennek az undorító dolognak már sosem lesz vége?! – nyögött fel a kapitány.

– Ez a csúcspontja az egésznek. Valamennyi történetben az olvasható, hogy ezek a formák a bőrök erőszakos lehúzása után végtagjaikkal megragadják egymást, és – hogy a leggyakrabban használt kifejezéssel fordítsam – vadul égő csókokat váltanak. Íme, egy találomra kiragadott példa: „A fiú átölelte a lányt, mohó száját ajkára nyomta.”

– Talán az egyik lény megeszi a másikat – tűnődött a kapitány.

– Dehogyis! – vágta rá türelmetlenül Botax. – Ezek égő csókok.

– Mi az, hogy égő? Tűz keletkezik?

– Nem szó szerinti értelemben. Ez a kifejezés, gondolom, azt jelenti, hogy a hőmérsékletük megemelkedik. Minél magasabb a hőmérséklet, annál biztosabb, hogy kicsinyeket hoznak létre. Most, hogy a nagyobbik forma már kellőképpen lázban van, csak a száját kell a másikéra helyeznie ahhoz, hogy kicsinyeket hozzanak létre. Enélkül nem születnek kicsinyek. Ez az említett együttműködés.

– Ennyi az egész? Ez a. – A kapitány úgy tett, mintha össze akarná érinteni kezeit, de arra nem tudta rászánni magát, hogy a gondolatot fényjellel is kifejezze.

– Igen, ennyi az egész – válaszolta Botax. – Egyetlen történetben, még a Playboy történeteiben sem találtam a kicsinyek létrehozásánál más fizikai tevékenységre vonatkozó leírást. Olykor előfordul, hogy a történetben a csókolózás után kis csillag alakú jelekkel egy sor következik, de azt hiszem, ez csupán a csókolózás folytatását jelzi. Minden csillag egy csókot jelent, vagyis hogy sok kicsinyt akarnak létrehozni.

– Most itt egy is teljesen elég lesz.

– Igenis, kapitány úr.

– Uram – mondta Botax komoly, érthető hangon –, volna szíves megcsókolni ezt a hölgyet?

– De hisz meg sem tudok mozdulni – válaszolta Charlie.

– Kiszabadítom.

– A hölgynek ez nem fog tetszeni.

– Erre mérget vehet! Maga csak maradjon ott, ahol van! – fortyant fel Marge.

– Szívesen megtenném, hölgyem, csak az a kérdés, mit tesznek, ha nem fogadok szót. Nem szeretném felingerelni őket. Talán az volna a legjobb, ha egy icipicit megpuszilnám. Marge habozott, belátta, hogy Charlie óvatossága indokolt.

– Na, jól van. De semmi figurázás. Nem vagyok hozzászokva, hogy csak így leálljak mindenféle jöttmenttel.

– Tudom, asszonyom. Ez az egész nem az én szemetemen termett.

– Ronda, nyálkás szörnyetegek – motyogta dühösen Marge. – Isteneknek képzelik magukat, hogy így parancsolgatnak nekünk?! De nyálkás istenek, annyi szent!

Charlie közelebb lépett hozzá.

– Na, akkor rajta, hölgyem! – Bizonytalan mozdulatot tett, mintha meg akarná emelni a kalapját. Aztán ügyetlenül átfogta az asszony meztelen vállát, s előrehajolva óvatosan összecsücsörítette ajkát.

Marge annyira megmerevítette fejét, hogy nyakán kidagadtak az izmok. Ajkuk összeért. Garm kapitány bosszús fényjelzést adott.

– Nem észlelek semmiféle hőemelkedést. – A feje tetején levő hőészlelő csápja teljes hosszúságában kinyúlt, majd remegve megállt.

– Én sem – vallotta be értetlenül Botax –, pedig pontosan úgy csinálják, ahogyan azt az űrhajózási történetek elmondják. Talán a végtagjaikat jobban ki kellene nyújtaniuk. Ahá, így. Látja, mégiscsak sikerülni fog.

Charlie szinte ösztönösen átfogta karjával Marge puha, meztelen testét. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha az asszony átengedné magát neki, de aztán hirtelen vonagló testtel nekifeszült az erőtérnek, amely még mindig erősen tartotta.

– Engedjen el – mondta tompa hangon, mert a csókoló ajak még mindig az ajkára tapadt. Aztán hirtelen Charlie-ba harapott. A férfi vadul felkiáltott, hátraugrott, kezét alsó ajkára szorította, majd ujjait nézegette, hogy nincs-e vér rajtuk.

– Mi jut eszébe, asszonyom?! – kiáltotta siránkozva.

– Könnyű pusziban állapodtunk meg – válaszolta Marge. – Maga meg mit művelt? Mi maga? Casanova? Hova kerültem? Casanovák és nyálkás istenek közé?

Garm kapitány gyors egymásutánban felváltva hol kék, hol sárga fényeket villantott fel. – Készen vannak? Vagy meddig kell még várnunk?

– Azt hiszem, ennek egyik pillanatról a másikra kell történnie. Az egész világegyetemben, ha valaki bimbózik, hát bimbózik. Nem kell rá várni.

– Igen? Ha azokra az undorító szokásokra gondolok, amelyeket maga itt elmondott, akkor azt hiszem, soha életemben nem fogok többé bimbózni. Na, gyerünk, fejezzük be ezt a dolgot!

– Csak még egy pillanat, kapitány úr.

De egymás után múltak a pillanatok. A kapitány fényjelei lassanként töprengő narancsszínbe váltottak át, Botaxéi pedig csaknem teljesen kialudtak.

– Bocsásson meg, asszonyom – kérdezte végül is habozva Botax –, mikor kezd el bimbózni?

– Mit mikor kezdek el?

– Kicsinyeket szülni.

– Nekem már van gyerekem.

– Úgy értem, hogy most mikor fog szülni?

– Nem fogok szülni. Egyelőre nem akarok még egy gyereket.

– Mi az? Mi az? – kérdezte a kapitány. – Mit mond?

– Úgy látszik – válaszolta erőtlenül Botax –, hogy e pillanatban nem akar kicsinyeket. A kapitány színhártyája élesen felvillant.

– Tudja, nyomozó, mi az én véleményem? Magának szerintem beteges, perverz képzelete van. Semmi sem történt ezekkel a lényekkel. Nincs együttműködés közöttük, és nem születnek kicsinyeik. Szerintem ez két különböző fajta, s maga valamilyen ostoba tréfát űz velem.

– De kapitány úr. – tiltakozott Botax.

– Ne kapitány urazzon! – dühösködött Garm. – Elegem van ebből. Maga felizgatott, felfordította a gyomromat, hányingert, undort okozott nekem ezzel az egész bimbózással, s elvesztegeti az időmet. Maga öles címekre és egyéni dicsőségre vadászik, de én majd teszek róla, hogy semmi ilyet ne Kapjon. Távolítsa el ezeket a lényeket. Adja vissza annak az egyiknek a bőreit, s tegye vissza mind a kettőt oda, ahol találta Sket. Megérdemelné, hogy az idősztázis fenntartási költségeit levonassam a fizetéséből.

– De kapitány úr.

– Gyerünk! Vigye vissza őket ugyanarra a helyre, és ugyanabba az időpontba, ahol voltak. Maradjon csak ez a bolygó érintetlen állapotában most is és a jövőben is. Majd én gondoskodom erről. – Újból egy dühös pillantást vetett Botaxra. – Ugyanaz a fajta, két forma, mellek, csókok, együttműködés, még mit nem? Maga egy ostoba fráter, nyomozó, tökfej, s tetejébe beteges, beteges lény!

Vitának nem volt helye. Botax remegő végtagokkal nekifogott, hogy visszavigye a lényeket.

A magasvasút állomásán álltak, erre-arra kapkodták fejüket. Alkonyodott, s a távolban, felhangzott a közeledő vonat halk dübörgése.

– Mondja, ez valóság volt? – kérdezte habozva Marge. Charlie bólintott.

– Mindenre emlékszem.

– Senkinek sem szabad beszélnünk róla – mondta Marge.

– Persze hogy nem. Azt hinnék, bediliztünk. Érti, mit akarok ezzel mondani?

– Igen – Marge odébb húzódott.

– Ide figyeljen – szólalt meg Charlie. – Sajnálom, hogy zavarba hoztam. De én nem tehetek róla.

– Tudom. Rendben van. – Marge a peron padlózatát nézegette. A vonat dübörgése hangosabbá vált.

– Azt szeretném mondani, asszonyom, maga nagyon csinos volt. Határozottan elragadó, csak én zavaromban meg sem tudtam szólalni.

Marge hirtelen elmosolyodott.

– Nincs semmi baj.

– Nem inna meg velem egy csésze kávét, csak hogy egy kicsit megnyugodjon? Valójában a feleségem csak későbbre vár.

– Ed pedig a hét végére elutazott, s így odahaza üres lakás fogadna. A kisfiam az anyámnál van látogatóban – magyarázta Marge.

– Akkor jöjjön. Hisz mi tulajdonképpen már bemutatkoztunk egymásnak.

– Igen, ezt elmondhatjuk – nevetett Marge.

A vonat közben befutott az állomásra, de ők hátat fordítottak neki, s elindultak a keskeny lépcsőn az utca irányába.

Szó ami szó, két koktélt ittak meg, s aztán Charlie nem engedhette, hogy az asszony a sötétben egyedül menjen haza, elkísérte hát a lakása ajtajáig. Marge persze úgy érezte, kötelessége egypár percre behívni a férfit.

Időközben az űrhajón a csalódott Botax még egy végső kísérletet tett rá, hogy bebizonyítsa igazát. Mialatt Garm felkészült a hajóval az indulásra, Botax sietősen felállította a széles sugarú videoernyőt, hogy még egy utolsó pillantást vessen a lényekre. A készüléket Charlie-ra és Marge-ra állította be, ahogy a lakásban ültek. Aztán a csápja egyszerre megmerevedett, és Botax most a szivárvány minden színét felvillantotta.

– Kapitány úr! Kapitány úr! Oda nézzen, mit csinálnak!

De az űrhajó pontosan ebben a pillanatban kilibbent az idősztázisból.

Vámosi Pál fordítása

J. G. Ballard

PRIMA BELLADONNA

A vakáció alatt ismerkedtem meg Jane Ciracylidesszel a forró nyár, a letargia és az unalom világában, amelynek, azt hiszem, oroszlánrésze lehetett abban, ami köztünk történt. Ma már el sem tudom képzelni, hogy tehettem magam olyan nevetségessé, de meglehet, hogy maga Jane volt az.

Akármit is mondtak róla a többiek, abban egyetértettek, hogy nagyon szép lány, annak ellenére, hogy genetikus eredete bizonytalan volt. A Vermillion Sands-i pletykák hamarosan a nagyfokú mutáció mellett döntöttek, erre a patinás arany bőre és rovarszeme adott okot, ez azonban nem zavart sem engem, sem a barátaimat, akik – mint például Tony Miles és Harry Devine – a feleségükkel sem voltak ilyen jóban.

Napjaink legnagyobb részét a Beach Drive-i lakásom hűvös, széles erkélyén töltöttük, söröztünk – ebből mindig volt tartalék a ház utcai szintjén levő zeneműbolt fridzsiderjében –, lustán mesélgettünk egymásnak, vagy i-Gó-t játszottunk, ami a sakk egyszerűsített változata, és akkoriban nagyon divatos volt. A másik kettő csak véletlenségből dolgozott; Harry építész volt, Tony Miles néha kerámiát adott el a turistáknak, én pedig reggelenként néhány órát töltöttem az üzletben, rendeztem a külföldi rendeléseket, és gondoskodtam a sörutánpótlásról.

Egy különösen forró, lusta délelőtt történt – mikor épp befejeztem egy kényes, szoprán mimóza becsomagolását a Hamburgi Oratórium számára –, hogy Harry titokzatosan letelefonált az erkélyről.

– Parker-féle kórusvirág? – kérdezte. – Óvakodj a túltermelés bűnétől. Gyere fel azonnal! Tony és én találtunk valami nagyon szépet neked.

Mikor felmentem, az erkély sarkában találtam őket: boldogan vigyorogtak. – Na? – kérdeztem. – Hol van? Tony finoman oldalra billentette a fejét. – Arra – mutatta.

Forgattam a fejem jobbra-balra, lenéztem az utcára, és a szemben levő ház falára. – Vigyázz – figyelmeztetett –, ne tátsd rá a szád

Leereszkedtem az egyik fonott székbe, és óvatosan végigpásztáztam a terepet.

– Harmadik emelet – mormolta Harry a fogai között, fontoskodó lassúsággal. – Szemben, az erkélytől balra az első. Na, boldog vagy?

– Álmodom talán – mondtam neki lassan, laposan fókuszolva a nőt. – Vajon mi mindent tudhat ez? Harry és Tony mélyet sóhajtottak.

– Na? – kérdezte Tony.

– Nem sok – mondtam. – De ne törjétek a fejeteket. Menjetek át, és magyarázzátok el neki, hogy ti kehetek neki. Harry nyögött egyet.

– Hát nem látod, milyen légiesen könnyed, költői jelenség, talán nem is az e világi őstengerből való. Lehet, hogy isteni eredetű.

A nő a társalgóban tett-vett, rendezgette a bútorokat, jóformán semmi sem volt rajta, csak egy nagy absztrakt fémkalap. Még az árnyékban is aranyfénnyel csillogott és izzott hosszú, ívelt combja, válla. A Tejút földre szállt eleven fénye volt. Vermillion Sandsnek még nem volt része hasonló látványban.

– A hadműveletet ravaszul kell megtervezni – elmélkedett Harry a sörébe bámulva. Alattomosan, majdhogynem titokzatosan. Alapos megfontoltsággal, semmit sem elsietve.

A nő leguggolt, hogy kipakolja a bőröndjét, kalapja fémdíszei arca körül vibráltak. Nem röstelltem megemlíteni Harrynak, hogy az aranyszívű Betty, a felesége, mindentől óva inti, ami titokzatos.

– Legalább egy kilowattot fogyaszt – próbáltam megbecsülni. – Mit gondolsz, milyen lehet a kémiai felépítése?

– Kit érdekel! – mondta Harry. – Engem az se izgatna különösebben, ha szilíciumos. – Ez a kalap? – kérdeztem. – Még meggyullad.

A nő kisétált az erkélyre, észrevette, hogy bámuljuk, körülnézett, aztán újra bement. Mi visszaültünk a helyünkre, és elgondolkozva szemléltük egymást, mint egy triumvirátus tagjai, amint éppen a birodalom felosztásáról döntenek, nem szólnak feleslegesen, és fél szemmel mindig azt lesik, hol verhetik át egymást.

Öt perc múlva kezdődött az ének.

Először arra gondoltam, hogy ez csakis valamelyik azalea-trió hangja lehet, amellyel baj van, mert lúgos a pH-ja, de a frekvencia túl magas volt. Majdnem a hallási küszöböt súrolta, vékony kis reszkető hang, mely nem tudni, honnan jött, és a koponya hátsó részébe érkezve felerősödött.

Harry és Tony rosszallóan néztek rám.

– A menazsériád kiborult valamitől – szólt hozzám Tony. – Nem tudnád lecsendesíteni?

– Ezek nem a virágok – válaszoltam. – Kizárt dolog.

A hang intenzitása egyre nőtt, és kellemetlenül kaparta a nyakszirtemet. Éppen le akartam menni az üzletbe, mikor Harry és Tony hirtelen felugrott, és a falhoz lapult.

– Az isten áldjon meg, Steve, vigyázz! – ordított rám Tony. Vadul az asztalra mutatott, amin könyököltem. Határozott mozdulattal felkapott egy széket, és lesújtott vele az üveglapra.

Felálltam, és kifésültem az üvegcserepeket a hajamból. – Mi történt, az isten szerelmére?! – kérdeztem. Tony a fonott szék összegubancolt maradványait vizsgálgatta, melyek rácsavarodtak az asztal fémlábaira. Harry előrejött, és óvatosan megfogta a karomat.

– Phű, ez meleg volt! Semmi bajod?

– Na ezt megúsztuk! – mondta Tony megkönnyebbülve. Gondosan körülnézett az erkély padlóján és a korláton túl az utcán is.

– Mi volt az? – kérdeztem.

Harry kérdő szemet meresztett rám.

– Nem láttad? Háromhüvelyknyire tőled. Egy császárskorpió volt, akkora mint egy rák. Erőtlenül ült le egy sörösládára.

– Sonicus lehetett. Már nem hallani.

Miután elmentek, eltakarítottam a cserepeket, és töltöttem magamnak egy pohár sört az ijedségükre. Meg mertem volna esküdni rá, hogy semmi se volt az asztalon.

A szemben levő erkélyről az arany nő szegezte rám tekintetét. Reszketően csillogó ionizált rostköpenyt viselt.

Másnap tudtam meg, hogy ki is ő voltaképpen. Tony és Harry kimentek a tengerpartra a feleségükkel, valószínűleg a skorpió történetét színezgették, amíg én az üzletben a kán-pók orchideát hangoltam fel UV-lámpával. Ez elég problémás növény volt, bár megvolt a normális huszonnégy oktáv hangterjedelme, mint a többi tetrakot k_3+25 C_5A_9-es trópusi énekesnővénynek, de ha nem gyakoroltam vele eleget, visszacsúszott egy neurotikusabb moll hangnemre, és ezt egyszerűen nem lehetett kivenni belőle. Nem beszélve arról, hogy mint a legidősebb, befolyásolta a többi virágot is az üzletben. Reggelente mindig valóságos bolondokháza fogad, amikor kinyitok, de amint megetettem a pókot, és rendbe hoztam egy-két pH-értéket, a többiek is azonnal rátalálnak a nekik megfelelő hangra, majd elhalkulva megülnek a tápanyagtartályban, s kétszer-háromszor-négyszer ismételik sokféle hangszínben, de ez már tökéletes harmóniában zajlik.

Körülbelül egy tucat igazi pók-orchidea lehet fogságban, de a legtöbb mutáció vagy oltott származék, és én még nagyon szerencsésnek számítottam a magam egy darab jóval is. Öt évvel ezelőtt vettem meg ezt a házat egy Sayers nevű félsüket embertől. Egy nappal elköltözése előtt nagy selejtezést csapott, és sok ócska holmit hordott ki a háztömb mögötti szemétdombra. Mikor visszaszereztem az enyészettől néhány tartályt, rábukkantam a pókra, amint épp algán és rohadt gumicsövön diétázott.

Hogy miért akarta Sayers kidobni, arra sohasem jöttem rá. Mielőtt Vermillion Sandsbe költözött, a régi Kew Konzervatórium gondnoka volt, ahol az első növénykórust termesztették, s aminek az a bizonyos dr. Mandel volt az igazgatója, aki kezdő botanista korában – mindössze huszonöt éves fejjel – talált rá az első kán-pókra a guanai erdőben. Az orchidea attól a kán-pók fajtától kapta a nevét, amely beporozza a virágot, miközben tojásait lerakja a friss rügyekre, s a helyválasztás oka nem egyszerűen a tetszés, hanem, mint Mandel megfogalmazta, az a szinte hipnotikus állapot, melyet a virágkehely porzási időben kibocsátott különleges rezgése idéz elő. Az első pókorchideák csak kevés frekvenciát sugároztak ki, azt is csak találomra: de keresztezéssel és mesterségesen elbidézett állandó porzási állapotban tartva őket, Mandelnak sikerült egy olyan fajtát létrehoznia, mely átérte a maximális huszonnégy oktávot.

Nem mintha ő hallhatta volna. Élete csúcspontján, Beethovenhez hasonlóan, Mandel is megsüketült, de valószínűleg ha csak nézte a virágot, akkor is hallotta a muzsikát. Hallásának elvesztése után furcsa mód soha többé nem nézett rá egyetlen virágra sem.

Azon a reggelen majdnem megtaláltam e különös eset nyitját. Az orchidea rossz hangulatban volt. Először visszautasította az ételt, majd amikor fluor-aldehid permettel hízelegtem neki, áttért ultrahangra, ami persze automatikusan maga után vonja a környékbeli kutyatulajdonosok felháborodását. Végül megpróbált berezonálni, hogy szétroncsolja tartályát.

Mintha az egész sereglet fellázadt volna, és már-már belenyugodtam keserű sorsomba, hogy le kell zárnom őket, és majd egyenként élesztgethetek – ami iszonyú lélekölő munka egy nyolcvantartályos üzletben –, mikor hirtelen halk moraj kíséretében mind egy szálig elhallgattak.

Körülnéztem, és megláttam az aranybőrű nőt, amint épp besétált. – Jó reggelt – mondtam. – Maga úgy látszik, tetszik nekik. Kedvesen elnevette magát.

– Helló! Talán rosszalkodtak?

A fekete strandköpeny alatt bőre még bársonyosabb érett aranynak hatott, de valójában a szeme ejtett rabul. Pedig alig lehetett látni a széles karimájú kalaptól. Rovarlábak lebegték körül finoman a két bíborpiros fénypontot. Odasétált egy asztal mindenféle páfrányához, megállt, és halkan dúdolva nézelődni kezdett.

A páfrányok kinyúltak felé, és mohón énekeltek fuvolázó, lágy hangjukon.

– Hát nem édesek? – kérdezte gyengéden megsimogatva a páfrány ágait. – Nagyon sok szeretetet igényelnek, igaz?

Mély hangja volt, leheletnyi hűvös energiahullám, amit ritmus tesz zeneivé.

– Csak most érkeztem Vermillion Sandsbe – mondta –, és a lakás túl csendes nekem. Talán ha lenne egy virágom – egy is elég lenne –, már nem is érezném magam olyan árvának.

Egy pillanatra sem tudtam levenni róla a szememet.

– Igen – mondtam készségesen, élénk, üzleties stílusban. – Ajánlhatok valami színese . Mondjuk... ezt a szumátrai vízikaprot? Ez egy törzskönyvezett mezzoszoprán, ugyan ól a családból, mint a bayreuthi fesztivál Príma Belladonnája.

– Nem. – mondta. – Ez nagyon kegyetlennek látszik.

– És mit szólna ehhez a luisianai lant-liliomhoz? Ha egy kicsit felhígítja az SO-tartalmát, gyönyörű madrigálokat ad elő. Mindjárt megmutatom, hogy kell.

De ő nem is figyelt rám. Lassú mozdulattal felemelte két kezét a melle előtt, mintha imádkozni akarna, és elindult a pult felé, ahol a pók-orchidea állott.

– Jaj de csodás! – mondta az élénksárga és bíbor levelekben gyönyörködve, melyek a virág skarlátvörössel bordázott, rezgő kelyhét ölelték körül.

Odaléptem a pulthoz, és bekapcsoltam a pók hangfalát, hogy meghallgathassa. A virág azonnal életre kelt. Levelei megmerevedtek, megszínesedtek, kelyhe megduzzadt, és a bordák megfeszültek rajta. Néhány érdes, összefüggéstelen hangot adott ki.

– Csodás, de gonosz – mondtam.

– Gonosz? – ismételte. – Nem, inkább büszke. – Közelebb lépett az orchideához, és belenézett hatalmas, félelmet keltó virágkoronájába. A pók megremegett, s a szárán meredező tüskéit megfeszítve támadásra készült.

– Vigyázzon! – figyelmeztettem. – A legkisebb légvételre is érzékeny. – Pszt! – intett le. – Azt hiszem, énekelni akar.

– Á, csak hangol – válaszoltam neki. – Nem szokott ez énekelni. Én is csak arra használom, hogy.

– Figyeljen! – mondta, s gyengéden megszorította a kezem.

Lassú, egy ritmusba olvadó zene hangzott a virág felől, s ahogy szétterjedt az üzletben, és felfelé szállt, egy erősebb hang vált ki belőle, először vékonyka, magas fekvésben, mely fokozatosan lüktetve és mélyülve áthajlott baritonba, s mintegy vezette a többi virág alkotta kórust.

Tátott szájjal hallgattam a pók énekét, hiszen ez eddig még nem adatott meg, és valami szokatlan melegséget éreztem a karomban. Oldalt fordítottam a fejem, és ellágyulva figyeltem őt, ahogy meredten nézte a virágot, arca elsápadt, két szemében a rovarok zavarodottan vonaglottak. A pók megmerevítette kelyhét, és leveleivel mint vérvörös kardokkal nyúlt feléje.

Gyorsan megkerültem, és kikapcsoltam az áramot. A pók nyöszörögve összecsuklott, és egyszerre lidércnyomásos zűrzavar szakadt iánk, a hirtelen félbeszakadt hangok és zajok, a magas C-k és A-k disszonáns keveréke. Azután már csak a meg-megrebbenő levelek mozgásának halk suttogását lehetett hallani a néma csendben.

A nő megmarkolta a tartály szélét, hogy erőt gyűjtsön. Bőre elhalványodott, s az igéző szempárban a rovarok álmatag ütemben hullámzottak.

– Miért kapcsolta ki? – kérdezte kimerülten.

– Ne haragudjon – mondtam –, de ez az árukészlet tízezer dollárt ér, és egy ilyen tizenkétszeres hangerejű érzelmi vihar tönkreteheti az elektroncsöveket. Sajnos a legtöbb növény nincs felszerelve nagyoperára.

Továbbra is figyelmesen nézte a pókot, melynek levelei egymás után hajlottak alá és fakultak ki, ahogy a gáz a virág kelyhéből elpárolgott.

– Ez mibe kerül? – kérdezte, s már nyitotta is a táskáját.

– Nem eladó – mondtam. – Komolyan mondom, nem is tudom, hogy honnan szedte ezeket a taktusokat.

– Ezer dollár elég? – kérdezte szemét kitartóan rám szögezve.

– Semmi pénzért sem adnám – mondtam. – Enélkül képtelen lennék a többit felhangolni. És különben is – tettem hozzá mosolyt erőltetve az arcomra –, ez a pók tíz percen belül elpusztulna, ha kiszakítaná megszokott életteréből. És egyáltalán: a csövek, vezetékek furán hatnának a maga szobájában.

– Hát igen – mondta lemondóan, s hirtelen visszamosolygott rám. – Hülye voltam. Még egy búcsúpillantást vetett az orchideára, és átsétált a folyosón, a turisták által oly kedvelt Csajkovszkij-részlegbe.

– Patetikus – olvasta találomra az egyik címkét. – Ezt megveszem.

Becsomagoltam egy cserép ökörszemet, és rögtön mellékeltem a használati utasítást is, miközben fél szemmel még mindig őt figyeltem.

– Ne nézzen már rám ilyen rémülten – mondta kedveskedve. – Megérthetne, hiszen soha életemben nem hallottam ilyen csodás virágéneket.

Pedig nem is voltam megrémülve. Csak kiült az arcomra az a Vermillion Sandsben eltöltött harminc év, mely enyhén szólva beszűkítette látókörömet.

– Meddig marad Vermillion Sandsben? – kérdeztem.

– Ma este van a főpróbám a Casinóban – válaszolta, s bemutatkozott: Jane Ciracylides speciális énekművész. – Nem volna kedve meghallgatni? – kérdezte kacéran, nevetős szemmel. – Ma tizenegykor. Talán érdekelni fogja.

Valóban érdekelt. Reggelre egész Vermillion Sands felbolydult. Jane szenzációs volt. Az előadás után háromszáz ember egyként esküdött, hogy az angyalok karától a szférák zenéjén keresztül az Alexander s Ragtime Bandig mindent hallott és látott. Ami engem illet, talán túlontúl is kifinomult már a hallásom a sok virágzenétől, de legalább rájöttem, honnan pottyanhatott az a tegnapi skorpió az erkélyre.

Tony Miles a Saint Louis Bluse-t hallotta Sophie Tucker előadásában, Harry pedig a b-moll misét az idősebb Bach vezényletével.

Bejöttek hozzám az üzletbe, és ott vitatkoztak, hogy kinek van igaza.

– Egyszerűen bámulatos – kiáltott fel Tony –, magyarázd meg, hogyan csinálja!

– És a Heidelbergi! – lelkesedett Harry. – Fenséges volt, egyszerűen jobban nem is lehetne! – Ingerülten nézett a virágokra. – Nem tudod elhallgattatni ezeket? Pokoli ricsajt csapnak!

Valóban ricsajoztak, és hirtelen rájöttem az okára is. A pók teljesen kicsúszott a kezemből. Ha híg sóoldattal próbáltam hatni rá, egyszeriben háromszáz dollár értékű virágot bontott.

– Az előadás a Casinóban kutyafüle volt ahhoz képest, amit tegnap itt adott – meséltem nekik. – Nibelung gyűrűje, Stan Kenton előadásában. A pók teljesen kiborult tőle. Azt hittem, megöli Jane-t.

Harry a növényt figyelte, amely görcsös, szaggatott mozdulatokkal rázta a leveleit.

– Ha kíváncsi vagy a véleményemre, ez egy közönséges hisztérika. Ugyan miért akarná megölni Jane-t!

– Nem szó szerint értettem. Biztos van valamilyen felhang Jane hangjában, ami irritálja a kelyhet. A többi virágot egyáltalán nem zavarta. Mintha vadgalambok lennének, úgy turbékoltak, ha simogatta őket.

Tony megremegett a gyönyörűségtől. Kint az utcán kigyulladtak a fények. Odamentem Tonyhoz, és a kezébe nyomtam a seprűt.

– Itt van drágám: pattanj fel rá és repülj. Miss Ciracylides biztosan epedve vár.

Ekkor lépett Jane az üzletbe, csillogó sárga koktélszoknyát viselt, fején – elmaradhatatlanul – számos kalapja közül az egyik.

Bemutattam Tonynak és Harrynak.

– Úgy látom, ma reggel egészen nyugodtak a virágok – mondta. – Csak nincs valami bajuk?

– Éppen a tartályokat tisztítom – válaszoltam. – Apropó, szeretnénk gratulálni magának a tegnapi estéhez! Milyen érzés az ötvenedik várost meghódítani?

Szemérmesen elmosolyodott, és nézelődni kezdett az üzletben. Ahogy előre sejtettem, megállt a pók előtt, és tekintete megpihent rajta.

Látni akartam, mit és hogyan mond a virágnak, de Harry és Tony folyton ott sündörgött körülötte, aminek perceken belül meg is lett az eredménye: felvitték őt a lakásomra, nagy murit csaptak, hülyéskedtek egész délelőtt, és nyakalták a skót whiskymet.

– Mit szólna valami esti programhoz a fellépés után? – kérdezte Tony. – Elmehetnénk táncolni a Flamingóba.

– De hát maguk már házas emberek! – tiltakozott félénken Jane. – Nem féltik a jó hírüket?

– Ó, hát magunkkal hozzuk a lányokat is – mondta Harry könnyedén –, és majd jön Steve is kísérőnek.

I-GÓ-t játszottunk négyesben, Jane azt mondta, életében nem sakkozott, mégis játszva megtanulta a szabályokat, és amikor játszma közben egyre csak ő ütött, máris tudtam, hogy csal.

Bár azt is beláttam, hogy nem mindennap ül le az ember aranybőrű nővel i-GÓ-t játszani, akinek ráadásul rovarszeme van, de mégis idegesített a dolog. Persze Harryt és Tonyt ez egyáltalán nem zavarta.

– Bűbájos – mondta Harry, miután Jane elment. – És egyébként is kit érdekel? Ez csak egy hülye játék.

– Engem – mondtam. – Csal.

Az üzletben a következő három-négy nap az audiovegetáció jegyében telt el. Jane minden reggel bejött megnézni a pókot, és jelenléte több volt, mint amennyit a virág el tudott viselni. Sajnos csak tűréshatárig éheztethettem a virágokat. Szükségük volt a gyakorlásra, és szükségük volt a pók vezetésére is. De az a harmonikus skálák éneklése helyett csak csikorgott-nyikorgott, Nemcsak ez a zaj idegesített, ami miatt többen is panaszt tettek már, hanem az a pusztítás is, amit a növények hangszálaiban véghezvitt. A preklasszikusnk nem sínylették meg a feszültséget, a modernek is immunisak maradtak, de a romantikusoknak tucatjával szakadt meg a kelyhük. A Jane érkezésétől számított harmadik napon már több mint kétszáz dollár értékű Beethovent vesztettem, és még ennél is több, szinte felbecsülhetetlen értékű Mendelssohnt és Schubertet. Jane nem vette a szívére a kárt, amit okozott.

– Vajon mi lelhette őket? – kérdezte, miközben a padlón szerteszéjjel heverő gázpalackokat és tápcsöveket szemrevételezte.

– Azt hiszem, mégsem szeretik magát – mondtam neki –, legalábbis a pók biztosan nem. Lehet, hogy a hangja megindítja az embereket, és csodálatos, bizarr látomásokat idéz fel bennük, de ezt a virágot akut melankóliába taszítja.

– Hülyeség – mondta nevetve –, adja nekem, majd én megmutatom, hogy kell vele bánni.

– Jól érzi magát Tonyval és Harryval? – kérdeztem tőle. Ahhoz ideges voltam, hogy elmenjek velük a tengerpartra, ehelyett inkább a tartályok lecsapolásával ütöttem agyon az időt, és a normál oldatokat titráltam be, ami persze sohasem sikerült.

– Irtó jópofák – mondta. – I-GÓ-t szoktunk játszani, és én éneklek nekik. Miért nem tart velünk gyakrabban?

A következő két hét elteltével mégiscsak fel kellett adnom a harcot. Úgy döntöttem, hogy lezárom a virágokat addig, amíg Jane el nem megy Vermillion Sandsből. Tudtam, hogy háromhónapi pluszmunkát jelent, amíg sikerül majd újra felhangolnom a virágokat, de nem volt más választásom.

Másnap egy hosszú megrendelést kaptam különböző lágy szárú koloratúrákra a santiagói Kert-kórustól. Háromheti határidőre kérték a szállítást.

– Sajnálom – mondta Jane, mikor tudomást szerzett róla, hogy miatta nem tudom teljesíteni a kérést. – Most biztosan azt kívánja, hogy bár sohase jöttem volna Vermillion Sandsbe.

Elgondolkozva bámult az egyik elsötétített tartályba.

– Nem tudnám én felhangolni őket? – állt elő a javaslattal.

– Á, köszönöm, nem – mondtam nevetve. – Már így is elegem van az egészből. – Ne csacsiskodjon, biztos hogy meg tudnám csinálni.

Megráztam a fejemet.

Tony és Harry is azt mondta, hogy hülye vagyok.

– Elég széles a hangterjedelme, nem? – mondta Tony. – Ezt te magad is elismered. – Mi kifogásod ellene? – kérdezte Harry. – Az, hogy csal az i-GÓ-ban?

– Dehogyis, annak semmi köze ehhez – mondtam –, de szélesebb a hangterjedelme, mint kellene. Jane lakásán játszottunk i-GÓ-t. Jane tíz dollárt nyert tőlünk fejenként.

– Szerencsém van – mondta, s nagyon meg volt elégedve magával. – Még sohasem vesztettem. – Megszámolta a bankjegyeket, és gondosan a táskájába tette. Bőre aranyfénye csillogott.

Santiagótól újabb kérést kaptam.

Jane-t egy kávéházban találtam meg, hódolói körében.

– Na, csak nem adta be a derekát? – kérdezte tőlem, miközben egy fiatal srácra mosolygott.

– Nem tudom, mi lesz, de mindenképpen meg kell próbálni – mondtam.

Visszatértem az üzletbe, felélesztettem egy sor évelő növényt, mely már-már eljutott az éhhalál küszöbére, majd Jane segítségével visszakapcsoltam a gázvezetéket és a folyadékszállító csöveket.

– Először ezeken próbáljuk ki – mondtam –, 543-785-ig terjedő frekvenciákkal kezdünk. Itt a kotta.

Jane levette a kalapját, és megadta a hangot, egyszerűen, tisztán. Elsőnek a harangvirág maradt le, de Jane újrakezdte, és magával húzta felfelé. Egypár oktávot sikerült is együtt elénekelniük, de aztán a növények elmaradtak tőle, és lecsúsztak egy oktávval lejjebb levő akkordra.

– Próbáljon egy magas C-t – mondtam. Egy kevés klóros savat töltöttem a tartályba, s ennek következtében a harangvirág igyekvően követte Jane-t, infrakelyhe kellemesen tercelt szoprán hangon.

– Tökéletes – mondtam.

Mindössze négy órába telt a rendelés teljesítése.

– Maga még a pókot is felülmúlja – gratuláltam neki. – Mit szólna egy álláshoz? Megkapja a legnagyobb tartályt, és annyi chlorint, amennyit csak be tud lélegezni.

– Vigyázzon – mondta –, még igent találok mondani. – Miért nem hangolunk fel még egy párat, amíg benne vagyunk?

– Már biztosan fáradt – mondtam. – Menjünk, és igyunk valamit. – Hadd próbáljam meg a pókot – kérte –, az volna csak az igazi.

Rajta tartotta a szemét a virágon. Arra gondoltam, vajon mi lenne, ha magukra hagynám őket. Addig énekelnének, amíg az egyikük belehal.

– Most nem – mondtam. – Talán holnap.

Együtt üldögéltünk az erkélyen, pohárral a kezünk ügyében, s átbeszélgettük az egész délutánt.

Keveset árult el magáról, de én ebből is össze tudtam állítani az életrajzát: apja bányamérnök volt Peruban, anyja táncosnő egy limai kocsmában. Egyik bányától a másikig vándoroltak; apja ásott, ahol engedélyt kapott rá, anyja meg a legközelebbi csehóban énekelt, hogy legyen miből fizetniük a bért.

– Persze csak énekelt – tette hozzá Jane –, amíg az apám meg nem jelent az életében. – Buborékokat fújt a poharába. – Szóval úgy gondolja, hogy azt adtam az embereknek a Casinóban, amit vártak? Erről jut eszembe, maga mit Iát olyankor?

– Azt hiszem, én vagyok az első kudarca – mondtam. – Semmit magán kívül.

– Megesik ez is néha – mondta, s becsukta a szemét –, de most az egyszer örülök neki.

Milliárdnyi nap gyúlt ki bennem hirtelen, s minden, amit eddig elfojtottam. Harry és Tony udvariasan viselkedtek, leplezve mélységes csalódásukat.

– Nem tudom elhinni – mondta szomorúan Harry –, egyszerűen képtelen vagyok. Hogy a fenébe csináltad?

– Azzal a titokzatos, visszakézről közelítéssel – válaszoltam. – Régi és bevált módszer.

– Milyen vele lenni? – kérdezte Tony mohón. – Úgy értem, lángol vagy csak izzik?

Jane, minden éjjel tizenegytől háromig énekelt a Casinóban, de ezt leszámítva, azt hiszem minden percet együtt töltöttünk. Néha, késő délután a tengerpart mentén autóztunk, egészen Scented Desert-ig, leültünk valamelyik öbölben, és néztük a napot, ahogy eltűnik a hegyormok mögött, s a rózsaillatú levegőtől elbódulva álomba ringattuk egymást. Ha hűvös szél támadt a homok felett, belecsusszantunk a vízbe, megfürödtünk, és visszamentünk a városba, teliszórtuk az utcát jázminnal és pézsmarózsával.

Volt olyan esténk is, hogy lementünk valamelyik Lagoon West-i csendes bárba, megvacsoráztunk a teraszon, Jane ugratta a pincéreket és kedves dalokat énekelt a gyerekeknek, akik köréje gyűlve áhítattal hallgatták.

Ha belegondolok, bizonyos népszerűségre tehettem szert a tengerpartiak körében, de nem bántam, ha adhatok valami pletykálkodnivalót az öregasszonyok szájába – és Jane-en kívül számomra mindenki öreg volt. Vakáció idején nem volt szokás komolyan venni a dolgokat, így én sem tettem alapos vizsgálat tárgyává kapcsolatomat Jane Ciracylidesszel. Ha az erkélyen ültem vele, együtt bámultuk a sötét, korán hűvösödő éjszakát; ha lefeküdtem, magam mellett éreztem izzó testét a sötétben –, s így nem maradt időm a gondolkodásra.

Csak egyszer vesztünk össze, nevetséges módon a csalás miatt. Emlékszem, felelősségre vontam:

– Tudod, hogy már eddig több mint ötszáz dollárt szedtél el tőlem, Jane? És most még folytatod! Még most is! Gonoszul rám nevetett, és ezt mondta:

– Gondolod, hogy csalok? Na jó, egyszer majd hagylak nyerni is! – De miért csinálod?

– Mert csalni sokkal izgalmasabb – mondta. – Anélkül unalmas. – Hová mész Vermillion Sandsből? – kérdeztem. Csodálkozva nézett rám.

– Ezt miért kérded! Azt hiszem, sehova.

– Ugyan, ne áltass te engem, Jane! Te más világ szülötte vagy, nem ezé! – Az apám perui – emlékeztetett rá.

– De a hangodat nem tőle örökölted – mondtam. – Bárcsak hallhattam volna az anyádat énekelni. Szebb hangja volt mint a tiéd?

– Ő legalábbis azt hitte. Apám egyikünkét sem volt képes elviselni.

Ez volt az utolsó este, amikor Jane-t láttam. Valami megváltozott – köztünk és bennünk. Még jóval a Casinóba indulás előtt az erkélyen üldögéltünk, és én hallgattam, ahogy énekel – hirtelen az az érzésem támadt, hogy Jane túlvilági szökőkút, mely ragyogó arany hangjeleket szór szerteszét. A zene velem maradt akkor is, amikor ő már elment, ott lebegett halványan a sötétben, a székem felett.

Borzasztóan elálmosodtam, szinte betege lettem a levegőnek, amit maga után hagyott, de pontosan 11.30-kor, mikor tudtam, hogy fellép a Casinóban, sétálni indultam a tengerpartra, a kávéházak mentén.

Ahogy elmenteni a lift mellett, zenét hallottam kiszűrődni az üzletből.

Először azt hittem, nyitva felejtettem a stúdió egyik kapcsolóját, de a hang nagyon is ismerősnek tűnt. Az üzlet ajtaja zárva volt, így a ház mögül, a garázs felől mentem be.

Bent sötét volt (a villanyt kikapcsoltam), de pillogó derengés töltötte be a teret, aranyos fényben sziporkáztak a pult hosszában álló tartályok. A mennyezeten összemosódott táncoló színek tükröződtek. Ugyanaz a zene volt, amit az imént hallgattam, csak akkor nyitányként.

A pók háromszorosára nőtt, széthasítva fedőlemezét, szabályozótartálya fölé kilenc láb magasan tornyosult, levelei megduzzadtak, átizzottak, s kelyhe – mely akkorára dagadt, mint egy kosár – szinte őrült módon tombolt. S hátraszegett fejjel Jane hajolt bele.

Odarohantam hozzá, bár szemembe tájón tűzött a tény, s kezét megragadva próbáltam kihúzni őt.

– Jane – ordítottam –, gyere le!

Ő eltaszította a kezemet. Tekintetébe egy árnyalatnyi szégyen vegyült. Amíg a bejárati lépcsőn ültem, előkerült Tony és Harry.

– Hol van Jane? – kérdezte Harry. – Csak nem esett valami baja? Épp a Casinóból jövünk. – Mindketten a zene irányába fordultak. – Mi az isten folyik ott benn?

Tony gyanakodva méregetett.

– Steve, mi baj? – Harry eldobta a csomagot, ami a kezében volt, és elindult a hátsó bejárat felé.

– Harry – üvöltöttem utána –, gyere vissza! Tony megfogta a vállamat.

– Jane van odabenn?

Lefogtam őket, mikor benyitottak az üzletbe.

– Te jóisten! – kiáltott fel Harry. – Szállj már le rólam, te hülye! Minden erejét összeszedve próbált szabadulni tőlem.

– Steve, ez meg akarja ölni Jane-t! Bevágtam az ajtót, és fogva tartottam őket.

Soha többé nem láttam Jane-t. Mindhárman a lakásomon várakoztunk. Mikor a zene végre elhallgatott, lementünk, és az üzletet teljes sötétségben találtuk. A pók visszanyerte eredeti alakját. A rákövetkező nap meghalt.

Hogy Jane hová lett, nem tudom. Nemsokára a vakáció is véget ért, jöttek a nagyszabású kormányprogramok, az év végi hajrá, a lemaradások pótlása, s ez túlságosan is elfoglalt bennünket ahhoz, hogy ráértünk volna néhány lehullott virágszirom miatt bánkódni. Harry mesélte, hogy valaki látta Jane-t a Red Beach felé vezető úton, továbbá, hogy láttak egy lányt fellépni a Pernambuco környéki night-clubokban, s az nagyon hasonlított hozzá.

Ha önök közül valakinek zenevirágüzlete van, és netán kán-pók orchideát is tart, nézzen körül, nincs-e közelben egy aranybőrű nő, akinek különös ismertetőjele a szép rovarszempár. Talán leül önnel is i-Gó-t játszani, de sajnálattal kell figyelmeztetnem, hogy mindig csalni fog.

Vári Zsuzsanna fordítása

Olga Larionova

VÁLÁS MARS MÓDRA

– Coralie?

Felpattant, és rámeredt a feleségére. Igen, persze, Coralie. Miről van hát szó? Minek is kell felugrania és üvöltenie, hogy az egész ház hallja? Coralie.

– Coralie, hogy vinne el az ördög. Újra leült az ágyra, és hosszan dörzsölte a halántékát. Az elmúlt négy év alatt a szó szoros értelmében egyetlen nap sem telt el anélkül, hogy Coralie valami soron következő angyali szokást ne vett volna fel. Íme, ma is – egy alvó emberre nézni.

– Miféle szokás ez. egy alvó embert nézni?

Immáron négy éve, hogy ilyen apró szokásokból próbálja kialakítani az egyéniségét. Minden áldott nap gondosan ki agyal egy új szeszélyt, miközben nem felejti el, és időről időre megismétli az előzőeket. Valószínűleg magában ezt „az egyéniség elmosódása elleni tevékeny tiltakozás”-nak hívja. Most ez a tevékeny tiltakozás abban nyilvánult meg, hogy merőn bámul rá kerek gombszemével, amelyet keskeny vágásként álló, üveges pupilla oszt ketté.

– No, mit bámulsz rám, mint egy csivitelő hómadár?

A pupillák üveges, álló vize azonban – állóvíz. Teljesen nyilvánvaló, hogy a hósármány kihullott felesége emlékezetéből. Pedig nagyon szép madár volt. Egészen kicsiny, belefért az ember tenyerébe.

– Hát csakugyan nem emlékszel? Egészen kicsiny madár, belefért volna a tenyerembe.

A hósármány szeme azonban nem volt kerek, mint az embereké, hanem hosszúkás, és szemfehérje gyöngyházfényben ragyogott. A hómadár, amelyet első közös nyarukon láttak, amikor egyre távolabb jutottak el északra, amíg a sarkvidéki barna mocsarakig nem értek. Már vissza akart fordulni, de Coralie egyre tovább vonszolta őt magával, mindenáron el akart jutni az Északi-sarkra, hogy igazi havat lásson, és meg is pillantották, mivel hideg volt a nyár, és a sark hósapkája nem olvadt el egészen. Ha forró lett volna a nyár, hiába mennek el akár egészen az Északi-sarkig, és lehet, hogy akkor Coralie elhurcolja őt a Déli-sarkra, a legeslegdélibb pontra, mivel a fejébe vette, hogy havat lásson.

A hószigetecske egészen aprócska volt, de odaértek, mire beesteledett, és ott töltötték az éjszakát. És akkor szállt le mellettük a fehér madár.

– Leszállt mellettünk.

– Emlékszem – mondta Coralie. – Én mindenre emlékszem, Cid. Abbahagyta halántékának dörzsölését, és felkapta a fejét.

– No és aztán?

Úgy látszik, emlékezett még valamire a számtalan rossz szokásán kívül, amelyekből összeállította gondosan kiagyalt én-jét.

– Nem kell – mondta Coralie kérő hangon –, nem kell így. Valóban szép madár volt. Leszállt előttünk, és kissé széttárta a szárnyát, hogy a végével a hóra támaszkodjék. Hosszan nézett bennünket, és sehogyan sem értette meg, hogy kik vagyunk.

– Ugyan már! – vágta rá Cid. – Eszébe sem jutott, hogy megértse. Azzal volt elfoglalva, hogy bárgyún eméssze a táplálékot, mert telezabálta magát mindenféle kukaccal a barna mocsarakból, meg töppedt bogyókkal és döghússal. A te hómadarad, a csivitelő hósármányod mindenevő. Mindent fölfal.

– Nem kell így beszélni, Cid – kérte Coralie újra. – Azután te is rosszul éried magad, ha így beszélsz. Cid gyorsan a feleségére pillantott, és közelebb húzta az öltönyét.

– Kedveském – mondta, és végighúzta a cipzár nyelvét, úgyhogy a fémfogacskák felüvöltöttek –, az elmúlt négy évben te csodálatra méltóan megtanultad, hogy mi kellemes nekem és mi nem. Aztán pedig beállítasz a szobámba hajnalban, és rám mereszted a szemed, én meg felijedek, és kiver a hideg veríték.

Coralie megfordult, és elindult hálószobájába. Most, amikor már nem nézett rá mozdulatlan madárszemével, hanem nesztelenül suhant a fal mellett, könnyedén érintve ujjaival, és minden mozdulata csodálatosan olyan volt, mint régen – mint akkor, azon a messzi, első nyáron –, hirtelen minden összekeveredett.

– Várj már, az égre kérlek! – kiabált utána bosszúsan. – Gyere ide, ha már felkeltettél Még van egy kis időm. Coralie megállt a falhoz támaszkodva, s háta mögé dugta a kezét. – Nem – felelte. – Nem kell, Cid.

Hát így. Most két-három naponként egyre azt mondja majd neki: nem kell. Egyetlen reggel két új szokást is felvett.

– Cid, nem akarom így, csak azért, mert még van egy kis időd.

– Kedveském, valahogy nem tudok visszaemlékezni arra, hogy mi valaha is a fejünket törtük volna az indokoláson.

– Igen – felelte Coralie –, mivel azelőtt volt egy fehér madár, és hó is volt, és a csillagok úgy ragyogtak, hogy fényük visszatükröződött a havon.

Cid lehunyta a szemét, és valóban visszaemlékezett a hóra meg a madárra és a madár árnyékára is, amikor tüzet csiholt. Mindez felrémlett előtte, de nem látta a havon a csillagok visszatükröződő fényét.

– Nem – mondta –, ilyesmi egyszerűen nem is létezik.

– Fehér madár – ismételte Coralie –, és csillagok fénye a havon. – A madár, az volt – mondta Cid.

– És a csillagok, amelyek visszatükröződtek a havon. – Vigye el őket az ördög, csak tükröződjenek!

Coralie semmit sem szólt. Így volt ez négy éven, négy átkozott hosszú éven át. Van egy szörnyű betegség: amikor nem alvad meg a vér. Coralie maga semmi szörnyűséget sem követ el az ember ellen, csak hagyja, hogy kifolyjon belőle a vér – cseppenként, szüntelenül, amíg el nem fogy.

A test minden csepp vérrel egyre könnyebb lesz. Íme, most egészen könnyű már. Súlytalan. Idegen. Idegen.

– Nos hát – jegyezte meg Cid –, most már időm se maradt. Az ajtóhoz ment és megállt, amikor Coralie mellé ért.

– Elmégy hazulról? – kérdezte.

– Igen – felelte Coralie –, de visszajövök, mire megérkezel.

Cid bólintott, és végigment a keskeny ösvényen, megpróbálta elfoglalni gondolatait az aznapi dolgaival, hogy elűzze ingerültségét, amely azóta fészkelte be magát tudatába, amióta felébredt. Köröskörül minden – a bársonyos narancsleveleken a harmatcseppek, a közeli látóhatár lilás tisztasága és az éjjel megfagyott kavics friss ropogása –, minden önkéntelenül arra emlékeztette Cidet, hogy most reggel van, korán reggel. Egy rosszul elkezdődött nap. Letért az ösvényről, a garázshoz ment, és kiválasztott egy mobilt; megadta a szokásos útirányt, és érezte, ahogyan a gép simán a magasba emelkedik. Lehunyta a szemét, hogy végre összpontosítsa figyelmét aznapi dolgaira, és ez most sikerült. Így ült ott néhány percig, amíg a mobil lefelé nem bukott, és akkor kinyitotta a szemét – és nyomban emlékezett az ébredésre. Ugyanügy, mint most, alighogy fel nyitotta a szemét, megpillantotta a lila ruha szegélyét és a teljesen idegen, ismeretlen kezet.

Akkor felugrott, és elkiáltotta magát: „Coralie?” – és valóban a felesége állt előtte. Lila ruhában, kezét a háta mögé dugta. Állandóan a háta mögé rejtette a kezét, és ezért nem emlékezett arra, hogy az ébredés pillanatában mi döbbentette meg őt annyira.

És most világosan emlékezett arra a napbarnította, addig sohasem látott kézre, és megértette, hogy Coralie elhagyja.

Cidnek elállt a lélegzete, mintha mobilja teljes sebességgel a sűrű, áthatolhatatlan, anyagszerűen létező magányosságba fúródott volna. Tehát, úgy látszik, Coralie elmegy. De miért éppen most, és miért éri ez őt most ennyire váratlanul?

Coralie tette nem illett bele kapcsolatuk logikus sablonjába, ami eddig olyan kitűnően megmagyarázta neki mind a saját, mind a felesége tetteit. Ezen az egyen kívül. Következésképpen vagy az évekig érvényes sablon hibás, vagy a tett.

Cid hirtelen megnyugodott. A sablon pontos. Egy olyan asszony, mint Coralie, nem képes otthagyni egy olyan férfit, mint ő. Ostobaság. Ebben nem volt semmi önteltség – ellenkezőleg, túl jól ismerte saját hibáit. Éppen ezért nem hagyhatta el őt Coralie, mivel elég pimasz és elviselhetetlen volt ahhoz, hogy jogot formálhasson az asszony állandó, vég nélküli jóságára és gyöngédségére. Éppen ezért nem is várta, hogy Coralie elválik tőle.

És lehet, hogy a keze – az csak úgy rémlett neki? Belekapaszkodott ebbe a vigaszba, és megpróbálta visszanyerni előbbi magabiztosságát, és végre egészen megnyugodott, emlékezve arra, hogy Coralie megígérte: hazamegy, mire ő hazaér. Ha Coralie elhatározza, hogy végleg otthagyja őt, akkor egyszerre megtenné. Túlságosan sok erő kell ahhoz, hogy valaki fokozatosan szakadjon el a múltjától. Csak képzelte az egészet. Kedveském, nem mégy el tőlem sehova sem.

Coralie csak állt ott, az ajtófélfához simulva, kezét a háta mögé rejtve, amíg a férje mobilja el nem suhant a kert fölött; akkor gyorsan végigfutott ugyanazon az ösvényen, amelyen az imént Cid ment, és beleült az első útjába kerülő gépbe; a mobil úgy nekiiramodott, hogy Coralie odaszorult az ülés támlájához. Ez már túlságosan is a meneküléshez hasonlít. Nem kell így csinálni. Hiszen még visszajön. Megígérte, hogy visszajön.

A sötét előcsarnokban – nem mindenki akarta, hogy felismerjék – sokan voltak. Coralie gyorsan odalépett a phone szabad képernyőcskéjéhez, és fölé hajolva eltakarta vállával.

– Bi, kérlek – szólalt meg Coralie –, gyere ki hozzám!

Bi hátulról lépett Coralie-hoz, és Coralie összerázkódott, amikor Bi erősen megszorította a kezét.

– Nos, butácskám, mégiscsak eljöttél?

Coralie néhányszor bólintott. Bi behúzta maga után egy fülkébe, és leültek egy kőpadocskára, fejüket mélyen lehajtva.

– Nem vette észre? – kérdezte Bi, barátnője kezét nézve.

– Úgy látszik, nem – felelte Coralie. – És kár volt ennél abbahagynom. Már tegnap mindent be kellett volna fejeznem, hogy semmi, de még a semminél kevesebb se maradjon meg belőlem.

– Van időd – mondta Bi. – Soha nem késő. Egykor én is ugyanígy siettem.

– Kérlek, Bi, ne kezdd el az egészet elölről. Tegnap engedelmeskedtem neked, és semmi értelme sem volt. Butácskám, ez feltétlenül szükséges... beszélni, beszélni, beszélni... Mert amikor már semmi sem marad a régi testedből, lehet, hogy vissza akarsz mindent kapni, és... nem lehet.

– De miért, Bi? Hiszen tegnap te magad mondtad: „Próbáld meg először a kezed megváltoztatását, és ha meggondolod, akkor ugyanolyanra változtatom vissza, mint amilyen azelőtt volt”.

– Semmi sem tér vissza úgy, mint amilyen azelőtt volt. S a kezed hiába lesz újra ugyanolyan színű és formájú, mert... egyszer már másmilyen volt. Örökre megmarad benne annak az emléke, hogy egy egész napon át olyan volt, mint egy délvidéki asszony fürge, napbarnította keze. És azután.

– Mi lesz azután, Bi?

– Jól van, ne kezdjük el az egészet elölről

– Akkor kérlek, Bi, változtass át engem egészen. Hogy egyetlen kis vonás se emlékeztessen arra, hogy milyen voltam azelőtt. És kérlek, ne beszélj– le többé, mivel most még van erőm, hogy valamit kezdjek magammal, de hamarosan már ennyi erőm sem lesz. Ha tudnád, milyen szörnyű ez. hogy egészen mindegy neki, tökéletesen mindegy, bármit is csinálok. Mindegyre csak azt a fáradt gúnyolódást látom. Ez a közömbösség minden erőmet kiszívja, az egész véremet, az egész életemet. Még egy kevés hiányzik – és már nem marad belőlem más, csak az üres bőr, a puszta, kiszáradt hüvely. Csinálj belőlem új embert, Bi, és majd elmegyek valahová, elrejtőzöm, és talán magamhoz térek. Kérlek, csináld úgy, hogy egészen más legyek!

– Ha úgyis mindegy neki, akkor miért. egészen?

– Mert addig mindegy neki, amíg vele vagyok. Amikor azonban elmegyek, akkor kínozni fogja a gondolat, hogy valaki más csókolja a kezemet, a számat, a hajamat, és hozzám ér, és minden más. S különben is, egészen el kell hagyni valakit, hogy ne legyenek véletlen találkozások és váratlan egyezések a jövőben. Egyszer s mindenkorra. Nem én gondoltam ki ezt és nem most.

– Igen – hagyta rá Bi –, nem te, és nem most. Még amikor a levél leválik az ágról, vagy a sün elhullatja tüskéit, az is fáj. Az emberek réges-régen próbálnak fájdalommentesen elválni egymástól, megkíséreltek sok ezer módot, és ez csupán az utolsó mód, de ne hidd, hogy a legsikerültebb. Mindenképpen fáj.

– Tudom – felelte Coralie. – De egyszer s mindenkorra. az becsületesebb. És bátrabb.

– És mégis. gondold meg még egyszer.

– Nem, Bi, kérlek, csináld úgy, hogy minél gyorsabban minden véget érjen.

A háta mögött nesztelenül áradva emelkedett a meleg az ajtókkal ellátott kaloriferokból, és előtte, a látóhatár mögé vezető ösvényeken apatikusan és zavartalanul gurult az éles kavicsokon a kicsiny esti nap. Az a keskeny küszöb az otthoni meleg és az esti, átható nedvesség határa. Keskeny csík, amely már nem az otthonod, és még nem az a világ, amely otthonod hátárain kívül esik. Megfelelő helyet választottál magadnak: semmire sem gondolva, csodásan pontos helyet választottál ki – annak az otthonnak a határán, amelyből elment a feleséged, és annak a világnak a határán, amelyben ezentúl nélküled fog élni. Cid kinyújtotta a lábát; ott ült az üres ház küszöbén, a meleg a hátát simogatta. Lement a nap.

Cid még sokáig ült ott, és a Iába, amely hosszú volt, akár az árnyék, egészen megmerevedett a zúzmarával borított ösvényeken; ekkor felállt, és néhány lépést tett, hogy kinyújtózzon és megmelegedjék, de amikor nem érezte a háta mögött az otthon megszokott melegét, egyszercsak elvesztette előbbi tudathasadását, és megértette, hogy nincs többé otthona, amelyből . Coralie elment, és az a világ is megszűnt, amelyben minden létezik, e házat kivéve; nem létezik számára az a világ sem, amelyben most Coralie él; végre-valahára felfogta, hogy a keskeny küszöb nem választja el a kettőt – Coralie, egykori felesége egyikben sincs.

Cid bement a lakásba, és sokáig kereste meleg, éjszakai fehérneműjét. Az utóbbi időben sohasem mentek el Coralie-val hazulról. Ők Coralie-val. Az ördögbe is – gondolta Cid –, „mi, Coralie-val” vagyunk. Mindez hazugság. Jóindulatú hazugság, mint az, amit egy halottról elmondanak. Ez a négy év számára csak úgy szerepelt: „Esténként nem jártam el sehová.” Vajon mit csinált Coralie? Talán néha eljárt valahová. Egymagában. Észre sem vette. De most: „Mi, Coralie-val.” Milyen megható! És mindez csak akkor, amikor Coralie már nincsen!

Végre felöltözött, és végigment az ösvényen, egyenesen oda, ahol most éppen lement a nap. Sokáig ment, nem fordult le az útról a garázshoz; addig ment, amíg fel nem villantak előtte a központ fényei. És a hosszú úton egyre arra akart visszaemlékezni, vajon Coralie eljárt-e esténként hazulról, és ha eljárt, mit vett fel magára. Maga a ruha azonban esti távolléteinek nem volt bizonyítéka – nem, egyszerűen azt akarta a lehető legpontosabban tudni, látni, hogyan jár a felesége a szobákban, hogyan vetkőzik, hogyan öltözik, és minden ilyesmit – és felesége vékony alakja engedelmesen derengett előtte a félhomályban, felöltözött és vetkőzött, felvette és levette azokat a ruhákat, amelyek voltak neki, és amelyeket Cid most kigondolt; de amikor a központ legelső házaihoz ért, valami mintha megszakadt volna benne, és a képzelete által teremtett kép már nem engedelmeskedett neki, elvált látomásától, és szembejött vele, fejét hátraszegve, sovány, éles könyökét magasba emelve, mint ahogyan az asszonyok csinálják, amikor valamit a hátukon kell összegombolniuk.

Cid levegő után kapkodott, és lehunyta szemét. Ha az ember meggondolja, hogy Coralie már nem létezik. Mintha erről gondolkozhatna az ember. Ha egy nőnek egy férfi az eszébe jut, akkor az egészre gondol, a testére és a lelkére. Ha azonban egy férfi gondol egy nőre, a testére gondol, és az eszére, és csak azután a lelkére... Ó, mindez nem az, nem az! Csak a lelkére emlékezik most, ha az a valaki olyan volt, mint Coralie. Vajon ez a gondolatok emléke?

Cid kissé kinyitotta a szemét, nyelt egyet, összeszedte az erejét, hogy továbbmenjen. Furcsa, hogy eddig nem jutott eszébe, hogy Coralie-ból megmaradt valami, és ez a „valami” egy idegen testbe olvasztva él, mozog és mindenekelőtt rá gondol. Egy egészen kicsiny „valami”. Mit tettél, Coralie? Hiszen megölted a lelked! Még egyszer elképzelte, hogy az a kicsiny „valami” most rá gondol, és akkor egy kevés visszatért előző magabiztosságából. Hiszen még most is szeretsz, kedveském. Belefáradtál, nem bírtad tovább, de engem szeretsz. Elhatároztad, hogy megmented a lelkedet. Még megbánod ezt, kedveském. Nem gondolt többé erre a kicsiny valamire, úgy ért be a központba, mintha semmi sem történt volna vele.

Odament hozzá egy leány, és leült mellé, könyökét a nedves pultra rakva. Cid rásandított, és arra gondolt, vajon köszönnie kelt-e, vagy ez fölösleges, és hirtelen arra is ráébredt, hogy nem véletlenül választotta ezt a kis csöndes bárt, hanem azért, mert itt az a szokás, hogy a vendégekkel szóba állnak. Nem először járt itt, de eddig a tulajdonos senkit sem küldött hozzá. Úgy látszik, tudták, hogy most erre van szüksége. És most odament hozzá egy egészen ostoba csecsemő, a gömbölyű könyöke a szűk ruhaujjból nedvesen bukkant elő.

– Egyedül? – kérdezte a leány, és cipője orrával arrébb lökte Cid meleg kabátját, amely a padlón hevert.

– Egyedül – felelte Cid lassan. – Egészen? – kérdezte a leány.

– Egészen – felelte Cid, és alig tudott elszakadni a poharától.

– Naháát! – mondta a leány vontatottan. – És miért vagy egyedül?

Cid hirtelen megértette, hogy a részegségben van néhány olyan perc, amikor az ember teljesen védtelen, és bárki beleköthet, és a legszentebb érzéseibe beleavatkozhat, és az ember képtelen ellenkezni. Pontosan tudta mindezt magáról, és azt is gyanította, hogy másokkal is így történik mindez.

– Akarsz inni? – kérdezte Cid.

– Nem – felelte a leány –, nagyon rossz azután, és azt nem szeretem, meg nehéz úgy beszélgetni.

– Elhagyott a feleségem.

A leány a kezére támasztotta állát, és tágra nyílt szemmel meredt rá. – Végleg?

Cid bólintott.

– Átváltozott. mássá? – kérdezte a leány szinte suttogva. Cid megint csak bólintott.

– És ez nagyon fáj?

– Igen – mondta Cid, bár el sem tudta képzelni, hogy az lehetséges, hogy voltaképpen egy ember ismeretlenné válhat. – Igen. Ez. ez olyan, mintha az embert megnyúznák. És a csupasz húsára festékkel festenek rá, hogy ne hasonlítson. És a haját is feltekerik.

– Ó, ne folytasd, nem kell, mert mindjárt megszököm, a gazda pedig.

Igen, a leány sírva fakad és elmenekül, a tulajdonos pedig kiteszi a szűrét. És mindenkinek csak rossz lesz. Látod, mit csináltál, Coralie?!

A leány felemelte a kabátot, kirázta, és Cid térdére rakta. Cid gépiesen figyelte a leány mozdulatait, és arra gondolt, hogy egyáltalában nem hasonlít Coralie-ra. Bár ha valaki megváltozik, akkor úgy kell megváltoznia, hogy ne hasonlítson, hogy szinte az ellentéte legyen. Hiszen Coralie még most is őt szereti, természetesen szereti, és tudja, hogy ő most rosszul érzi magát, nagyon rosszul, és Coralie elkerülhetetlenül tudni akarja, hogy mi van vele, hogy ki van vele, és felismerhetetlenségében maga keresi az alkalmat, hogy vele találkozzék. És már semmi sem létezett, egyáltalában az egész világon semmi sem létezett a rettenetes és szánalmas kérdésen kívül: „És ha?.”

Cid csöndesen lehajolt, és óvatosan, nehogy megijessze, azt kérdezte a leánytól: – Jártál már az Északi-sarkon?

– Ühüm – felelte a leány. – Nemrégiben. – Ott fehér madarak vannak.

– Igen, láttunk is ilyeneket. – És hó is van.

– Igen, mély hó, egészen eddig ér. – És csillagok, olyan ragyogóak.

– Igen, nagyok. – mondta a leány. – És emlékszel, hogy milyenek?

A leány megrázta fejét, elgondolkozva azon, mihez lehetne hasonlítani a csillagokat, de semmit sem talált.

– Ilyenek ni! – mondta, hüvelykével mutatva a méretet a férfinak. – Ilyenek.

– Olyan fényesek, hogy visszatükröződnek a havon – mondta a férfi keserűen. – Valószínűleg – hagyta rá a leány.

Cid felállt és fizetett.

Mire ennek az éjszakának a feléhez ért, már semmi sem maradt meg belőle, ami azelőtt volt. Kijózanodott, és minden illúzióját elveszítette, ide-oda ténfergett a külváros végtelen utcáin, az utoljára záró éjszakai bárokat keresve. Ha nyitott ajtóra talált, bement, és gyorsan körülnézett, hamar megtalálta azt, aki legkevésbé hasonlított az egykori Coralie-ra. Akkor odahívta, bort rendelt, és azt mondta:

– Hideg van.

És a leány azt felelte:

– Igen, odakint hideg van, de mi már bezárunk!

És sietett bort hozni neki, és Cid, a kínok kínját elszenvedve azt mondta: – Hideg van, mint északon. Jártál már északon?

A leány a férfi keze ügyébe rakta a bort, és valamit felelt, de Cid tovább beszélt: – Fehér madarak vannak ott, és hó és csillagok.

A leány megint csak felelt valamit, mindegy, hogy mit, és Cid nem volt képes elmenni anélkül, hogy meg ne kérdezze:

– És tudod, hogy milyenek a csillagok?

De azután fel kellett kelnie az asztaltól, és fizetnie kellett, és távoznia, majd újra folytatta vándorlását az éjszakai külváros végtelen útjain.

Karig Sára fordítása

John Wyndham

EL SZÖVŐPÓK, ITT NE JÁRJ ...

Ahogy teltek-múltak az évek, Lydia Chartersnek egyre kevésbé tetszett a férje formája – és még kevésbé a kedvenc időtöltése. Akadt persze jócskán más is, ami nem tetszett benne, de ha erre a két dologra gondolt, úgy érezte, zsákutcába jutott az élete.

Igáz, a férjének nagyjából ilyen volt az alakja akkor is, amikor hozzáment, de ő azt remélte, az idő majd javulást hoz. Lelki szemeivel látta a fejlődést: a házi tűzhely áldásos melegében a férje egyre csinosabb, ápoltabb, teltebb lesz. Hasztalan etette, ápolta azonban tizenkét hosszú esztendeig – jóformán semmiféle javulást nem észlelt. A törzse, igaz, kissé vastagabbnak tetszett, és a mérleg is ezt bizonyította, de sajnos ez csak még jobban hangsúlyozta csontos, keszekusza, idétlen végtagjait.

Egyszer, a szokásosnál is elkeseredettebb hangulatában, Lydia előszedte a férje nadrágját, és pontosan megmérte. Így, üresen, ernyedten nem is volt vele semmi baj. Hosszú volt a szára persze, de nem abnormálisan, a bősége is egészen átlagos – de ha Edward fölvette! Akkor aztán már keskeny volt, és csupa göb látszott benne, éppúgy, mint a kabátujján. Lydia mindent kipróbált az összhatás javítására, és amikor sorra valamennyi kísérlete csődöt mondott, belátta, hogy nincs más hátra: bele kell nyugodnia – ezt nézheti hátralevő éveiben. „Úgy látszik – mondta magában kelletlenül –, nem lehet rajta segíteni. El kell viselni, mint a többi sorscsapást, mint például amikor a lókedvelő nők egyre jobban hasonlítanak a lovakhoz.” És ezzel egyben a férje kedvenc időtöltésén is kitöltötte némiképp a mérgét.

Nagyon jó és praktikus, ha egy gyereknek van valami hobbija, de felnőttnél már bosszantó. A nők vigyáznak is, nehogy bármiféle szenvedélyük legyen – legfeljebb érdekli őket ez vagy az. És mi lehetne természetesebb, mint hogy egy nőt – márpedig Lydia igen takaros példánya volt a női nemnek – érdekeljenek a féldrága–, sőt ha történetesen megengedhette magának, a drágakövek? Edward hobbiját azonban senki a világon nem tarthatta természetesnek.

Lydia már a házasságuk előtt is tudott Edward bolondériájáról. Aki csak közelebbről megismerte Edwardot, észrevette, hogy a szeme reménykedve fürkészi a sarkokat minden szobában, ahová véletlenül betéved, a szabadban pedig akármivel foglalkozik éppen, ha meglát egy halom avart, egy darab lehullott fakérget, nyomban otthagy csapot, papot, és annak szenteli teljes figyelmét. Ez persze meglehetősen bosszantó szokás volt, de Lydia úgy vélte, kár vele foglalkozni, Edward idővel úgyis leszokik róla. Lydia ugyanis az asszonyok általános felfogásában osztozott, miszerint a férfi, ha egyszer házasember, töltse idejének egy részét a keltó anyagiak megszerzésével, ezenfelül pedig csupán egyetlenegy dolog kötheti le a figyelmét – s ebből a felfogásból következett, hogy ha figyelmét akár a legcsekélyebb mértékben is bármi más köti le, az jogosan sértheti a feleséget, hiszen a gyerek is tudja, hogy akinek hobbija van, az feltétlenül az életének valamely hiányát óhajtja azzal pótolni avagy feledtetni.

Lydia azonban tévedett – Edward hobbija az évek során szépen izmosodott. Önmagában is meglehetősen elkeserítő volt ez, de azért még elviselhető lett volna, ha Edward tekintélyesebb tárgyakat gyűjt szenvedélyesen – mondjuk régi metszeteket, első kiadású könyveket, távol-keleti kerámiát. Az ilyesmit mutogatni lehet, a barátnőket pukkasztani, az ilyen holmi értékes, és bizonyos tekintélyt biztosít a gyűjtőnek. De miféle tekintélyt kölcsönözhet bárkinek is egy ugyancsak kiterjedt pókgyűjtemény?

Még ha legalább lepkék lennének – gondolta Lydia –, azok talán némi lelkesedést keltenének az emberben. A természet eleven drágakövei, ugye, kivált ha szépen vannak csoportosítva. No de a pókok – ronda, kúszó-mászó, soklábú szörnyetegek, és egyre sápkórosabbak lesznek az alkoholban –, hát ezekre aztán nehéz volna egyetlen jó szót is találni.

Fiatal házas korukban Edward megpróbálta átplántálni lelkesedését Lydiába, s ő a tőle telhető legnagyobb tapintattal hallgatta férje magyarázatát a pókok bonyolult életéről, szokásairól, párosodásáról, holott mindez javarészt vagy undorító volt, vagy erkölcstelen, vagy mind a kettő; és hogy a színük meg a mintázatuk milyen felülmúlhatatlanul gyönyörű – hát ezt Lydia egyszerűen nem volt képes meglátni. Megjegyzéseiből, kérdéseiből szerencsére hamarosan kiviláglott, hogy Edward nem talál olyan együttérző megértésre, amilyent remélt ifjú feleségétől, fel is hagyott hát a Lydia megtérítésén való fáradozással, az asszony pedig hálásan visszatért régi meggyőződéséhez, miszerint minden pók egyaránt undorító, akár élő, akár holt.

Már házasságuk hajnalán felismerte, hogy nyílt támadással nem tud szabadulni a pókoktól – megkísérelte hát a legkülönfélébb óvatos taktikákat. Két-három év is beletelt, míg rá kellett ébrednie, hogy ez a módszer sem jár eredménnyel; ezután a pókok is rákerültek az áldozatos feleség által némán viselendő keresztek listájára, és nem is esett róluk több szó, legfeljebb a ritka, de alapos vulkánkitörések alkalmával, amikor is előkelő helyet kaptak a férfibűnök tételes felsorolásában.

Lydia mintegy hetenként egyszer lépett be Edward pókbirodalmába, egyfelől takarítás céljából, másfelől hogy alaposan kiundorodja magát. Két dologgal vigasztalódott: először is, hogy íme, ez a kémcsövekbe zárt rengeteg csúszómászó szörnyeteg soha többé nem csúszik, nem mászik, másodszor pedig, hogy ezek az istentelen bestiák ugyan elvonták némiképpen egy házasember figyelmét annak egyetlen jogos tárgyáról, de az életükkel lakoltak ezért a fő benjáró bűnért.

Döbbenetes mennyiségű kémcső sorakozott a falakat szegélyező állványokon; annyi, hogy Lydia egykor balga fővel abban reménykedett, hogy több pókfajta talán nincs is a kerek világon. Amikor megtudta, hogy a Britszigeteken ötszázhatvan féle pók ismeretes, még nem csüggedt. De amikor Edward a továbbiakban arról világosította fel, hogy a világon mintegy húszezer az ismeretes pókféleségek száma, nem említve a rokon fajokat – hogy azok mifélék, azt Lydia már meg sem kérdezte–, istenigazában elkeseredett.

Nemcsak kémcsövek voltak a szobában: egy polcon szakkönyvek sorakoztak, volt ott egy kiterjedt kartotékrendszer meg egy asztal, rajta Edward mikroszkópja. Egy hosszú munkaasztalon rengeteg palack, tárgylemezkötegek, új kémcsövek s egy csomó üvegtetejű doboz; ezekben tartotta Edward a további tanulmányozásra szánt eleven példányokat, csak ezután kerültek alkoholba.

Lydiát, valahányszor a pókbirodalomba lépett, ellenállhatatlan kísértés fogta el, hogy bepillantson ezekbe a siralomházikókba. Ilyenkor olyan elégedettség töltötte el, amit sohasem fett volna hajlandó bevallani, sőt nem is érzett volna, ha bármi más isten teremtményéről van szó, de a pókokkal valahogy úgy volt az ember, hogy azt mondta magában: úgy kell nekik, rászolgáltak, mért születtek póknak. A kis üvegdobozkákban rendszerint öt-hat példány búslakodott, épp ezért egy délelőtt Lydia meglepődve észlelte, hogy egy magányos üvegharang is sorakozik közöttük. Amikor végzett a takarítással, kíváncsisága a munkaasztalhoz vonzotta. Elvileg könnyebb lett volna az üvegharang lakóját szemügyre venni, mint az üvegdobozokba zárt elitélteket, a harang falát azonban belülről, úgy kétharmad magasságáig pókháló fedte. Olyan sűrű pókháló, hogy a harang lakója egyáltalán nem látszott mögötte. A háló redőkben csüngött, majdnem úgy, mintha függöny volna. Lydia közelebb hajolt és megnézte: a háló valóságos remekmű volt, szakasztott mint a valódi csipkefüggöny, kicsiben. Lydia átkukkantott a függöny fölött a harang lakójára.

– Uramisten! – kiáltott fel.

Az elfüggönyözött kör közepén kuporgó pók nagyobb volt valamennyi eddig látott peldánynál. Lydia csak bámulta. Eszébe jutott, hogy előző este Edward ugyancsak izgatott volt, de ő alig figyelt rá, csupán azt közölte, amit számos hasonló alkalommal, hogy nincs ideje holmi ronda pókot nézegetni; arra is emlékezett, hogy Edwardnak szemmel láthatólag rosszul esett az ő érzéketlensége. Most, az óriás pók láttán már értette Edward izgatottságát: ez egyszer elhitte azt is, hogy csakugyan akad gyönyörű színekben játszó pók, mert ez a példány itt jócskán rászolgált a „természet eleven drágaköve” megjelölésre.

Alapszíne halványzöld volt, elszórt sötétebb zöld pettyekkel; ezek a potroh felé eltűntek. Háta közepén kék nyílhegyminta futott végig, a nyilak csúcsa sötét, a végük szinte beleolvadt a zöld alapszínbe. A potroh két oldalán bíborszín félkörminta futott. Ugyanez a szín látszott a zöld lábak ízületénél is, meg néhány pötty az Edward által zengzetesen cephalothoraxnak nevezett táj felső részén. Lydia szerint az az a hely, ahol az állathoz hozzánőtt a lába.

Lydia közelebb hajolt. Sajátos és egyáltalán nem pókszerű módon, ez a példány nem dermedt mozdulatlanságba. Figyelmét látszólag tökéletesen lekötötte az a valami, amit első két Iába között tartott; valami, ami megvillant, ha megmozdította. Mintha egy csiszolt, kifényesített akvamarinkő volna, gondolta Lydia. Még közelebb hajolt, hogy jobban lássa, s eközben árnyéka az üvegharangra esett. A pók abban a pillanatban abbahagyta tevékenységét, és megdermedt. Aztán megszólalt egy halk, fojtott hang:

– Helló! Hát te ki vagy? – Kissé idegenes volt a kiejtése. Lydia körülnézett. A szobában rajta kívül nem volt senki. – Ne oda nézz! Itt vagyok – mondta a fojtott hang.

Lydia lenézett az üvegharangra, és észrevette, hogy a pók jobb oldali második lábával önmagára mutat.

– Arakhné vagyok – mutatkozott be jól nevelten a hang. – Neked mi a neved?

– Öhm. Lydia – mondta kissé bizonytalanul Lydia.

– Igazán? Miért? – kérdezte a hang.

– Hogyhogy miért? – kérdezte Lydia kissé ingerülten.

– Hát ha jól emlékszem, Lydia a pokolba került, mert nagyon csúnya dolgokat művelt a szeretőjével. Remélem, te nem szoktál a.

– Ugyan! – szakította félbe Lydia.

– Vagy úgy – mondta kissé kétkedőn a hang. – Persze valami oka biztosan volt, hogy így neveztek. Nehogy azt hidd, hogy én például elítélem Lydiát. A szeretők, véleményem szerint, többnyire megérdemlik, hogy. – Lydia a mondat végét nem hallotta, mert megint körülnézett, kissé bizonytalanul.

– Nem értem – mondta. – Azt akarod mondani, hogy csakugyan.?

– Persze, én beszélek – mondta a pók. A nagyobb nyomaték kedvéért megint magára mutatott, ezúttal a bal oldali harmadik lábával.

– De hiszen. De hiszen pókok nem tudnak.

– Persze hogy nem. Mármint az igazi pókok. De én Arakhné vagyok, már mondtam az előbb.

Lydia emlékezetének mélyén megrezdült valami. – Az a bizonyos Arakhné? – tudakolta.

– Miért, hallottál talán valaha másikról? – kérdezte hűvösen a hang.

– Úgy értem, aki magára haragította Athénét, habár arra már nem emlékszem, mivel mondta Lydia.

– Pontosan. Álmaimat szövögettem, Athéné pedig féltékeny lett, és. – Azt hittem volna, épp fordítva történt. Aha, persze te szőttél, ugye?

– Hiszen azt mondom. Messze földön én szőttem-fontam a legeslegszebben, és amikor megnyertem az összgörög bajnokságot, és legyőztem Athénét, egyszerűen nem bírta elviselni; majd megőrült a féltékenységtől, és engem pókká változtatott. Mindig is mondtam, igazságtalanság, hogy istenek meg istennők is indulhatnak a versenyeken. Egyszerűen képtelenek veszíteni, és összevissza hazudoznak az emberről mindent, így akarják magukat igazolni, amikor bosszúból mindenféle ronda dolgot művelnek. Gondolom, te egész másképp hallottad a dolgot, nemz – kérdezte kissé kihívó éllel a hang.

– Nem, úgy emlékszem, nagyjából így hallottam – mondta tapintatosan Lydia. Elég régóta vagy már pók, ugye? – kérdezte.

– Igen, gondolom, habár az ember egy idő után már nem számolja a napokat. – A hang elhallgatott. Kis szünet után megint megszólalt: – Mondd, levennéd rólam ezt az üveg micsodát? Meglehetősen fülledt idebenn a levegő, és akkor kiabálnom sem kellene. Lydia habozott.

– Soha nem nyúlok semmihez ebben a szobában. A férjem nagyon dühös lenne, ha bármit elmozdítanék a helyéről.

– Ó, attól ne félj, hogy megszököm! Ha akarod, becsületszavamat adom. Lydia azonban még akkor is tétovázott.

– Meglehetősen reménytelen a helyzeted, ha nem tudnád – mondta, és önkéntelenül az alkoholosüvegre pillantott.

– Ne hidd! – válaszolt a hang. Vállrándítás érződött belőle. – Sokszor megfogtak már. Valami mindig történik, egyszerűen muszáj. Ez a határidő nélküli átok kevés előnyeinek egyike. Egyszerűen nem történhet semmi végzetes.

Lydia körülnézett. Az ablak csukva, az ajtó is, a kályha is.

– Hát, ha megígéred, talán egy pár percre. – mondta engedékenyen.

Fölemelte az üvegharangot, és félretette. A pókháló függöny meglebbent és elszakadt.

– Nem baj. Phü! Így már jobb – mondta a hang. Halk volt most is, de tiszta és érthető. A pók nem mozdult. Elülső lábaival most is tartotta az akvamarint, a fény megvillant a kövön. Lydiának hirtelen eszébe ötlött valami. Lehajolt, és alaposabban szemügyre vette a követ. Örömmel állapította meg, hogy nem az ő gyűjteményéből való.

– Szép, ugye? – kérdezte Arakhné. – Persze nem az én színem. Nem érvényesül mellettem. Inkább egy smaragdot kellett volna elhoznom, habár azok sokkal kisebbek.

– Honnan vetted? – kérdezte Lydia.

– A közelből, egy házból. Innen a második, ha jól emlékszem.

– Mrs. Ferris. igen, ez az ő köve.

– Lehet – hagyta rá Arakhné. – Volt ott egy faliszekrény, telis-tele kövekkel, úgyhogy elvettem ezt, és épp kifelé jöttem a kertből, át a sövényen, és kerestem egy alkalmas rejtekhelyet, hogy nyugodtan gyönyörködhessem benne, amikor megfogtak. Megvillant a kő, azért vett észre az illető. Fura egy alak, maga is majdnem olyan, mint egy pók, csak még néhány pár láb kéne neki.

– Mégis ügyesebb volt nálad – mondta hűvösen Lydia. – Hm. – vélte titokzatosan Arakhné.

Letette a követ, és körbejárkált egy kicsit; közben fonalat eregetett. Lydia egy pillanatig Arakhnét nézte, amint szövöget valamit, aztán visszatért a pillantása a kőhöz.

– Nekem is van egy kis drágakőgyűjteményem. Nem olyan szép, mint a Mrs. Ferrisé, de akad közte egy-két csinos darab – jegyezte meg.

– Igen? – kérdezte szórakozottan Arakhné, és tovább cifrázta a hálóját.

– Én. én is szeretnék egy szép akvamarint – mondta Lydia. – Tegyük fel, hogy az ajtó egy résnyire nyitva marad.

– Ide nézz! – mondta elégedetten Arakhné. – Láttál már ilyen aranyos kis zsúrterítőt? És büszkén szemlélte Iába munkáját.

Lydia is megnézte. Igaz, egyhangúnak találta kissé a mintát, de azért udvariasan bólogatott.

– Gyönyöre! Igazán roppant ízléses. Bárcsak én is. mármint nem is értem, hogy tudsz ilyen szépet csinálni.

– Ó, istenem, igyekszik az ember. – mondta átlátszó álszerénységgel Arakhné. De mintha mondani akartál volna valamit. – tette hozzá.

Lydia megismételte előző kijelentését.

– Voltaképpen nem érdemes ilyesmivel töltenem az időmet – mondta Arakhné. Mondtam már, hogy mindig történik valami, hát miért erőltessem meg magam?

Tovább szövögetett. Fürgén, noha kissé szórakozottan elkészített még egy terítőcskét, bár ez jóval igénytelenebb volt az előzőnél. Elnézte egy darabig, azután megszólalt:

– Hát persze ha meghálálná valaki a fáradságomat... – Sokat nem tudok fizetni... – kezdte óvatosan Lydia.

– Ó, nekem nem kell a pénz – mondta Arakhné. – Mit kezdenék én pénzzel? Hanem már nagyon rég esedékes a szabadságom.

– A szabadságod? – kérdezte értetlenül Lydia.

– Van ugyanis egy könnyítő záradék – magyarázta Arakhné. – A jobb átkoknál így szokás. Olyasmi, mint hogy például a királyfi csókja feloldja a varázslatot, tudod, valami abszolút valószínűtlen feltétel, de az illető isten mégis olyan színben tünteti fel magát, hogy mégsem százszázalékos Shylock. Az én záradékom évi huszonnégy óra szabadságra jogosít fel, de jóformán soha nem sikerül kivennem. – Elhallgatott, szőtt egy kis szegélyt a csipketerítőre. – Tudod – folytatta aztán –, nem könnyű találni valakit, aki helyet cserél az emberrel huszonnégy órára.

– Khm. hát igen, az nehéz lehet – mondta közömbösen Lydia.

Arakhné kinyújtotta egyik lábát, és megforgatta az akvamarint. A kő csillogott-villogott.

– Valakit, aki helyet cserél az emberrel. – ismételte.

– Hát. nem is tudom. voltaképpen nem hinném. – kísérletezett Lydia.

– Igazán nem nehéz bejutni Mrs. Ferris házába, kijönni meg még könnyebb. Persze csak ha valaki akkora, mint én – jegyezte meg Arakhné.

Lydia az akvamarint nézte.

Lelki szeme előtt felrémlett a többi drágakő, amint ott pihennek fekete bársonyágyukon, Mrs. Ferris faliszekrényében.

– És ha megfogják az embert? – kérdezte.

– Ó, arra ne legyen gondja az embernek, futó kellemetlenség. Hiszen huszonnégy óra múlva úgyis visszatérnék – mondta Arakhné.

– Hát. nem is tudom. – mondta kelletlenül Lydia. Arakhné tűnődő hangon folytatta:

– Emlékszem, azt gondoltam, milyen könnyű is lenne egyenként kivinni azokat a köveket, és elrejteni valami jó helyen.

Lydia később képtelen volt pontosan visszaemlékezni, hogyan is folytatódott a beszélgetés, csak azt tudta, hogy egy bizonyos ponton ő még tétova és határozatlan akart lenni, de Arakhné nyilván úgy értette, beleegyezik. Nos, mindenesetre az egyik pillanatban még ott állt a munkaasztal mellett, a következőben meg mintha a tetején lett volna, és akkor történt a dolog.

Voltaképpen továbbra is ugyanúgy érezte magát, mint addig. Hat szemmel sem bánik másképp az ember, mint kettővel, bár meg kell hagyni: minden sokkal nagyobbnak látszott, és a túlsó fal alaposan eltávolodott. A nyolc lábbal egész jól boldogult, nem gabalyodtak egymásba.

– Te hogy szoktál.? Aha, látom – mondta.

– Csak nyugodtan – szólt egy hang a magasból. – Két jó függönyömet máris tönkretetted. Óvatosabban mozogj! Finoman. Úgy, úgy, ez már jobb. Még egy kicsit jobban vigyázz! Ez az. Hamarosan rájössz a nyitjára. Most már nincs más dolgod, menj el szépen az asztal széléig, aztán ereszkedj le.

– Khm. igen – mondta kissé kétkedő hangon Lydia. Az asztal széléről szédítő mélységben látszott a padló.

A fölébe tornyosuló alak sarkon fordult, indult volna már, de aztán, úgy látszik, eszébe jutott valami, mert megállt.

– Még valami – mondta. – A férfiak.

– Férfiak?! – kérdezte Lydia.

– Ej, hát a hím pókok. Nem szeretném, ha arra jönnék vissza, hogy közben.

– Ó, dehogy, a világért sem – sietett megnyugtatni Lydia. – Lesz énnekem anélkül is elég dolgom. Meg aztán. khm. azt hiszem, nincs bennem különösebb érdeklődés hím pókok iránt.

– Hát, nem tudom. Ki-ki a párjával, ahogy mondani szokás. No de különben sincs semmi probléma. Az illető körülbelül tizenhatszor kisebb nálad, úgyhogy egyszerűen lerázhatod, ha nem tetszik. Vagy megeheted, ha gusztusod van hozzá.

– Megehetem?! – kiáltott fel Lydia. – Ja igen, emlékszem, a férjem említett valamit... Nem, azt hiszem, maradok a lerázásnál.

– Ahogy tetszik. Az a jó a pókoknál, hogy magától értetődőnek tekintik a női felsőbbrendűséget. Nem kell életed végéig magaddal hurcolnod egy unalmas hímet, csak azért, mert. Ha szükségét érzed, egyszerűen keresel egy másikat és kész. Roppantul egyszerű.

– Bizonyára – mondta Lydia. – De hát úgyis csak huszonnégy óráról van szó.

– Persze – bólintott Arakhné. – No, akkor én megyek is. Nem fecsérlem azt a kevés kis szabadságomat. Meglátod, mihelyt belejössz, remekül fogod érezni magad. Hát akkor a holnapi viszontlátásra. – És kiment. Az ajtót résnyire nyitva hagyta.

Lydia még egy kicsit szövögetett, amíg egészen biztos nem volt a dolgában. Akkor az asztal szélére vonult, s némi habozás után leereszkedett. Igazán nem is volt nehéz.

Végül az egész dolog sokkal könnyebbnek bizonyult, mint várta. Eljutott Mrs. Ferris szalonjába, és nagy örömmel tapasztalta, hogy az ékköves szekrényke ajtaját nem zárták be. Lydia kiválasztott egy csinos tűzopált. A kertnek az út felé lejtő, oldalán talált egy jó kis lyukat, oda elrejtheti a zsákmányt, és később majd visszajön érte. Következő portyáján egy kisebb rubint szemelt ki, legközelebb egy gyönyörűen csiszolt négyszegletes cirkont, míg végül már ingajáratban közlekedett a rejtekhely és a faliszekrény között, jóformán akadálytalanul, leszámítva néhány alkalmatlankodó hím pókot, akiket azonban elülső lábának egy legyintésével elpöccintett, úgyhogy többet nem is zaklatták.

Estefelé Lydia egész csinos készletet gyűjtött a rejtekhelyre. Épp egy kis topázt akart elhelyezni, és azon tűnődött, vajon forduljon-e még egyszer, amikor árnyék esett rá. Megdermedt, amint a magasban egy hosszú, csontos, vézna alakot pillantott meg – így alulnézetből valóban nagyon emlékeztetett a pókra.

– A kutyafáját! – kiáltott fel Edward hangja. – Még egy példány! Két nap alatt a második! Igazán különös!

S mielőtt még Lydia elszánhatta volna magát bármire, hirtelen sötétség borult rá, s csakhamar egy csukott dobozban zötykölődött.

Néhány perc múlva már ott kuporgott az üvegharang alatt, amelyet nemrégiben még ő emelt le Arakhnéről. Edward föléje hajolt. Kissé bosszankodott, hogy a zsákmány megszökött, de büszke is volt magára, hogy sikerült elfognia.

Azután már nemigen volt mit tenni, mint szőni egypár csipkefüggönyt, hogy ne zavarják magányát, úgy, ahogy Arakhnétól látta. Azzal a gondolattal vigasztalódott, hogy a köveket biztos helyre rejtette, és hogy tizenkét-tizenhárom óra múlva kényelmesen elhozhatja valamennyit.

Este már nem jött be senki a pókbirodalomba. Lydia hallott holmi ismerős zörejeket odafentről; nagyjából úgy zajlott minden, mint rendesen, s végezetül két pár láb lépte koppant a lépcsőn. Ha erre módja van, összevonta volna a szemöldökét. Az ügy etikai oldala nem volt egészen tisztázott. Arakhnénak vajon joga van.? No mindegy, úgysem lehet rajta pillanatnyilag segíteni.

Hamarosan elültek odafent a zörejek, és a házra éjszakai csönd telepedett.

Lydia másnap reggel félig-meddig azt várta, Edward benéz, hogy megbizonyosodjék felőle: ő biztonságban van, s csak azután megy el dolgozni. Nemegyszer megtette, méghozzá kevésbé érdekfeszítő pókok esetében, és Lydia nem fojthatott el némi ingerültséget, amikor az ajtó nyílt, és csak Arakhné lépett be. Azt is megállapította, hogy Arakhné nem találta el a Lydia számára legelőnyösebb hajviseletet.

Arakhné ásított egyet, azután odalépett a munkaasztalhoz.

– Helló – szólt, és felemelte az üvegharangot. – Hogy mulattal?

– Most épp nem a legjobban – mondta Lydia. – A tegnapi napra nem panaszkodhatom. Remélem, kellemesen töltötted a szabadságodat.

– Igen – mondta Arakhné. – Egész jó volt, bár nem nagyon különbözött a mindennapoktól. – Karórájára pillantott. – Na, mindjárt le is telik az időm. Ha nem érek vissza, magamra szabadítom Athénét. Kész vagy?

– Hogyne – mondta mély átérzéssel Lydia.

– Nos, ki-ki a helyén – szólalt meg újra a vékonyka hang. Arakhné párosával kinyújtóztatta lábait, elölről hátrafelé, sorra. Azután szövögetett egy stilizált gót A betűt; meg akart győződni róla, hogy a tudománya nem szenvedett csorbát.

– Tudod – mondta eltűnődve –, fura dolog a megszokás. Azt hiszem, így tulajdonképpen jobban érzem magam. Az embernek sokkal kevesebb a gátlása.

Átszaladt a munkaasztal túlsó végére, és leereszkedett. Mintha tarka tollbokréta hullana a padlóra. Odalent kibontogatta lábait, és a nyitott ajtóhoz futott. A küszöbön megállt.

– Hát isten veled, és köszönöm – mondta. – Sajnálom azt a dolgot a férjeddel. Sajnos egy pillanatra megfeledkeztem magamról.

Azután végigsurrant a folyosón, mintha tarka pamutgombolyagot kapott volna fel a légáramlat.

– Isten veled – mondta Lydia. Egyáltalán nem sajnálta, hogy elment.

Arakhné utolsó megjegyzését nem értette; ki is ment a fejéből, míg fel nem fedezte azt a rakás göcsörtös csontot, amit valaki nemrégiben rakhatott a szemétgyűjtőbe.

Borbás Mária fordítása

Vladen Bahnov

HÁT ÍGY TÖRTÉNT A DOLOG

Tudományos – és féltudományos – körökben van egy tétova feltevés, vagy egyszerűen szólva merész hipotézis, hogy valamikor a messzi múltban Földünkre látogattak más bolygó civilizációjának képviselői. Sőt, mi több, a látogatások alkalmával az idegen bolygóról érkezett vendégek megtanították a messzi múltban élő, barlanglakó őseinket bizonyos alapvető ismeretekre.

Ma már persze nincs tanú arra, hogyan történt mindez. Viszont arra sem találunk tanút, aki az ellenkezőjét bebizonyíthatná. Így hát a tudományos viták egyelőre eredménytelenül folynak.

Nos, mondjuk, hogy én meg vagyok győződve arról, hogy a dolog valóban úgy történt. De lehet, hogy nem... És ha igen, akkor voltaképpen így történt a dolog. De ha nem...

Hajnalodott. E-eh, az öreg neander-völgyi ember kinyitotta a szemét, nagyot ásított, és szőrös mellét vakargatva kiment a barlangból, hogy megnézze, nem ért-e még véget az az átkozott jégkorszak. A jég azonban szemmel láthatólag még nem olvadt el, és E-eh a hidegtől borzongva és vacogva, gyorsan visszamászott a barlangba.

A tűz alig pislákolt. „Világít, de nem melegít” gondolta magában az öreg töprengve, és rőzsét dobott a tűzre. A barlang falán árnyékok táncoltak, a barlang megtelt füsttel, és végül mégis melegebb lett. E-eh barlanglakó társai elégedetten mocorogtak álmukban.

„Micsoda szerencse – gondolta az öreg E-eh –, micsoda szerencse, hogy az Ég Fiai megtanítottak bennünket arra, hogy tüzet gyújtsunk és vigyázzunk rá! Nélkülük megfagytunk volna!”

E-eh öreg volt már, és ezért elfelejtette, hogy jóval az égi lakók megjelenése előtt a fiatal, semmirekellő U-uh kijelentette, tudja, hogyan kell tüzet gyújtani.

– Nézzétek, nézzétek, milyen egyszerű! – és U-uh a megdöbbent barlanglakók szeme láttára tüzet gyújtott.

– Megőrültél! – förmedt rá E-eh dühöngve. – Felgyújtod az egész barlangot! Azonnal oltsd el ezt a tüzet! Az igazi tüzet a villámok csinálják, és nem a magadfajta csupasz állú fickók!

Akkor a tüzet közös erővel, kövekkel fojtották el. Majd miután négyszer feljött és lement a hold, az égből villámlás és lángok közepette egy furcsa szikla ereszkedett alá. Amikor a villámlás és mennydörgés elcsöndesedett, a sziklában nyitás támadt, és a benne levő barlangból addig soha nem látott, áttetsző fejű lények jöttek elő. Körbejárták sziklájukat, majd levették áttetsző fejüket, és alóla közönséges, nem áttetsző fej bukkant elő.

A Neander-völgy lakói megkönnyebbülten lélegeztek föl: nem szerették a szokatlan és érthetetlen dolgokat.

Az Ég Fiai igen szívélyes és békés emberek voltak. Megtanították a barlanglakókat tüzet gyújtani, és arra is, hogyan kell a tűzre vigyázni. Attól fogva a barlang sokkal lakályosabb lett, a tűz soha ki nem aludt benne, és az öreg E-eh sohasem felejtette el, hogy a bölcs égi lakókat hálával emlegesse. Elsőnek megint csak U-uhnak jutott eszébe, hogy a tűzbe egy darab nyers húst dugjon. Rátűzte a húst egy bot végére, a tűz fölé tartotta, majd amikor megsült, a szájába vette, ízlett neki a sült hús. E-eh azonban szörnyen megharagudott.

– Láttad-e már valaha is, hogy a húst tűzön süssék meg? – kérdezte az öreg fenyegető hangon. – Azt akarod talán, hogy a tűz megharagudjon ránk, és kialudjon?!

– Miért haragudna meg? – ellenkezett U-uh. – Hiszen hússal kínálom!

E-eh azonban nem kedvelte a hosszadalmas vitákat. Egy vastag botot kapott föl a földről, és a semmirekellő U-uh hátán törte szét, majd a tűzbe dobta a bot darabjait. – Mit akarsz még? Jobb, ha elmégy vadászni! És te is menj, meg te is meg te is! adta ki az utasítást.

– Megint vadásznunk kell! – nyögte a fiatal neander-völgyi U-uh. – Ha vadászni kell, mindig engem küldesz! Három nap az út oda, és három nap vissza, és gyalogosan kell megtennem!

– Talán azt szeretnéd, hogy a kövér vaddisznók itt, a barlangban tanyázzanak? – kérdezte E-eh önnön szellemességén vidáman kuncogva.

– Mi van ezen nevetnivaló? – kérdezte a nyughatatlan U-uh. – Már régen gondoltam arra, hogy jobb lenne itt, a barlangunk közelében tenyészteni a disznókat. Itt tartanánk és etetnénk őket, és mindig lenne bőven hús a háznál!

– Tisztában vagy azzal, hogy mit beszélsz?! – üvöltött föl E-eh. – Tudod, hogy hívják azt, amit te javasolsz?

– Hogy hívják? – kérdezte U-uh.

– Állattenyésztésnek! Úgy bizony! A csavaros eszeddel megbolondítod az egész törzset! Csak nem hiszed, hogy az Ég Fiai butábbak nálad?!

– Nem! Nem! Már hogy hinném! – tiltakozott U-uh megrémülve.

– Hát akkor mondd meg nekem, hogy a mindentudó és mindenható égi lakók miért nem tanácsolták nekünk, hogy tenyésszünk állatokat, te pedig minek javaslod?

U-uh szánta-bánta bűnét, és hallgatott.

Majd amikor a hold harmadszor kelt föl és ment le, beállítottak újra az Ég Fiai.

– Egy jó ötlet jutott eszünkbe – mondták. – Miért nem tenyészt a ti törzsetek háziállatokat? Mi? Jól bevált, hasznos dolog!

S az öreg E-eh hálás szívvel köszönte meg az égi lakók határtalan jóságát és bölcsességét.

– Mit csinálnánk mi nélkületek, Ég Fiai?! – kiáltotta E-eh. – Ne feledkezzetek meg rólunk, és ne vonjátok meg tőlünk bölcs tanácsaitokat!

S akkor az ősemberek hozzáfogtak az állattenyésztéshez. S boldogan éltek, nem éheztek.

Csak a semmirekellő U-uhnak nem volt nyugovása. Megint a fejébe vett valami ostoba gondolatot.

– Ha a magot a földbe ültetjük, kinő, és kalászba szökken, és a kalászban sok mag lesz. Ugye?

– Lehetséges. – felelte E-eh kitérően.

– És ha azután sok magot vetünk el, mi történik?

– Ki tudja, hogy mi történik... – felelte E-eh óvatosan.

– Hát én tudom! Akkor sok kalász nő, és a sok kalászban igen sok mag terem meg. És törzsünknek mindig lesz kenyere!

– Fogjátok meg, emberek, és kötözzétek meg! Akasszátok fel a fára, de fejjel lefelé! kiáltotta E-eh. – Megsérti az Ég Fiait! Azt hiszi, hogy az ég lakói butábbak nála!

– Nem, nem, nem! – tiltakozott U-uh ijedten.

– Hát akkor miért nem az Ég Fiai tanácsolták nekünk, hogy gabonát vessünk, és te hogyan mered ezt javasolni?! U-uh rémülten elhallgatott.

Aztán idővel az ég lakói megmagyarázták E-ehnek, hogyan kell vetnie és aratnia. S az ősemberek törzsének vezére álmélkodott az idegen bolygókról érkezett emberek nagy bölcsességén és mindentudásán.

U-uh sem haragudott. Közben ugyanis már azon törte a fejét, hogyan alakíthatná át a kőkorszakot bronzkorszakká. Sőt mi több, már tudta is, hogyan kellene a dolgot véghez vinni. De egy mukkot se szólt róla.

Az égi lakók nélkül is akadt tehát nálunk egy s más találmány meg felfedezés. De amint látjátok, az Ég Fiai mégiscsak segítettek őseinknek, éspedig alaposan, mivel nélkülük az égvilágon senki sem lett volna képes zöldágra vergődni egy olyan neander-völgyi alakkal, mint E-eh. Senki ám. S legkevésbé egy ősember.

Karig Sára fordítása

D. A. Bilenkin

AZ ÉLET SÚLYA

Már második napja járta a hideg, vörös síkságot – előre, csak előre. Feltűnő élénkkék színű pilótaruha volt rajta, de nem áltatta magát a hiú reménnyel, hogy megtalálják. Csoda tett volna, ha a marsi légkör egyhangú sivításába motorok zúgása tör be.

Gépiesen lépdelt – kimérten, takarékoskodva erejével, hat kilométert óránként, se többet, se kevesebbet. Gondolatai is alkalmazkodtak a monoton ritmushoz. A megtett útról emlékezetébe csak foszlányok jutottak, minden más egy ködsíkká folyt össze, korábbi élete pedig valahová a végtelenbe veszett, kicsiny és irreális lett, mint a táj a fordítva tartott távcsőben.

De legalább nem félt. Fásultan ment előre, fásult fáradtság volt testében és fásult érzéktelenség gondolataiban. Csupán az oxigénpalacktól lehúzott bal válla fájt egyre jobban (a jobb oldali palackot már rég felhasználta és eldobta). Amúgy minden rendben – jóllakott volt, – nem érzett szomjúságot, az elektromos fűtés kifogástalanul működött, a cipő nem törte és nem szorította. Nem kellett küzdenie az élethez szükséges energia felvételétől megfosztott test elhalásával, nem kellett utolsó erejéből, már nem az értelemnek, csak az ösztönnek engedelmeskedve kúsznia. A technika még most is megszabadította a szenvedésektől.

Újból és újból gépiesen megigazította a táskát, hogy kiegyensúlyozza a terhet a vállán. Minden egyes alkalommal, mikor ezt csinálta, feje megmozdult, és a szél sivítása hol erősödött, hol gyengült fülében (pontosabban a sisak fülhallgatójában). A szél ellenére a levegő tiszta és áttetsző volt, világosan kirajzolódott a közeli látóhatár, az ibolyaszínű ég, akárcsak a talaj, fagyos volt, amitől a zeniten álló ritkás csillagok pislogás nélkül, ridegen égtek.

Még elégedettséget is érzett, mikor áthaladt az alacsony dombon. Az emelkedő nem volt meredek. Nem lassította lépteit, sőt a lejtőn még meg is gyorsította, és örült, hogy a dombok segítenek neki a gyorsabb haladásban, noha ez nyilvánvalóan önmaga becsapása volt, és ő tudta ezt. Gyermekkorában szerette azt képzelni, hogy nem megy, hanem utazik, hogy ő gépkocsi, és Iába helyett négy kereke van. Jó szórakozás volt „gázt adni” önmagának, azaz gyorsabban haladni, „elfordítani a kormányt”, s kikerülni az összeütközést a járókelőkkel, és „rálépni a fékre”. Most is úgy rémlett neki, hogy gép.

Árnyéka fokozatosan megnyúlt. Minél lejjebb ereszkedett a nap, annál vörösebb lett a síkság. Lángoltak a dombok lejtői. A mélyedésekben azonban már gyűlt az alkony.

Úgy rejtőzött ott a szürkület, mint vadállat bársonyos mancsa. A szél valahogy észrevétlen lecsendesült. Minden megdermedt, és Szevergint – így hívták őt valaha, de ennek most nem volt jelentősége – izgalom fogta el, az az izgalom, mely az éjszaka beköszönte előtt jár, amikor az ember magányos és védtelen a pusztaság közepén.

A napra pillantott, és kifejezhetetlen bánatot érzett. Tehát mégiscsak reménykedett a lelke mélyén, hogy megmentik. A nappal vége a remények végét is jelentette. Távolról, a kéklő mohacsomók felől, átszelve az árnyékokat, valami élőlényféle görgött, közeledett Szevergin felé. Az apró vadállat kicsiny, rózsaszínben villogó szemének tekintete belefúródott az emberbe. Szevergin a pisztolyára tette a kezét. A kis vad azonban, miután megbizonyosodott az idegen jelenlétéről, nem maradt tovább, ment a maga dolga után, mintha valamiféle bölcs ösztön súgná meg az állatnak, hogy ennek a kétlábúnak semmi köze sincs a Marshoz. Hogy véletlenül van itt, véletlen, hogy még él, és el fog tűnni, még mielőtt a nap újból vörösre festené a síkságot.

Szevergin majdnem az állat után lőtt, annyira megsajnálta önmagát. Mintha valaki a látcsövet a múltra fordította volna. Életre kelt a múlt, mely meghatározta a sorsát. Miért éppen őt formálta ilyenné a természet, hogy más, mint a többi? Miért? Miért?

Fejét lehajtva, szinte eszét vesztve rohant szembe a lopakodó árnyakkal. Izmai, miként ezt várta is, rögtön ólomsúlyúvá váltak, de ő csak űzte, hajtotta magát előre, mintha testét büntetné.

Száz méter után megadta magát. Bármely más, korban és fizikailag hozzá hasonló ember megbirkózott volna ezerrel is, neki azonban száz is elég volt, hogy kimerüljön. Így volt ez mindig.

Nem teljes értékűnek, nem olyannak született, mint a többiek. Nem az volt a baj, hogy mondjuk, ki nem állhatta a kenyeret – emberek ezrei nem hajlandók valamit megenni; ez legfeljebb kényelmetlen a számukra. Tőle azonban a természet sokkal fontosabbat tagadott meg: az erőt. Nem volt betegesebb más gyerekeknél, de kifulladt a százméteres távon, nem tudott felhúzódzkodni a nyújtón, sírva igyekezett leküzdeni a bordásfalat.

A hosszabb fizikai megterhelések, mint például a távgyaloglás, számára elérhetők voltak. Más volt a lényeg. A még be nem járatott motort visszafogják, nos, az ő szervezetébe is egy terheléskorlátozó volt örökre beépítve. Képtelen volt hirtelen, nagy energiakifejtést igénylő erőfeszítésekre, miként a lecsavart lámpabél sem képes a fellángolásra.

A vele egykorúak lenézték gyöngeségéért, a tornatanárok pedig dühbe gurultak. Ha az orvos szerint a fiú „egészséges”, ha a fiú normális felépítésű, akkor hogy merészeli szégyenbe hozni őket és zsákként csüngeni a kötélen?! A torna volt Szevergin gyermekés ifjúkorának lidércnyomása. A korlátot, gyűrűt megpillantva remegett, mint a kínzásra ítélt. „Bajnok, bajnoki” – kiabálták neki a fiúk ezekben az izzadtság– és porszagú tornatermekben. És ő már előre megdermedt attól, hogy milyen ártatlan, mégis sártó nevetéssel fogadják majd az ő ügyetlen, szégyenletes ugrását a „lovon”.

Már a negyedik vagy az ötödik orvos volt az, akihez az aggódó szülök elvitték Bt, és ez az orvos mentette meg. Bár nem talált semmit sem a szívben, sem a tüdőben, de nem vont vállat, nem pillantott a fiúra mint egy szimulánsra, hanem nyugodtan így szólt:

– Anyagcsere-elégtelenség, valószínűleg születésbeli. Egyelőre gyógyíthatatlan. Ne keseredjenek el! Futballista nem lesz a fiú, ami pedig a többit illeti. A barlanglakók idejében megette volna az első tigris, de miféle jelentősége van ennek most? Ne is törődjenek vele!

A lidércnyomás szertefoszlott.

Lám, mivel végződött mindez – a Mars bánatosan elsötétülő síkságával, az örült meneküléssel önmaga elől. Szevergin kényszerítette magát, hogy lefeküdjön, magasabbra helyezte lábát, hogy az jobban pihenjen. Ezek az egyszerű mozdulatok megnyugtatták. Józansága visszatért.

Minden az ő bűne, senkit nem vádolhat. Ő maga hívta ki a sorsot, mikor a Marsra indult. Természetesen nem úgy, mint gyerekkorában, amikor haragtól bömbölve újból és újból a súlyzó után nyúlt, hogy felemelje, vagy holtan essen össze. A neves mikrobiológus nem így akart bizonyítani. Már régóta olyan világban élt, ahol mindent az ész döntött el, a fizikai adottságoknak pedig nem volt jelentőségük. Ott megvolt az ő helye, sőt, az sem meglepő, hogy éppen őt és nem mást kértek, hogy sürgősen utazzon a Marsra, és tisztázza a víztisztítók szűrőin érthetetlenül átjutott kristálybaktériumok aggasztó viselkedését.

Nem az volt a fontos, hogy fel tud-e húzódzkodni a nyújtón; a Marson az ő eszére és nem izmaira volt szükség.

Le is mondhatta volna az utat, de nem tette. Kiválasztottként a Marsra jönni, közel kerülni az első vonalhoz, ahol az ember kemény harcot folytat az életben maradásért – lemondhatott-e erről az oly fényes visszavágásról a gyermekkori megaláztatásokért? Hogy ilyen kiválasztottnak érezze magát, mindössze egy jelentéktelen dolgot kellett figyelmen kívül hagynia, hiszen nyilvánvalóan sem az emberek, sem a körülmények nem követelik tőle a Marson a kézitusát a természettel. Ott, akárcsak a Földön, a civilizációt képviselő űrhajó utasa marad, és a viharoktól megbízhatd űrhajóablakok választják el.

A baleset lehetősége ki volt zárva. Talán a kapitány, amikor utasokat vesz a fedélzetre, érdeklődik-e afelől, hogy tudnak-e úszni?

…Szezoatriszból Titanuszba repült, puha karosszékben ült a parányi automatikus rakétában, amely magától száll fel és ér földet, és egyáltalán mindent magától csinál. Ült a karosszékben, és olvasott. Csak akkor riadt fel, amikor meglátta a Int közelgő sziklákat. Nem vette észre, és most már sohasem fogja megtudni, hogy mi romlott el a mechanizmusban. De a rakéta még zuhanás közben is gondoskodott róla: a katapult kivágta őt, még mielőtt felfoghatta volna, hogy mi történt.

Egyet nem tudott megtenni az automatika – megvédeni őt az ejtőernyős ereszkedésnél a sziklához ütődéstől (de hiszen még a leggondosabb anya sem mindig tudja megóvni gyermekét a sérüléstől!). Szerencsére az ütés nem Szevergint, hanem a biztonsági tartalékot tartalmazó táskát érte. A rádiókészülék összetört, melyet a kávéstermosz szilánkjai ezüstöztek be, de minden egyéb egészben maradt, köztük az értékes térkép, mely lehetővé tette, hogy bármely terepen pontosan meghatározza helyét.

Amint magához tért, meghatározta helyzetét. Ez részben jót, részben rosszat is mutatott. A Mitchell-hátság déli részén volt, a rakéta meghatározott útvonalától távol, és kívül a radarmegfigyelés zónáján. Ez azt jelenti, hogy lezuhanásának helyét Szezoasztriszban még megközelítőleg sem sikerül bemérni. Viszont alig 160 kilométerre volt a geológusok telepétől. A szkafander tartályai és a vésztartalék 36 órára biztosították a légzést. Áloműző tabletták is voltak. A hegyes vidék a zuhanás helyétől hét kilométerre véget ér, és a hegyek itt sem túl meredekek, sem túl magasak – olyan kirándulásra valók. Remek! Úgy hat óra alatt keresztülvág a hegyeken, s azután síkság kezdődik, ahol nyugodtan tarthatja az óránkénti öt és fél kilométeres átlagsebességet. El fog jutni. Hiszen menni kell, nem pedig futni, és ebben szervezete nem hagyja cserben.

Volt pillanat, amikor még örült is: ténylegesen elégtételt vehet magának!

A baleset helye körül, fölülről jól észrevehető, fluoreszkáló festéket szórt szét, és frissen útnak indult. Elfelejtette, hogy még az alacsony hegyekben is, ha az ember nem akarja ötszörösére növelni útját, itt-ott felfelé kell mászni, réseket átugrani, kézen felhúzódzkodni, vagyis mindazt tenni, amire ő nem volt képes.

Az első hét kilométer leküzdésére tizenöt óra ment el, mikor pedig erre bármely turistajelvényes legény az ő helyében legfeljebb hat-nyolc órát pazarolt volna.

A továbbiakban úgy ment, hogy már tudta: nem jut célba.

... A kis marsi nap elérte a síkság szélét. Szevergin felállt. Mennie kellett, hogy a mozgás ritmusa elaltassa feltörő érzéseit.

Egy kilométert sem tett meg, mikor a síkság homályba borult. Az égbolton azonban egymás után tűntek fel a nappal láthatatlan pehelyfelhők, mintha valaki irányítaná őket, akkordokat játszana fényorgonán. Aranyszínű, lila, vörös felhők, finom színárnyalatúak, könnyűek – magasan, átlátszó virágkehelyként úsztak az ibolyaszínű kristályégen.

Szevergin felemelte a fejét, és így ment, mosolyogva valamin, csodálkozva azon, hogy mosolyog, és azt kívánva magának, hogy örökké olyan legyen, mint most.

Nem kell vitába szállni a természettel – csak most értette meg ezt. Nem kell követelni tőle a kerevet párnáinak kényelmét, el kell venni azt, amit ad, és szeretni kell létezésünk minden pillanatát, hiszen a távolban mindenkire úgyis ott vár a halál. Így hát érdemes-e gyűlölni az életet azért, mert nem felel meg mindenben a kívánalmaknak? A feldobott kő visszahullik, a folyó folyik, az ember a boldogságot keresi; minden a maga törvényeinek megfelelően történik, ezeket meg kell érteni, vitatkozni pedig – mi értelme?

Szevergin észrevétlenül átlépte azt a határt, amely elválasztja az életnek a közelgő haláltól még el nem sötétedett szakaszát az utolsótól, a célegyenestől, amikor már pontosan ismeretes az elmúlás órája. Az egyes emberek különbözőképp lépik át ezt a határt, de mindnyájan önmaguk számára valami újat fedeznek fel mögötte – szörnyűt, hatalmasat, amiben borzadály és megbékélés is rejlik.

Az égbolt elfeketült, a sötétség azonban nem sokáig tartott; megjelent a Deimos. A talaj kissé ezüstössé vált, és minden lépésnél, a szkafander szövetének megfeszülésekor, a térdet megcsapó hideg még érzékelhetőbb lett. Szevergin felerősítette az elektromos fűtést. A síkság kisimult, mint a kiterített abrosz, de helyenként mint vékony tusvonások foltosodtak a szafar – a csenevész marsi fű – sarjainak árnyékai. Szevergin hirtelen észrevette, hogy igyekszik nem rájuk lépni, és meglepődött, honnan merült fel benne ez az óvó ösztön.

Aztán eszébe jutott, hogy honnan. Egy borús, szeles áprilisi nap tölgyerdőben járt. A fák télies kopáran, bütykösen álltak, a földet törékeny levelek borították, és lába alatt makkok ropogtak, ugyanolyan szürkésbarnák, mint a levelek. Kellemes volt hallgatni, amint a makkok ropogtak a Iába alatt. Ebben a zajban egy magabiztos ember lépéseinek ereje, egészséges, erős testének súlya visszhangzott. Így ment, míg a kisáradt fű között szemébe nem ötlött egy halványzöld csillagocska. Csodálkozva hajolt le: egy, a hideg földbe már gyökeret vert tölgyhajtás volt. És meglátta, hogy körben sok ilyen csillagocska van, mindenütt ott vannak, és ő rajtuk lépdelt. Sietett lábujjhegyen elhagyni az erdőt.

Mint akkor, Szevergin most is megállt, és lehajolt a szafarszálhoz. Valami oknál fogva a fűszál megvizsgálása fontosabbnak tűnt neki, mint bármi más.

A szafar szála rozsdás drótra hasonlított, melyet ferdén szúrtak a fagyott talajba. Szilárdabb volt az acélhuzalnál, s nem lehetett széttaposni, mint a makkot – Szevergin tudta ezt. De a szafar ugyanúgy várta ébredésének óráját, mint a makk. Az ő számára is eljön a tavasz ebben a ritka, oxigénszegény és meleg légkörben is. Nem fagyott meg, remekül élt a közegben, mely halálos volt minden földi számára, hacsak nem védte szkafander vagy üvegház. Hirtelen a szafar szárától egy második kötőtű vékonyságú árnyék hullt a földre. Felkelt a Phoibosz.

Szevergin kiegyenesedett. Fényesen megvilágított síkság vette körül, melyet ékírásként szabdaltak fel a vékony, megkettőzött árnyékok. A holdaktól beezüstözött Szevergin szoborként emelkedést a fekete írásjelek fölé.

Ott volt mellette az élet. Valahányszor a mikroszkópban élesen kirajzolódott képet szemlélte figyelmesen, mindig el volt ragadtatva az élet erejétől. A tárgyüveg gyakran csatamezőre emlékeztette – olyan sűrűn lepték el a méreggel, ibolyántúli és radioaktív sugarakkal elpusztított baktériumok tetemei. Nem volt semmi jele a mozgásnak, akárcsak most. A látszat azonban csal. A millió, milliárd szervezet közül gyakran egy épnek bizonyult, és ez egy új mutációs faj kezdetét jelentette. Az a láthatatlan valami, ami megkülönböztette őt a többitől, diadalmaskodott a körülmények felett, és új életlehetőséget harcolt ki ott, ahol úgy látszott, semmiféle támasz sincs. Így volt ez mindig. A természetben egyetlen hiba sem volt valóban hiba. Az élet, miután megszületett a vízben, felszárnyalt a levegőbe, meghódította a szárazföldet, behatolt a földréteg mélyébe. Ki tudja, lehetséges, hogy néhány százmillió év múlva az élet ereje az ember nélkül is kidobta volna az űrbe új sarjak magvait, átvitte volna azokat más bolygókra. Miért is ne? A szárazföld a tenger lakói számára halálhozó pusztaság volt. De hullám hullámot követett, és a körülmények vonzása következtében a tengeri lények rohamra indultak, az elpusztultak trillióira mindig jutott egy-egy, mely nem olyan volt, mint a többi, képes volt megmaradni az új közegben.

Egyetlen alkalom létük igazolására! Hiszen ezekre a partraszállókra a szokásos körülmények között hamarabb várt a pusztulás. Mikor egy madárraj hóviharba kerül, a halál nem vakon választja ki áldozatait. A fejlődés évmilliói által kipróbált szabvány azért tud ellenállni a hóviharnak, mert kicsiszolásában elmúlt viharok ezrei vettek részt. De jaj annak, aki eltér a szabványtól

Ő, Szevergin eltért tőle, és ezért a hegyek győzték le őt, és nem ő a hegyeket. A technika lehetővé tette, hogy az emberék majdnem kiküszöböljék a veszteségeket a más világok felé való közeledéskor. Ha a technika mindig hibátlan lenne, veszteségek egyáltalán nem lennének. De sajnos, a védelem nem volt és nem is lehetett abszolút.

Szevergin hirtelen megértette, miért éppen erre gondolt mindabból, ami utolsó óráiban eszébe juthat. Ösztönösen vigaszt keresett. Az értelem nem békülhet meg sem az élet, sem a halál értelmetlenségével. Ez a sajátossága. Mintha ettől könnyebb lenne!

Végtelen csend vette körül. A Mars holdjai közelebb kerültek, és merően néztek rá a magasból, mint két szem. Minden mozgás szentségtörésnek tűnt ebben a dermedt világban. Szevergin meggyorsította lépteit.

Most már nem teszi meg azt. Abban a percben, amikor fulladni kezd, nem húzza ki a pisztolyt, és nem lövi agyon magát. Az élőnek nem mindegy, hogyan pusztul el. Valami fájdalmas csapás lenne barátai számára, ha lyukkal a szívében találják meg őt. Példa a csüggedésre? Nem arról van szó. Egyszerűen az ember köteles harcolni az utolsó lélegzetéig. Ahogy a füvek, a baktériumok harcolnak. Az emberiség ellenálló-képességének mértéke minden egyes ember kitartásától függ, ez minden.

Ment, és barátaira, szeretteire gondolt, arra, hogy mit végzett, és mit nem tudott befejezni. Sok minden, ami korábban fontosnak tűnt, most egészen lényegtelenné vált. Hírnév, hatalom, siker. Ezek nem jelentenek támaszt az ember számára, mikor eljő a halál. Az ember az által a jó által él, amit társainak tett. Csak a barátság, hála és szeretet nyújthat támaszt és nyugtathat meg, amikor eljön a számvetés ideje. Különösen a szeretet.

Most ő egészen másképp kezdett volna élni, ha ez lehetséges lett volna! Késő.

A Phoibosz lenyugodott. Fújni kezdett az immár hajnali szél. Megéri tehát a reggelt. Nem tudni, miért, szerette volna, ha napfénynél végzi be.

De ekkor már háromszor kattant a légnyomás-szabályozó.

Megdermedt. A jel arra figyelmeztette, hogy az oxigén csak tíz percre elegendő. Vége. Leroskadt egy dértől megfehéredett kőre. A látóhatárnál az égbolt egy picit elhalványult, a napkelte azonban még messze volt.

Talán kikapcsolja a fűtést, és megfagyjon? Azt mondják, ez olyan, mintha elaludna. Hirtelen valószínűtlen állati vággyal kívánta az életet. Nem tudta befejezni, véghezvinni, kijavítani, amit akart, még nem is szeretett – nem tűnhet el így egyszerűen!

Felugrott. Elfulladt. Mintha maszkot szorítottak volna a szájára. És mégis továbbment. Ziháltan lélegzett – szaporán, egyre szaporábban –, fájdalom rántotta görcsbe, torka hörögve szorult össze. Térdre esett, mégis továbbkúszott. És amikor öntudata elsötétült, és teste görcsös rángatózásba kezdett, letépte a sisakot, nyelt egyet a marsi szélből, miként a süllyedő nyeli a vizet, mivel nem teheti, hogy ne nyelje.

Hideg tört be a tüdejébe, a fájdalom utolsó hulláma elöntötte agyát, és egyszerre minden kihunyt. Kihunyt, hogy aztán újból felpislákoljon. A tüdejét facsaró görcs térítette magához, és szeme előtt valami vöröset, hullámzót pillantott meg.

Hihetetlen erőfeszítéssel felemelte a fejét. Már világos volt. És ő kúszott. És a Mars levegőjét lélegezte. Szervezete nem olyan volt, mint a többi emberé, és túlélte 9

Fel sem fogta ezt, csak kúszott tovább. Dühösen, konokul kúszott, már nem az értelemnek, hanem az ösztönnek engedelmeskedve, előre, egyre csak előre, oda, ahol emberek voltak.

Földeák Iván fordítása

Gennagyij Gor

A KERT

1.

– Szid! – szólalt meg Nina. – A szociológus gyanít valamit?

– Azt hiszem, igen. A kérdőívén volt egy nagyon különös kérdés.

– Miért különös? Csak nem azt kérdezte, hogyan csöppentél idea huszadik századba?

– De azt.

– És mit válaszoltál neki?

– Az igazat.

– S elhitte, amit mondtál?

– Nem tudom. A jövő szót nagy kezdőbetűvel írtam. Eleinte azt gondolta, hogy van egy Jövő nevű település valahol a sarkvidéken, és én ott születtem. De aztán megmagyaráztam neki a dolgot.

– Hát lehet ezt megmagyarázni? A szociológusok csak a tényeket fogadják el.

– Ez is tény.

– Furcsa tény. Valaki a huszonegyedik században született, aztán valamiféle módon elkerült a huszadikba. S nem követelt semmiféle bizonyítékot?

– Egyelőre nem. A bizonyítékért majd jelentkezik. A szociológus az általánost, a tipikust keresi, azt, ami a statisztikai törvényszerűségeknek megfelel. Ehelyett ilyen rendkívüli esettel találkozott. Már azt hittem, hogy megüti a guta. Úgy nézett rám, mint valami őrültre. Egyszer csak összetépte a kérdőívet. Aztán megnyugodott, és beszélgettünk. Megkérdezte, nincs-e a válaszomnak metaforikus értelme. Nincsen – feleltem neki. Valóban a huszonegyedik században születtem, és ez nem metafora. Akkor kijelentette, hogy válaszom filozofikus, és voltaképpen metafora. De végül – és ez nagyon meglepett – mégis elhitte, amit mondtam.

– Elhitte? Inkább csak úgy tett, mintha elhinné. Egy filozófus aligha hihet abban, ami a logikának ellentmond.

– De Nina, igazán úgy látszott, hogy hisz nekem! Kezdetben nem hitt, de azután hagyta magát meggyőzni. Mindenre válaszoltam, amit csak a huszonegyedik századról kérdezett. Ki tudja, miért, az érdekelte a legjobban, hogy mit isznak az emberek a huszonegyedik században: teát vagy kávét? Azt feleltem: kávét. Ettől jókedvre derült. De hagyjuk a szociológust, róla már éppen eleget beszéltünk. Majd megbeszéljük a dolgot, amikor befejezem a munkámat.

Szid egy fa árnyképét vázolta fel egy nagy papírlapra, Nina pedig a hintaszékben ringatózott, kezében díszes kötésű, keskeny könyvet tartott, verseket olvasott. Időről időre rápillantott a költő portréjára a könyv borítóján. A költő Szidre hasonlított. Annyira hasonlított rá, hogy Nina szinte kényelmetlenül érezte magát. Hiszen a költő nem lehetett azonos Sziddel, és Szid nem lehetett azonos a költővel. A költő két évszázaddal Szid előtt született.

– Szid – szólalt meg Nina megint –, az éjjel felébredtem, és nem találtalak. Hol voltál?

– Az ablak előtt.

– S mit csináltál?

– Semmit. Csak álldogáltam.

– Miért?

– Hányszor elmondtam már, hogy éjjelenként kertté változom. Ezt ott tanultam.

– Hol?

– A jövőben.

– A Jövő nevű településen?

– Nem. Abban a jövőben, ami ezután lesz.

– Az ember csak a mesében változhat át kertté. Mi pedig nem a mesében élünk. Remélem, nem mondtad el a szociológusnak, hogy éjjelenként kertté változol?

– De elmondtam.

– Miért?

– A szociológus azt akarta tudni, mit érzek, amikor a képeimet festem. Mindent tüzetesen tudni akart. Hogy mit tapasztalok, és mire gondolok. Mindenáron a lelkemben akart olvasni. Ezért aztán kitártam előtte a lelkemet.

Nina nevetésbe tört ki.

– A szociológusnak kitárod a lelkedet, a feleségednek azonban nem. Már egy éve házasok vagyunk, de még semmit sem tudok a múltadról.

– Az én múltam: a jövő. Én nem az elején kezdtem el az életet, hanem a végén. Ezt nem is titkoltam el előled. A személyazonossági igazolványomba olyan születési dátum van beírva, amin mindenki fennakad.

– A kiállító hivatal tévedése?

– Nem. Csupán apró pontatlanság. A kétezer-harmadik évet írták bele a személyazonosságimba, pedig addig még éppen huszonhét év van hátra. Elsiettem a dolgot, Nina, és hamarabb a világra jöttem, nem várva be az időpontot, amelyet számomra kijelöltek. Abban a világban, ahonnan ide kerültem, már kiküszöbölték a véletleneket. Ott az emberek nem véletlenül születnek.

2.

Nina a kertben ismerkedett meg Sziddel. Egy padon ült, és könyvét félretéve, a lombok susogását hallgatta. Fújt a szél. A kert susogott, zizegett feje felett. Egyszer csak csönd lett. Különös, érthetetlen csönd. A szél ereje nem csökkent. De már nem ringatóztak és nem zizegtek a fák ágai. A kert körvonalai villóztak, mintha a tó tükrén táncolnának.

Nina lépéseket hallott. Egy ifjú állt előtte. Kezében virágzó zelnicemeggy-faágat tartott.

– Nem szabad az ágakat letörni – jegyezte meg Nina szigorúan.

– Ki maga?

– Most ki vagyok? – kérdezte az ifjú.

– Vagy ki voltam öt perccel ezelőtt?

– Csak nem öt perc alatt sikerült megváltoznia?

– De igen. Nagyon siettem. Meg akartam magával ismerkedni. Gyakran látom itt ülni könyvvel a kezében.

– És én miért nem láttam egyszer sem magát?

– Látni látott, de nem gondolt arra, hogy én vagyok az. Nem hasonlítottam magamra. – Kire hasonlított?

– Inkább beszéljünk valami másról. Úgysem hiszi el, ha megmondom, hogy milyen voltam.

– Miért ne hinném el? Olyan őszinte az arca. Nem olyan, mint egy csaló. Szóval kire hasonlított?

– Majd erről később beszélünk – felelte az ifjú kedvetlenül. – Nem az a fontos, milyen voltam fél órával ezelőtt. Csak az, hogy most milyen vagyok.

– Most olyan, mint aki nehéz vizsgán esett át.

– Eltalálta. Valóban vizsgáztam. Újra emberré változtam. – És mi volt azelőtt?

– Én voltam a kert – felelte az ifjú csöndesen.

– Micsoda? – A kert.

– A kert? Ezt egyáltalában nem értem. A kert nem változhat át emberré.

– De igen. Hiszen nem voltam mindig kert, csak néha, amikor kedvem támadt rá. – Valami gonosz varázsló változtatta kertté?

– Nem. Nem gonosz. Inkább jó. De ez titok. Nincs jogom elárulni. Szavamat adtam rá.

– Kinek?

– A Metamorfológiai Intézet igazgatójának.

– És hol van az az intézet?

– Még nincs sehol. De lesz. Nekem is később kellett volna megszületnem, de siettem, és ezért kerültem ide. Nem nyugodtam bele abba, hogy a véletlen elszakítson bennünket egymástól. Ezért jöttem ide a még be nem következett évszázadból. És hogy naponta láthassam magát, kertté változtam. Itt álltam viharban, hőségben, és magára vártam.

– Mondja, nem beteg maga véletlenül?

– Nem.

– Vagy talán csak csodabogár és különc? Olyasmiket beszél, ami lehetetlen!

– A maga számára lehetetlen. Számomra lehetséges. A Metamorfológiai Intézetben, amelyről az előbb beszéltem, megtalálták a módját, hogyan változtassák át az embereket természeti jelenségekké, mint az ősi mítoszokban. Ezenkívül festőművész is vagyok. Ez segít a munkámban. Többnyire tájképeket festek, embereket csak ritkán. Az Orosz Múzeumban nemsokára kiállítják a képeimet. Küldök magának jegyet a megnyitásra. Mondja meg a címét.

3.

Nina megkapta a belépőjegyet a meghívd kíséretében. A meghívóra piros és fekete betűkkel hosszú szöveget nyomtattak: „A Képzőművészet Szövetségének Leningrádi Tagozata és az Orosz Múzeum meghívják Önt Szid Oblakov festőművész kiállításának megnyitására.”

Úgy látszik; az ifjúnak neve és keresztneve van. Oblakovnak hívják. Illik hozzá ez a név. Ezenkívül a Képzőművész Szövetség tagja. Egyébként ebben nincs semmi csodálatos. Mintha csak egy hétköznapi, közönséges ember változhatna át kertté, a Képzőművészet Szövetségének tagja pedig nem?

Nina csodálkozva nézegette a meghívót. A kiállításon festmények, rajzok, akvarellek, illusztrációk, metszetek szerepelnek. A meghívó tanúsága szerint Szid ifjúsági írók könyveit is illusztrálja. A kiadóban bizonyára senki sem sejti, hogy néha kertté változik. Ha tudnák, talán nem is bíznák rá az ifjúsági könyvek illusztrálását.

Nina fogta a belépőjegyet, és elment a múzeumba. Sokan voltak. A kiállítást egy tekintélyes művészettörténész nyitotta meg. Lassan, komolyan, fontoskodva szónokolt: – Szid Oblakov fiatalsága ellenére újat hozott a művészetbe. Akvarelljei igézőek, mintha magukba szívták volna az ég kékjét, a felhők ragyogását, a hajnali harmat üdeségét..

Oblakov ott áll a művészettörténész mellett. Most valóban olyan, mintha a huszadik századnak volna a szülöttje. Úgy áll, mint aki kész eltűnni, és a nagy szobrot nézegeti lopva, mintha amögé akarna elbújni a dicséretek elől.

Nina rámosolyog. De Oblakov nem látja a leány mosolyát. Nagy tömeg veszi őket körül. A múzeum kedves arcú fiatal munkatársa ollót nyújt át a tekintélyes művészettörténésznek.

A tekintélyes úr ügyetlenül elvágja a bejáratnál levő szalagot, és a tömeg Ninával együtt betódul a terembe.

Nina megáll az első akvarell előtt, és az üveg alatt saját arcképét pillantja meg. Nem is arckép ez. Ő maga áll ott, tizedjére vagy huszadjára kicsinyítve.

Nina most Szid szemével látja önmagát. Szíd vízfestékkel festette meg az arcát, és ez az arc most olyan, mintha átvilágítana az erdei forrás vizén keresztül, amely minden hétköznapi kifejezést lemosott róla.

Ezen a képen Nina a természet része. A patak vizében visszatükröződő erdő és felhők része.

Egyszer csak tiszta hangot hall:

– Örülök, hogy eljött.

– Magát Oblakovnak hívják? – kérdezte Nina.

– Nem tudtam, hogy van vezeték– és keresztneve. Szid mosolygott.

– Persze. Én vagyok a kert. A kertnek nem lehet vezetékneve. A kert – a természet része. És a természet számára túlságosan szűkre szabottak az emberi elnevezések. A Képzőművészek Szövetégébe azonban nem veszik fel a név nélküli embereket. El kellett mennem a rendőrségre, és ki kellett váltanom a személyazonossági igazolványomat. Egyébként is csak mellékfoglalkozásom az, hogy kert vagyok, A kert és a festő különben is majdnem kollégák.

– Miért adja ki magát kertnek?

– Nem én adom ki magam kertnek. A kert adja ki magát annak, hogy ő én vagyok. Amíg magára vártam, kert voltam. Amikor megérkezett, emberré változtam.

– Olyan különösen beszél és olyan különös dolgokat. Gyermekkoromban beszéltek hozzám így a tündérmesék.

– Most a gyermekkora tért vissza. És újra a mesék világába került. Oda, ahol a tárgyak, a jelenségek és az ember között nincs mesterséges válaszfal. A világ sokkal rugalmasabb. De erről majd később beszélünk. Szeretném, ha megnézné a képeimet.

Keresztülvágta magát a tömegen, és odavezette Ninát a tájképeihez. Mindenki felismerte őt. Nina hallotta, hogy a háta mögött az egyik festő így szól a másikhoz:

– Párizsban tanult Matisse-nál.

– Hogyan tanulhatott Matisse-nál? Hiszen Matisse régen meghalt.

– Nézze meg a katalógusban. A bevezetőben az áll, hogy Matisse tanítványa volt. Nina megkérdezi Oblakovot:

– Igaz, hogy Matisse-nál tanult? – Igen – feleli Szid csöndesen.

– De hiszen Matisse korábban meghalt, még a maga születése előtt!

– Korábban, később... nem ez a lényeg. Én a jövőben születtem, és eljöttem ide, a maga századába. Matisse-t is meglátogattam. Kertté változtam az ablaka alatt. Lefestett engem. Barátok voltunk.

– Miért beszél ilyen különösen?

– Igazat mondok. Megegyeztünk magával abban, hogy belekerültünk a mesékbe. Bennünket a mesék kapcsolnak össze. De ne beszéljünk most erről. Most azt szeretném, ha megnézné azt a képemet. Címe: A kert. Megismeri?

Nina rápillantott, és rögtön felismerte. Ez volt az a kert, amelyben találkoztak egymással. De ember is volt, nemcsak kert. Mint Ovidius Metamorfózisaiban: éppen most kezdődött az ember átalakulása kertté. Az ifjú a természet része volt. Reggeli üde színek ragyogtak a képen, mint a tó kék felszínén a fodrozó víz káprázata. Mindez olyan volt, mint a zene, amely tiszta, érintetlen színekké alakult át, amiket éppen most nyomott ki a művész a festékestubusból a palettára, talán nem is a tubusból, hanem a lombokból, a fűből és a hajnalból.

A képen ott ragyogtak a kert gyengéd, eleven színei, mintha maga a kert élné ott a rámában, a reggellel és a széllel együtt.

– Ez az akvarell – jegyezte meg Szid csöndesen – tetszett Matisse-nak.

– Matisse körülbelül negyven évvel ezelőtt halt meg.

– De én ismertem. Én akkor is éltem.

– Hogyan élhetett akkor? Huszonöt évesnél nem látszik többnek.

– Nem ez a lényeg. Lehetek fiatalabb és öregebb is önmagamnál. Néha sikerül, de néha nem. Ha nem sikerül, akkor tehetségtelennek érzem magam. De itt jön a kritikus. Felém tart. Az arckifejezéséből ítélve semmi jót nem várhatok tőle.

Nina félrehúzódott. Időnként odanézett.

A műkritikus petyhüdt arca egyre jobban elkomorodott. Valamit félhangon magyarázott Szidnek.

Nina rápillantott az előtte függő akvarellre. Széles ablakot látott, amely a tavaszra, az erdőre tárult ki. Valahol az ablakon túl az erdőben sárgarigó fütyörészett.

A festő színekkel mondta el az elmondhatatlant, a leírhatatlant: a madárfüttyöt. Egy kakukk kakukkolt. Az erdő elnyelte, majd visszhangozta a madárdalt.

Nina hallgatta. S fülét egy hang ütötte meg, nem a kakukk, hanem a kritikus ingerült beszéde:

– A tanulmány még, nem kép! A szín nem helyettesíti a témát. Önnek nincs iskolája. Matisse semmire sem tanította meg önt!

4.

Az anyakönyvvezető megkérdezte Szidet:

– Mikor született?

– Kétezer-háromban.

Az elegáns anyakönyvvezető tréfára vette a dolgot:

– Krisztus születése előtt?

– Nem, Krisztus születése után.

– De hiszen most ezerkilencszázhetvenötben vagyunk.

– Ha nem hiszi, nézze meg a személyazonosságimat!

– Oblakov elvtárs, én bejegyzem a házasságkötését, de az okmányát feltétlenül ki kell cseréltetnie. Nyilvánvaló elírás. Ön nem születhetett abban a században, amely még nem következett be.

– De születhettem.

– Nézze, ne vitatkozzunk. Ez itt anyakönyvvezetőség.

Mit tett volna ez az udvarias fiatalember, ha megtudja, hogy nem történt elírás, és Szid Oblakov valóban húsz évvel fiatalabb önmagánál? De Szid és Nina nem is próbálták megmagyarázni neki a megmagyarázhatatlan tényt. Megkapták a házassági anyakönyvi kivonatot, és hazamentek.

A taxisofőr idegesen, sőt szinte bosszankodva hallgatta beszélgetésüket, öt perc múlva még jobban idegeskedett, és kétszer majdnem elvétette a közlekedési szabályokat. Ismerős szavakat hallott, de nem értette jelentésüket. De volt-e valami értelme annak, amit az utasai beszéltek? A sofőr szerette a rendet, szerette, ha minden a maga helyén van – szavak, tettek, sőt még a gondolatok is.

– Én már majdnem elhittem, Szid – szólt Nina –, hogy a kétezer-harmadik évben születtél. De hogyan csöppentél ide hozzánk a jövőből?

– Nina, helytelenül teszed fel a kérdést. Nem az a fontos, hogyan, hanem az, hogy miért. Azért kerültem vissza a múltba, hogy veled találkozzam. Nem tudtam belenyugodni abba a véletlenbe, hogy negyven évvel előttem születtél. Kortársaim közül senki sem tetszett nekem. Megpillantottam arcodat egy régi családi albumban a nagyanyámnál, és mindent megtettem azért, hogy megismerjelek. Amint látod, sikerült!

– Miért?

– Helytelenül teszed fel a kérdést. Miért beszél hozzánk Puskin vagy Shakespeare? Mert az emberek megtalálták a különböző nemzedékek gondolati egyidejűségének módját. Ezt a találmányt írásbeliségnek nevezték el. Ez azonban nem tökéletes. Puskin beszélhet hozzánk, de mi nem szólhatunk hozzá. A Metamorfológiai Intézetben, ahol dolgoztam, megtalálták a módját annak, hogy Puskinnal és Shakespeare-rel ne a századok távlatából beszéljünk, hanem közvetlenül, úgy, ahogyan most én veled beszelek. Én azonban egyidejűleg a magam századában is élek.

– Magyarázd meg, Szid, hogyan csinálod ezt!

– Nina, te megint helytelenül teszed fel a kérdést. Ha válaszolni akarok rá, arra kell emlékeznem, ami még nem volt és nincsen; és ami csak ezután lesz, ugye? Ez azonban nem emlék lesz, hanem álom. Azt akarod, hogy álmodozzam?

– Azt – felelte Nina.

– Szeretem, ha álmodozol. A taxisofőr hirtelen lefékezte a kocsit.

– Szálljanak ki – mondta.

– Már megérkeztünk? – csodálkozott Nina.

– Nem. Szálljanak ki. Tovább nem viszem magukat. – Kifogyott az üzemanyaga?

– Dehogyis fogyott ki! Szálljanak ki! Álmodozzanak másutt, ne az én kocsimban. Se füle, se farka annak, amit maguk beszélnek. Nem állom az álmodozókat. Bocsánat, sietnem kell a Gorkij állomásra!

5.

Nina szobájában rendezkedtek be. Nem élhettek a kertben a szabad ég alatt, ahol először találkoztak.

Oblakovnak nem volt saját lakása, arra várt, hogy a Képzőművészek Szövetsége kieszközöljön számára egy lakást. A hetedik volt a várakozók hosszú listáján, és még nem került rá a sor.

Volt ugyan egy pompás műterme a Néva partján. Nemcsak dolgozott ott, hanem ott is lakott. Persze csak olyankor, amikor nem alakult át kertté, hanem ember maradt. Kinevezték egy bizottságba, amely a tavaszi kiállításra válogatta ki a képeket, és Szid kiselejtezte egy tekintélyes és nagyon befolyásos ember hatalmas méretű festményét. Ezután semmi sem változott, csak a lakásra várakozók listája: Szid egyszer csak a hetedik helyről a tizenhetedikre ugrott. Az igazat megvallva, nem nagyon kesergett emiatt. A huszonegyedik században pompás lakást hagyott, szép és modern berendezéssel. Ő maga persze könnyen átjuthatott oda, de Ninát nem vihette magával.

Az a befolyásos ember, aki Szidet a hetedik helyről a tizenhetedikre rakta át, valahogy rájött, hogy nincs olyan nagy szüksége a lakásra, mint másoknak.

– Hiszen magának van lakása – közölte Sziddel, amikor az háromórás várakozás után bejutott hivatali szobájába.

– Igen, de az nagyon messze van – felelte Szid.

– Mit jelent az, hogy messze? Nemsokára kiviszik oda is a földalatti meg a villamos vonalát.

– Oda ugyan nem.

– De kivezetik. Elkészült már a terv is!

– Oda aligha. Az én lakásom nem itt van, hanem a huszonegyedik században. A befolyásos ember már gyermekkorában sem tudott csodálkozni.

– No Iám! A rokonainak adta a lakását, és most tőlünk kér másikat! Ez nem szabályos dolog. Ezzel ért véget a beszélgetés.

Nina szobájának ablaka egy beépítetlen telekre nyílt. Nina egyszer az ablakból kertet látott a telek helyén. Sejtette, hogy Szid van ott. Szid éppen akkor nem volt odahaza. Nina sejtette, hogy Szid kertté változott, és ott áll az ablak alatt, magasba emeli rugalmas ágait, amelyeket beborítanak a késő őszi, hervadtan illatozó levelek.

Azután eltűnt a kert. Megint a beépítetlen telek éktelenkedett a helyén, középen a bódéval, amelyben egy szomorú kereskedelmi alkalmazott üres üvegeket váltott vissza. Nina sejtette, hogy Szid megunta az álldogálást az ablak alatt.

Hallotta Szid lépéseit a lépcsőkön. A többemeletes ház lakóinak azonban eszébe sem jutott az, amit Nina sejtett. A ház lakói nagyon megörültek, amikor a telken egy kertet pillantottak meg. Azt hitték, hogy a városi kertészethez egy rendkívül gondos kertészt neveztek ki, az akarja bemutatni a tudományát. Aztán persze nagyon elkeseredtek, amikor a kert néhány óra múlva eltűnt. Természetellenesnek, sőt törvényellenesnek tartották, büntetendő jelenségnek. Elhatározták, hogy egy beadványt írnak közösen a kerületi végrehajtó bizottságnak. A házban lakó nyugdíjas öregember azonban, aki nagy élettapasztalattal és megfontolt jellemmel rendelkezett, megmagyarázta nekik, hogy semmi különös nem történt.

– Csak díszlet volt – közölte az öregember.

– És mit gondol, hova tűnt el?

– Elvitték.

– Miért?

– Felhasználták a megfelelő jelenetben. Megtörtént a felvétel. Azután pedig elvitték. Takarékosságból. A fák nem is voltak igaziak. Érteni kell a dolgokat.

Nina csak azt kérte Szidtől, hogy kizárólag éjszaka változzon kertté, amikor mindenki alszik. Szid nem szívesen egyezett bele. Éjjelenként aludni szeretett volna, és nem volt kedve a sötétben az ablak alatt álldogálni.

Életük úgy zajlott, mint a többi fiatal házasé. Ha el is váltak egy-egy órára, vágyakoztak egymás után, mindig együtt ebédeltek és vacsoráztak a költői Fregatt nevet viselő kisvendéglőben. A kisvendéglő valóban egy hajóhoz hasonlított, amely ismeretfenségbe hajózik fehér terítős kis asztalaival és kedves külsejű pincérnőivel, akik nem fogadtak el borravalót.

A többi fiatal házaspárhoz hasonlítottak, csak egy lényeges dologban különböztek tőlük. Oblakovnak volt egy különös szokása. Az emberek általában a múltjukra emlékeztek, Oblakov pedig a jövőjére.

Nina érdeklődve hallgatta, hogyan éltek az emberek a még be nem következett században. Oblakov úgy festette le előtte a jövőt, mintha az nem most következne csupán, hanem mintha már elmúlt volna. Meglehetősen részletesen mesélt róla.

– És te valóban ott voltál? – kétkedett néha Nina.

– Ott voltam – felelte Szid csöndesen elgondolkozva.

– És miért ilyen szomorúan mesélsz róla? Szeretnél ott lenni, és sajnálod, hogy itt vagy velem, az én időmben? Minek is mennél vissza oda? Talán már el is felejtetted az oda vezető utat.

– Nem helyesen teszed fel a kérdést, Nina. Nincs benne semmi logika. Oda, ahonnan én jöttem, nem vezet út.

– Magyarázd meg, Szid.

– Ez egyelőre megmagyarázhatatlan.

6.

A szociológus teletömött aktatáskával állított be hozzájuk. Arcán gondterhelt kifejezés ült. Táskája kérdőívekkel volt tele. Minden kérdőíven számos kérdés. A szociológus kérdőívei csapdákhoz hasonlítottak, valamiféle intellektuális hurokhoz, amellyel meg akarta ragadni az alkotó folyamat pszichológiai lényegét. A szociológus megfontoltan, apránként közeledett ehhez a lényeghez. Úgy lopakodott a célhoz, mint a vadászó vademberek az itatóhoz, amelynél a kőkorszak finom hallású és ijedős vadállatai összegyűltek.

– Ön azt állítja – faggatta Oblakovot –, hogy néha hallucinál, és ezekben a percekben úgy tetszik önnek, hogy ön és a kert fái egymással azonosak?

– Ez nemcsak úgy tetszik nekem. Én valóban rendelkezem azzal a képességgel, hogy átalakuljak. Néha sikerül nekem az átalakulás.

– Le tudná írni az állapotát?

– Igen.

– Legyen kérem minél pontosabb a leírásban figyelmeztette a szociológus, és hangja úgy hangzott, mintha orvos és ügyész lenne egyidőben.

– Kimegyek erre a beépítetlen telekre az ablak alá, és kertté alakulok át. Iparkodom gyorsan csinálni, nehogy valaki is észrevegye, hogyan alakul át egy ember kertté. Általában ez sikerül nekem, de nem mindig. A napokban a házmester felesége rajtakapott. „Nézzétek! Nézzétek – kiabálta –, mi történik ezzel az emberrel!” Nagy tömeg méltatlankodó ember gyűlt össze. A helyzetet a meggondolt, öreg nyugdíjas mentette meg. „Meg kell érteni ezeket az egyszerű dolgokat – közölte a tömeggel. – Filmeznek. A színész a szerepét játssza. Elkészül a felvétel, és minden úgy lesz, mint azelőtt.”

– Nem erre van szükség – szakította félbe a szociológus Oblakovot –, ön arról beszél, hogyan fogadják a maga állapotát mások. Engem egyelőre a dolognak ez a része nem érdekel. Az érdekel, hogy ön mit érez, írja le a pszichológiai állapotát.

– Az én pszichológiai állapotom – jegyezte meg Oblakov – egy vershez hasonlít. Azt érzem, hogy a világ és én: egyek vagyunk. Mint egy jó versben, nincs logikus válaszfal a jelenségek között, a belső események szabadon folynak, akár az áramló folyó.

– S ön eközben alkot? – kérdezte a szociológus.

– Nem én alkotok, hanem engem tart hatalma alatt valami, ami nálam erősebb.

– Kitér a kérdésem elől. Azt akarom tudni, milyen érzeteket tapasztal. Fájdalmat érez, vagy ellenkezőleg, kellemes érzést? Nyomasztja-e ez, vagy beletörődik a dologba? Nem érzi magát kimerültnek?

– Úgy érzem magam, mint egy kert. A fák néha tíz, de időnként száz évig is állnak. Aligha akarják megváltoztatni a helyzetüket, aligha akarnak leülni vagy lefeküdni. Állnak. Én is állok. De én elmehetek, ha akarok. Az a tudat, hogy nem vagyok a talajhoz kötve, szintén szerepet játszik.

– Nem értjük egymást – jelentette ki a szociológus ingerülten. – Ön menekül a kérdésem, a vaslogikám elől. Pihenjen. Gyújtson rá. Üljön vagy tíz percig nyugodtan, szedje össze a gondolatait.

A szociológus elővette jegyzetfüzetét, és feljegyezte: „Túlzott képszerűség. Képzeletbeli átcsapás egyik helyzetből a másikba. Elképzeléseinek világa túlságosan tárgyszerű. Fenomenalizmus? Lehetséges, hogy Oblakov a valóság és az álom közötti különös közben él.”

A szociológus felsóhajtott, és eltette a jegyzetfüzetét.

7.

Mindössze egy év telt el. Szid Oblakov és felesége, Nina életében azonban sok minden történt. Először is Oblakov nem változott át többé kertté. Lassanként kijött a gyakorlatból. Később pedig teljesen leszokott róla. Másodszor, nem emlegette többé a huszonegyedik századot. Emlékei átkerültek a múltba, és a régi családi fényképalbumokra emlékeztettek. Képei és akvarelljei már nem ejtették ámulatba Ninát, és ismerőseit szokatlan üdeségükkel és újdonságukkal. Ott függtek a Művészeti Alap üzletében a Nyevszkij sugárúton, vevőre várva, és mérsékelt áruk ellenére sem keltek el.

A Művészeti Alap igazgatója kijelentette Ninának:

– A közönség el van kényeztetve. Mindenki Petrov-Vodkint vagy Tischlert akarna venni. De honnan kerítsek nekik? A megszokott termékből már néhány milliónyi rubel érlékben gyűlt össze készletünk. Az ön férjének a képei ennek az eladatlan képtengernek a cseppjei.

Nina semmit sem mondott Szidnek, amikor a Művészeti Alaptól hazament.

Szid békésen aludt. Nina csöndesen, lábujjhegyen összeszedte az üres üvegeket, nehogy felkeltse, berakta a kosárba, és lement a telken levő bódéhoz.

A padon odalent üldögélt a megfontolt nyugdíjas öreg és egy idősebb, dölyfös hölgy, az egykori szépség, aki valaha a színházi büfét vezette.

Az egykori szépség megjegyezte az öreg nyugdíjasnak:

– Milyen sivár ez a beépítetlen telek. Ha legalább fákkal vagy virágokkal ültetnék be! Már régen erről álmodozom.

– És mi értelme lenne? – ellenkezett az öreg nyugdíjas. – Mi úgysem érnénk meg, amíg a fák megnőnek. Túlságosan sokáig tartana!

Nina hallotta a nyugdíjas keserű szavait, mialatt az üres üvegeket visszaadta, és elszomorodott, maga sem tudta, miért. Talán az öreget sajnálta, aki soha többé nem látja a kertet, vagy talán a maga életén sajnálkozott, amely olyan különösen és meseszerűen kezdődött, és egyszer csak annyira hétköznapi lett.

Hazaérve látta, hogy Szid Oblakov felkelt, és dolgozni készül. Már régen csak a csodatevést tanuló kezdő bűvészek életének egyes jeleneteit festegette. A bűvészek elég józannak látszottak a képen, és ki tudja miért, az üres üvegeket visszaváltó komor bódéshoz hasonlítottak.

Nina bátorságot vett magának, és szelíden megkérdezte:

– Mondd, Szid, miért hasonlítanak bűvészeid a bódéshoz, aki épp most dobatott el velem két üveget, azt állítva, hogy nem felelnek meg a szabványnak?

Nina reménykedett, hogy Szid régi szokása szerint kijelenti: „Nina, helytelenül teszed fel a kérdést.” Oblakovot azonban már régen nem érdekelte a logika. Ásítva válaszolta:

– Elfelejtettem modell nélkül dolgozni. Nem hiszek többé a képzeletnek. Még majd elragad a fantáziám, és az isten tudja, mennyire elrugaszkodom az élettől.

– De hiszen ezek bűvészek!

– No és aztán? A bűvészek nem hajtanak hasznot! Az a bódés meg hasznos és érdekes dolgot csinál: visszaveszi az üres üvegeket.

Oblakov szavai logikusnak hangzottak, és Nina nem tudta, mit feleljen rá.

– Szid – kérdezte tőle csöndesen –, nem változnál át kertté, akár csak egy fél árára?

– Minek?

– Nagyon szeretném.

– Ostobaság! Merő szórakozás. Az ilyen vágyaknak még a hangoztatása sem erkölcsös!

Nina megvárta, míg Oblakov kimossa az ecsetjét, és kirakja száradni az ablakpárkányra. Azután elmentek ebédelni a Fregatt nevű vendéglőbe.

A vendéglő már nem hasonlított egy hajóhoz, és nem is úszott sehová, hanem egyhelyben állt, amint az egy vendéglőhöz illik. Az asztalterítők sem tündököltek a tisztaságtól, és a pincérnők mosolytalanul szolgáltak fel.

– Szid – kérdezte Nina csöndesen –, ugye, a rendőrségen voltál! A személyazonossági osztályon?

– Igen – felelte Oblakov lustán.

– Miért?

– Hogy miért? Csak nem járhatok olyan személyazonosságival, amelybe az van beírva, hogy a kétezer-harmadik évben születtem? A régi igazolványom szerint egyáltalában nem is létezem. Hol itt a logika?

– De nekem az nagyon tetszett, Szid, hogy a kétezer-harmadik évben születtél! És nagyon tetszett nekem az is, hogy át tudsz kertté változni!

– Képtelenség volt, Nina! Ostobaság

– Nem tudom. Csak azt tudom, hogy amikor még kertté változtál, más voltál, és a képeid is mások voltak. Mintha kicseréltek volna.

8.

A szociológus ezúttal aktatáska és kérdőívek nélkül állított be. Nagyon izgatott volt. – Oblakov elvtárs – fordult Szidhez, és izgatottságát nem is leplezte. – A feleségétől a napokban megtudtam, hogy többé nem változik át kertté. Igaz ez?

– Igen.

– Miért?

– Helytelenül teszi fel a kérdést! Az átváltozásom vagy át nem változásom már tényében is ellentmond az okszerűségnek. Illogikus jelenség. A tudomány mai állása szerint ez a körülmény megmagyarázhatatlan.

– Azokat a szavakat ismétli, amelyeket én mondtam önnek, amikor pszichológiáját tanulmányoztam, – No és aztán! Megfogadtam a tanácsait. És most már én is hétköznapi módon viselkedem, mint a többi ember. Nem értem, miért elégedetlen!

– És nem tudna akár csak még egyetlenegyszer, legalább tíz percre kertté változni? Nagyon kérem! Annyira elővigyázatlan voltam, hogy közzétettem egy cikket az ön sajátos tulajdonságáról egy tudományos-népszerű folyóiratban. Hát most kijelöltek egy bizottságot, hogy ellenőrizzék kísérletemet.

– Az ön kísérletét?

– Nos, nem az enyémet, hanem az önét. Helyesebben az ön képességét a polimorfizmusra! Ma este egy különleges bizottság fog önnél megjelenni, hogy megismerkedjék az ön fenomenális, különleges képességével!

– Már kijöttem a gyakorlatból. Leszoktam róla. Lehet, hogy nem is sikerülne már edző gyakorlatok nélkül.

– Hát eddzen egy keveset! Majd én stoppolom az időt! A szociológus az órájára nézett.

Oblakov lusta léptekkel kiment az üres telekre. Hirtelen sötét lett. Az üres telken egyszer csak égnek ágaskodó fák ágai takarták el a napot. Az ablakon beáradt az orgona és a nedves lombok illata.

– Pompás! – kiáltott fel a szociológus. – Sikerült! Megcsinálta! Nézze! Valóban fenomenális! Csak azt nem tudom, hogyan igazoljam elméleti alapon! Jöjjön, menjünk le, sétálunk egyet a fák között, beszívjuk a friss levegőt, és majd gondolkozunk a szellemi és fizikai polimorfizmusnak ezen a megmagyarázhatatlan jelenségén!

Nina és a szociológus lementek, átvágtak az udvaron, és a kertben találták magukat. A padon ott ült a színházi büfé volt vezetőnője, az egykori szépség meg a nyugdíjas öreg. Az egykori szépség lelkendezve jegyezte meg:

– Hogy megtanulták már, hogyan kell a fákat gyorsan megnöveszteni! Reggel még üres telek volt itt, most meg, nézze, milyen sűrű a fák lombja! Micsoda pompás kert!

– Nem igazi – ellenkezett az öreg. – Csak díszlet. Majd meglátja, filmeznek, és azután elviszik. A dolgokhoz érteni kell!

Nina egész nap várt, és várt éjszaka és reggel, és újra leszállt az alkony, de a kert még mindig ott állt az üres telek helyén.

Karig Sára fordítása

Peter Cartur

A KÖD

A nagy ember felmordult, aztán lassan azt mondta:

– Ezt nem teheti, uram. Szombat este mindig a városba megyek. Ma pedig szombat van. A verandán a kis ember reszketett, miközben előrehajolt, hogy a mellékudvarba zárt vadászkutyák csaholásának zajában elkaphassa a másik szavait. Apró, eleven arca most sápadt volt és elkínzott, de a szemében mohó fény égett. Úgy tűnt, mintha valahogy kisebb lenne, mint amilyen valójában – mintha összezsugorodna. Lógott rajta a túlságosan bő ruha. Szemében fáradtság, elveszettség tükröződött.

– Mr... Mr. Brown, kérem, hallgasson rám. Ha most ez igaz, és nem valami fecsegés... kérem! Brown lassan ingatta a fejét, óvatos gyanakvás ült a szemében.

– De hisz éppen ezt kerestem, Mr. Brown. Maga látta. Látták mások is. Meg is esküdött arra, hogy igaz.

– Úgy van – Brown köpött egyet, bólintott. – Úgy van. Mi pedig nem vagyunk afféle istenverte hazudozók.

– Tudom, Mr. Brown, én a lelki jelenségek kutatásával foglalkozom, szellemekkel meg ilyesmivel. Nekem ma este látnom kell ezt a jelenséget.

Az egészen összefonnyadt kis ember egy pillanatra lehunyta a szemét, hátát a veranda oszlopának támasztotta.

– Szombat este.

– De Mr. Brown. ez az utolsó este.

– Bárcsak most már az lenne. Én nem t'om.

– Én tudom, Mr. Brown.

A kis ember megdörzsölte azt az ujját, amelyiken a nagy aranygyűrű volt. – Én nem tudom. Még legfeljebb tíz perc. És akkor én.

Hirtelen elhallgatott, csak a szeme könyörgött.

– Nos, én nem mondom, éppen meg lehet nézni, megéri. – Maga. maga biztos abban, hogy milyen volt?

– Tudom, hogy mit láttam. Aranyos volt meg csillogó. Csak sötétben lehet látni. Teljes sötétségben. Nem mozdul, én mondom. Csak ott van, és csak úgy szórja a sugarakat.

– Ez az, Mr. Brown. Látnom kell!

– Erről tegyen le szépen, uram. Én megyek a városba. Brown a kis ember szemét figyelte, látta benne a fájdalmat.

– Persze, ha ez megér magának valamit, mondjuk, ha lenne valami, hogy én itthon maradjak szombat este.

– Csak egy pillanatról van szó, egy percről. – Nekem el költ menni.

– Ez mindent megér nekem, Mr. Brown. Mindent!

– Mennyit?

– Nekem. nekem nincs pénzem.

– Uhh!

– Autóstoppal voltam kénytelen hétszáz mérföldet megtenni, hogy ideérjek. Brown megrázta a fejét.

– Szép gyűrűje van. Na, akkor én indulnék is.

A kis ember hirtelen mintha el akarta volna dugni a kezét. Aztán újra felemelte. Az ő tekintete is az ujján levő, különös szépséggel megmunkált gyűrűre tévedt.

– Ezt. ezt nem adhatom magának.

Brown megvonta hatalmas vállát, hátralépett, és megfogta az ajtó kilincsét.

– Most pedig be költ zárni, és ki költ engedni a kutyákat. Csak ne lődörögjön itt az udvar körül, amikor kiengedem a kutyákat.

– Ne, várjon, megkaphatja a gyűrűt. Brown becsukta a szemét.

– Nem is tudom. – Megkaphatja.

A nagy ember kinyitotta a rácsos ajtót, megfogta a gyűrűt. Hátralépett, hogy a kis ember keresztülmehessen az előszobán. Egy gyufával meggyújtotta az asztalon levő lámpát. Vastag ujjai közt lassan forgatta, egyre forgatta a gyűrűt. Sanda pillantás volt a szemében. Értékes, bár nem arany. Túl nehéz ahhoz, hogy arany lehessen, vagy bármi más fém. Túlságosan nagy a kis ember ujjára. Brown felhúzta a kisujjára, érezte, amint belevág a húsába.

A kis ember idegesen lépkedve odaért a hálószoba ajtajához. Brown gorombán lökött egyet rajta.

– Menjen már! Fizetett, itt pedig nincs semmi, amitől rémüldöznie költene. De a kis ember félreállt, előreengedte Brownt.

A hálószoba közepén egy arany folt csillogott a levegőben. Mintegy két és fél méter magasságban és másfél méter szélességben.

Brown durván felnevetett.

– Na, ugye nem valami kísértet, uram? Tudtam, hogy nem az. Pedig maga egy kísértetért fizetett, ha nem tévedek.

Persze, én nem mondtam, hogy kísértetet láttam.

A kis ember arcvonásai megkeményedtek. Kutatva, szomorúan nézett Brownra. Aztán vállat vont.

– Nem tudom elhinni, hogy maga átment ezen, Brown.

– Elhiheti. – A nagy ember nevetett. – Megtettem ám. Figyelje csak!

– Várjon. Én is megyek. Várjon! – A kis ember lépett egyet, aztán mintha még mindig bizonytalan lenne, megfogta Brown karját.

– Most jó.

Együtt léptek előre, az arany ködbe.

Most azonban az egész valahogy másmilyen volt a nagy ember számára. Amint beléptek a ködbe, valami csípős bizsergést érzett a bőrén. Előzőleg semmi egyebet nem érzett, csupán a levegő simogatását. Már lépett volna vissza, amikor a kis ember meglepő erővel megállította. Brown kénytelen volt továbblépni.

A fájdalom szinte már elviselhetetlen volt. Úgy érezte, mintha most forró villámok szakadnának ki a gyűrűt viselő ujjából. Brown sietett, megpróbált visszajutni a jól ismert hálószobába.

Kiléptek a ködből.

A jól ismert hálószoba eltűnt. Eltűnt a ház is, és vele együtt az éjszaka.

Világos volt. Vidéki táj vette őket körül, kék volt a fű mindenfelé, amilyet még Brown sohasem látott, a fák karcsúak voltak, ágak nem nőttek a fákon, s tűszerű hegyük mintha át akarná szúrni a narancsszínű eget. Az eget, amelyen Brown három gigantikus napot látott.

A nagy ember kiszabadította magát, perdült egyet arccal a köd felé. A kis ember megrázta a fejét.

– Sikerült, Brown. A köd eltűnt.

A kis ember megváltozott. Úgy tűnt, mintha nőne, kezdte kitölteni a ruháit.

– Sajnálom, Brown. Csak a gyűrű segítségével juthattam át – vagy valakivel, akinek az ujján ott van a gyűrű... Magára volt szükségem.

– Ez őrültség! Hova. – A nagy ember elhallgatott, ismét fölnézett a napokra. Végigsimított a homlokán.

– Haza. Az én otthonomba. Keressen egy másik ködöt, míg a gyűrű magánál van. Akkor aztán menjen haza. a maga hazájába.

– Mit, ködöt?

– Majd hall ezt-azt. Üres fecsegéseket. Itt is vannak kísértethistóriák. Nyomozzon. Szegődjön a nyomába ezeknek a mendemondáknak.

– De.

– Járjon szerencsével, Brown.

A kis ember hirtelen sarkon fordult, elindult a különös kék mezőn keresztül. Egyszer csak visszanézett, látta, hagy Brown reménytelenül bámul utána. Egy pillanatig habozni látszott, aztán sietve továbbindult. Egy perc múlva már a tű alakú fák között járt, aztán eltűnt Brown szeme elől.

Fazekas László fordítása

Vladlen Bahnov

SOMNAMBULA

Der-S, a Somnambula fanti napilap kiadója, aki idős korához képest még eléggé ibolyaszínű volt, sietve álmodta végig az új szöveg utolsó epizódját.

Szemét félig nyitva arra gondolt, hogy kapcsolják neki Der-LLL-t, a híres fantasztát. – Attól tartok, Der-S, hogy ez nem is olyan egyszerű – felelte gondolatban Der-S még egészen világoskék titkárnője, Das-R. – Der-LLL jelezte, hogy elutazik pihenni a holdra, de nem közölte pontosan, hogy melyikre.

– Istenem, R! Maga valóban nem ismeri a valószínűségszámítós elméletét? – Dehogynem!

– Nos, hát akkor alkalmazza a gyakorlatban! – gondolta a kiadó mérgesen, és kikapcsolta gondolatait.

– Der-LLL jelentkezett! – fogta fel néhány perc múlva titkárnője jelentését. – Pompás. Kapcsolja!

– Jó napot, Der-S! – kapcsolódott bele az író a beszélgetésbe.

– Ó, Der-LLL, örvendek hogy a gondolatait vehetem. Hogy pihen?

– Köszönöm a kérdését, a tizenegyedik holdon csodálatosan szép az idő. Úgy érzem, már megismerkedett a szövegemmel, ugye?

– Valóban, kedves barátom, már végigálmodtam. Hiszen tudja, ugye, hogy a maga műveit soron kívül veszem? Be kell azonban vallanom, hogy az új szövege kissé aggaszt engem.

– Miért? – kérdezte gondolatban a fantaszta csodálkozva.

– Kedves Der-LLL, engedje meg, hogy őszinte legyek önnel – mondta a kiadó udvariasan, mivel tudta, hogy a fantasztának van egy bogara: nem tűri a bizalmaskodást, és a szülein kívül senkinek sem engedi meg, hogy egyszerűen LL-nek, sőt L-nek hívják. Éppen ezért az idős kiadó mindig a teljes nevén, LLL-nek szólította az írót. – Szeretném megosztani önnel, Der-LLL, néhány kételyemet.

– Minden figyelmem az öné!

– Már évek óta dolgozunk együtt, és remélem, nem feltételezi rólam, hogy türelmetlen, elfogult vagy konzervatív vagyok.

– A legkisebb mértékben sem!

– Nos, az a véleményem, hogy még a legfantasztikusabb műben is kell lennie logikának.

– És vajon az én szövegemben. – akarta gondolni az író, Der-S azonban gondolatban azonnal félbeszakította:

– Éppen erről van szó. Értem, hogy az ön által megírt események nem a mi naprendszerünkben, sőt mi több, egy más galaktikában történnek. Azt is megértem, hogy az ön által kigondolt értelmes lények egyáltalában nem hasonlítanak hozzánk. De hát ezek a maga. hogyan is hívja őket? erbemek.

– Emberek!

– Igen, igen, emberek. Meglepő elnevezés, tetszik nekem!. Szóval, ha ezeknek az embereknek a külseje olyan lenne, amilyennek ön leírja, akkor az evolúció folyamán, alighogy a világra jöttek, el kellett volna pusztulniuk.

– Miért?

– Azért, mert az erősebb éli túl a gyengét. És ön, szinte szándékosan, az. embereket teljesen gyámoltalannak és védtelennek ábrázolja. Gondolja csak meg! Minden embernek csupán két látószerve van, és mind a kettő, furcsa módon, egy síkban helyezkedik el, éspedig az úgynevezett fej elülső oldalön. Hát ez lehetetlen! Honnan tudják a maga emberei, hogy mi történik a hátuk mögött?! A tarkájuk teljesen védtelen, és ez már egy magában is elegendő ahhoz, hogy elpusztuljanak. Továbbá. Az emberek maguk alkotják munkaeszközeiket. A felső végtagjukkal, ugye?

– Igen.

– De hiszen ön is tudja, hogy amikor gyalulnunk, csiszolnunk kell, vagy szögeket verünk be, ezt a munkát legalábbis a két felső végtagunkkal végezzük, mialatt a többi végtagunkkal tartjuk a megmunkálandó tárgyat. A maga embereinek pedig mindössze két felső végtagjuk van, az pedig kevés ahhoz, hogy hasznos munkával foglalkozhassanak! Továbbá. Amint az köztudomású, a szilárd egyensúlyhoz bármely testnek legalábbis három támaszpontra van szüksége. Az ön lényei azonban csupán két pontra támaszkodnak, tehát ez azt jelenti, hogy a legkisebb ütés is ledöntheti őket alsó végtagjaikról. Vagyis mindössze két látószervvel, mindössze két felső és két alsó végtaggal rendelkeznek. Ez meglepő, és nagy találékonyságra vall, de teljességgel valószerűtlen. Egyébként, kedves Der-LLL, voltaképpen nem is ez zavar engem leginkább.

– Hanem végül is mi? – gondolta a fantaszta ingerülten.

– A következő. Az ön által kigondolt égitesten eléggé fejlett a civilizáció. De ugye, egyetért velem abban, hogy egy civilizáció csupán akkor biztosíthatja egy közösség létezését, ha a közösség tagjai egymással érintkeznek, értesüléseiket kicserélik, és így tovább.

– Ez vitathatatlan.

– Ehhez azonban az szükséges, hogy állandó kapcsolat legyen közöttük. De az ön emberei egymástól el vannak szakítva, és így természetesen a közvetlen kapcsolat nem jöhet létre közöttük.

– Nem egészen, hiszen érintkeznek egymással.

– Már megbocsásson, kedves Der-LLL, hogyan érintkeznének egymással, ha nincs közöttük telepatikus kapcsolat?

– El sem tudná képzelni, hogy más világokban a telepatikus kapcsolaton kívül egyéb érintkezési forma is létezhet?

– Például milyen?

– Der-S, miért kérdi, hiszen megismerkedett a szövegemmel?! Abban világosan kifejtem, hogy az emberek beszélgetnek egymással. A beszéd az érintkezés módja, az akusztikai kapcsolat alapján.

– Nem, Der-LLL, vallja be, hogy ez komolytalan dolog! Miféle érintkezési mód ez a beszéd? És ezenfelül azt is nyíltan meg kell mondanom, hogy nem nagyon értettem meg, hogyan is jön létre ez az akusztikai kapcsolat.

– Megpróbálom elmagyarázni. Képzelje el, hogy mindnyájan rendelkezünk egy külön szervvel a beszédhez, és egy külön szervvel a halláshoz. Ha át akarom önnek adni közlendőimet, gondolataimat szavak hangjaivá alakítom át, és azután a beszédszerv segítségével ezekkel a hangokkal rezgésbe hozom a levegőt. Az Így keletkezett hanghullámok továbbterjedve eljutnak az ön hallószervébe. Onnan, miután újra szavakká változtak, az önhöz eljuttatott információ bekerül az ön agyába. Az ön agya ezt az információt feldolgozza, és ön válaszol nekem, ugyancsak rezgésbe hozva a levegőt, hanghullámokat előidézve, amelyeket, miután átváltoztak.

– istenem, mennyi átváltozás! Látja, mennyire bonyolult ez a feltételezett akusztikai kapcsolat! – Der-S a feszült figyelemben elfáradva, szivart vett elő, majd megveregette zsebeit, gyufát keresve.

– Tessék, kérem! – ajánlotta föl a tüzet Der-LLL udvariasan, és a kiadó kezében ott termett az ezüst öngyújtó, amelyet az író a távoli holdról teleportált oda.

– Köszönöm – Der-S rágyújtott, és miután visszateleportálta az öngyújtót az írónak, megismételte: – Igen, valószerűtlenül bonyolult valami az, amit ön beszédnek nevez. És teljességgel megbízhatatlan. Én és ön például közvetlenül érintkezünk egymással, gondolatban, és még így is megtörténik néha, hogy ön nem fogja fel az én gondolataimat, vagy én az önét. Vagy esetleg valamiféle légköri zavar miatt a gondolatok eltorzult formában jutnak el hozzánk. Hát el tudja képzelni, mennyire eltorzulnak a gondolatok az akusztikai kapcsolat során? Ha másért nem, hát az átváltozások miatt torzulhatnak el a gondolatok a felismerhetetlenségig. És ez már magában is elegendő ahhoz, hogy a gondolatok cseréje a beszélgetés révén gyakorlatilag megvalósíthatatlan legyen.

– Nem vitatom, hogy a telepatikus kapcsolat egyszerűbb és megbízhatóbb – gondolta Der-LLL. – De nem tudja elképzelni, hogy az emberek képtelenek a telepatikus kapcsolatra?

– Nem egészen értem, hogy miféle képességre van szükségük. Ha azonban az emberek erre képtelenek, akkor egyáltalában nem is léteznek!

– Hogy érti azt, hogy nem léteznek?

– A szó szoros értelmében. Már rámutattam arra, hogy az értelmes lények rendszeres érintkezése akusztikai úton lehetetlen. És ott, ahol nem létezik az érintkezés – nem létezik a társadalom. És ha nem létezik a társadalom, civilizált lények sem létezhetnek, akiket ön embereknek nevez. Egyetért velem?

– De hiszen nem tudományos munkát írok, hanem fantasztikus művet!

– Természetesen. Mégis, vajon miért szeretik önt annyira a tisztelői? Mert az ön történeteiben a fantázia merész szárnyalásán kívül megtalálják a valószerűséget is. És ez az utolsó történetéből hiányzik!

– Mit tanácsol hát?

– Kedves Der-LLL, hogyan adhatnék én önnek tanácsot? Meg vagyok győződve azonban arról, hogyha még egy keveset dolgozik a szövegén, sokat javíthat rajta.

Néhány nap múlva az író átdolgozta a történetet, és az a kellő időben napvilágot is látott. A különös értelmes lényeknek, akiket a fantaszta embereknek nevezett, négy pár látószervük volt az új változatban (egy pár elöl, egy pár hátul, egy pár felül és egy alul); azonkívül három pár felső és két pár alsó végtaggal is rendelkeztek. Ezek az emberek telefonpatikus kapcsolat útján érintkeztek egymással, amely csak abban különbözött a természetes telepatikustól, hogy vezetékkel volt ellátva. A fanti irodalom kedvelői pedig elragadtatva ismerkedtek meg az új szöveggel, és miután végigálmodták, gondolatban lelkesedve közölték egymással:

– Az ördögbe is, hogyan sikerül ennek a Der-LLL-nek, hogy ilyen hitelesek a hősei? Becsületemre, néha úgy rémlik nekem, mintha Der-LLL maga is ott járt volna azon a bolygón, ahol ezek a. hogy is hívják őket?. emberek élnek.

Karig Sára fordítása

Frederik Pohl – C. M. Kornbluth

A GYŰLÉS

A Volkswagen túl kicsi volt Harry Vladek robusztus termetéhez, Harry viszont túl szegény ahhoz, hogy kicserélje, és semmi nem mutat arra, hogy ez megváltozzék. Ezért hát óvatosan fékezett („hiába csinálom meg a betéteket, Mr. Vladek, amikor a fékhenger úgy ereszt, mint a szita” – de honnan vegyen százhuszonnyolc dollárt hogy megcsináltassa?), és befordult a gondosan ápolt, kavicsos parkolóhelyre. Kipréselte magát az ajtón, közben dr. Nicholson nyugtalanító telefonja jutott az eszébe, bezárta a kocsit, és elindult az iskola felé.

A binghami Nehezen Nevelhető Gyermekek Iskolájában ma tartották a tanév első szülői értekezletét. Körülbelül húszan lehettek már ott. Közülük Vladek csupán Mrs. Adlert, az igazgatónőt, azaz a tulajdonosnőt ismerte. Elsősorban vele kell beszélnie – gondolta. De vajon lesz-e rá alkalom? Mrs. Adler egy aranyozott tölgyfa íróasztalnál ült, a szoba túlsó oldalán, és halkan beszélgetett egy ősz hajú, barna ruhás asszonnyal. Tanítónő lehet vajon? Ahhoz elég öreg, hogy valamelyik szülő legyen, bár Vladek a feleségétől tudta, hogy a növendékek között akad még húszéves, sőt idősebb is.

Fél kilenc volt, a szülők még egyre jöttek. Autóikkal felhajtottak a nagy, átalakított épülethez, amely valamikor vidéki kúria lehetett, majdhogynem kastély. A fogadószoba még őrizte ennek nyomait. Két csillár. Lágyan formált, tekervényes gipsz szőlőindák a boltozatos mennyezeten. Hivalkodó, rózsaszín erezetes fehér márványkandalló, és benne túl kicsi, olcsó vasbakok (ezekre nem is lehetne a fahasábokat rátenni). A hallba nyíló dupla tolóajtók mind aranyozott tölgyfából. Mögöttük meg egy tűzálló, szörnyű lépcsőfeljáró, csupa beton és vas.

Biztosan le kellett bontaniuk valami gyönyörű falépcsőt, hogy ezt a tűzbiztosat tegyék a helyére, eleget téve az iskolatörvényeknek – gondolta Vladek.

Jöttek a meghívottak, férfiak, nők, néha együtt egy házaspár. Ki vigyáz vajon a gyerekükre – tűnődött Vladek. Az iskola levélpapírján ez állt: „Érzelmileg zavart és fogyatékos értelmű, nehezen nevelhető gyermekek intézete.” Harry kilencéves fia, Thomas, az érzelmileg zavartak közé tartozott. Hogy lehet az – gondolta Harry kicsit irigykedve–, hogy fogyatékos gyerek felügyeletét Egy értelmes felnőtt elvállalja? Thomast sose vállalták. Thomas kétéves korától fogva Vladekéknak sosem volt együtt egy szabad estéjük, ma is Margaretnek otthon kell helyt állnia, és biztosan agyon izgatja magát dr. Nicholson telefonja miatt, miközben Harry a családot képviseli a szülői értekezleten.

Ahogy a terem lassan megtelt, egyre nehezebben lehetett széket találni. A sor végén, közel hozzá, fiatal pár állt, két üres széket kerestek. „Ide tessék – mondta nekik –, majd én arrébb megyek.” A férfi megköszönte, az asszony udvariasan mosolygott. Harry előtt az ülésen egy hamutartó volt, ettől felbátorodott, és egy csomag cigarettát húzott ki a zsebéből, de kiderült, hogy nem dohányoznak. Ő mindenesetre rágyújtott, és figyelte, mi történik körülötte.

Mindenki beszélgetett. „Hogy van az epéjével?” – kérdezte egy asszony a másikat. – Mégis megoperálják?” Egy erősen kopaszodó férfi pofaszakállas, alacsony férfinak magyarázott: „A könyvelőm alt mondja, a tandíjat csökkenteni lehetne, ha orvosilag tisztáznák, hogy az iskolába ne fogyatékos elméjű, hanem idegileg beteg gyerekek járjanak.” Az alacsony férfi biztatóan válaszolgatott: „Igen, sőt elég lenne az orvostól egy levél, melyben ajánlja az iskolát a gyereknek, az iskolát pedig a gyerek állapotáról tájékoztatja.” Egy nagyon fiatal asszony hevesen bizonygatta: „Dr. Shields nagyon biztatott bennünket, Mrs. Clerman. Szerinte a pajzsmirigy egészen biztosan megjavul, és Georgie kezelhetőbb lesz. Akkor aztán.” Egy barna bőrű, fekete hajú férfi kövér asszonynak magyarázott: „Borzasztó rumlit csapott a hét végén, két vágást szerzett az arcára, a horgászbotomat meg három helyen is eltörte.” „Úgy unatkozhatnak – mondta az asszony –, az én kislányom meg a színes ceruzákat imádja, minden könyvet összefirkál. Az ember igazán nem tudja, mit csináljon velük.”

Harry végül odafordult a mellette ülő fiatalemberhez.

– Vladek vagyok, a Tommy apja, a fiam a kezdő csoportban van.

– A mienk is ott van – mondta a fiatalember. – Vernnek hívják. Hatéves és szőke, mint én. Talán már látta is. Harry nem is nagyon próbált visszaemlékezni. Háromszor-négyszer ha elment Tommyért a tanítás végeztével, ez nem elég ahhoz, hogy a nyüzsgésben megkülönböztesse egymástól a gyerekeket. Kabátok, zsebkendők, sapkák, egy kislány, aki mindig elbújt a raktárban, egy kisfiú, aki soha nem akart hazamenni, és a tanítóba kapaszkodott.

– Igen, emlékszem – mondta udvariasan.

A fiatalember bemutatkozott, bemutatta a feleségét is: Murray és Cella Logan. Harry áthajolt a férfi előtt, hogy kezet fogjon az asszonnyal, az megkérdezte:

– Maguk nemrég jöttek ide, ugye?

– Igen. Tommy csak egy hónapja van itt az iskolában. Elmirából költöztünk át, hogy közelebb legyünk. – Egy pillanatig habozott, majd hozzátette: – Tommy kilencéves, és csak azért került a kezdőkhöz, mert Mrs. Adler úgy gondolta, hogy ez megkönnyíti a beilleszkedését.

Logan egy napbarnított férfira mutatott az első sorban.

– Látja azt a szemüveges alakot? Az Texasból költözött ide. Persze, pénze az van. – Akkor ez biztosan jó hely. – Harry inkább kérdezte, mint állította.

Logan kicsit idegesen vigyorgott.

– Hogy van a fiuk? – kérdezte Harry.

– A kis gazember? A múlt héten vettem neki megint egy My Fair Lady albumot, ez már a negyedik vagy ötödik, és most körbejár és énekel: „luver-ly, luv-er-ly?” – de hogy legalább ránézne az emberre, azt már nem

– Az enyém meg nem beszél – mondta Harry.

– A mienk beszél – mondta Mrs. Logan tárgyilagosan –, de nem hozzánk, hanem mintha fal lenne közöttünk.

– Ezt ismerem – mondta Harry, és reménykedve firtatta tovább. – Haladt valamit Vern az iskolában? Murray Logan elhúzta a száját.

– Tulajdonképpen azt mondhatnám, igen. Éjjel ugyanis még mindig bepisil, de sok tekintetben könnyebbedett a dolog. Nézze, gyökeres változásban ne reménykedjenek. De apránként, napról napra javul valamit. Persze azért visszaesések is előfordulnak.

Harry bólintott, a hét éven át tartó visszaesésekre gondolt, és a kétéves, egyre nyomasztóbb aggódásra és félelemre, amely mindezt megelőzte.

– Mrs. Adler azt mondja, hogy a romboló ösztön kitörése már bizonyos eredmény lehet a beszédterápiában, mivel ez a gyerek más irányba való kitörését jelzi.

– Lehet – mondta Logan –, de szerintem. ó, már kezdik is.

Vladek bólintott, eloltotta a cigarettáját, és szórakozottan rögtön másikra gyújtott. A gyomra megint görcsbe rándult. Csodálta ezeket a szülőket, akik olyan magabiztosak voltak, és olyan könnyednek látszottak. Mintha nem is ugyanabban a helyzetben lettek volna, mint Margaret és ő. És ők már milyen régen nem érzik jól magukat a világban, még azelőtt sem, hogy dr. Nicholson nem gyötörte őket a döntéssel. Kényszerítette magát, hogy hátradőljön, és éppoly nyugodtnak lássék mint a többiek.

Mrs. Adler megkocogtatta az asztalát egy vonalzóval.

– Úgy gondolom, már itt van mindenki, akit vártunk. – Előrehajolt, és megvárta, míg a szoba elcsöndesedik. Alacsony volt, fekete, gömbölyded, és meglepően csinos. Egyáltalán nem szakembertípus volt. Annyira nem illett ebbe a szerepbe, hogy Harrynak meglódult a szíve, mikor három hónappal ezelőtt először hozta ide a gyereket. A találkozót hosszas levelezés előzte meg, és végül megtették a hosszú utat Elmirából a bemutatkozás miatt. Acélszürke hölgyet várt, keret nélküli szemüveggel, fehér köpenyes Walkyriát, mint az a nővér volt, aki a sivalkodó, kapálódzó Tommyt lefogta, amikor várták, hogy a kúptól megnyugodjon, és megtarthassák az első EEG-vizsgálatot. vagy talán egy kócos vén boszorkányt várt, nem tudja már mit, csak ezt a csinos, fiatal nőt nem. Újabb zsákutca – gondolta kétségbeesve. Megint egy, a századik után. Eleinte: „Várjatok, majd kinövi.” Nem nőtte ki. Aztán: „Bele kell nyugodnunk isten akaratába.” És ha az ember nem nyugszik bele? „Akkor adják be neki ezt háromszor naponta, három hónapig.” És nem használ. Aztán hat hónapon át tartó hajsza a Gyermek Tanácsadó Klinika körül, míg csak ki nem derül, hogy az egész nem egyéb, mint egy csomó hivatalos cím és egyetlen, örökké utazó orvos, akinek nem jut ideje semmire. Aztán a lélekelemzés négy keserves hete után az Állami Gyakorló Iskola, ahol kiderül, hogy nyolc évet kellene várakozni. Aztán a magániskolák, ahol felügyelet is van, de a tandíj ötezerötszáz dollár évente – orvosi kezelés nélkül! –, és honnan vegyen ötezerötszáz dollárt?

És mindenki figyelmeztet, mintha nem tudnád: „Siess! Tégy valamit! Idejében el kell kapni! Ez a kritikus időszak! A halogatás végzetes lehet!” És akkor ez a szelíd kicsi nő, hogy tudna ez tenni valamit?

Hamar megmutatta, hogyan. A nő alaposan kikérdezte Margaretet és Harryt, aztán Tommyhoz fordult, aki úgy őrjöngött, mint egy kivert bika, és játékká szelídítette a tombolását. Három perc múlva a gyerek boldogan kísérletezett egy elpusztíthatatlan, öreg felhúzható gramofonnal, és Mrs. Adler azt mondta Vladekéknak: „Ne számítsanak csodás gyógyulásra. Olyan nincs. De javulásra, arra igen, és azt hiszem, Tommyn lehet segíteni.”

Talán segít – gondolta Vladek lemondóan. Talán segít annyit, amennyit egyáltalán lehet.

Eközben Mrs. Adler szaporán, kedvesen üdvözölte a szülőket, javasolta, hogy maradjanak ott egy csésze kávéra, ismerkedjenek össze, és bemutatta a szülői munkaközösség elnökét, Mrs. Rose-t, egy magas, koraősz, nagyon hivatalos hölgyet.

– Mivel ez az első gyűlés ebben a tanévben, felolvasandó jegyzőkönyvek még nincsenek – mondta –, ezért rögtön rátérünk a bizottságok jelentéseire. Mi a helyzet a gyerekek szállításával, Mr. Baer?

A férfi aki felállt, öreg volt. Hatvannál is több. Milyen érzés lehet, ha az embernek ilyen öreg korában fogyatékos gyereke születik? – tűnődött Harry. A férfin a siker minden dísze látható volt: négyszáz dolláros öltöny, elektromos karóra, hatalmas arany pecsétgyűrű. Kissé németes kiejtéssel mondta:

– Voltam a kerületi iskolai bizottságnál, de nem akarnak együttműködni. Az ügyvédem utánanézett, és a bajt egyetlen szó okozza. A törvény azt mondja, hogy az iskolai bizottság kártalaníthatja a hátrányos helyzetű gyerekek szüleit, amiért magániskolába kel! járatniuk a gyereküket. Tehát nem kell, hanem lehet. Nagyon nyíltan beszéltek velem. Nem akarják erre költeni a pénzüket. Azt hiszik, hogy itt mi mindnyájan gazdag emberek vagyunk. Fanyar nevetés.

– Az ügyvédem aztán megbeszélt velük egy találkozót, ott volt az egész hízottság, mi előadtuk, hogy nem kell nekünk kártérítés, elég egy iskolai busz, valami, amivel egy kicsit enyhíthetnénk a szállítási gondjainkon. A válasz mégis ez volt: nem. – Megvonta a vállát, állva maradt, és Mrs. Rose-ra nézett, aki így szólt:

– Köszönöm, Mr. Baer. Van valakinek valami javaslata?

.– Pörköljünk egy kicsit oda nekik! Hiszen mindnyájan választók vagyunk – mondta dühösen egy asszony.

– Nyilvánosság, igen, ez jó gondolat – mondta egy férfi. – Az alapelv teljesen világos. A törvény kimondja, hogy az egyik adófizetőnek a gyerekét ugyanaz a szolgáltatás illeti meg, mint a másikét. Írjunk levelet az újságokhoz!

– Egy pillanat – mondta Mr. Baer. – Nem hinném, hogy a levelekkel elérnénk valamit, de majd én szólok a reklámügynökségemnek, hogy csípjenek le egy keveset az ételkülönlegességeim idejéből, és fordítsák az iskola céljaira, ők aztán úgy csinálják, ahogy akarják, ők a szakemberek.

A javaslatot megvitatták és elfogadták, Murray Logan közben odasúgta Vladeknak:

– Ő a Marijane Fokhagymás Majonéz. Van egy tizenkét éves kislánya. A gyerek igen beteg volt, és Mrs. Adler segített neki még a régi magániskolájában. Néhány más szülővel együtt aztán megvették ezt az épületet Mrs. Adlernak.

Miközben a bizottsági jelentések folytatódtak, Harry elmerengett, milyen érzés lehet vajon olyan szülőnek lenni, aki házat tudott venni az iskolának, amely segít a gyerekén. Csakhamar azonban, legnagyobb rémületére, pénzügyek kerültek szóba, és hogy alaptőkéhez juthassanak, a gyűlés megszavazott egy színházi előadást. Ez alkalommal minden szülőnek el kell adnia legalább öt pár jegyet, párját hatvan dollárért. Tisztázzuk csak a dolgot – gondolta Harry, és felemelte a kezét.

– Harry Vladek a nevem – mondta, mikor észrevették –, és újonc vagyok itt az iskolában is, a megyében is. Egy nagy biztosítótársaságnál dolgozom, és már az is nagy szerencse volt, hogy idekerülhettem, és a fiam ide járhat az iskolába. De még nem ismerek senkit, akinek-hatvandolláros jegyet el tudnék adni. Ez borzasztó nagy pénz egy magamfajta embernek.

– Ez borzasztó nagy pénz csaknem valamennyiünknek – mondta Mrs. Rose. – Mégis el tudja majd adni a jegyeket. Nekünk is meg kell tennünk. Próbálkozzék száz emberrel, nem baj, ha kilencvenöt elutasítja, csak öt mondjon igent.

Vladek leült, és máris számolni kezdett. Nézzük csak: Mr. Crine az irodában. Az agglegény, és színházba is szokott járni. A másik pár jegyet meg talán ki lehetne sorsolni. Vagy akár két párat is. Aztán lássuk csak, itt van az ingatlanközvetítő, aki eladta nekik a házat, az ügyvéd, aki a szerződést megkötötte.

Hát igen. Megmagyarázták már neki, hogy a tandíj, noha nem kevés, évi ezernyolcszáz dollár, mégsem fedezi az egy gyerekre eső költségeket. Valakinek fizetnie kell a beszédterápiát, a táncterápiát, a külön pszichológust, a félállásos ideggyógyászt és a többieket. És ez a valaki lehet akár Mr. Crine is az irodából. Vagy az ügyvéd.

Fél órával később Mrs. Rose megnézte a napirendet, kipipált egy tételt, és így szólt: – Úgy nézem, mára végeztünk. Mr. és Mrs. Perry nagyon finom süteményt hozott, és mindnyájan ismerjük már Mrs. Howe utolérhetetlen kávéját. A kicsik szobájában terítettünk, és reméljük, hogy itt maradnak, és megismerkednek egymással. A gyűlésnek vége.

A kezdők tantermében, ahol Tommy a délelőttjeit töltötte, Harry Loganékkal együtt csatlakozott a csevegő társasághoz.

– Az ott Miss Hackett, a kicsik tanítónője – mondta Celia Logan.

Miss Hackett már meglátta őket, és mosolyogva közeledett. Harry eddig csak munkazubbonyában látta, ami a kakaótőt, a festékes ujjaktól és a szoba „vizes sarkából” váratlanul feléje zúduló vízsugaraktól védte. Most azonban csinos, középkorú hölgy volt, zöld nadrágkosztümben.

– Örülök hogy összeismerkedtek – mondta. – Meg akartam mondani, hogy a két kicsi fiú egészen jól halad. Valami szövetségfélét alakítottak a többiek ellen. Vern elcseni a játékaikat, és Tommynak adja.

– Csak nem? – kiáltott fel Logan.

– De igen. Úgy látom, kezd beilleszkedni. És Tommy, Mr. Vladek, percekre kiveszi az ujját a szájából. Ma reggel is legalább hatszor, pedig egy szóval sem mondtam neki. – Tulajdonképpen én is észrevettem, hogy kezd leszokni róla – mondta Harry izgatottan –, de nem voltam biztos benne. Ön meg van győződve róla?

– Határozottan – mondta Miss Hackett –, és arra is rávettem, hogy rajzoljon egy arcot. Mikor a többiek rajzoltak, megint a szokásos pillantásával nézett rám, erre el akartam venni tőle a papírt, de elkapta és egy szempillantás alatt ráfirkált egy olyan Picasso-szerű portrét. Meg akartam menteni, hogy megmutassam, de Tommy megkaparintotta, és ahogy szokta, módszeresen szétszaggatta.

– De szerettem volna látni – mondta Vladek.

– Lesz majd több is. Úgy látom, valódi javulást remélhetünk – mondta a Miss, és mosolyába bevonta Loganékat is. – Van egy privát betegem délutánonként, az valóban nagyon nehéz eset. Kilencéves, mint Tommy. Nincs is semmi baja, egyetlen dologtól eltekintve: azt hiszi, hogy a Donald kacsa meg akarja őt fogni. A szülők két évig azzal hitegették magukat a három eltört tv-képcső láttán is, hogy a gyerek csak játszik. Végül elmentek egy pszichiáterhez, és megtudták, mi az oka az egésznek. De bocsássanak meg, beszélnem kell Mrs. Adlerral.

Logan megcsóválta a fejét.

– Úgy látom, rosszabbul is állhatnánk, Vladek! Hogy Vern odaadjon egy másik gyereknek valamit! Mit szól ehhez?

– Én örülök neki – mondta ragyogva a felesége.

– És hallotta azt a másik fiút? Szegény kölyök. Ha ilyet hallok. aztán itt a Baer kislány. Mindig azt gondolom, az még rosszabb, ha kislányról van szó. az ember fél, hogy valaki visszaél a helyzettel. De a fiaink jól haladnak, Vladek! Hallotta, mit mondott Miss Hackett!

Harry egyszerre nagyon türelmetlen lett, rohant volna haza, a feleségéhez.

– Azt hiszem, mégsem maradok itt kávéra, vagy elvárják, hogy maradjon az ember? – Nem, nem, menjen csak, ha akar.

– Még jó félórát kell vezetnem – mondta mentegetőzve és ment, ment az aranyozott tölgyfa ajtókon át, le a ronda, de tűzbiztos lépcsőkön, ki a kavicsos parkolóhelyre. Haza akart érni, mielőtt Margaret elalszik, hogy elmondhassa neki az újságot: Tommy kiveszi az ujját a szájából! Történt valami, valóban történt, és alig egy hónap alatt! És Tommy rajzolt egy arcot. És Miss Hackett azt mondta.

Megállt a parkoló közepén. Eszébe jutott dr. Nicholson. Egyébként – mit is mondott Miss Hackett? Mondott-e valamit a normális életről? Nemcsak a kezelésről beszélt? „Valódi javulás” – így mondta, de mennyire javul meg a helyzet? Cigarettára gyújtott, sarkon fordult, és visszament, újra átfurakodott a szülők közt, egészen Mrs. Adlerig.

– Ráérne egy pillanatra, Mrs. Adler? – kérte.

Mrs. Adler készségesen jött, kissé elhúzódtak a többiektől. – Jól érezte magát az értekezleten, Mr. Vladek?

– Ó, hogyne. De beszélni szeretnék önnel, mert döntenem kell. Nem tudom, mitévő legyek. Nem tudom, kihez forduljak. Nagyon sokat segítene, ha meg tudná mondani, milyen kilátásai vannak Tommynak.

Mrs. Adler egy pillanatig hallgatott, mielőtt megkérdezte: – Meg akarja valamivel bízni a gyereket?

– Nem, nem erről van szó. A helyzet az. nos, mit tudna ön mondani? Tudom, hogy egy hónap nem sok idő. De ön szerint lesz belőle valaha is olyan ember, mint a többi?

Mrs. Adler arcán látszott, hogy többször kellett ilyen kérdésekre felelnie, és akkor se szívesen tette.

„Mint a többi” – mondta türelmesen –, Mr. Vladek, ez a „többi” egy csomó lehetetlen embert jelent, akik gyakorlatilag nem kerültek hátrányos helyzetbe. Nekünk nem az a célunk, hogy Tommy olyan legyen, „mint a többiek”. Csak azt igyekszünk elérni, hogy a lehető legjobb Tommy Vladek váljék belőle.

– Jó, de mi lesz vele később? Úgy értem, ha Margaret és én. ha valami történik velünk? Mrs. Adler láthatóan szenvedett.

– Ezt egész egyszerűen nem lehet tudni, Mr. Vladek – mondta szelíden. – Én nem adnám fel a reményt. De csodát nem ígérhetek.

Margaret még nem aludt, az új kicsi ház pici nappali szobájában várta őt.

– Hogyan viselkedett? – kérdezte Vladek, ahogy már hét éve, valahányszor egyikük hazaért, mindig ezt kérdezte a másiktól.

Mintha Margaret sírt volna, de különben elég nyugodtnak látszott.

– Nem volt nagyon rossz. Melléje kellett feküdnöm, hogy ágyba tudjam tenni, de az orvosságot bevette, lenyalta még a kanalat is.

– Akkor jó – mondta Harry, és elmesélte a rajzot, a szövetséget a kis Vern Logannal, és hogy már nem szopja folyton az ujját a gyerek. Az asszonyon látszott, hogy nagyon örül a hírnek, de csak ennyit mondott:

– Dr. Nicholson megint telefonált.

– Pedig mondtam neki, hogy ne zavarjon téged!

– Nem zavart, Harry. Nagyon kedves volt. Megígértem neki, hogy visszahívod. – Tizenegy óra van, Margaret. Majd visszahívom reggel.

– Nem, ma estét mondtam. Nem számít, mikor hívod, biztosan vár, még az ügyeletet is elcserélte.

– Ó, bár sose válaszoltam volna annak a gazembernek a levelére! – tört ki Harry, de aztán mindjárt mentegetőzve hozzátette: – Van egy kis kávé? Az iskolában nem ittam. Margaret már akkor feltette a vizet melegedni, mikor a kocsi hangját meghallotta, és a nescafé is a csészében volt. Ráöntötte a forró vizet, és így szólt: – Beszélned kell vele, Harry. Várja a választ. Még ma.

„Várja a választ. Még ma” – utánozta Harry dühösen Margaretet. A száját megégette a kávé. – Mit akarsz tőlem? Hogy döntsek? Ma fölvettem a telefont, és fölhívtam a társaság pszichológusát, de mikor a titkárja végül jelentkezett, azt mondtam, hogy tévedés. Nem tudtam volna mit mondani neki.

– Nem akarlak befolyásolni, Harry. De Nicholsonnak válasz kell.

Harry letette a csészét, és rágyújtott az ötvenedik cigarettájára. A parányi ebédlőben mely voltaképpen egy konyhából nyíló étkezőfülke volt, de azért még egymás közt is ebédlőnek hívták – minden Tommyra emlékeztetett. Az újonnan festett fal, melyről Tommy letépte a tapétát. A különleges zár a tűzhelyen, hogy Tommy ne tudja kinyitni. Az egyik konyhaszék új huzata, mert az előbbit Tommy kivágta.

– Tudom, hogy az anyám azt mondaná, beszéljek a pappal. Talán jó is lenne. De hiszen még misére se mentünk el, amióta itt vagyunk! – mondta Harry.

Margaret leült, és elvett egyet Harry cigarettájából. Még mindig szép asszony volt, nem hízott el Tommy születése óta, most azonban nagyon fáradtnak látszott. Óvatosan, de határozottan ezt mondta:

– Megegyeztünk, Harry. Azt mondtad, beszélsz Mrs. Adlerral, és beszéltél vele. Megállapodtunk, hogy ha szerinte Tommy soha nem lesz teljesen egészséges, akkor beszélünk dr. Nicholsonnal. Tudom, hogy ez nagyon nehéz neked, de én nem segíthetek. Nem tudom, mit tegyünk, és rád kell bíznom a döntést.

Harry csak nézte a feleségét, szeretettel és reményvesztve, és ebben a pillanatban megszólalt a telefon. Természetesen dr. Nicholson volt.

– Még nem határoztam – mondta Harry. – Ön nagyon siettet engem, dr. Nicholson. – Nem, Mr. Vladek, nem én siettetem. A másik fiú szíve egy órával ezelőtt megállt. Ez az, ami sietteti magát.

– Csak nem halt meg? – kiáltotta Harry.

– Gépben van, ami a szívet, tüdőt helyettesíti. Tizennyolc órán át még életben tudjuk tartani, lehet, hogy huszonnégy óráig is. Az agy teljesen ép. Az oszcilloszkóp nagyon jó hullámokat jelez. A szövetek és Tommy szövetei megfelelőek. A hasonlóság több mint megfelelő. Van egy repülőjárat reggel 6.50-kor, én már foglaltam rá három helyet, Tommynak, a feleségének és magának. Délre már itt is lehetnek, úgyhogy van időnk. De mi csak időt tudunk adni, a többi magán múlik, Mr. Vladek.

– De ha nem tudom eldönteni! – kiáltotta Vladek dühösen. – Érti? Képtelen vagyok rá! – Értem, Mr. Vladek – mondta a távoli hang, és különösképpen Harry úgy érezte, valóban érti. – Javasolnék valamit. Jöjjenek ide mindenképp. Talán segít az, ha meglátja a másik fiút, és beszél a szülőkkel. Máris hálásak magának, és ezt meg szeretnék mondani. – Jaj, nem! – kiáltotta Vladek.

A doktor folytatta:

– Semmi egyebet nem kívánnak, csak azt, hogy a fiuk valami módon tovább éljen. Csak ezt az egyet akarják. Vigyáznának a gyerekre, aki az övék is lenne, meg a maguké is. Nagyon helyes kisfiú. Nyolcéves. Gyönyörűen olvas. Repülőgépmodelleket csinál. Megengedték neki, hogy biciklizzen, mert olyan értelmes és megbízható volt. Nem ő okozta a balesetet. A teherautó felszaladt a járdára, és elütötte.

Harry reszketett. .

– Ez megvesztegetés – mondta kíméletlenül. – Ez azt jelenti, hogy Tommyt helyesebbre, jobbra cserélhetem fel.

– Nem azt jelenti, Mr. Vladek. Csak szerettem volna, ha tud arról a kisfiúról is, akit megmenthet.

– Hiszen azt sem tudja, hogy sikerül-e az operáció!

– Valóban – ismerte be a doktor –, nem tudom biztosan. Csak annyit mondhatok, hogy állatokon már végeztünk átültetést, főemlősökön is, sőt emberi tetemeken is, néhányszor éppen az élet és halál mezsgyéjén; de igaza van, hogy egészséges emberen még nem hajtottunk végre átültetést. Hiszen meg is mutattam minden feljegyzést. Az önök orvosával néztük át az egészet, mikor először beszéltünk erről a lehetőségről, öt hónappal ezelőtt. Azóta ez az első eset, hogy a feltételek megfelelőek, és sikert remélhetünk. De abban igaza van, hogy még semmi sincs bebizonyítva. Ön segíthetne nekünk bizonyítani. Nem túlzok, ha azt mondom: sikerülni fog. De teljesen bizonyosan én sem tudhatom.

Margaret kiment a konyhából, de Harry a kurta kis kattanásból tudta, hol van: a hálószobából hallgatja a beszélgetést, a mellékvonalon. Végül azt mondta:

– Nem tudok most semmit mondani, dr. Nicholson. Visszahívom egy... fél óra múlva. Most nem tudok egyebet tenni.

– Nehéz dolog ez, Mr. Vladek. Itt fogom várni a hívást.

Harry leült, és megitta a maradék kávét. Az embernek értenie kellene egy csomó dologhoz – gondolta. Mit tud ő az agyátültetésről? Egyrészt nagyon sokat. Tudta, hogy ami a sebészeti részt illeti, azt általában megoldhatónak tartják, de kérdés, hogy a szövetek befogadják-e az idegen szöveteket. Dr. Nicholson szerint ez a nehézség legyőzhető. És tudta Harry azt is, hogy minden orvos, akivel beszélt, és már héttel beszélt, mind egyetértett abban, hogy orvosi szempontból meggyőzőnek látszik a dolog, ellenben mind elzárkózott a választól, mikor Harry arra a kérdésre terelte a beszélgetést, hogy vajon helyeselnék-e a műtét végrehajtását. Ezt neki, Harrynak kell eldöntenie – mondta az egyik szóval, másik meg a hallgatásával. De hát ki ő, hogy a döntést magára vállalhassa! Margarat megállt az ajtóban.

– Harry. Menjünk föl, és nézzük meg Tommyt.

– És gondolod, hogy akkor majd könnyebben gyilkolom meg a fiamat? – förmedt rá Harry.

– Ezt már megbeszéltük, és megállapodtunk, hogy nem gyilkosság – mondta az asszony. – Bármi legyen is, de nem gyilkosság. Én csak azt mondom, hogy Tommynak velünk kell lennie, amíg döntünk, még akkor is, ha nem tud semmiről.

A két ember ott állt a nagy, rácsos ágynál, amelyben a fiuk feküdt. Nézték a szép, hosszú szempillákat, a pufók arcocskát, duzzadt ajkait a hüvelykujja körül. Olvasás. Biciklizés. Repülőgép-modellezés. A hevenyészett rajz helyett, és a néhány ritka, szilaj, vad ölelgetésroham helyett.

Vladek ott állt az ágynál egész idő alatt. Mikor letelt a fél ára, lement a konyhába, és ahogy megígérte, tárcsázni kezdett.

Jánosik Zsuzsanna fordítása

Jurij Scserbak

A KIHALLGATÁS

Bár ezredesnek szólították, ő is az ejtőernyősök terepszínű overallját viselte. Egy kendővel percenként megtörölte a kezét. Géppisztolyát a szomszéd asztalra rakta, amelyen az ejtőernyősök éppen felállították az elektronikus gépezetet. Amikor az ezredes leült a hordozható íróasztalhoz, Mezia észrevette, hogy a feje egy keskeny, hajlékony, bőrrel bevont száron imbolyog. Mezia megértette, hogy ügye rosszul áll: hallott már egyet s mást az ilyen protézisnyakú emberekről.

– Há-á-át – szólalt meg az ezredes mosolyogva –, talán már azt hitték, hogy elfeledkeztünk a létezésükről?

– Igenis, uram – felelte Mezia. – Azt gondoltuk, hogy már nem jönnek.

– Évekig nem volt repülésre alkalmas idő – közölte az ezredes sajnálkozó hangon. – Igen, uram.

Mezia a saját lábára meredt. Eszébe jutott a nyolc kilométernyi gyalogút a tarlón, amelyet mezítláb tett meg. Köröskörül már elkezdődött az aratás, és az R-259 falu határában, a déli lejtőn elterülő szántóföldet az előző héten lekaszálták.

Mezia öreg, terepszínű nadrágot és kifakult, égszínkék trikót hordott. Az ejtőernyősök megtalálták sarlóját (Mezia a 118-KC tó partján kaszált), a sátor bejárata mellett.

– Ideges? – kérdezte az ezredes gúnyosan.

– Igenis, uram.

Az ezredes cigarettacsomagot vett elő és rágyújtott. Meziára nézett, majd overallja zsebébe süllyesztette a cigarettákat.

– Milyen a termés? – kérdezte, vöröses füstkarikákat eregetve. – Ezek rákellenes cigaretták – magyarázta. – Lymphoszarkómám van. Ezeket kell szívnom.

– Nem rossz a termés – felelte Mezia, és nagyot nyelt.

Az ezredes a szomszéd asztalhoz lépett, és mutatóujjával megpöcögtette a mikrofont.

– Katrin hol marad? – kérdezte ingerülten.

– A rozs, úgy látszik, nem lesz rossz – ismételte meg a választ Mezia. Erőlködött, hogy ne gondoljon Máriára. Lehet, hogy nem találják meg. Amikor már harmadik hónapja volt áldott állapotban, egy szál háziszőttes ruhában, mezítláb az erdőbe mentek. Azután újra kinőtt a haja. Amikor Mezia megsimogatta a fejét, érezte, hogy szúrják a tenyerét a rugalmas, fekete hajszálak.

Magas leány lépett a sátorba, szürke nadrágban és sárga pulóverben. Mezia csodálkozva bámult a leány napbarnította, kecses nyakára: egyetlen dísz sem ékesítette.

– Hol csavarog?! – mordult rá az ezredes. – Itt az ideje, hogy ezzel a fickóval foglalkozzunk! – És Meziára mutatott.

– Kidolgoztam a szemfenékfelvételeket – válaszolta a leány nyugodtan. – Ne izguljon, Bonner. Nem történik vele semmi sem.

Meziához lépett, végigmérte a férfit tetőtől talpig. Mezia zavartan dugta meztelen lábát a szék alá.

– Emlékszik a készüléke számára? – kérdezte a leány.

– Igen, kisasszony. A készüléket öt évvel ezelőtt állították össze. Gyári száma: 674428. A leány átlapozta az asztalon az ezredes előtt fekvő papírokat.

– Érdekes! – állapította meg végül. – Az A listán szerepel a száma

– Tudom – felelte az ezredes. – Minél gyorsabban meg kell vizsgálni, Katrin

A leány kulcsot vett elő a zsebéből, és puha, napbarnította kezét Mezia nyakára tette. – Maradjon ülve – mondta mosolyogva, érezve, hogy a férfi fel akar emelkedni. – Mi csoda gentleman! – nézett csodálkozva Mezfára.

Fürgén kikapcsolta a Mezia nyakán függő apró készüléket, és óvatosan megérintve ujjaival a férfi megnyírt fejét, szétkapcsolta a vezetékeket, amelyek Mezia koponyájából kiálltak. Az A listába tartozó egyéneknek hat mikroelektródát ültettek az agyába – hármat a gondolat-ellenőrző és hármat a cselekvést irányító tekervényekbe. A többiek agyába csupán két elektródát vezettek.

Attól a pillanattól kezdve, hogy a vezetékeket szétkapcsolták, Mezia már csak Máriára gondolt. Megbízható helyen rejtette el az asszonyt a Barna hegyek között. Megállapodtak abban, hogy amikor a gyermek megszületik, Mária Jákobnak fogja nevezni. Mezfának Mária haja jutott eszébe. Mindig csak kopaszon látta az asszonyt. Annak idején, amikor megismerkedtek, Mária már a nyakán hordta a készüléket.

– Az encefalográfiai laboratóriumban leszek – jelentette be a leány, és kiment, kezében Mezia készülékével.

– Szép lány! – sóhajtott fel az ezredes.

– Igenis, uram.

A barlangban búvóhelyet rendezett be Máriának, és víz– és élelmiszer-tartalékot rejtett el. Megállapodtak abban is, hogy Mária két év múlva a gyermekkel együtt megpróbál eljutni az R-204 faluba. Ott élt Mezia bátyja.

– Kiváló lány! – állapította meg az ezredes.

– Igenis, uram – helyeselt Mezia, majd kisvártatva megkérdezte: – Mentesült a készülék viselése alól?

– Igen.

– Örökre?

– Egyelőre. Korporációnk legjobb donorjai közé tartozik. – Véradó?

– Nem – rázta meg a fejét az ezredes. – Nukleinsav. Mindenféle genetikai hókuszpókuszhoz használják. Bár azt hiszem, jobb lenne. – hahotázott az ezredes. – Azonkívül pedig az ALLL tiszteletbeli elnöke.

– Nem tudom, uram, hogy mi az – jegyezte meg Mezia udvariasan. – Az Abszolút Lojális Leányok Ligája. Az asztalon álló egyik készülék indikátora zöld fénnyel lobbant fel, és Mezia hallotta a leány hangját:

– Halló! Bonner! Érdekes adatok. Minden simán megy. Hallja, Bonner? Meg lesz elégedve az eredménnyel! Sikerült megfejteni az agyalapi impulzusokat.

Mezia a falu kórházából ellopott egy szülő nők számára összeállított filmet, kötszeres csomagot, ezenkívül ellátta Máriát a legszükségesebb antibiotikumokkal. Az elválás időpontjában néhány órára sikerült szétválasztania a vezetékeket, amelyek a mikroelektródákat a nyakán függő 674-428-as készülékkel összekötötték. Mária készülékét a 118-KC tóba vetette, miután egy gránitdarabbal szétzúzta. A készülék olyan lett, mint egy szétlapított konzervdoboz.

– Nézzük csak meg, mit csinált közben Katrin – szólt az ezredes elgondolkozva. – Igen, uram

A leány ebben a pillanatban befutott a sátorba; kezében papírcsomót tartott, gépelt szöveggel. Az ezredes elmélyedt a papírok olvasásába. Katrin az asztal fölé hajolt, és súgva mondott neki valamit. Mezia látta a leány gyengéd vonalú nyakát, amelyet nem torzított el semmi. Katrinnak hullámos haja volt.

– Hát így állunk! – meredt az ezredes Mezia szemébe. – Hol van Mária?

– Nem tudom.

– Nem tudod?

– Igenis, uram. Vagyis nem, uram. Nem tudom, uram.

– Már egy hónapja, hogy megfigyelőkészülékeink nem fogják Mária gépének jelzéseit. Tudod, hogyan büntetik a készülék elpusztítóit? Hol van Mária? – kérdezte újra éles hangon. – Hol van?

– Nem tudom, uram. A tavaszi vásár óta nem találkoztam vele. Mezia látta, hogy Katrin elneveti magát.

– Kimenni! – parancsolta az ezredes.

Mezia kilépett a sátorból. Alacsony, súlyos felhők úsztak a mező fölött. Mintegy harmincméternyire egy sárral befröcskölt, nyitott teherautó állt. Tetején ezüstös hangszórók csillogtak. A völgyben emberek arattak kaszákkal. Mezia látta meggörnyedt hátukat, izzadtságtól sötétlő ingüket.

– Szóval nem tudod?

– Nem, uram! – felelte Mezia határozottan.

A hangszórók a kocsi tetején megszólaltak, énekhangok hallatszottak, és a hangok Meziát valami régi, ismerős dallamra emlékeztették – egy szép, elfeledett, messzi zenére.

– Nem tudom! – ordította Mezia. – Mit akarnak tőlem?!

Az ezredes odakiáltotta az ejtőernyőst, és valamilyen utasítást adott neki. A katona tisztelgett, és futott a nagy sátorba, amely ugyanolyan terepszínű volt, mint az overallja. „Ez bölcsődal. Az én bölcsődalom” – gondolta Mezia.

– A rádiós szórakozik! – kiáltott fel Katrin elégedetlenül. – Hiszen mindenféle érdekes encefalográfiai leírást adtam neki. Aha, Iám, kész is van. Ezt hallgassa meg! Mezia most a saját hangját hallotta. A kaszáló emberek dermedten figyeltek fel. „Mária – mondta Mezia dörgő, idegen hangja. – Mária, szerelmem! Megmentelek, Mária! Elmégy a DCI folyó torkolatához. A bokros hegyoldalon egy elhagyott kunyhót találsz, és ott letelepszel. Megmentelek téged.”

Az ezredes elgondolkozva dörzsölte meg kezével a protézisét, amely a fejét tartotta. A terepszínű sátorból előugráltak az ejtőernyősök.

– Na, én megyek – szólalt meg Katrin. – Szörnyen sok anyagom van.

– Minden rendben! – bólintott az ezredes dicsérően. – Kiváló lány vagy, Katrin!

Az ejtőernyősök, géppisztolyaikkal zörögve, a helikopterbe ültek. A hajtóművek megindultak, és a helikopter lassan felemelkedett. Az ezredes intett.

– Gyerünk – lökte meg Meziát géppisztolyával az ejtőernyős.

– Minden jót, fiam. És emlékezz, sohasem kell hazudni! Csak az igazat mondd, az igazat. Megértetted? Elmehetsz!

Mezia felnézett. A helikopter elrepült a DCI folyó irányába.

– Gyerünk – szólt az ejtőernyős türelmetlenül. – Gyerünk, gyerünk!

Mezia lépkedett, boldogan mosolyogva. Ez volt életének utolsó hazugsága. Emlékezett, hogy előző este arra kényszerítette magát, hogy ne gondoljon Máriára, és állandóan, szenvedélyesen suttogta azokat a szavakat, amelyeket suta kézzel egy papírszeletre Irt fel magának: „Mária, Mária, szerelmem. Megmentelek, Mária. Elmégy a DCI folyó torkolatához. A bokros hegyoldalon egy elhagyott kunyhót találsz, és ott letelepszel. Megmentelek téged.”

– Állj! – szólt rá az ejtőernyős. Mezia hallotta, hogy háta mögött egyre távolodik a helikopter zúgása. A letarolt mező szélén állt. Eszébe jutott a hosszú út a tarlón át.

– Szabad vagy! – mondta az ejtőernyős. – Menj. Szabad vagy!

Mezia a tarlóra lépett. Fájt a Iába. „Nem baj – mondta magában. – Hiszen már csak öt lépés”. Maga elé nézett. A Barna hegyek kék körvonalai ott remegtek szeme előtt. Hallotta háta mögött a géppisztoly závárzatának kattanását. „Már csak egy lépés” gondolta, és megkönnyebbülten sóhajtott.

Karig Sára fordítása

Howard Fast

AZ ÓRIÁS-HANGYA

Ki így képzelte, mire vezet mindez, ki úgy. Egyesek szerint rövidesen nagyon is sok lesz az ember; mások úgy vélték, egyszerűen végzünk egymással – s mi tagadás, az atombomba ugyancsak valószínűsítette ez utóbbi feltevést. Egyszóval mindenféle vélemény akadt, csak arra nem gondolt senki, hogy egyszerűen olyanok vagyunk, amilyenek. Annak még csak megtaláljuk a módját, hogy még és még több embert jóllakassunk, talán még azt is sikerül elkerülnünk valahogy, hogy megsemmisítsük egymást az atombombával; ilyesmiben nagy gyakorlatunk van végül is, abban azonban annál kevésbé, hogy hogyan kellene megváltoztatnunk magunkat vagy a viselkedésünket.

Én csak tudom. Nem vagyok rossz, nem vagyok kegyetlen; épp ellenkezőleg. Közönséges, emberséges ember vagyok, szeretem feleségemet, gyermekeimet, boldogulok felebarátaimmal. Olyan vagyok, mint száz– meg százezer más; úgy cselekszem, ahogy a helyemben ők cselekednének, és nem gondolok vele sokat. Ennyi az egész.

Azonkívül író vagyok, és közöltem Liebermannal, a múzeumi osztályvezetővel, meg Fitzgeralddal, a minisztériumi emberrel, hogy szeretném leírni az esetet. A vállukat vonogatták.

– Csak rajta – mondták –, de ne higgye, hogy valamit is ér vele. – Talán mégiscsak felrezzenti az embereket, nem gondolják?

– Hogy rezzenthetne fel bárkit, ha nem hiszi el egy teremtett lélek sem? – Ha esetleg közölhetnék egy-két fényképet is.

– Azt nem – jelentették ki. – Fényképről szó sem lehet.

– De hát miért, az ég szerelmére?! – kérdeztem. – Az esetet megírhatom, és nem közölhetek fényképeket? Hát akkor hogy higgye el bárki is?

– Akkor sem hinnék egy. Legfeljebb azt mondanák, egyszerű trükkfénykép, maga csinálta. De egy szavát se hinnék. Csak növelné a zavart, márpedig ha abból szépszerével ki akarunk mászni; zavarra semmi szükség.

– Hát akkor mire van szükség?

Ezt azonban már nem közölték, ugyanis nem tudták ők sem. Hát szóval tessék, ez történt velem, elmondom úgy, ahogy volt.

Minden áldott augusztusban négy barátommal elmegyek egy hétre horgászni az Adirondack-hegységben húzódó St. Regis-tavakhoz. Minden áldott nyáron ugyanazt a házikót béreljük, kenun csónakázunk, és néha fogunk is egypár sügért. Nemigen harap arrafelé a hal, de kártyázunk is, tábortűznél főzőcskézünk, és úgy általában elengedjük magunkat. Az elmúlt nyáron volt néhány halaszthatatlan elintéznivalóm. Három nappal később érkeztem a tavakhoz, és olyan tartós szép idő volt, annyira levett a lábamról, hogy elhatároztam: egy-két nappal megtoldom a nyaralásomat, amikor a többiek már hazamennek. A házikó előtt volt egy szép, sík gyepdarab, s elhatároztam, hogy napi három-négy órát gyakorolgatom a golflabda begurítását. így esett, hogy a vasalt végű golfütő ott állt az ágyam mellett.

Első nap, hogy magam maradtam, vacsorára kinyitottam egy babkonzervet meg egy doboz sört. Aztán leheveredtem az ágyra, kezemben az Élet a Mississippin, kezem ügyében a cigaretta meg egy tábla csokoládé. Nem volt az égvilágon semmi dolgom, nem volt telefon, ügyintézés, újság. Ideges napjainkban aligha akadt nálam elégedettebb ember.

Odakint világos volt még, elegendő fény áradt be az ablakon, hogy olvashassak. Épp cigaretta után nyúltam, amikor felpillantottam és megláttam az ágyam végénél Azt. A kezem súrolta a golfütőt, úgyhogy egyetlen mozdulattal meglendítettem az ütőt, és nagy erővel, pontosan lecsaptam rá és megöltem.

Erre utaltam az előbb. Akármilyen ember vagyok, emberiek a reakcióim. Azt hiszem, bárki emberfia, fekete, fehér vagy sárga, Kínában, Afrikában, Oroszországban, szakasztott ugyanígy cselekedett volna.

Aztán éreztem, hogy elönt a veríték, és már tudtam, hogy mindjárt hányok. Kimentem a ház elé, és eszembe jutott, hogy ilyesmi 1943 óta nem történt velem, amikor épp Európába tartottam egy vén, rozoga teherhajón. Aztán magamhoz tértem, visszamentem a házikóba, és megnéztem Azt. Egy szikra élet nem volt benne, de azért csak elhatároztam, hogy nem alszom egyedül a házikóban.

Sehogy sem tudtam puszta kézzel megérinteni. Egy darab csomagolópapírral felemeltem, és bedobtam a halaskosaramba. Azt aztán beraktam a kocsim csomagtartójába, utána az összes holmimat, majd bezártam a házikó ajtaját, beszálltam a kocsiba, és visszahajtottam New Yorkba. Útközben megálltam egyszer, közvetlenül a varosba vezető letérés előtt, s egy órácskát bóbiskoltam a kocsiban. Hajnalodott, mire a városba értem, megborotválkoztam, megfürödtem, és át is öltöztem, mire a feleségem felébredt.

Reggelinél elmagyaráztam, hogy nemigen áll a kezemre ez a magányos ház körüli munka, s mert ezt a feleségem is tudta, és mivel máskor is megesett, hogy egész éjjel vezettem, nem kérdezősködött sokat. Megettem két tojást, megittam a kávémat, elszívtam egy cigarettát. Azután bementem dolgozószobámba, megint csak rágyújtottam, és szemügyre vettem az íróasztalomon trónoló halaskosarat.

Feleségem bekukkantott, meglátta a kosarat, megjegyezte, hogy igencsak illatozik, és felkért, hogy vigyem le az alagsorba.

– Megyek öltözni – mondta. A gyerekek még nem jöttek meg a táborból. Megbeszéltem Ann-nel, hogy együtt ebédelünk. nem gondoltam, hogy már hazajössz. Mondjam le?

– Dehogy, menj csak nyugodtan. Van énnekem épp elég dolgom. Úgyhogy csak ültem és cigarettáztam, cigarettáztam, aztán végül felhívtam a múzeumot, és megkérdeztem, ki a rovarosztály vezetője. Megtudtam, hogy Bertram Lieberman az illető, és őt kértem a telefonhoz. Kellemes hangja volt. Elmondtam, hogy Morgan a nevem, író vagyok, ő meg udvariasan azt felelte, hogy ismeri a nevemet, olvasta is egy írásomat. Ez a szabályos eljárás, amikor egy író bemutatkozik egy tapintatos embernek. .

Megkérdeztem Liebermant, felkereshetem-e, ő pedig azt felelte, aznap igen sok a dolga. Nem lehetne inkább holnap?

– Sajnos feltétlenül ma kell felkeresnem – jelentettem ki ellentmondást nem tűrő hangon.

– Csakugyan? Bizonyára felvilágosításra van szüksége. – Nem. Egy múzeumi példányom van az ön számára.

– Csakugyan? – Ez a „csakugyan” jól nevelt, semleges szünetjel volt. Nem kérdezett, nem felelt, és nem mondott semmit. Erre a „csakugyan”-ra válaszolni kellett.

– Igen. Azt hiszem, érdekelné.

– Rovar? – kérdezte szelíden.

– Azt hiszem.

– Csakugyan? Nagy? Óriási – közöltem.

– Tizenegy óra megfelel? Ide tud érni? A főbejárattól jobbra az első folyosó.

– Ott leszek – mondtam. – Egy pillanat. Halott?

– Igen, halott.

– Csakugyan? – hangzott fel újra. – Legyen szerencsém tizenegykor, Mr. Morgan. Feleségem már felöltözött. Benyitott a dolgozószobámba, és kemény hangon szólt rám:

– Tedd ki azt a halaskosarat! Büdös.

– Igen, drágám. Majd kiteszem.

– Azt hittem, lefekszel egy kicsit, azután, hogy egész éjjel vezettél.

– Fura, de egyáltalán nem vagyok álmos – mondtam. – Átnézek egy kicsit a múzeumba.

Feleségem közölte, hogy ezt szereti bennem: soha rá nem unok az ilyesféle helyekre, mint a múzeum, a rendőrőrszoba meg a harmadosztályú lokál. Egyébként tréfán kívül, a lóversenypálya után a múzeum a világ legérdekesebb és legmeglepőbb helye. Meglepő volt például az is, hogy Mr. Lieberman szobájában még két férfi várt rám. Lieberman szikár, éles vonású, hatvanas ember volt. A minisztériumi kiküldött, Fitzgerald apró emberke volt, a szeme fekete, és aranykeretes szemüveget viselt. Nagyon odafigyelt mindenre, de egy szóval sem árulta el, vajon melyik minisztériumot képviseli. Csak annyit mondott: „mi”, és ez egyértelmű volt az államhatalommal. A harmadik, Hopper, terebélyes, táskás képű, kedélyes ember volt. Az Egyesült Államok szenátusának volt tagja, akit érdekelt– a rovartan. Tekintélyes összeggel mertem volna eddig fogadni rá, hogy ilyesmi nemcsak hogy nincs, de nem is lehet.

A nagy, négyzet alakú, egyszerűen berendezett szobában köröskörül polcok és fiókos szekrények sorakoztak.

Bemutatkoztunk, majd Lieberman megkérdezte, miközben a halaskosár felé biccentett:

– Ez az?

– Igen.

– Szabad?

– Tessék csak – biztattam. – Nem szándékozom kitömetni szobadísznek. Maguknak ajándékozom.

– Köszönjük, Mr. Morgan – mondotta Lieberman, azután kinyitotta a kosarat, és belepillantott. Majd felegyenesedett, a másik két férfi pedig kérdő pillantást vetett rá.

Lieberman bólintott.

– Igen.

A szenátor egy hosszú pillanatra lehunyta a szemét. Fitzgerald levette szemüvegét, és szorgosan törülgette. Lieberman kiterített íróasztalára egy plasztikdarabot, azután kivette a halaskosaramból Azt, és a plasztikra helyezte. A két férfi nem mozdult. Csak ültek és nézték.

– Mi a véleménye, Mr. Morgan, mi ez? – kérdezte Lieberman.

– Gondolom, ez az önök hatásköre.

– Hogyne, természetesen. Csak a benyomásai felől érdeklődöm.

– Hangya. Ez a benyomásom. Csak épp először láttam harminc-negyven centis hangyát. És remélem, utoljára.

– Érthető kívánság – bólintott Lieberman.

– Megkérdezhetném, Mr. Morgan, hogyan ölte meg? – fordult hozzám Fitzgerald.

– Vassal. Mármint golfütővel. Horgászgattam a barátaimmal fent a St. Regis-tavaknál, az Adirondackben, és vittem magammal vasalt ütőt, hogy a begurítást gyakoroljam. Tudniillik az a gyönge oldalam, és amikor a barátaim hazamentek, én még ott akartam maradni és négy-öt órát ütögetni. Ugyanis...

– Csak semmi mentegetőzés – mosolygott Hopper egy kicsit szomorúan. Hazánk legjobb golfjátékosai is hasonló problémákkal küszködnek.

– Ágyban feküdtem, olvastam, aztán megláttam Ezt. Az ágyam végénél. A golfütő épp ott volt.

– Értem – bólintott Fitzgerald.

– Úgy látom, igyekszik nem ránézni – mondta Hopper. – Felfordul tőle a gyomrom.

– Igen. nos, igen.

– Ne haragudjék, Mr. Morgan, ha megkérdezem – szólt Lieberman –, miért ölte meg?

– Hogy miért?

– Igen. Miért?

– Nem értem a kérdést – mondtam erre. – Hogy gondolja?

– Kérem, Mr. Morgan, foglaljon helyet – biccentett Hopper. – Helyezze magát kényelembe. Bizonyára felizgatta ez a dolog.

– Egy szemhunyást sem aludtam. Amíg ki nem alszom magam, el sem tudom mondani, mennyire felizgatott.

– Nem akarjuk terhelni, Mr. Morgan – mondta Lieberman –, úgy érezzük azonban, hogy ennek az ügynek vannak igen fontos vonatkozásai. Ezért kérdeztem meg önt, hogy miért ölte meg. Bizonyára volt rá oka. Meg akarta támadni önt?

– Nem.

– Hirtelen, fenyegető mozdulatot tett? – Nem. Csak ott volt.

– Akkor meg miért?

– Ezzel nem megyünk semmire – szólt közbe Fitzgerald. – Tudjuk, miért ölte meg.

– Igazán?

– A válasz nagyon egyszerű Mr. Morgan. Azért ölte meg, mert ön ember. – Csakugyan?

– Igen. Érti már?

– Nem. Nem értem.

– Tehát miért ölte meg? – kérdezte ezúttal Hopper.

– Halálosan megrémültem. Bevallom, még most sem tértem magamhoz. – Ön intelligens ember, Mr. Morgan – mondta Lieberman. – Hadd mutassak önnek valamit.

Kinyitotta az egyik faliszekrényt: előtűnt nyolc edény, bennük formaldehidben egy-egy példány – szakasztott, mint az enyém. És mind csonka, mindegyiken az erőszakos halál nyoma. Nem szóltam egy szót sem. Csak bámultam.

Lieberman becsukta a faliszekrényt.

– És mindezt öt nap alatt. – Vállat vont. – Új hangyafajta. motyogtam bambán.

– Nem. Nem hangya. Kérem, jöjjön ide! – Az íróasztalhoz irányított. A másik két férfi is odalépett. Lieberman boncoló szerszámkészletet vett ki egy fiókból, az egyik műszerrel megfordította Azt, azután az alsó részére mutatott, ahol a rovaroknak a toruk szokott lenni.

– Ez bizonyára része Ennek, ugye, Mr. Morgan? – Bizonyára – bólintottam.

Két műszer segítségével résre akadt, és szétfeszítette. Úgy nyílt szét, mint a bombázó repülőgép gyomra; zseb volt, tasak, tartály, amit Az viselt; benne négy gyönyörű kis szerszám vagy műszer, vagy fegyver, mindegyik vagy négy centi hosszú. Gyönyörűek voltak, olyan módon, ahogy minden gyakorlati célt szolgáló és szépen megformált tárgy gyönyörű, oly módon, ahogyan maga a teremtmény is gyönyörű lett volna, ha nem rovar – és ha én nem vagyok ember.

Lieberman csipesszel kiszedegette valamennyi műszert a tartójából, és sorra átnyújtotta nekem valamennyit. Én pedig átvettem, megtapogattam, megnézegettem, azután letettem mindegyiket.

Most már rá kellett néznem a hangyára, és most jöttem csak rá, hogy eddig tulajdonképpen nem is néztem meg. Amitől undorodunk, amit visszataszítónak találunk, azt nem nézzük meg alaposan. Az undor függönyén át nem vehetünk valamit alaposan szemügyre. Most azonban oldódott az undor, a félelem, és én ránéztem, és láttam, hogy valójában nem is hangya, holott szakasztott olyan, mint a hangya. Sohasem láttam hasonlót, nem is álmodtam hasonlóról soha.

Mind a három férfi engem nézett, és egyszeriben védekezésbe szorultam. – Én igazán nem tudtam! Mit gondoljon az ember, ha egy ekkora rovart Iát? Lieberman bólintott.

– De hát mi az isten csudája ez?

Lieberman elővett az íróasztalából egy palackot és négy kupicát. Töltött, mi pedig egy hajtásra kiittuk. Nem is gondoltam volna, hogy ilyen jó whiskyt tart az íróasztalában.

– Nem tudjuk – mondta Hopper. – Nem tudjuk, mi ez.

Lieberman a betört koponyára mutatott, amelyből fehér folyadék szivárgott. – Agyi állomány – méghozzá sok.

– Lehetséges, hogy nagyon is értelmes lény – bólintott Hopper.

– Fejlődési stádiumban levő rovar – mondta Lieberman. – Nagyon keveset tudunk az általunk ismert rovarok intelligenciájáról. Nem is azonos azzal, amit mi intelligenciának nevezünk. Kollektív jelenség; gondoljunk például testünk részeire. Minden egyes rész él, de az intelligencia az egész eredménye. Ha ugyanezt a tételt kiterjesztjük az ehhez hasonló teremtményekre.

Én szólaltam meg, ők csak álltak és bámulták.

– És ha csakugyan az?

– Micsoda?

– Az a kollektív intelligencia, amelyet az imént említett.

– Nos, azt nem tudnám megmondani. Olyasmi, ami legvadabb álmainkat is meghaladja. Hozzánk képest. nos, az, ami mi vagyunk egy közönséges hangyához képest.

– Nem hiszem – mondtam kurtán. Fitzgerald, a minisztérium kiküldötte halkan így szólt:

– Mi sem. Csak találgatunk.

– Ha Ez intelligens lény, miért nem fordította ellenem az egyik fegyvert?

– Ez lenne az intelligencia jele? – tudakolta szelíden Hopper.

– Lehet, hogy nem is fegyverek – mondta Lieberman.

– Nem tudják? A többinél nem találtak ilyen szerszámokat?

– De igen – mondta kurtán Fitzgerald.

– De miért? Azok mik voltak?

– Nem tudjuk – válaszolt Lieberman.

– De hát megtudhatják! Hiszen vannak tudósok, mérnökök; atyaúristen, hiszen a fantasztikus műszerek korát éljük! Hát nem szedték szét ezeket?

– De igen.

– És mire jöttek rá?

– Semmire.

– Azt akarják elhitetni velem, hogy nem képesek rájönni, mik ezek a szerszámok, hogy miből vannak, hogyan működnek, milyen célt szolgálnak?

– Pontosan – bólintott Hopper. – Semmire sem jöttünk rá, Mr. Morgan. Az Egyesült Államok legjobb mérnökeinek és technikusainak sem mondanak semmit ezek a műszerek. Hiszen ismeri a régi mesét: mi lenne, ha Arisztotelész kezébe nyomnánk egy rádiót? Mit csinálna vele? Honnan szedné hozzá az energiát? És mit venne vele, ha nincs senki, aki leadna? Nem mintha ezek olyan nagyon bonyolult műszerek lennének. Voltaképpen igen egyszerűek. Csakhogy halvány fogalmunk sincs róla, mire képesek, és milyen célt szolgálnak.

– Bizonyára fegyverek.

– Miért? – tudakolta Lieberman. – Vegyük csak önt, Mr. Morgan. Művelt, értelmes ember, mégsem tud olyan gondolkodásmódot elképzelni, amely nem tekinti elsőrendű fontosságúnak a fegyvert. Márpedig a fegyver szokatlan dolog, Mr. Morgan. Gyilkos szerszám. Mi nem gondolunk rá így, hiszen a mi szemünkben a fegyver az általunk lakott világ szimbóluma. Ez talán civilizált dolog, Mr. Morgan? Avagy a fegyver és a civilizáció végső értelemben összeegyeztethetetlen? El tud képzelni olyan gondolkodásmódot, amelynek számára a gyilkosság fogalma lehetetlen – vagy mondjuk így: nem létező? Mindent a magunk szubjektivitásán át szemlélünk. Miért ne szemlélhetné más teremtmény – mondjuk ez itt – az agyi tevékenységet a maga szubjektivitásán át? Közeledik tehát a mi világunk egy teremtményéhez – és lemészárolják. Miért? Mi a magyarázat? Mondja kérem, miféle felfogható magyarázattal szolgálhatnánk egy tökéletesen racionális teremtménynek erre? – És az íróasztalán heverő lényre mutatott. – Komolyan kérdem önt, Mr. Morgan, miféle magyarázattal?

– Baleset? – motyogtam.

– És az a nyolc edény a faliszekrényben? Nyolc baleset?

– Az az érzésem, dr. Lieberman – mondta Fitzgerald –, ön egy kissé messzire megy a következtetéseiben.

– Igen, természetesen ön így gondolja. Ez az ön beosztásának következménye. Én tudós módjára gondolkodom. Mint tudós, igyekszem észszerűen gondolkodni, amikor csak módomban áll. Egy jóból és rosszból, vagy ahogy mi mondjuk, erkölcsi érzékből és erkölcsi elvekből álló szerkezet megalkotása az intelligencia tevékenysége – és vitathatatlanul a legnagyobb rossz a tudatos intelligencia lerombolása. Ezért van, hogy valamikor régen legalább ezt a parancsolatot elismertük: „Ne ölj!”, még ha csak szóban is. Ám egy kollektív intelligencia számára, amelynek ez itt talán része, a gyilkosság fogalma felfoghatatlanul iszonyatos lehet.

Leültem és rágyújtottam. Reszketett a kezem. Hopper mentegetőzve mondta:

– Nagyon keményen beszéltünk önnel, Mr. Morgan. De az elmúlt néhány nap alatt még nyolc ember tette ugyanazt, amit ön. Emberi mivoltunk csapdájába estünk.

– De kérem. honnan jönnek Ezek?

– Szinte mindegy, hogy honnan – mondta csüggedten Hopper. – Talán egy más bolygóról, talán a mi bolygónk belsejéből, talán a Holdról vagy a Marsról. Nem számít. Fitzgerald úgy véli, egy kisebb bolygóról jönnek, mert a mozgásuk szemmel láthatólag lassú, földi mértékkel mérve. Dr. Liebermannak ezzel szemben az a véleménye, azért mozognak lassan, mert még nem ismerték fel a gyors mozgás szükségszerűségét. Közben a gyilkosság problémájával állnak szemben, és azzal, hogy mitévők legyenek vele. Az ég tudja, hányan pusztulhattak el egyéb helyeken – Afrikában, Ázsiában, Európában.

– De hát akkor miért nem teszik közzé a dolgot? Állítsák meg, amíg nem késő!

– Gondoltunk rá – bólintott Fitzgerald. – És mi lesz akkor? Pánik, hisztéria, vádaskodás, hogy mindez az atombomba eredménye? Nem változhatunk meg. Vagyunk, amik vagyunk.

– Talán elmennek – mondtam.

– Igen, talán – bólintott Lieberman. – De ha nem ismerik a gyilkolás átkát, lehet, hogy a félelem átkát sem ismerik. Talán a szó legmagasabb értelmében társadalmi lények. Mit csinál a társadalom a gyilkossal?

– Bizonyos társadalmak kivégzik, bizonyos társadalmak betegnek tekintik, és bezárják, hogy többet ne ölhessen – mondotta Hopper. – Persze ha az egész világ kerül az ítélőszék elé, az más dolog. Most már van atombombánk és egyebünk, és kinyúlunk a csillagok felé.

– Hajlamos vagyok azt gondolni, hogy megfutamodnak – szólt közbe Fitzgerald. – Talán mégis megvan bennük a félelem átka, doktor.

– Talán – ismerte el Lieberman. – Remélem.

De minél többet gondolkodom rajta, annál szilárdabb a meggyőződésem, hogy a félelem és a gyűlölet egyazon érem két oldala. Próbálok emlékezni, újraélni azt a pillanatot, amikor megláttam Azt amint ott áll az ágyam végénél a horgászkunyhóban. Megpróbálom kibányászni emlékezetem mélyéből a képet, hogy milyen is volt. Az, hogy a kitines arc és a két szelíden bókoló csáp mögött volt-e jele félelemnek és haragnak. De minél jobban tisztul az emlékkép, annál inkább feldereng előttem a csodálatos méltóság és a nyugalom. Nem a félelem, és nem a harag.

És ahogy teszem a dolgomat, mindjobban elfog az az érzés, amelyet Hopper így fejezett ki: az egész világ kerül az ítélőszék elé. Bennem magamban sincs harag. Mint a bűnös, aki nem élhet többé önmagával, én is megnyugszom az ítéletben.

Borbás Mária fordítása

Frederic Brown

A FEGYVER

A szoba nyugalmas volt a kora esti félhomályban, Dr. James Graham, egy nagy fontosságú tudományos vállalkozás vezető tudósa, gondolataiba merülve ült kedvenc karosszékében. Olyan csend volt, hogy tisztán hallotta, amint a szomszéd szobában fia egy képeskönyvet lapozgat.

Gyakran születtek, itt legjobb munkái, alkotó gondolatai, miközben a napi munka végeztével egyedül üldögélt lakása sötét szobájában. De ma este nem pattantak ki agyából ilyen teremtó gondolatok. Egyre csak szellemileg visszamaradott fiára – egyetlen fiára – gondolt, aki ott volt a másik szobában. Szeretettel gondolt rá, nem azzal a keserű fájdalommal, amelyet évekkel ezelőtt érzett, amikor először szerzett tudomást fia állapotáról. A fiú boldog volt; hát nem ez a fontos? És hány embernek adatott olyan gyermek, aki örökké gyermek maradt, aki soha nem fog felnőni, hogy elhagyja az apját? Ez bizonyára nem más, mint a dolog ésszerűsítése, de hát mi rossz van abban, ha az ember ésszerűsít? Megszólalt az ajtócsengő.

Graham felállt, s mielőtt az előszobán át az ajtóhoz ment volna, felgyújtotta a villanyt az immár teljesen sötét szobában. Nem érzett bosszúságot: ma este, ebben a pillanatban örömmel fogadott szinte bármit, ami megzavarhatja gondolatait.

Kinyitotta az ajtót. Az idegen, aki az ajtóban állt, megszólalt:

– Dr. Graham? A nevem Niemand; beszélni szeretnék önnel. Bejöhetek egy pillanatra?

Graham megnézte. Alacsony ember volt, bizonytalan egzisztenciának látszott, nyilvánvalóan ártalmatlan figura – talán egy riporter vagy valami biztosítási ügynök.

De nem is volt érdekes, kicsoda ez az ember. Graham hallotta a saját szavait: – Természetesen. Jöjjön be, Mr. Niemand.

„Egy párperces beszélgetés – mentegette magát gondolatban – elterelheti a figyelmemet, és felfrissítheti a gondolataimat.”

– Foglaljon helyet – mondta a nappaliban. – Valami italt?

– Nem, köszönöm – mondta Niemand. Leült egy székbe; Graham a heverőre telepedett. A kis ember egymásba kulcsolta az ujjait; előrehajolt. Megszólalt:

– Dr. Graham, éppen ön az, akinek a tudományos munkája bárki másénál könnyebben lehetetlenné teheti az emberi faj kilátásait arra, hogy tovább élhessen.

Egy őrült, gondolta Graham. Már késő, eszmélt rá, mielőtt beengedte, meg kellett volna kérdeznie tőle, mivel foglalkozik. Kellemetlen beszélgetésnek néz elébe – utált gorombán viselkedni, mégis egyedül a gorombaság látszott célravezetőnek.

– Dr. Graham, a fegyver, amin ön dolgozik.

A látogató itt megállt, fejével odafordult, ahogy az egyik hálószobába vezető ajtó kinyílt, és egy tizenöt éves forma fiú lépett be rajta. A fiú nem vette észre Niemandot; odafutott Grahamhez.

– Papa, olvasol nekem most?

A tizenöt éves fiú olyan édesen kacagott, mint egy négyéves.

Graham karjával átölelte a fiút. Ránézett a vendégre, vajon tud-e a fiúról. Abból, ahogy Niemand arcán nyoma sem volt meglepetésnek, megértette, hogy mindent tud. – Harry – Graham hangja tele volt gyengédséggel –, a papa el van foglalva. Csak néhány perc. Menj vissza a szobádba; én is jövök hamarosan, és olvasok neked.

– A Kiscsibét? A Kiscsibét fogod nekem olvasni?

– Ha akarod. Most eredj. Várj csak, Harry, ez Mr. Niemand. A fiú szégyenlősen mosolygott a vendégre.

– Szervusz, Harry – mondta Niemand, visszamosolygott rá, intett a kezével. Graham, aki figyelte, most már biztos volt benne, hogy Niemand tudja: a mosoly, a mozdulat a fiú szellemi és nem a fizikai állapotának szólt.

A fiú kezet fogott Niemanddal. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha fel akarna mászni Niemand ölébe, és Graham gyengéden visszahúzta.

– Most menj a szobádba, Harry – mondta. A fiú visszaszökdécselt a hálószobába, az ajtót nyitva hagyta. Niemand tekintete találkozott Grahaméval.

– Tetszik nekem – mondta a vendég, s a hangja egész őszinte volt. – Remélem, hogy mindig igazat fog neki olvasni – tette hozzá. Graham nem értette. – A Kiscsibére gondolok – mondta Niemand. – Kedves történet, de én azt hiszem, a Kiscsibének semmiképpen nem lehet igaza, ha arról van szó, hogy leszakad az ég.

Graham hirtelen megkedvelte Niemandot; látva, hogy Niemandnak tetszik a fiú. Most eszébe jutott, hogy gyorsan véget kell vetnie a beszélgetésnek. Felállt, mozdulata elutasító volt.

– Attól tartok, Mr. Niemand, hogy csak vesztegeti mindkettőnk idejét – mondta. Valamennyi érvét ismerem, akármit is mond, én azt már százszor hallottam. Lehet, hogy van abban igazság, amit ön hisz, de ez nem tartozik rám.

Tudós vagyok, és csupán tudós. Igen, köztudomású, hogy egy fegyveren dolgozom, egy meglehetősen nagy hatótávolságú irányított lövedéken. De számomra, személy szerint nekem, ez csak egy mellékterméke annak a ténynek, hogy előreviszem a tudományt. Végiggondoltam, és úgy döntöttem, hogy énrám egyedül ez tartozik.

– De Dr. Graham, vajon készen áll-e az emberiség egy ilyen fegyverre? Graham összeráncolta a szemöldökét.

– Elmondom önnek az én álláspontomat, Mr. Niemand. Niemand lassan felemelkedett a székből.

– Nos, jó, ha nem hajlandó erről beszélgetni, akkor nem folytatom – mondta. Kezével végigsimított a homlokán. – Elmegyek, dr. Graham. De azért én. megkínálna mégis egy itallal?

Graham bosszúsága elpárolgott.

– Persze – mondta. – Whisky vízzel megfelel? – Nagyszerű.

Graham elnézést kért, és kiment a konyhába. Elővette a whiskys üveget meg a másikat, amelyben a víz volt, jeget, poharakat.

Amikor visszaért a nappaliba, Niemand éppen kilépett a fiú szobájából. Hallotta, amint azt mondja: „Jó éjt, Harry!” S Harry boldog hangját: „Jó éjt, Mr. Niemand”. Graham elkészítette az italt. Egy kicsit később Niemand elhárította a második poharat, és készülődni kezdett.

– Vettem a bátorságot, és megajándékoztam a fiát egy aprósággal, doktor – mondta Niemand. – Akkor adtam oda neki, amikor ön az italt készítette. Remélem, megbocsát. – Természetesen. Köszönöm. Jó éjszakát.

Graham becsukta az ajtót; a nappalin keresztül bement Harry szobájába. – Rendben van, Harry – mondta. – Most pedig elolvasom neked.

Hirtelen verítékcseppek jelentek meg a homlokán, de erőt vett magán, hogy arcvonásai és hangja kedves maradjon, miközben odalépett az ágyhoz.

– Megnézhetem, Harry? – Amikor minden baj nélkül átvette, remegett a keze, ahogy megvizsgálta. „Csak egy elmebeteg képes töltött revolvert adni egy bolond kezébe” – gondolta.

Fazekas László fordítása

Clifford D. Simac

TÚL A FOLYÓN ÉS AZ ERDŐN

A két gyerek almabefőzés idején érkezett a fasoron át, amikor a csillagfürt bimbózott, és az aranykikerics virágzott. Az öregasszony a konyhaablakban iskolából hazatartó gyerekeknek nézte őket, annál is inkább, mert mindkettőnél táska volt, melyben a könyveik lehettek. Mint Charles és James – gondolta –, vagy mint Alice és Maggie, de az az idő, amikor az a négy gyerek naponta az iskolába igyekezett a fasoron át, a messzi múltba süllyedt. Ma már nekik is iskolás gyermekeik vannak.

Visszafordult a tűzhelyhez, megkavarta a fortyogó almalekvárt, az előkészített széles szájú befőttesüvegek szép sorban az asztalon várakoztak, majd ismét kinézett a konyhaablakon. A két gyerek már közelebb ért, és az öregasszony látta, hogy a fiú idősebb, úgy tízéves lehet, a kislány nem több nyolcévesnél.

Elmennek a ház mellett – gondolta –, bár a fasor egyenesen a házhoz vezet, máshová nem.

A fészernél befordultak a házhoz vezető ösvényre, határozottan, mint akik pontosan tudják, hova mennek.

Az öregasszony kilépett a konyha függönyajtaján, amikor a két gyerek a pitvarba ért. Megálltak és felnéztek reá. A fiú megszólalt

– Te vagy a mi nagymamánk. A papa azt mondta, rögtön mondjuk meg, hogy te vagy a mi nagymamánk.

– De hiszen. – Nem folytatta. Azt akarta mondani, hogy ez lehetetlen, hogy nem a nagymamájuk, de ahogy ránézett a komoly gyermekarcokra, örült, hogy nem mondott semmit.

– Én Ellen vagyok – mondta a kislány vékony hangján.

– No, ez különös – jegyezte meg az asszony. – Engem is Ellennek hívnak.

– Az én nevem meg Paul – tette hozzá a kisfiú.

Bevezette őket a konyhába, a gyerekek szótlanul megálltak és körülnéztek, mintha még sohasem láttak volna konyhát.

– Éppolyan, amilyennek a papa mondta – szólalt meg végül Ellen. – Ez itt a tűzhely és a vajköpülő és. A fiú félbeszakította:

– A mi nevünk Forbes – mondta.

Az asszony most nem állta meg szó nélkül:

– De hiszen ez lehetetlen! Minket is így hívnak. A fiú ünnepélyesen rábólintott. – Igen, tudjuk.

– Kértek egy kis tejet meg süteményt?

– Sütemény? – sikított Ellen elragadtatva.

– Nem akarunk zavarni – mondta a fiú. – Papa azt mondta, hogy ne okozzunk zavart.

– Azt is mondta, hogy jók legyünk csiripelte Ellen.

– Biztosan jók lesztek, és egyáltalán nem zavartok – mondta az asszony. „Hamarosan rájövök a dolog nyitjára” gondolta.

A tűzhelyhez lépett, félretolta az üstöt a fövő almával, és hagyta, hogy lágy sustorgással hűljön.

– Üljetek az asztalhoz – mondta. Hozom a tejet és a süteményt!

A polcon ketyegő órára pillantott. Majdnem négy óra. Nemsokára hazajönnek a férfiak a mezőről. Jackson Forbes majd tudja, hogy mit kell tennie; mindig is tudta.

A két gyermek felkapaszkodott a székekre, és ünnepélyesen ült az asztalnál. Mindent megbámultak, az órát, a parazsat a kályhában, a fával telt fásládát és a sarokban álló köpülőt.

A táskákat a padlóra tették maguk mellé, és az asszony észrevette, milyen furcsák is ezek a táskák. Valami sűrű szövésű anyagból vagy vászonféléből készültek, szíjak és csatok nélkül, mégis zárra voltak.

– Vannak bélyegeid? – kérdezte Ellen.

– Bélyegeim? – csodálkozott Mrs. Forbes.

– Ne hallgass rá – szólt a fiú. – Ilyet nem szabad kérdeznie, Mindenkit megkérdez, pedig a mama megtiltotta.

– De minek a bélyeg?

– Gyűjti. Mindenkitől elszedi a leveleket. A bélyegekért, ami rajtuk van.

– Lehet, hogy akadnak régi leveleink, később majd megkeressük – mondta Mrs. Forbes.

Agyagköcsögben tejet hozott az éléskamrából, egy tányérra süteményt púpozott. A gyerekek csendben várták az uzsonnát.

– Rövid időre jöttünk – mondta Paul. Éppen csak egy kis vakációra. Azután értünk jönnek és hazavisznek.

– Igen, ezt ígérték, amikor elindultunk. Mert féltem eljönni – bólogatott Ellen.

– Féltél eljönni?

– Igen. Olyan furcsa volt minden.

– Rém kevés időnk volt. Szinte semmi. Nagyon kellett sietnünk – mondta Paul.

– És honnan jöttetek? – kérdezte Mrs. Forbes.

– Ó, nem messziről – felelte a fiú. Alig kellett gyalogolnunk, és már itt is voltunk. Persze van térképünk is. Papa adta, és mindent gondosan megmagyarázott.

– Biztos, hogy Forbesek vagytok?

– Természetesen – bólintott Eilen. Mi mások lennénk?

– Furcsa – mondta Mrs. Forbes. „Több mint furcsa” – gondolta, hiszen a környéken nincsenek más Forbesek, csak ők és a gyermekeik meg az unokáik, és ezek a gyerekek, bármit mondanak is, idegenek.

A gyerekek a tejet és a süteményt ízlelgették, az asszony visszament a tűzhelyhez, az almát a tűzre húzta, és fakanállal megkavarta.

– Nagypapa hol van? – kérdezte Ellen.

– A mezőn. Mindjárt megjön. Megettétek a süteményt?

– Mindet megettük – mondta a kislány.

– Akkor megterítünk, és előkészítjük a vacsorát. Akartok segíteni? Ellen leugrott a székről.

– Segítek – mondta.

– Én meg fát hozok – mondta Paul. Papa figyelmeztetett, hogy segítsek a ház körül. Mondta, hogy hozhatok fát, és etethetem a csirkéket, és megkereshetem a tojásokat, és.

– Paul – kérdezte az asszony –, meg tudnád mondani, mit dolgozik a papa?

– A papa időmérnök – felelte a fiú.

A két béres a konyhaasztalnál ült és sakkozott. Az öregek a nappaliba mentek.

– Még sohasem láttam ilyet – mondta Mrs. Forbes. – Van rajta egy fémcsík, azt meghúzod, végigfut egy másik fémcsíkon, és a táska kinyílik. És ha ellenkező irányba húzod, becsukódik.

– Valami újdonság – mondta Jackson Forbes. – Sok új dolog van, amiről mi nem is hallunk itt az isten háta mögött. A feltalálók mindenféle újdonságot kitalálnak.

– És a fiúnak ugyanilyen van a nadrágján – mondta az asszony. – Felemeltem a földről, ahova ledobta, mikor lefeküdt, hogy összehajtogassam és egy székre tegyem. És akkor láttam, hogy ilyen fémcsík van rajta, fogazott szélekkel. És a ruhák, amiket hordanak! A fiú nadrágja a térde felett le van vágva, és a kislány ruhája is olyan rövid.

– Valami repülőkről beszéltek – morfondírozott Jackson Forbes, – de nem olyan repülő dolgokról, amiket mi ismerünk, úgy látszik, valami jármű, amiben utaznak. És rakétákról. mintha minden nap tűzijáték volna, nemcsak július negyedikén.

– Persze nem vallathatjuk őket mondta Mrs. Forbes. – Van bennük valami, amit csak érezni lehet. A férje rábólintott.

– Mintha ijedtek volnának. – Te nem félsz, Jackson?

– Nem tudom – válaszolta a férfi. – De nem hallottam más Forbesekről, legalábbis a környéken. A legközelebbi Charlie, de ő is ötmérföldnyire lakik. A gyerekek meg azt mondják, hogy csak egész keveset gyalogoltak.

– Mit tegyünk? – kérdezte az asszony. – Mit tehetünk?

– Fogalmam sincs – mondta Forbes. Talán be kellene hajtani a megyeszékhelyre, és megtárgyalni a seriffel. Ezek a gyerekek eltévedtek, és valaki biztosan keresi őket.

– Nem úgy viselkednek, mintha eltévedtek volna – mondta az asszony. Tudták, hogy hozzánk jönnek, és tudták, hogy itt lakunk. Azt mondták, hogy én vagyok a nagymamájuk, és megkérdezték, hol vagy te, a nagyapjuk. És teljesen magabiztosak. Nem úgy viselkednek, mintha idegenek lennénk számukra. Beszéltek nekik rólunk. És azt mondták, hogy nem sokáig maradnak nálunk. Pontosan úgy is viselkednek, mint akik látogatóba jöttek.

– Azt hiszem, befogom Nellie-t reggeli után, körülnézek a szomszédságban, és érdeklődöm. Lehet, hogy valaki tud valamit mondani.

– A fiú azt mondta, hogy az apja időmérnök. De ennek nincs értelme. Lehet, hogy időmérő valami gyárban.

– Lehet, hogy tréfa az egész.

Az apja tréfált, és a fiú komolyan vette.

– Felmegyek, megnézem, alszanak-e szólt az asszony. – A lámpájukat lecsavartam, de égve hagytam. Olyan kicsik, és a ház idegen nekik. Ha alusznak, eloltom a lámpát.

Jackson Forbes helyeslően dörmögött:

– Veszélyes éjjel égve hagyni a lámpát. Könnyen tűz lehet belőle.

A fiú a hátán feküdt, és a gyermekek mély, egészséges álmát aludta. Ruháit vetkőzéskor a földre dobálta, de az asszony mindent szépen összehajtogatott és egy székre rakott, amikor bejött, hogy jó éjszakát kívánjon.

A táska a szék mellett hevert, és a nyitott fémszalagzár két csíkja tompán csillogott a félhomályban, A táskában rendetlenül összegyűrt holmik voltak.

Az asszony lehajolt, felemelte a táskát, a székre tette, és össze akarta húzni a zárat. Végül is – gondolta – nem maradhat nyitva. Ám ahogyan a zár simán összehúzódott, közben megakadt egy kiálló tárgyon... Megnézte, s Látta, hogy egy könyv. Ahogy belenyúlt a táskába, hogy lejjebb nyomja a könyvet, látta: aranybetűs, bórkötésű biblia.

Némi habozás után kinyitotta. Drága, fekete bőrbe kötött, öregségtől és hosszú használattól kopott, repedezett szélű kötet volt, A lapok aranyszegélye is megkopott.

Kissé habozva kinyitotta, és az első oldalon az alábbi, már kifakult sorokat olvasta:

Nővéremnek, Ellennek, Amelia

1896. október 30.

Sok boldog születésnapot.

Térdei megroggyantak, óvatosan lecsúszott a padlóra, és a szék mellett görnyedt tartásban még egyszer elolvasta az ajánlást.

Október 30-a a születésnapja, ez igaz, csakhogy ez a nap még nem érkezett el, még csak 1896. szeptember eleje volt.

És a biblia. Milyen öreg ez a biblia, melyet a kezében tart? Százéves, de talán annál is többnek látszik. Elképzelhető, hogy Ameliától bibliát kap majd ajándékba, de még nem adhatta át, mert az ajánlásban jelzett nap csak egy hónap múlva lesz.

Lehetetlen ez az egész. Valami buta tréfa. Vagy tévedés. Vagy talán véletlen. Valami más Ellenről lehet szó, akinek ugyancsak van egy Amelia nevű húga, és a keltezés egyszerűen téves, rossz évszámot írtak be. Ilyesmi könnyen megtörténhet.

De nem volt biztos semmiben. A gyerekek azt mondták, hogy a nevük Forbes. Egyenesen ide jöttek, és Paul egy térképről beszélt, melynek a segítségével megtalálták az utat.

Talán más dolgok is vannak a táskában. Rápillantott, de megrázta a fejét; nem, nem szabad kutatnia. A bibliát sem lett volna szabad kivennie.

Október 30-án ötvenkilenc éves lesz, öreg parasztasszony, akinek nős fiai, férjezett leányai vannak, és unokái, akik hétvégeken és ünnepnapokon eljönnek meglátogatni őket. És Amelia húga ebben az évben, 1896-ban egy bibliát ajándékoz neki.

Reszkető kézzel visszatette a bibliát a táskába. Beszélnie kell Jacksonnal erről. Ő talán tudja, hogy mit tegyenek.

Szép rendesen visszatette a könyvet, becsukta a táskát, letette a padlóra, és az ágyban fekvő fiúra nézett. A fiú mélyen aludt, az asszony eloltotta a lámpát.

A kis Ellen a szomszéd szobában aludt, a hasán, mint egy csecsemő. A nyitott ablakon beáramló szellő lobogtatta a lámpa lángját. Ellen táskája rendszeretően zárva volt, és egyenesen a szék lábának volt támasztva. Az asszony a táskára nézett, egy pillanatig tétovázott, majd megkerülte az ágyat, a lámpához ment, amely a kis éjjeliszekrényen állt az ágy mellett.

A gyermekek alszanak, minden rendben van, elfújja a lámpát, lemegy, beszél Jacksonnal; talán nem is kell befognia Nellie-t reggel, hogy körbejárja a szomszédokat és tudakozódjon.

Amikor lehajolt, hogy elfújja a lámpát, meglátta az éjjeliszekrényen a borítékot a két nagy, színes bélyeggel a felső jobb sarokban. „Milyen szép bélyegek – gondolta. – Nem is láttam még ilyen szép bélyegeket.” Közelebb hajolt, hogy megnézze, és elolvasta rajtuk az ország nevét. Izrael. De hiszen ilyen ország nincsen. Ez egy bibliai név, de nem egy ország neve. És ha nincs ilyen ország, hogyan lehetnek bélyegei? Felvette a borítékot, tanulmányozni kezdte a bélyegeket, hogy még egyszer meggyőződjön róla, jól látta-e. Milyen szép bélyegek!

Ellen gyűjti a bélyegeket, mint Paul mondta. Mindenkitől elszedi a leveleket a bélyegek miatt. A borítékon bélyegző is volt, nyilván keltezéssel, de a hanyag és elsietett pecsételés miatt elmosódott és olvashatatlan. A levél széle kiállt a borítékból, és kissé beszakadt, ahol a borítékot feltépték. Mrs. Forbes gyorsan kihúzta a levelet a borítékból, miközben jeges félelem markolta meg a szívét.

A levélnek csak az utolsó lapja volt a borítékban, és mintha nyomtatással írták volna, nem folyóírással; a betűk olyanok voltak, mint az újságban vagy egy könyvben.

Bizonyára olyan újfajta masinán írták, amilyenről olvasott, és amilyeneket a nagyvárosi irodákban is használnak már. Írógépnek, vagy minek nevezik.

A megmaradt oldalon a következőket olvasta

...ne hidd, hogy a terved kivihető. Nincs idő erre. Az idegenek egyre közelebb érnek, és nem hagynak számunkra időt.

Ezenkívül az erkölcsi szempontokat is figyelembe kell venni, még ha meg is lehetne valósítani. Nem bújhatunk vissza tudatosan a múltba, és nem varrhatjuk problémáinkat a száz évvel ezelőtt élt emberek nyakába. Képzeld csak, hogy mit jelentene számukra mindez, a gazdasági felfordulás és a pszichológiai hatások tekintetében.

Ha úgy érzed, hogy legalább a gyermekeket vissza kell küldened, gondolj egy pillanatig arra is, hogy milyen megrendülést jelent a két jó léleknek, ha megtudják az igazat. Az ő világuk elégedett, szilárd, egészséges és biztonságos világ. Ennek az őrült évszázadnak a fogalmai mindent lerombolnának, amijük van, és amiben hisznek.

Mégis, azt hiszem, nem kell tanácsot adnom neked. Megtettem, amit kértél: mindent megírtam, amit tudtam őseinkről a kis wisconsini tanyán, Mint a család történésze, biztosíthatlak az adatok helyességéről. Használd fel legjobb belátásod szerint, és isten legyen irgalmas mindnyájunkhoz.

Szerető öcséd

Jackson

U.i.: Van egy javaslatom. Ha visszaküldöd a gyermekeket, küldhetnél velük egy jókora adagot az új rákellenes gyógyszerből. Forbes üknagyanyánk 1904-ben halt meg olyan tünetek közt, amelyek rákra engednek következtetni. Ezekkel a tablettákkal talán élhetne még tíz-húsz évet. Hogy ez hogyan befolyásolja a mi zavaros jövőnket, nem tudom. Nem is akarom tudni. Talán megmenthet bennünket. Vagy talán gyorsabban megöl. De az is lehet, hogy semmi hatása sem lesz.

Amint befejezem itt a munkám, ha sikerül kijutnom, veletek leszek a végnél.

Gépiesen visszacsúsztatta a levelet a borítékba, és letette a pislákoló lámpa mellé. Lassan lépett az ablakhoz, amely az üres fasorra nézett.

Eljönnek értünk – mondta Paul. De vajon eljönnek-e valaha? El tudnak-e jönni? Azon kapta rajta magát, hogy szeretné, ha eljönnének. „Szegény emberek, szegény-szegény, távoli időbe szakadt, ijedt gyermekek. Vér a véremből, hús a húsomból – gondolta –, ott a távoli jövőben. Akármilyen messze vannak is, mégis az én vérem, az én húsom, nemcsak ez a kettő, itt, a tetőnk alatt, hanem mind a többiek is, akik nem jöttek el.”

A levélben az áll, hogy rák és 1904. Ez még nyolc év. Addig öreg-öreg asszony lesz. Az aláírás Jackson. Régi név a családban, emberek hosszú-hosszú láncolata vitte tovább, sok-sok éven át, mind a Jackson Forbes nevet viselték.

Tudta, hogy merev és béna e pillanatban. Az ijedség később jön. Akkor majd szeretné, ha sohasem olvasta volna el a levelet, ha semmit sem tudna róla. De most le kell mennie, és el kell mondania mindeni Jacksonnak, amilyen tapintatosan csak lehet.

A nyitott ajtón túlról felcsendült a kisfiú hangja:

– Nagymama, te vagy az?

– Igen, Paul – felelte. – Kérsz valamit? Az ajtón át látta, hogy a fiú a szék mellett guggol, és az ablakon beszűrődő holdvilág fényénél keres valamit a táskájában.

– Majdnem elfelejtettem – szólt a fiú. A papa megkért, hogy ezt azonnal adjam oda neked.

Bars Sándor fordítása

Szilárd Leó

JELENTÉS A CENTRÁL PÁLYAUDVARRÓL

Elképzelhetik, mennyire megdöbbentünk, amikor leszálltunk, és elnéptelenedett városokat találtunk. Tíz évig utaztunk az űrben, a kényszerű tétlenség miatt egyre türelmetlenebbül és ingerültebben; és amikor végül leszálltunk a Földön, kiderült – amiről önök már kétségtelenül hallottak –, hogy minden élet kihalt ezen a bolygón.

Természetesen első teendőnk volt, hogy megtudjuk, miként következett be az esemény, és hogy kiderítsük, vajon az életet kiirtó hatóerő – bármi volt is – működik-e még, esetleg saját életünket is veszélyeztetve. Nem mintha túl sokat tehettünk volna önmagunk védelmére, de el kellett döntenünk, kérjük-e tovább expedíciók küldését erre a területre, vagy eltanácsoljuk őket.

Először azt hittük, megoldhatatlan rejtéllyel állunk szemben. Hogyan pusztíthatott el bármilyen vírus vagy baktérium minden növényt és minden állatot? Egy hét sem telt el, amikor egyik fizikusunk – teljesen véletlenül – a radioaktivitás enyhe nyomait fedezte fel a levegőben. Mivel nagyon gyenge volt, önmagában nem lett volna nagy jelentősége, de amikor analizálták, kiderült, hogy nagyszámú különböző radioaktív elem sajátságos keverékéből származik.

Ekkor Xram visszaemlékezett, hogy mintegy öt évvel ezelőtt különös villanásokat figyeltek meg a Földön (mindet egy hét leforgása alatt. Eszébe jutott, hogy ezek a villanások talán urániumrobbanások lehettek, és a jelenlegi radioaktivitás esetleg az öt évvel ezelőtti robbanásokból származik. Ez kezdetben elég erős lehetett ahhoz, hogy elpusztítsa az életet a bolygón.

Ez azonban elég valószínűtlenül hangzott, mert az uránium önmagától nem robban, és meglehetősen bonyolult eljárásra van szükség, hogy robbantható állapotba hozzák. Mivel a Földlakóknak, akik ezeket a városokat felépítették, értelmes lényeknek kellett lenniük, nehéz elhinni, hogy ennyi fáradsággal készítették volna elő az urániumot csak azért, hogy elpusztítsák önmagukat.

De a további vizsgálat bebizonyította, hogy a levegőben talált radioaktív elemek pontosan megegyeznek az uránium-robbanáskor keletkezettekkel, és olyan arányban keverednek, amely megfelel az öt évvel korábbi urániumrobbantás hasadástermékeinek. Ez már aligha lehet véletlen egyezés.

Amikor azonban továbbmegy, és azt igyekszik megmagyarázni, miért és hogyan jöhetett létre ilyen urániumrobbanás, már képtelen vagyok okoskodását követni. Xram úgy véli, hogy háború lehetett két kontinens lakói között, amelyben mindkét fél győzött. Tény, hogy a feljegyzések szerint az első húsz villanás Eurázsia területén következett be, és ezt követ te öt – sokkal nagyobb – villanás az amerikai kontinensen ezért először hajlottam afelé, hogy komolyan, érdemben fon tolóra vegyem a háborúelméletet.

Arra gondoltam, talán két különböző Földlakó faj élt ezer a két kontinensen, akik nem tudták vagy nem akarták szabályozni a születések számát, s ez túlnépesedéshez, élelmiszer hiányhoz és a két faj közötti élethalálharchoz vezethetett Ezt az elméletet azonban el kellett vetnem, mert két ténnyel találtam szemben magamat: 1. az eurázsiai és az amerika kontinensen talált Földlakók csontváza ugyanahhoz a fajhoz tartozik, és 2. a csontvázstatisztikák tanúsága szerint egyik kontinensen sem volt túlnépesedés.

Ennek ellenére, úgy látszik, Xram ragaszkodik háborúelméletéhez. Az a legkellemetlenebb, hogy most minden érvé egy meglehetősen rejtélyes, de valószínűleg teljesen érdektelen megfigyelésre alapozza, amelyet nemrég tettünk a Központi nagyállomás tanulmányozásakor.

Amikor leszálltunk, nem tudtuk, hol kezdjük kutatásainkat és így találomra a város egyik legnagyobb épületét szemeltük ki vizsgálatunk első tárgyául. Nem tudjuk, mit jelent neve: Központi nagyállomás, de alig férhet kétség az épület rendeltetéséhez. Az idétlen gépekre alapozott kezdetleges szállítási rendszerhez tartozott, amely síneken futott, és kerekekre épített kocsikat vontatott maga után.

Több mint tíz napig foglalkoztunk az épület tanulmányozáséval, és egész csomó érdekes és különös részletet tártunk fel Szeretném egy megfigyeléssel kezdeni, amelyet sikerül tisztáznunk, legalábbis az én megelégedésemre. Ezen az állomáson tárolt kocsikon – amint felfedeztük – tábla lógott „Dohányzó” vagy „Nemdohányzó” felírással, világosan jelezve, hogy volt valamiféle elkülönülés az utasok között. Rögtön eszembe jutott, hogy a Földlakóknak két ága éthetet ebben a városban, egy pigmentáltabb változat, sötétebb, vagy is „füstös” arcszínnel, és egy kevésbé színezett változat bár nem feltétlenül albínó –, világos, vagyis „nem füstös” arcszínnel.

A Föld-lakókból csak csontvázmaradványokat találtunk és ezekből semmit sem sikerült megtudnunk a színükről. Ezért először úgy látszott, nehéz lesz bizonyítékot szereznünk ehhez az elmélethez. Közben azonban néhány meglehetősen tágas épületet fedeztünk fel a városban, amelye valamilyen ismeretlen és eléggé rejtélyes célra szolgálhattak.

Ezeknek az épületeknek a belső falaira bekeretezett, festett vásznakat erősítettek – tájképeket és Földlakók képeit. És itt már látható, hogy a Földlakók két csoportba tartoztak: akiknek az arcszíne erősen pigmentált – füstösek –, és akiknek az arca alig színezett – a nem füstös változat. Ez pontosan megfelel elképzelésünknek.

Talán itt említeném meg, hogy a képek néhány százaléka a Földlakóknak egy harmadik ágát mutatja be. Ennek az ágnak egy pár szárnya is van, és nyilvánvalóan mindegyikük a kevésbé pigmentált változathoz tartozott, Az eddig megvizsgált nagyszámú csontváz közül szemmel láthatóan egyik sem tartozott a szárnyas csoporthoz, ezért arra a következtetésre jutottam, hogy egy kihalt változat képeivel állunk itt szemben. Hogy ez az elképzelésem helyes, ahhoz már nem is férhet kétség, mert megállapítottuk, hogy a szárnyas formák sokkal gyakrabban jelentkeznek a régebbi festményeken, mint az újabbakon.

Természetesen nem írhatom le önöknek mindazokat a rejtélyes felfedezéseket, amelyeket a Központi nagyállomás helyiségeiben tettünk, de szeretném legalább a legfurcsábbat elmondani, annál is inkább, mert Xram erre alapozza háború-elméletét.

A felfedezés egy jelentéktelen részletvizsgálatból következett. A Központi nagyállomás hatalmas területén eljutottunk két kisebb terembe, amelyek eléggé elrejtett helyen feküdtek. Mindkét teremben – „Férfiak”, illetve „Nők” felírással egy csomó kis fülkét találtunk, amelyek a Földlakók rejtekhelyéül szolgáltak, mialatt túladtak ürülékükön. Észrevettük, a lerakodóhelyen minden egyes fülke ajtaja fortélyos szerkezettel van bezárva. A szerkezetek megvizsgálása után kiderült, hogy egy csomó kerek fémérme van bennük. Ma már tudjuk, hogy ezek az ügyes kis szerkezetek megakadályozták a fülkébe belépést mindaddig, míg újabb érmét nem dobtak be egy nyíláson keresztül; abban a pillanatban az ajtó kinyílt, és lehetővé tette a belépést a fülkébe. Az érméken különböző ábrák és feliratok is vannak, azonban mindegyiken előfordul az a szó, hogy „Szabadság”. Mit jelentenek ezek a szerkezetek, bennük az érmék és az érméken a „Szabadság”?

Bár több elméletet terjesztettek elő, az általános vélemény a felé a magyarázat felé hajlik, hogy itt a lerakodás műveletét kísérő ünnepélyes aktusról van szó, talán a Sigma-25 és a Sigma-43 bolygókról jelentett furcsa ünnepi aktusokhoz hasonlókra. E nézet szerint a „Szabadság” szó valami a Földlakók vagy őseik által nagy becsben tartott erényt jelenthet. Ily módon eléggé megnyugtató magyarázatot kapunk az érmék feláldozására közvetlenül a lerakodás műveletét megelőzően.

De miért volt szükség annak biztosítására – vagy mint Xram mondja, a kényszerre –, hogy egy trükkös szerkezet révén minden egyes esetben valóban feláldozzák az érmét? Ezt is megmagyarázhatjuk, ha feltételezzük, hogy a fülkék felé közelítő Föld-lakókat bizonyos szorongás érzete hajtotta, a szerkezet nélkül időnként megfeledkeztek volna az érmeáldozatról, és ennek következtében lelkiismereti gyötrelmek törtek volna rájuk.

Azt gondolom, ez a legjobb magyarázat, amelyet jelenleg adhatunk, és valószínű, hogy a további kutatások ezt a nézetet fogják megerősíteni. Xramnak azonban, mint már említettem, van egy külön elmélete, amelyről azt hiszi, mindent megmagyaráz: az érméket a szerkezetben éppúgy, mint az életet elpusztító urániumrobbanást.

Úgy képzeli, hogy a Földlakók ezeket az érméket szolgálatok viszonzásaként kapták. Azt mondja, a Földlakók nem voltak értelmes lények, és nem dolgoztak volna közös vállalkozásokban valami különleges ösztönzés nélkül.

Szerinte azáltal, hogy megakadályozták a Föld-lakókat ürülékük lerakásában, amíg minden alkalommal fel nem áldozták az érmét, mohón kellett igyekezniük, hogy szert tegyenek ilyen érmékre, és az érmeszerzési vágy tette lehetővé számukra az együttes erőfeszítésekben való részvételt, amely szükséges volt társadalmuk működtetésére.

Úgy véli, a lerakodóhelyeken talált érmék egy általánosabb elv egyik megnyilvánulását jelentik csak, és a Földlakóknak feltehetően nemcsak a lerakodóba való belépés előtt kellett ilyen érméket leadniuk, hanem akkor is, ha élelmiszerhez stb. akartak hozzájutni.

Néhány nappal ezelőtt Xram meglátogatott, hogy mindezt elmondja nekem. Nem vagyok biztos, hogy mindent megértettem a mondanivalójából, mert nagyon gyorsan beszélt, ahogy szokta, ha valamelyik elméletétől lázba jön. De általános elképzelését nagyjából megértettem, és nem tartom valami logikusnak.

Úgy látszik, valami bonyolult számítást végzett, és eszerint a javaknak érmecsererendszeren alapuló termelése és elosztása nem lehetett stabil, szükségszerűen nagy ingadozásoknak volt kitéve, amelyek nagyjából emlékeztetnek az őrültek mániás-depressziós ciklusaira. Sőt odáig megy következtetéseiben, hogy ilyen depressziós szakaszban pszichológiailag lehetségesnek tartja a háborút, még azonos fajon belül is.

Senki sem ismeri el nálam készségesebben, hogy Xram ragyogó szellem. Bár elméletei mindig tévesnek bizonyultak, de addig mindig tartalmaztak egy szemernyi igazságot. A jelenlegi elmélet esetében ez a szemernyi valóban csak mákszemnyi lehet, sőt mi több, ezúttal bizonyítani tudom, hogy téved.

Az utóbbi néhány napban ugyanis szúrópróbaszerűen megvizsgáltunk a helyszínen tíz különböző lakóházat a városban. Egy csomó lerakodóhelyet találtunk ezekben is, de egyetlenegyen sem volt érméket tartalmazó szerkezet egyetlenegy eddig megvizsgált házban sem. Most már biztosnak látszik, hogy a Központi nagyállomáson talált érméket szertartás során helyezték oda. Nyilvánvaló: az ilyen szertartások a nyilvános helyen, illetve csakis a nyilvános helyen elvégzett lerakással kapcsolatosak.

Örülök, hogy sikerült ezt idejében tisztáznunk, mert sajnáltam volna, ha Xram bohócot csinál magából, és az elméletét beleveszi a jelentésébe. Tehetséges fiatal, és a pillanatok alatt összehordott, lehetetlen elméletei ellenére meglehetősen kedvelem.

Valkay Sarolta fordítása

Gerard Klein

REHABILITÁCIÓ

Kedves Szüleim!

Amikor az ember bekerül a frikill-zónába, bizony nincs kedve tréfálni.

A Földtől bizonyos parszekre jelezték is nekünk a zónahatárt, egy bizonyos galaktika bizonyos ívszögében. Persze még messze voltunk a hadműveleti körzettől, annyira, hogy frontról nem is beszélhettünk egy olyan űrháborúban, ahol a harci tevékenység inkább rajtaütésekből állt. Kis csetepaté itt, kis csetepaté ott; egy ellenséges bázis megtisztítása, ha éppen sikerült fölfedezni. Rutinmunka. De azért összeszorul tőle az ember gyomra. Nem mintha ez valami kockázatot jelentene egy olyan űregység fedélzetén, mint a harminc kilométer hosszú SS Richard Nixon, a maga huszonötezer főnyi személyzetével és ötezer harcosával. Pontos tömegsúlyát már elfelejtettem, de bőven túl kell, hogy legyen a tíz gigatonnán. Fedélzetén a légkör többnyire kellemes. Ahogy a parancsnokunk mondja: „Ha a fiúk tízéves őrjáratra mennek, érezzék magukat otthon.” Itt mindenünk megvan, s bizony néha szorongással gondolok rátok, akiknek annyi nélkülözést kell elviselnetek a Földön e miatt a ronda háború miatt. De azt mondják, itt felsőbb helyeken, hogy már a végéhez közeledik. Nemrégiben olyan kemény csapásokat mértünk ezekre a szemét xénókra, hogy nem tudnak sokáig ujjat húzni velünk. Alig is tehetik, ha vereségben lesz részük. S még jócskán lesz részük benne! éppen négyesben tettük a szépet a Lelki Szolgálat két csinos lánya körül, amikor az inter bedobta a hírt. Mennykőcsapás. Egyikünk se volt szolgálatban, de azonmód lekonyultunk. Csak épp hogy fölrántottam sortom cipzárét, s kimentem megnézni, hogyan fogadják a többiek a dolgot. Főleg a kékek között akadtak egyesek, akik sápadoztak, Volt olyan is köztük, aki eldugta békejelvényét. Én nem. Ragaszkodom ahhoz, hogy ismerjék a véleményemet. Azt gondolom, hogy ha mindenki otthon maradt volna, a háború sosem tör ki. De ez nem akadálya annak, hogy egyébként jól végezzem a munkámat, és elismerést szerezzek. Minden harminc órából egyet oktatógép mellett töltök, s remélem, a legközelebbi szolgálati időszakra már mint A-széria programozót osztanak be. Így, visszatérve majd a Földre, biztos, hogy jól fizetett munkához jutok, vagy ha nem ott, hát az új világok egyikén. Tapasztalatból ítélve az élet nem mindig könnyű, s bizony hajolgatni kell, hogy begyűjtse az ember a termést. Nem tudom, ti tudjátok-e, hogy mi is egy frikill-zóna. A rendelkezések értelmében egy olyan űrkörzet, melyei föltehetően az ellenség tart ellenőrzése alatt, s ahol kötelessége az embernek, hogy elpusztítson mindent, ami mozog. Beleszámítva az élőlényeket is az itt található bolygókon, s így történt, hogy egy fura história esett meg velünk, de végül is szép munkát végeztünk.

Az a gondolat merült fel, hogy az ellenség behatolt ebbe a körzetbe, talán már kapcsolatot is teremtett az őshonos lakossággal, ha ilyen egyáltalán létezik, – s azt ellenünk fordíthatta. Akkor pedig felhasználja munkaerejét vagy a nyersanyagait, esetleg titkos bázisokat is kiépít, amelyek komoly bajokat okozhatnak a mieinknek. Ennek megakadályozására egy különleges eljárást alkalmazunk, amelyet kauterizációnak hiunak. Ha az ember kauterizál, azaz kiéget egy bolygót, nem marad abból semmi és senki, ami hasznára lehetne az ellenségnek. Persze, mint ahogy parancsnokunk említi ünnepi prédikációjában, ahányszor csak alkalma nyílik rá, ez rendkívüli eljárás, s csak körültekintéssel szabad alkalmazni. Az alkotmány szavaival szólva, minden élet szent, s különösen óvni kell minden értelmes életet. Ezért aztán valahányszor az emberek fölfedeznek egy ismeretlen civilizációt, instruktorokat küldenek oda, akik felszerelik és felkészítik őket, hogy védekezni tudjanak a xénók és zsarnokságuk ellen. Én nem mindig értek egyet azzal, amit ez eredményez, tekintve nézeteimet és azokat a következményeket, melyeket alkalmam volt néhányszor tapasztalni; de őszinte meggyőződésem, hogy nem tehetünk semmi mást, minthogy a xénók megvetnek mindent, ami nekünk szent; a szabadságot és az élet vallását. Még sosem hallottam például olyan xénóról, aki pacifista volna. Igazság szerint nem sokat tudok a xénókról, hacsak azt nem, hogy valami rák– és csalánféle kereszteződésének látszanak, termeszboly-féleségekben élnek, s hogy ők támadtak meg bennünket előbb. Ahogy tábori lelkészünk mondja, majd megbocsáthatunk nekik azért, amit az élet ellen elkövettek, ha már eltapostuk őket.

Magától értetődik, hogy mihelyt kihirdették a frikill-állapotot, a narancsszín riadó lépett érvénybe, ami kissé felforgatta szokásainkat. Tíz óra szolgálat harmincóránként, ez éppenséggel nem ugyanaz, mint hat. A hajót körzetenként elzárták, jelvényeket osztottak ki, s csak azzal lehetett közlekedni az egyikből a másikba. Történetesen mi két gyakorlaton is részt vettünk egészen váratlanul, a mentésben és az evakuációban, de senki sem vette közülünk ezt nagyon komolyan. A harcosoknak tilos volt a szórakozóhelyek látogatása; hogy ez is fokozza harci kedvünket, de mivel én csak technikus vagyok, rám ez nem vonatkozott. Nekem kék jelvényem volt, mellyel szinte mindenhova beléphettem, kivéve azokat a helyeket, ahova amúgy se igen járok. Röviden szólva, néhány nap múltán azt hihette volna az ember, hogy semmi sem változott. Aztán rábukkantunk egy lakott bolygóra.

Én éppen szolgálati helyemen voltam, s egy sereg unalmas mifenét tápláltam be egy gépbe a készletek állapotára vonatkozólag, amikor megszólalt a gong. A világítás színe megváltozott, s ebből mindenki tudhatta, hogy a vörös riadó következett be.

Azt kérdeztem Rictól, a szomszédomtól, aki már harmadszor vett részt hadműveletben:

– Mit gondolsz? Rábukkantunk valami szarra? Támadni fogunk?

Ő meg csak a rágógumiját őrölte fogai közt nyugodtan, úgy válaszolt:

– Csak nem vesztél meg? Ebben a körzetben? Mi lehet itt, egy patkányfészek, más semmi. Eltűnődtem egy kicsit, aztán ezt mondtam:

– Ez egy R típusú nap második bolygója. Gondolod, hogy a xénók már ott vannak? Vállat vont.

– Talán. Talán nem. És még ha nincsenek is itt, ebben a szektorban ez a bolygó nekünk semmi hasznunkra sincs. Így hát ha nekik még hasznos lehat, jobb, ha letakarítjuk. Egy pillanatig hallgattam.

– És ha emberek vannak rajta? – mondtam.

– Hát aztán? Azok nem olyanok, mint te vagy én. Nem? Nincs bennük semmi emberi. Ezen rágódtam aztán egy darab ideig.

Mert folyton e lényeken járt az eszem, ha vannak egyáltalán ilyenek azon az átkozott bolygón, meg az élet vallásán, és azt mondtam magamban, jobb lenne mindenkinek, ha senki, akarom mondani, az élet legcsekélyebb nyoma sem volna azon a nyavalyás sártekén. Ekkor hirtelen megszakadt a kapcsolatom a komputer kódolójával, mert szükség volt rá, hogy a közeledő bolygóról érkezett adathalmazt kielemezze, a készletek felmérése meg várhatott, így hát semmi tennivalóm nem volt. Pedig inkább elfoglaltam volna magam valamivel, akár valami hülyeséggel is, de ez lehetetlen volt, mást nem tehettem, mint hogy vártam az intézkedésekre. Szívesen bevettem volna egy kis szómát, de vörös riadó esetén szigorúan tiltva volt, s aki mégis megtette, ment az aknába az első alkalommal. Az aknába, vagyis a bolhafészkek egyikébe, melyek szinte mindenhol várják az ilyen fickókat, s ahol halálozási arányuk jócskán meghaladja az ötven százalékot.

Éppen az étkezőben reggeliztem, amikor jelentették, hogy a bolygón van élet. Elejétől fogva sejtettem, amióta csak megtudtam, hogy egy G típusú csillag felé közeledünk, mert éppen elég asztrobiológiai fogalomra tettem már szert, olyan emberekkel való beszélgetéseim során, akiknek ez a mesterségük, s az ilyen csillagok körül tíz esetből kilencben bolygók keringenek, s az élet majdnem mindig kifejlődik a rendszer központjából számított második vagy harmadik bolygón. A mi Napunk is ilyen G típusú csillag, s ezért jelent meg az élet Földünkön és a Marson, ahol nem tudott meggyökerezni. És éppen ez okból határozott úgy a parancsnok, hogy ezt a csillagot közelítsük meg. A xénókat, akárcsak bennünket, alig érdeklik más csillagok, mint a G típusúak, bár csak a Földnél jóval hidegebb világokban tudnak élni, mint a Jupiter holdjai vagy szigorúan véve a Pluto. Az asztrobiológusok azt mondják, hogy az életnek talán nagyon különböző formái léteznek más típusú napok körül, ezen azonban mindenki megütközik, kivéve a természettudósokat, minthogy semmilyen eszközünk nincs e bolygók kolonizálásához, még arra sem, hogy akar a lábunkat megvessük rajtuk. Majd a háború után meglátjuk, mondják, akkor már lesznek hozzá eszközeink. De jelenleg harcot folytatunk e különleges szirtekért. Az inter háromdimenziós képen egy sakkpartit közvetített, minthogy ez itt nagyon izgatja a fiúkat, engem is beleértve. A lány, aki kommentálta a játszmát, bocsánatot kért, hogy az adás megszakad, s bejelentette, hogy hamarosan látni fogjuk a bolygóról közvetített képeket. Mivel azonban még több tíz fényórára vagyunk a bolygótól, a képek csak kétdimenziósak lesznek. De hát az ember kint az űrben úgyis elveszti a mélység értelmét.

A kép tiszta és világos volt. Egy világ, mely az űrben kering, mindig mély benyomást kelt Előbb csak egy narancsszínű pontot láttunk, majd egy parányi korongot, mely lassan ibolyaszínűvé vált, s kissé eltakarta a holdsarló. Azért volt így, mert a nap mögül közelítettük meg, mely körül keringett a bolygó. Szükség volt erre az óvatossági intézkedésre, bár nem látszott kockázatosnak, elvben – a földerítő legénység ugyanis az elektromágneses hullámok egyetlen skáláján sem észlelte annak jelét, hogy valami értelmes aktivitás folyna rajta, még kevésbé mutattak ilyet a technométerek, s így a bolygó lakói, ha egyáltalán vannak, bizonyára nem rendelkeznek fejlett technológiával, összehasonlítva a miénkkel vagy a xénókéval. De hát a parancs az parancs. Ha odalent vannak csillagászok, nem fedezhetik fel a Richard Nixont, hacsak rendkívüli képességeik nincsenek, hegy szembenézzenek a nappal. Persze aztán, ha közelebb jutottunk, ki kell kerülnünk a napjukat, egy kissé eltérve az ekliptika síkjától. Ez a legalkalmasabb mód rá, hogy közeledésünket ne vegyék észre; akkor egyébként már késő is lenne.

De pillanatnyilag minderre nem gondoltam. Csak néztem ezt a világot, mely lassan kékes színbe változott, körülfonva a légkör elnyúlt vattájával, s a Földre gondoltam. Már nem éreztem éhséget. Körülöttem a fiúk szintén abbahagyták az étkezést. Nico, az egyik csinos lány, akivel időnként szívesen töltök egy-egy éjszakát, a papírszalvétáját gyűrögette olyan izgalommal, hogy ez már gyönyört okozott neki. Lehunyta a szemét. De nem volt kedvem őrá figyelni. Folyton csak arra gondoltam, mint egy rögeszmés: bolygóanyánk, tedd, hogy ne éljen ember rajta!

Később a szondák hullámfogói váltották fel az űrhajóét, s ez olyan volt, mintha milliárd kilométereket ugrottunk volna előre. A bolygó óriásira nőtt, az ember azt hihette volna, hogy megérintheti; kék volt, de ez a kékség más volt, mint a Föld kékje, az ibolyaszín egy árnyalatával különbözött, s a fénygyűrűben, mely körülfogta, egy narancsszínű pont a fehérben. S az egész a tér sötét foglalatában.

Majd változott a kép. Négy bolygó úszott a képernyőn, ugyanaz a bolygó négyszer, de négy látószögből, ahogy a szondák harapófogóba fogták. Az éjszaka, a nappal, az alkonyat és a hajnal. A sarkok és az egyenlítő egyszerre látszottak. És bár a szondák még több millió kilométerre lehettek, mér láthattuk a felhőket, felvillantak előttünk a kiterjedésű sivatagok és a hegyek, és egy óriás, mustárzöld felszín, mely bizonnyal tenger volt. És én csak egyre gondoltam: bolygóanyánk, tedd, hogy ne éljen ember rajta!

Odafönt a tiszti étkezőben már bizonyára tudták, de hagyták, hogy mi csak keverjük a szart. Ez jó pszichológiai fogás, hogy végül mindenki így szóljon a lelke legmélyén: „Egy frász ebbe a bolygóba, ha nem lehet a miénk, a xénóké se legyen!”

Az ember úgy vágyhat egy bolygóra, mint egy lányra, ha történetesen férfi. És oly erősen kívánhatja, hogy jobban szeretné, ha elpusztulna, semhogy másé legyen. Persze nem egy bajtársáé, hanem egy szemét alaké, az ellenségé, a xénóé. És a xénókat a bolygók érdeklik, nem a lányok.

Egyszer csak feltűnt a növényzet is, akárcsak valami moszat egy hegy derekán, még nem lehettünk biztosak benne, de egy óriás erdőségnek kellett lennie, ha ebben a léptékben már meg tudtuk különböztetni, minthogy a képernyőn a bolygó átmérője nem sokkal haladta meg a négy métert, s rögtön ezután, a mellette levő képen láttam, hogy a korong széle mind jobban kipúposodik; először azt hittem, valami katasztrófa, lávakitörés, valami képtelenség, csak aztán értettem meg, hogy ez egy hold, s már biztos voltam benne, hogy a moszatszerűség valóban a vegetáció, s ez a hold olyan, akárcsak a Földé, bár látszólag kisebb, s közelebb is kering – nehéz megítélni ezt szabad szemmel –, s azt kérdeztem, mért nem volt látható eddig egyik képen sem, egyik látószögből sem, talán csak nem... de igen, ott fönt titkolták előlünk ennek a holdnak a létezését a kellő pillanatig. G típusú nap, tengerek, hold, minden szükséges elem az élet megjelenéséhez az asztrobiológusok szerint. Árapályok, amelyek után az ősmocsarak mélyén sűrű iszap buzog fel. S odafönt nem akarták, hogy túlságosan hamar megértsünk mindent. Jól tudták, hogy néhány apróságot azért már igencsak megtanultunk, s tudjuk mi is, hogy mennyi kétszer kettő. De mindezek után is ragaszkodtak hozzá, hogy a maguk módján tálalják a kis meséjüket.

No persze, a végére tartogatták a csattanót. A négy kép egyike növekedni kezdett oly gyorsan, hogy hamarosan elnyelte a másik hármat, s a korong szélei eltűntek. Zuhantam, mint egy kő; valaki feldöntötte a poharat, s éreztem, hogy valami csípős folyadék ömlik végig a bal combomon, de se nem szóltam, se nem mozdultam. Nico szorongatta a jobb kezemet, s így együtt mind, egyszerre áttörtük a felhőket, a színek kissé megváltoztak a szondákon levő szűrők miatt, melyeket azért tettek rá, hogy a vízpárán át is lássanak, s ahogy mind mélyebbre és mélyebbre merültünk, egy rózsaszín foltnál egyszer csak ibolyaszínű folyóvá változott, mely egy kékes, bolyhos szőnyegszerűségen kanyargott keresztül, s mi apró pontokat, állatkákat láttunk mozogni ebben a szavannában, futkároztak, mintha csak végzetüket pillantották volna meg az űr mélyén, de mégsem, csak a maguk útját járták, ahogy mondani szokták, és én letöröltem a bal combomat, s Nico még erősebben szorította jobb kezemet, hogy azt hittem, eltöri a csuklómat ujjai közt, miközben, mintha csak véletlenül történne, egy falu kellős közepe felé zuhantunk, mely alig ha hasonlított olyan faluhoz, amilyet itt várhatott az ember, földkunyhók, nem magasabbak, mint egy bárka, rikító színekre mázolva, s lyukakkal különböző magasságokban. És m ég mindig közeledtünk, a kép kissé elmosódott lett közben a rohamos nagyobbodás miatt, s én megláttam az embereket, nem a bennszülötteket, nem akiket szokás szerint patkányoknak neveznek, ámbár hivatalos elnevezésük bennszülött, s azt mondtam magamban, hogy ezek talán nem értelmesebbek a hódoknál vagy a patkányoknál, de kissé hasonlítottak a medvékhez és a kengurukhoz is. Úgy tetszett, hogy testüket teljes egészében kékes szőrzet fedi, szinte ugyanaz a szín, mint a szavanna szőnyegbolyha, valószínűleg egy fejlődési folyamat eredményeként, lehetséges védelemül a ragadozók ellen, s volt valamijük, ami kézre hasonlított, s e kezekben vagy állkapcsuk közt valamilyen szerszámokat tartottak. Észrevettem egyiküket földkunyhója tetején, amint azon szorgoskodott, hogy azt átfesse gondosan, s akkor fölszegte a fejét, de nem volt szeme, vagy csak elrejtette kékes szőrzete, kitátotta a száját, és én azt hittem, bolygóanyánk, hogy valamit mond, még hallottam is valami dünnyögést, pedig a szondák millió kilométerekre voltak a falutól, egy kis fojtott sóhajtást, no persze, Nico volt az mellettem, végre elengedte a kezem, hagyva, hogy elhúzzam tőle. Azt mondtam magamban: „Bolygóanyánk, jól átejtettek ezek...”

Ez volt a helyzet pillanatnyilag. A mutatványnak vége lett. A szondák más feladatokat kaptak, utasításra topográfiai vizsgálatokat végeztek. Akinek még étvágya volt hozzá, befejezte reggelijét. Én nem. Amikor kiléptem a kantinból, egy alakba ütköztem, rövidre nyírt hajából, szabályos öltözetéből következtetve tiszt lehetett. Rám nézett összevont szemöldökkel, kinyitotta a száját, de aztán nem szólt semmit. Gépiesen felrántottam a blúzom cipzárét szinte nyakig, békejelvényem így nem volt látható, de hát hiába is, ha a lánc végén mégiscsak ott éreztem lógni azt a gyomrom fölött, s szemrehányást is tettem magamnak emiatt, amikor a mosdóban, elvégezvén a dolgom, kezet mostam, és ellenőriztem egyenruhám kifogástalanságát. Egy frászt bele, az embernek joga van a külsejéhez.

A gyakorlóteremben voltam éppen, ahol a hasizmaimat edzettem háromszoros terheléssel, s higgyétek el nekem, ez nem valami kéjálom, miközben a parancsnokunk beszédet intézett az egész személyi állományhoz.

Ünnepi egyenruháját vette föl, s szavait a kivételes alkalomhoz hangolta.

– Barátaim – mondta –, hadműveleteink folyamán első ízben kerültünk szembe egy kényes és bonyolult helyzettel, ami azonban, mint valamennyien tudják, nem áll példa nélkül. Ez a helyzet arra kényszeríthet, hogy mindegyiküktől, kivétel nélkül, a legnagyobb áldozatot követeljem meg. Az emberi történelem egy ünnepélyes pillanatát éljük mindnyájan, miután a világegyetemben újra egy értelmes fajt fedeztünk fel. Minden további megjegyzés nélkül, szükségét érzem, hogy köszöntsem az SS Richard Nixon valamennyi tisztjét, altisztjét és legénységét, harcosait és technikusait egyaránt, akiknek együttműködése és áldozatkészsége nélkül ez a fölfedezés lehetetlen lett volna. A Föld, tudják meg, ma büszke önökre!

És így tovább és így tovább. Ebben a hangnemben akár órákon át beszélhet. Tudja, mert a pszichológusok megmondták neki, ahogy titokban nekem is elárulták, hogy minden három mondatból átlagban egyre ha odafigyel valaki. Így aztán úgy intézi, hogy minden dolgot háromszor mondjon el, anélkül, hogy ezt túlságosam észre lehetne venni. Megjegyzem, hogy ő maga inkább derék fickó. Szemet tud hunyni dolgok fölött, s az egyetlen alkalommal, amikor nem képernyőn láttam, még kezet is rázott vetem. A békejelvényemre pillantott, s a füléig nyílt a szája. Kedvesen. Majdnem odaadtam neki, egy egész készletem van belőle, s különben is sorozatban gyártják, aki akar, vehet belőle. De arra gondoltam, hogy ő úgysem hordhatná. Becsülettel.

Most ott a képernyőn nagyon fancsali képe volt. Semmi esetre sem kötelességtudó, fegyelmezett, áldozatkész, nem, egyszerűen fancsali. Ez a talpig férfi, ez a fickó. Levettem a három nehezéket magamról, s úgy tettem, mintha odafigyelnék, mint a többiek. És ő folytatta:

– Néhány óra múlva szondáink befejezik távolból történő földerítő munkájukat, s akkor tudni fogunk mindent, ami emberileg megtudható e bolygó lakóiról. A szociológusok máris megállapították e bennszülöttek civilizációjának fokát, akiket az imént láthattak, s akik az itteni világnak uralkodó faját alkotják. Viszonylag alacsony fokú civilizáció. Legfontosabb településeiken mintegy ötven-hatvanezren élnek. Lényegében vadászatból, halászatból s egy olyan ősi formájú földművelésből, amelyet most unalmas lenne részletesen ismertetni önökkel. Iparuk jelentéktelen. Úgy látszik, igen, jól mondom, úgy látszik, sohasem kerültek kapcsolatba a külső világgal. Vizsgálatainkat még folytatjuk ebben a dologban, amelynek fontosságát önök ismerik. Mindebből következik, hogy elvileg mi magunk is jelentős segítséget nyújthatunk nekik, először is biztosíthatjuk fejlődésüket, több évezred fejlődési szakaszát ugorhatják át támogatásunkkal, aztán fölszereljük és kiképezzük őket az agresszor elleni harcra.

Persze nem maradt meg minden a fejemben, de aztán az archívumban megkerestem a beszédet, olyan szépnek tetszett nekem utólag.

– Ámde mi – mondotta, s hangja mintha megbicsaklott volna –, én, mi mindnyájan, komoly és súlyos felelősséget viselünk a Földdel, az emberi fajjal, az önök szüleivel, barátaikkal s mindazokkal szemben, akik drágák önöknek. Háborúban vagyunk. Meglehet, igen, jól mondom, meglehet, hogy az ellenségnek már sikerült beférkőznie e népesség soraiba, s éppen azon van, hogy fölfegyverezze, kiképezze, s ellenünk fordítsa őket, bár mi semmilyen ellenséges szándékot nem tanúsítottunk. Meglehet, hogy ez már folyamatban is van, vagy legalábbis módjában áll az ellenségnek mindezt megtenni egy meghatározatlan jövőben. S akkor egy nagyszerű bázissal rendelkezne, mely lehetővé tenné számára, hogy közvetlenül fenyegesse előőrseinket és expedícióinkat.

Gondoltam: a fenekemben, nem a jövőben: Ezek az emberek ott soha nem láttak még senkit, de senkit, aki kintről az űrből jött, s hacsak valami fantasztikus balszerencséjük nincs, nem is látogatja meg őket senki. Egy ezredév előtt semmiképp. Amikor mi már mind halottak leszünk. De láttam ezt az időt közeledni.

– Mindnyájan tudják, hogy egy olyan szektorban vagyunk, melyet semmi áron nem engedhetünk át az ellenségnek, ahol semmit nem hagyhatunk meg, ami hasznára lehetne. Csak ezen az áron tudjuk megóvni a Földet és környezetét az ellenség támadásaitól.

Kimondta hát, bolygóanyánk, kimondta tehát, bocsánatkérő arccal. Pedig azok az emberek ott semmit se tettek ellenünk, s képtelenek voltak bármit is tenni, de egy napon elbukhatnak a xénók csapásai alatt, s megpiszkálhatják a talpunkat, tehát jobb, ha elővigyázatosságból eltapossuk őket. S a parancsnok még hozzáfűzte:

– Természetesen nincs jogcímem, hogy egyedül vállaljak ilyen felelősséget. A Föld megköveteli, hogy közöljünk vele percről percre minden összegyűjtött adatot. Az ő erre kijelölt képviselőit illeti meg a döntés joga. És mihelyt megkapjuk a Nagy Főhadiszállás parancsát, azt végre kell hajtanunk, bármi legyen az, földanyánk üdvére. Számítok rá, hogy mindenki megteszi majd a kötelességét, s köszönöm figyelmüket.

Az egyik fickó; aki egy géplovat ült meg, azt mormogta mellettem halkan, olyan halkan, hogy nem tudtam örül-e vagy bosszankodik: „Szép melóra van kilátást”

Én nem szóltam semmit. Nem volt mit mondanom. Tudtam, mi fog most következni. De nem tudtam mindent.

Ami a legjobban hiányzik az embernek ilyen esetben, az a menekülés lehetősége. Szerettem volna bizony meglépni, elinalni, elszökni a lélek mélyére, mely olykor tele van szeméttel, de ez a szemét az övé magáé, s nem jár következményekkel senkire. De szó sincs róla. A nyugtatókat is adagolták, mert egyesek marékszámra szedték, s önkívületbe estek. Megpróbálkoztam az itallal, de abba meg annyi antialkoholt tettek, hogy még ha volt is valami íze, a felejtés a pohár fenekén maradt. Nem maradt más, mint a zene, de vörös riadó esetén szó sem lehet, hogy a nyolcvan decibelt túllépjük. S ha az ember keresgélt egy kicsit a hullámhosszok közt, a gép máris rászólt halk udvariassággal: sajnálom, uram, a jelen körülmények közt nem zavarhatja meg a minimális pihenést. Nicóhoz mentem tehát, de amikor arról nyafogott, hogy a békejelvényem birizgálja a mellét, s én mégsem akartam levenni, kidobott.

Megjött a parancs. Kiégetés.

Közeledtünk a bolygóhoz. Erősen. Mind több lett az óvintézkedés. A másodparancsnok bemondta a távközlőben: „Mindazok a technikai személyzetiek, akik nincsenek szolgálatban, s akik nem kívánják figyelemmel kísérni az eseményeket, szállásukon maradhatnak.”

Minthogy nem voltam szolgálatban, először én is ezt szándékoztam tenni. Aztán mégis elmentem megnézni. Hiszen minden, szó szerint a lábunk alatt történt, jobb, ha látjuk és tudjuk. Nem mindennap borotválnak le egy bolygót.

Nem volt szép látvány. De hamarosan izgalmasnak találtam. A felvételt készítő operatőrök értették a mesterségüket. Képeiket a híradók, az archívumok, a történelem számára csinálták. Az étkező nagy képernyőjén egyszerre hat polivíziós háromdimenziós kép táncolt. Az ember nem tudta, melyikre figyeljen. A hajó húszezer kilométer átlagmagasságban repült a bolygó fölött, hogy ne terhelje túl a szerkezeteket a Roche-törvény előírta határ következtében, de ez is bőven elég volt, hogy jól megkülönböztessük a részleteket, különösen amikor a szondák szolgáltatták a képeket, de még inkább a piranok, melyek a szondák egy fajtája, csak sokkal nagyobbak, kitűnően fölszerelve a terep tisztogatására s a harcállásokból való távolsági irányításra. Sokkal alacsonyabban dolgoztak, mint a szondák a légkörben, néha szinte súrolva a talajt, s nekem fölkeveredett a gyomrom, valahányszor elsuhantak egy hegység fölött, készen, hogy lecsapjanak, majd simán továbbsurrantak az utolsó pillanatban. A városok kisöprésével kezdik, emberségből, mint mondták nekem, mert a bennszülötteknek így nem lesz idejük gyötrődni azon a gondolaton, hogy az egész bolygójuk felrobbanni készül. Azt hittem volna, hogy inkább atombombával intézik el a dolgot, de nem, a célpont nem volt eléggé jelentós ehhez, s a logikai kalkulátorok mindig az eszközgazdálkodás érdekében szónokoltak. Így aztán hangsugárvetőkkel rombolták le a földkunyhókat, jól lehetett látni, amint azok megrázkódnak, széthasadnak, felnyílnak és összeomlanak, a romokat aztán hősugarakkal égették fel. Apró kék pontocskák voltak láthatók, ahogy a mezők felé futnak szerteszét, és oly sokan voltak helyenként, hogy a föld látszott mozogni, és én azt mondtam magamban, ezek tényleg patkányok, de ez nem tartott hosszan soha, mert a sugarak elkapták őket, s máskülönben is a piranok mérget is szórtak a légkörbe, mely elvonta az oxigént, a levegő belélegezhetetlen lett, halálos. Ott lenn a patkányok hiába rohantak. Még árnyéka sem maradt számukra a reménynek. De magtól árthatóan, ezt ők nem tudhatták.

Eleinte még összeszorult a torkom, de aztán lecsillapodtam, egy erős kávét rendeltem magamnak, mindez nem látszott valódinak, még azt sem sikerült elhinnem, hogy igazában itt vagyok, hogy mindez ebben a pillanatban játszódott le ott lent alattam, míg aztán valami melegséget éreztem, s azt mondtam magamban: ő, bolygóanyánk, itt vagyok, tanúja vagyok az emberi történet egyik nagy csatájának, és ha visszatérek majd, elmesélhetem az unokáimnak, s talán írhatok belőle egy cikket vagy egy könyvet is.

Ne feledjétek, tízezren is voltak a Nixon fedélzetén olyanok, akik ugyanezt gondolták ugyanabban a pillanatban. Gyorsan kiittam a kávémat, s megpróbáltam az érzéseimet analizálni, ahogy azt az egyetemen tanácsolták az irodalmi alkotás háromhetes tanfolyamán. De úgy találtam, hogy nincs semmilyen érzésem. Néztem azt a hat képet, amelyek mindig ugyanazt mondták, vagy majdnem ugyanazt, s nem éreztem semmit. Mintha az egész agyam besűrűsödött volna a szemem mélyén. Azt mondtam magamban, sok fickó találna rá szavakat, hogy lefesse a helyzet tragikumát, egy civilizáció halálát, egy faj pusztulását, ujjongana az ember hatalmának nagyságán, vagy dühében ordítana, tengernyi könnyet fakasztana olvasói szeméből, és tutti quanti. Csak én nem. Megnéztem az órámat: pontosan egy óra telt el az akció megkezdése óta.

Valaki a vállamra tette kezét, s megpillantottam Tadet, az irányító őrmestert, egy pajtásomat. Harcosok és technikusok között általában nem volt jó viszony, a testületi szellem miatt, s mert a harcolók civilnek nézték a technikusokat, dekkolónak, pedig hát mind pontosan ugyanazt a kockázatot vállaltuk. S tekintve, hogy nekem semmilyen előítéletem nem volt, minden egységben találtam barátokat, és megfigyeltem, hogy a harcolók alapjában véve irigylik a technikusokat nagyobb tudásuk miatt, s főleg ebből ered a megvetésük. Így aztán óvakodtam előhozakodni a tudománnyal egy olyan fickó előtt mint Tad, kivéve persze, ha ő maga kért rá, valahogy így magyarázom én a jó viszonyunkat. Aztán meg Tad szereti a békepártlakat. Azt mondja, hogy a bátorság minden megnyilvánulását tiszteli, s hogy a vélemény kinyilvánítása is egy ezek közül. Egyszer bevallotta azt is, mennyire sajnálja, hogy az ő egységében nincsenek békepártiak.

Éppen véget ért szolgálatának első turnusa, egy negyedóra pihenője volt, s a kantinba jött egy csésze kávéra, kis lazításra. Fecsegtünk hát egyről-másról, aminek nem volt különösebb jelentősége, s ő alig figyelt időnként a képernyőre. Vagy tíz perc után felállt, s azt mondta: „Innen nem sokat látsz. Ha akarsz, gyere velem. Meglátod, milyen ez valójában.”

Nekem csak kék jelvényem van, de mikor odaértünk a harcászati részleg bejáratához, ahova belépnem rendesen tiltva volt, Tad így szólt az őrhöz: „Ne törődj vele. A cimborám. Ha valaki rajtad kérné számon, küldd hozzám.” A fickó nem makacskodott.

Beszálltunk egy kocsiba, mely többedmagával láncban sorakozott, olyanféleképp, mint azt a Földön látni, a metróban, csak ez sokkal gyorsabb volt. A kocsik többsége mindkét irányban zsúfolva volt emberekkel, akik nyugodtan társalogtak, vagy üdvözölték egymást, ha ismerősre akadtak. Meghúztam magam lehetőleg, az öltözetem és a hajam miatt, lévén hogy szinte az egész társaság vászon harci öltözéket hordott, de úgyszólván senki se vetett ügyet rám. Én mégis eldugtam a békejelvényt a blúzom alá, mondván magamban: ez mégsem az a hely és kellő pillanat, hogy híveket toborozzak.

Közel egy kilométer után kiszálltunk, folyosókon mentünk végig, melyeknek nem akart vége szakadni. De mégiscsak megérkeztünk aztán a harcműveleteket irányító fülkékhez. Mindig azt hittem, hogy ezek valahol az űrhajó peremkerületén vannak, de most már nem voltam benne olyan biztos. Semmi különös látnivalót nem nyújtottak. Az ajtók alacsony mennyezetű kék fényben fürdő helyiségekbe nyíltak, ahonnan kiszűrődött a fiúk hangja, amint szám-és betűsorokat daráltak. Vagy egymást ugratták ismeretlen tolvajnyelven. Minden mesterségnek megvan a maga nyelve.

Tad betaszított az egyik fülkébe, a pasas, akit felváltani jött, morgott valamit a késés miatt, de Tad két szóval elintézte, aztán leült egy puhán párnázott fotelba, kobakjára egy sisakfélét húzott, ellenőrizte széke dőlését, majd valami kesztyűfélét is felhúzott a kezére. Előtte jó néhány képernyő, melyek közül egyesek kizárólag a tájat mutatták, másokon viszont számok, szinuszgörbék látszottak, amiket meg tudtam volna fejteni kétségtelenül, tekintve képzettségemet, de most nem volt hozzá kedvem.

Én Tad mögé álltam, kissé görnyedten, igyekezve semmihez sem érni. A Tad által irányított piran több ezer kilométer távolságra volt, egy meglehetősen sivatagi jellegű part fölött repült, aztán Tad eltérítette, valószínűleg azért, mert új utasításokat kapott a sisak fülkagylóján; parti szirteken ugrottunk át, egy vöröses színű cserjés fölé hatoltunk, melyhez hasonlót még sosem láttam, s annyira izgatta a szememet, hogy csak azt tudtam bámulni. A piran lassított, aztán egyenesen egy település fölé tartott. Ez szakasztott olyan volt, mint amilyet először láttunk, csupán a vidék más, az ember nem téveszthette össze. A bolygólakók nem vették észre a pirant. Ez természetes is volt sebessége miatt, amellyel érkezett, süvöltő hangja messze elmaradt mögötte. Olyan gyorsan haladt, hogy alig tudtam jól kivenni, mit csinálnak ott a bennszülöttek, hacsak annyit nem, hogy egy nagy tűz mellett egy állat feldarabolásával látszottak foglalatoskodni, s furcsa dolog, a vad felnyitott hasa, úgy tetszett, mintha tele volna apró magocskákkal vagy egészen kicsiny álfalkákkal. Egy pillanatra még átvillant agyamon, hogy Tad talán békén hagyja őket, de ő egy fordulatot tett, egy rövid kanyart, valóban mesterit, folyton fékezve közben, s egyszerre megpillantottam a bennszülötteket olyan közelről, mintha kezet rázni készülnék velük, s megesküszöm, bolygóanyánk, hogy nem volt szemük. De akár így, akár úgy, észrevettek bennünket, s szétugrottak, ki merre tudott, s azt hiszem, Tadet hallottam, ahogy odasúgja nekem fogai közt: „Várj, mindjárt jót fogsz mulatni.” Ezzel célbavette az egyiket, manipulált valamit, egy gombot megnyomott, s láttam, hogy egy vörös sugárnyaláb belevág a bennszülöttbe gyors cikázással, s az a fickó, nem patkány, két darabban zuhan a földre, mintha borotva vágta volna ketté. Vére szétfröccsent a földön, és bolygóanyánk, az nem piros volt, mint a vérünk, s azt gondoltam, valószínű, hogy réz van benne, nem vas, mint a miénkben, mert kékes színben játszott. A kettőbe vágott test még ott rángatózott, engem a hányás kerülgetett, békejelvényemet szorongattam a blúzom alatt, s úgy-ahogy tartottam magam, ismételgetve: hogy ez az utolsó, ez az utolsó, a mozgás kitörli szememből a képet, s aztán csak véget vetnek ennek az aljasságnak. Mindenesetre magunk mögött hagytuk annak az alaknak cafatait, és Tad még egy tucatot döfött fel egy csapásra, egyetlen sugárnyalábra. Felém fordította a fejét, s látva, hogy milyen képet vágok, így szólt: „Tudod, elintézhetném őket egyszerre, de hát ha már mindnek pusztulnia kell, akkor legalább szórakozzunk. Úgysincs idejük szenvedni, s különben is ezek patkányok, semmi más, mint patkányok. Nem akarod megpróbálni?”

Megragadott, benyomott egy fotelba maga mellé, melyet észre se vettem eddig a képernyők miatt, egy fogantyút adott a kezembe, és azt mondta: „Én irányítom, te meg tisztogass. Meglátod, könnyű. Beállítod a célt a képernyőn, ott magad előtt, a keresztvonal közepébe, a fogantyút mozgatva, aztán megnyomod a gombot a kellő pillanatban. Ilyet csináltál biztosan pénzautomatával, nem? Várj, fogok neked egy finom falatot.”

Egyenesen rávitt egy bennszülöttre, aki egy bozótba ugrott, maga előtt terelve egy falka aprócska patkányt. Félig medvék, félig kengurufélék, már mondtam, s kicsinyeiknek még inkább kenguruképük volt. Bolygóanyánk – gondoltam –, ez egy derék asszony, s ezek a porontyai, s már fölébe érkeztünk, azt hittem, mindjárt felnyársaljuk, s nem tudom, mi ragadott el, de lenyomtam a gombot, puhán, mintha vajba fúrtam volna az ujjam, és elhibáztam, akarom mondani, csak a lábát találtam el, nagyot bukfencezett, mégsem hagyhatom így – gondoltam –, igazítottam a fogantyún, s ezúttal telibe találtam, kettészeltem, s ó, bolygóanyánk, valami kimászott a sebből vagy erszényből, s mintha ez a valami kenguruhoz hasonlítana, akkorácska csak mint egy boltfa, s ugrált, ahogy csak bírt, aztán Tad találta el. A többieket is, mert én forró könnyekkel sírtam, s nem láttam már semmit. Tad úgy beszélt hozzám, mint pajtásához: „Ne törődj vele! Ennek mindenképpen meg kell lennie. Én nem vagyok gazember. Nem húzom a dolgot, mint egyesek. Tisztán végzem a munkát. Ha nem szereted ezt a vadászatot, annyi baj legyen.”

És hogy kedvemben járjon, több négyzetkilométeren egyetlen sugárcsapással égetett föl mindent. És azt mondta: „Hidd el, hogy nem tudtam. Bocsáss meg, sejtenem kellett volna. Hát persze, hozzá kell szokni ehhez.”

Én meg azt mondtam neki: „Nem a te hibád, Tad, nem a te hibád.”

Aztán még ott maradtam nézelődve, mert Tadnek be kellett fejeznie a turnusát, mielőtt engem visszakísér, mivel magam nem találtam volna meg az utat ebben a részében az űrhajónak, mely Manhattannél is kétszer nagyobb, s csak kellemetlenségeket okoztam volna magamnak. De Tad, mert jó pajtás volt, elkerülte ezután a falvakat, megelégedett azzal, hogy erdőkre szórjon katalizátorbombákat, s az mindegy volt nekem, látni, hogyan pusztulnak egy csapásra, ősz és tél egyszerre, hogyan válnak valamiféle kékesfehér ragaccsá, mely innen fentről hóra emlékeztetett. A görbékkel és számokkal teli képernyőket néztem, és kezdtem megérteni, s egy óra elmúltán tudtam, hogy odalent nincs már életben senki. Egyetlen bennszülött se. Egyetlen patkány se. Azt hittem, most már véget ért. De ez csak a kezdet volt.

Az én idegeimet bizony annyira megviselte, hogy a Central Park felé igyekeztem. Ez mindig jót tett nekem, elgondolkoztatott, mert itt a Földet találtam meg újra, a Föld gyepszőnyegét, virágait, fáit. S egy igazi napot azúrkék égen fényes pamacsokkal, kis bodros, kerek bárányfelhőkkel. Itt minden igazi, nyoma sincs utánzatoknak, amikből egyre többet látni a földi parkokban, abból a megfontolásból, hogy a plasztik elnyűhetetlen, s kevesebb gondozást igényel. Itt belemarkolhatsz ujjaiddal a földbe, bekoszolhatod a kezedet, letéphetsz egy fűszálat, s rágcsálhatod fogaid közt. Vannak helyek, ahol te magad nyírhatod a gyepet, vagy megtanulhatod nyesni a fákat a kertészek irányításával. Néha magad szedhetsz le egy gyümölcsöt, egy szép piros almát vagy egy nagy húsú körtét, amelynek cukros levét érzed lefolyni álladon, ha csak nézed is, vagy egy másik sarokban egy kis zöld citromot, melytől elvásik a fogad, de azt hiszed, míg szopogatod, hogy nem leszel már szomjas többé az életedben.

Nem olyan nagy a park, de olyan ügyesen van elrendezve, hogy néhány lépés után az a benyomásod, mintha határtalan volna, egy egész világ volna körülötted. Hentereghetsz a fűben, ledőlhetsz a mohára, s szinte mindenütt találhatsz csöndes sarkokat, ahova elvihetsz egy lányt vagy egy fiút, nemed és gusztusod szerint.

Mivel riadókészültség volt, szinte teljesen egyedül sétálgattam, s azt gondoltam, hogy ez maga a Föld, s megér mindent, hogy az ember megvédje, habár tudtam, hogy csak pótlék, hogy nem igazi, hogy a Földön a legtöbb helyen, ha megkaparod a felszínt, körmeid a betonon vásnak el, s hogy mielőtt a Nixon fedélzetére léptem, fákat csak cserépben láttam. Mégis azt gondoltam, hogy ez az igazi Föld, a Föld lelke, földi paradicsom vagy mi, s amikor majd befejezzük ezt a gyalázatos háborút, úgy kellene azt csinálnunk, hogy mindenütt ilyen legyen, egy ilyen kert, amely nem áll magányosan. Van itt a parkban egy hely, szinte teljesen kopár, csak gondosan elgereblyézett homok, amire senki se merne lépni, közepén bugyogó csermely s nagy mohás kövek; megesküdnék rá, hogy egy évezrede állnak itt, vagy még több ideje, holott tudod, hogy a Nixont nem egészen húsz éve építették és szerették fel. Leülsz a szélén egy fapadra, és vársz, gondolkozni sincs kedved, hallgatod a csöndet, nem vágysz többé semmire, elfeleded minden bajodat, s az az érzésed, hogy halhatatlan vagy. Az idő szinte megáll, míg egyszer csak föl nem riadsz, na fene, eltolom a szabadságomat. Valószínűleg japánok varázsolták ide ezt a helyet, ahogy különben az egész parkot, s úgy vélem, hogy ezek a fickók nagyon ügyesek, ügyesebbek mint a mi művészeink, akik fémdarabokkal, hangokkal, színekkel bütykölnek. Ezek a Földdel, magukkal a Földbál származó anyagokkal dolgoztak, s ami kor beleolvadsz a tájba, érzed, hogy bármi áron is, védened kell a Földet, ez a pszichológiai trükk, de hiába vagy tudatában ennek, nem tudsz szabadulni az érzéstől. Megpillantottam egy parányi állatkát, egy katicabogár-félét, mely a cipőm mellett mászott a fűben, és én a világon semmiért el nem tapostam volna. Nem azért, mert pacifista vagyok, s nem is az élet vallása miatt. Hanem mert a Földről jött.

Mint én.

Aztán, de ezt már a kantinban láttam, vagy elmesélték, mert hosszú napokon át tartott, s aludni is kellett bizony időnként, szétmállasztották a hegyeket, elgőzölögtették a tengereket. A légkört felszaggatták, s szétszórták az űrben, hogy ott elvesszen. Úgy hámozták le a bolygót, ahogy az ember meghámoz egy almát, a nagy kontinensrészek, letarolt felszínükkel, láttuk, ahogy tovasodródnak a magmán. És szép volt, esküszöm nektek, a színek, ez a sok vörös, a barna, a feketeség; szerettem volna festő lenni most, hogy papírra vessem ezt, és sajnáltam, hogy annak idején nem végeztem szorgalmasabban grafikai tanulmányaimat az egyetemen. Aztán azt mondtam magamban: mindezt úgyis megörökítik a hologramok, meg aztán a realista festészet úgysincs divatban jó ideje már.

Talán azt kérditek, mért szerez magának ennyi bajt az ember, pedig hát ez logikus. Ha ez a bolygó netán nyersanyagokat rejtene, nem szabad, hogy azokból a xénók hasznot húzzanak. S az átalakulás után, ami napról napra végbemegy rajta, a xénók biztosan még csak közeledni se mernek hozzá. Igaz, fel is robbanthattuk volna a bolygót, de ez nagyon sok időbe kerül, meg aztán valaki mondta nekem, hogy van egy törvény, mely tiltja ezt. Nem tudom, hogy ez igaz-e, de ha ilyen törvény létezik, én mellette vagyok.

Befejezésül a termőföld következett aztán, rengeteg föld, melynek rögeit a nap felé és a környező térbe kezdték kilódítani, hogy azok mérgezett sugaraikat ott szétszórják.

Még jó, hogy éppen csak elkezdték, mert egy üzenet érkezett a Földről. Hogy tévedés történt. Nem a részünkről persze, hanem a Földön követte el valaki a hibát, vagy valószínűbb, hogy a Nagy Főhadiszálláson, kint az űrben. Két szolgálati hivatal közötti súrlódás vagy egy hibásan beprogramozott komputer, esetleg egy tévútra került információ, mely elveszett. Tessék elképzelni! A frikill-zóna helye megváltozott, s a bolygó, melyet éppen kinyírtunk, most egy baráti szektorban volt, s a mieink éppen azon a ponton tartottak, hogy fölveszik a kapcsolatot a bolygó lakóival, s egy bizonyos hadtest speciális kiképzői talán már el is kezdték. Ezek a fiúk pedig oly átkozottul titoktartók természetüknél fogva, hogy akkor őket is lepucolhattuk a bolygóról nagyon könnyen, anélkül hogy tudomásunk lett volna róla.

Amikor ezt megtudtam, akkorát nevettem, mint egy ház. Mindez a meló semmiért. No persze nem tudtuk meg egyszerre, de suttogás kezdődött, amikor a további műveleteket letiltották, pletykák kezdtek keringeni. Majd a parancsnok újabb beszédet tartott még savanyúbb képet vágva, mint első alkalommal, s elmondta, hogy sajnálatos tévedés történt, anélkül hogy ez bárki hibája lenne a Nixon fedélzetén persze, s hogy most helyre kell hozni, rehabilitálni az egészet. Rehabilitáció. Sosem hallottam még ezt a szót egy bolygóval kapcsolatban, de úgy látszik, a rendelkezések előre számba vettek ilyen eshetőséget. Kauterizáció, aztán rehabilitáció. Parancs, aztán egy ellenparancs. De ez így van mindig a hadseregben. Csakhogy most az ellenparancs kissé késve érkezett.

A parancsnok bejelentette, hogy gondos helyreállítási munka következik most, s számít rá, hogy valamennyien a szívünkön viseljük. Azt nem említette – de én később megtudtam, nem hivatalosan, de általában jól értesült helyről –, hogy a Földön, könnyen lehet, elszabadul a pokol az eset következtében, hogy máris egy vizsgálóbizottságot neveztek ki, és hogy parancsnokunk ráfizetheti paroliját, sőt sittre kerülhet élete végéig. S vele mi is, vagy legalábbis megrovást kapunk. Nem mintha itt valami nagy ügyért álltak volna ki, de hasonló esetekben találni kell gyorsan egy bűnbakot, s mindig a balek az, aki fizet. Kevéssel, hogy a vizsgálóbizottság elindult a negyedik sebességgel, újságírók kíséretében, a dolog jó úton haladt ahhoz, hogy főbenjáró csillagközi botrány váljék belőle. Az ellenzék maximális hasznot húzna az ügyből, mint illik, felelőtlen népirtásról kiáltozna, a kormány pedig, hogy mentse a bőrét, fejeket követelne.

Akkor már jobb rehabilitálni csöndben és gyorsan. Rehabilitálni egy bolygót azt jelenti, hogy a dolgokat pontosan abba az állapotukba állítjuk helyre, amelyben találtuk. Eleinte lehetetlennek hittem, tekintve, hogy az utolsó rögig elpusztult minden, ámde egy olyan űrhajó fedélzetén, mint a Richard Nixon, a segélyforrásoknak egész tárháza volt, s mint mondottam, számoltak ilyen esettel.

Először is mindazt a törmeléket amit kilódítottak a nap felé és a környező térbe, most visszairányították, bár éppen elég nagy gondot okozott némely anyagok hatásának semlegesítése, melyek túl korán jutottak a bomlás állapotába. Majd elkezdték a tér átszűrését, hogy a lehető legtöbb légtömeget és vízpárát gyűjtsék össze, megtakarítva ezzel is a fedélzeti tartalékokat. Minthogy a molekuláknak nem volt még idejük messzire sodródni, közel 99,9%-uk visszakerült. Akkor aztán visszarakták a kontinenseket a helyükre, majdhogy milliméter pontossággal. A legnehezebb munka volt a rétegek jó összeillesztése, majd a túlságosan nagy hőség elvezetése, hogy a légkör megüljön, és a vízgőz lecsapódjék az óceánok medrébe. Odalent hosszú-hosszú napokon át esett, valódi vízözön, összehasonlíthatatlan a legádázabb trópusi monszunokkal a Földön, szó szerint víztömegek, egész tavak zuhogtak alá az égből, s csaptak fel több kilométernyi magasságba, míg végül megnyugodtak a maguk helyén.

A kantin nagy képernyőjén nem láttunk semmi különöset, csak hatalmas gőzgomolyt, de szép volt, esküszöm, oly szép volt, mint a világ teremtése, s a nagy felhőrétegek megnyíltak szemünk előtt, feltűnt a szárazföld, és a tengerek elcsitultak medrükben, s a mi lelkészünk nem is tudta megállni, hogy ne idézzen a Genezisből annak, aki hallani akarta, s hogy elmondja, milyen nagy csoda, hogy Isten hatalmat adott az embernek, hogy fölépítse azt, amit elpusztított, s hogy igazi áldás, amit sorsunk felkínált, hogy legalább egyszer építünk és nem rombolunk, s mi mind helyesen szolgáljuk az élet vallását, s először nem nézett keresztül rajtam, meglátva békejelvényemet, sőt vállamra tette kezét, mielőtt időm lett volna elhúzódni, s ezt mormogta: „Boldogok a pacifisták, mert ők meglátják Istent.” Aztán a hegyek újraépítésébe fogtak, szerencsére vannak archívumaink, s így mindent a helyére tehettek a legkisebb folyóig, a legcsekélyebb gleccserig.

A dolog kezdett izgalmas fordulatot venni. Szinte egy percre sem hagytam el a kantint, úgy lekötött a nagy képernyő, elfelejtettem miatta enni, aludni, szórakozni. Amikor aztán Nico odajött, s kézen fogott, mondván, hogy végső soron bánja is ő, ha birizgálja a békejelvényem, akkor mégiscsak elmentem vele, mert nem akartam, hogy azt gondolja, haragszom rá. Csodálatosan éreztem magam, megbékélve az egész világgal. A rehabilitáció igazán klassz meló. Meg is kértem Nicót, kapcsolja be a kabinjában a képernyőt, egész idő alatt az volt az érzésem, hogy a bolygóval ölelkezem, s Nico nem is tiltakozott, és én azt kívántam egy pillanatig, hogy a bolygót Nicónak hívják, minthogy úgysem volt neve, csupán számok és betűk egy csoportja jelölte. De ez csak olyan futó gondolat volt persze, hiszen csak a Föld körzetében levő égitesteknek adnak nevet, melyeken emberi lények élnek, de abban a pillanatban arra gondoltam, hogy szolgálati úton parancsnokunk elé terjesztem a dolgot. De aztán hagytam az egészet. Azért is, mert aztán dolgoznom kellett kutyamód, alaposan bele kellett nyúlni a készletekbe, s rogyásig dolgoztatni a szintetizáló gépeket, hogy rekonstruálják a szántóföldeket s mélyükön a természetes anyagforrásokat. S ez nem volt kéjálom, mivelhogy egy bolygó mégiscsak nagy, s bennünket az idő is sürgetett. A nagy munkatermekben működtünk húsz óráig harmincasával. De senkit sem hallottam panaszkodni. Én az A sorozat programozóhoz kerültem, lévén hogy a személyzet létszáma kevés volt, s értésemre adták, hogy ha jól végzem a dolgomat, a következő munka csak formaság lesz. Képzelhetitek, hogy megnyomtam a gombot. Az ökológiai restrukturáció egy metagráfját készítettem el nekik, amely valóságos csoda volt. Amikor aztán az asztrobioszok léptek színre, alig is javítottak rajta.

Rendelkeztek még a kauterizáció előtt fölvett mintákkal, s így nem volt túlságosan nehéz nagy mennyiségben előállítani a vegetációt, de ennek ellenére úgy határoztak az időhiány miatt, hogy a termékeny földek nagy részén utánzatokat ültetnek, melyek aztán néhány évtized múlva eltűnnek, helyet adva fokozatosan a valódi vegetációnak. Különösen az erdőkkel nem lehetett mást tenni. Reprodukálták nagy sietve a lajstromozott példányok alapján az egész állatvilágot is, még az oly parányokat sem elhanyagolva, melyeket szerintem objektíven férgeknek lehet minősíteni. Mindent abban a pontos arányban, melyet az archívumok följegyzései mutattak. Igazi gondot csak a fossziliák jelentettek, amiket nem tudtak kellő mennyiségben előállítani s visszatenni mindenütt a megfelelő helyre. Hallottam egyiküket azzal tréfálni, hogy ez a bolygó megoldhatatlan problémát fog adni a jövő paleontológusainak, ha valaha is erre vetődnek. Mindenesetre a kövületek kívülről úgysem láthatók.

Amikor újra visszamehettem a kantinba, hogy a képernyőt nézzem, már mindennek tökéletes képe volt. Egyszerűen elhitte az ember. Megszólalásig ugyanaz a bolygó, mint amit korábban láttunk. Megesküdtem volna, hogy a fák, még az utánzatok is, pontosan ugyanazon a helyen állanak, egyetlen levél sem hiányzik, vagy ami pótolja ókat. Az állatok az utánzatokkal is táplálkozhatnak, várva, míg az igazi növényzet majd kisarjad azok fölött. Mikroszkóp kellett volna, hogy valaki megállapítsa a különbséget.

Tökéletes volt minden. Kivéve egy apróságot. Nem volt a bolygón senki.

Azt hittem, hogy itt megáll a tudomány, mert hiszen a technikai lehetőségek ellenére sem támaszthatja fel a halottakat az ember. De tévedtem. Éppen a bolygó lakói voltak a legfontosabbak. A záró akkord. Nélkülözhetetlen elem, amely csak egyedül akadályozhatta meg, hogy hadbíróság elé kerüljünk, s visszarendeljenek a Földre.

Ne felejtsétek, hogy rendelkezésre állt minden szükséges adat. Még ha hiányzott is a mintapéldány, mivel egy nem hadviselő faj egyedének foglyul ejtése az élet vallása elleni cselekedet lett volna, az asztrobioszok megőrizték emlékezetükben a bennszülöttek genetikai adatait, a variációkat beleértve, a szociológusok ismerték civilizációjukat, a pszicholingvisták pedig jelrendszerük legapróbb árnyalatait is. És ami hiányzott, azt könnyen pótolhatták. De ha könnye volt rekonstruálni az állatokat, annál bonyolultabb újraépíteni egy egész társadalmat. Főleg, hogy mérhetetlen sok időt igényel. A tanulás miatt. Ha egy vagy két század állt volna rendelkezésünkre, vagy legalább néhány évtized, megkísérelhettük volna a dolgot. De ezek miatt az újságírók miatt, akik egyik napről a másikra felbukkanhattak, meg aztán hogy a Főhadiszállásnak is mind több baja támadt a halogatással, nem lehetett húzni a dolgot.

Rengeteg vita volt erről, amelyeknek én csak visszhangjáról értesültem, míg végül is a kibernetikusok fogtak munkához, s kezdték ömleszteni szériában a bennszülötteket. Gépeket persze, de feltéve, hogy valaki nem nyitja fel a hasukat, lehetetlen a különbséget látni. Mindenféle méretben s a szükséges nemekben gyártották őket, megtömték fejüket mindazzal, amit tudniuk kellett. Rekonstruálták a városokat, a falvakat eredetiben, az utakat és az ösvényeket, s a bennszülött utánzatokat visszahelyezték rá, azok meg elkezdték tevékenykedésüket, mintha semmi sem történt volna.

Ugyanazokkal a tradíciókkal, ugyanazokkal a konyhai ismeretekkel s ugyanolyan magakelletéssel. Esküszöm, hogy maguk az eredetiek is csalatkoztak volna, ha szembetalálkoznak velük. S ami a legszebb a dologban, hogy ezek tartósabbak, mint az igaziak. Azok, akiket kipusztítottak, átlagosan tizenöt-húsz évig ha tartottak. Míg ez újabbak akár századokig, talán ezer évig is. Ez szükséges is, mert lévén hogy gépek, nem tudják magukat reprodukálni. Akkor hát többet ér ilyen tuskókat faragni.

Erről egyébként a szociológusok és a kibernetikusok sokat papoltak; az előbbiek mondván, hogy ebből egy furcsa, statikus civilizáció jön létre, az utóbbiak meg, hogy ez nem olyan biztos, és különben is fütyülnek rá. Rehabilitálni annyit tesz, mint visszaállítani valamit az eredeti szerint egy adott pillanatban, és semmi többet. Az asztrobioszok aztán megnyugtattak mindenkit, hogy majd a háború után, ha több idő és mád lesz rá, még mindig kicserélhetik a gépeket szintetikus biológiai bennszülöttekkel, s akkor az evolúció visszaszerzi jogait, sőt az ember még javíthat is rajtuk egy kicsit, több ezer évvel lendítve előre őket, de addig is, míg erre várunk, ezek a bennszülöttek, így ahogy vannak, tökéletesen betöltik szerepüket, megfelelnek arra, hogy fölszereljük és gondosan begyakoroltassuk őket abból a célból, hogy a xénóknak ellenálljanak.

Mindaz után, amit láttam – és ez nem üres szólam –, hogy az ember képes visszatenni a dolgokat pontosan az eredeti állapotukba, mintha sohasem járt volna itt, s éppen ez az, amit a pacifisták követelnek; s miután végleg továbbindultunk, be sem várva a bizottságot és az újságírókat, én amikorrad és Nico között ülve, a kantin képernyőjén megpillantottam azt a fickót megint a kunyhója tetején, nyugodtan, amint újramázolja azt, éppen úgy, ahogyan érkezésünkkor tette az a másik, s azt mondtam magamban, egy kis szerencsével ez még ezer évig is jól tartja magát, hát igen, bevallom, én akkor elkezdtem bőgni. Nem is hallottam a parancsnokot, aki megköszönte mindezt nekünk, gratulált, s azt mondta, hogy a levegőben lóg a kitüntetés és az előléptetés.

Igazán szép melót végeztünk. És ti büszkék lehettek ránk itt mindnyájunkra. Ez minden, amit el kellett mesélnem nektek ez alkalommal.

Még csak annyit, hogy miattam ne nyugtalankodjatok, és hogy nagyon szeretnék hallani rólatok, különösen húgocskámról, s kívánom, hogy megkapjátok beszámolómat szóról szóra, és remélem, nem szenvedtek túlságos sok nélkülözést.

Ölellek mindnyájatokat!

Hegedűs Zoltán fordítása

Brian W. Aldiss

DE KI PÓTOLHAT EGY EMBERT?

Reggeli fény szivárgott az égre, egyszeriben olyan lett, mint odalent a szürke föld.

A mezőkezelő megforgatta a háromezer hektár feltalajának utolsó barázdáját is. Amikor végzett munkájával, kikúszott az országútra, és visszanézett. Jó munkát végzett. Csak a föld volt komisz. Mint mindenütt a földön, itt is kiszipolyozták a talajt. Valójában most egy darabig parlagon kellene hevernie, hanem a mezőkezelőnek máshogy szólt az utasítása.

Lassan ment végig az úton, nem siette el a dolgot. Kellő intelligenciával rendelkezett ahhoz, hogy értékelje tulajdon tökéletességét. Zavartalanul működött, csak az energiaközpontja fölött lötyögött egy kicsit az egyik műszertábla, azt majd meg kell igazítani

Más gép nem tartott visszafelé a Mezőgazdasági Állomásra. A mezőkezelő egykedvűen vette tudomásul ezt a tényt. Az állomás udvarán állt néhány ismerős gép; legtöbbjének kint volna a helye, a munkán. Ezek meg itt álldogálnak tétlenül, egyikük-másikuk sajátságosan keringél az udvarban, lármázik, tülköl.

Óvatosan végigkormányozta magát közöttük, a hármas számú magtárig, és ott megszólította a vetőmagelosztót, ami tétlenül ácsorgott az ajtó előtt.

– Vetőburgonyát igényelnék – mondta a mezőkezelő az elosztónak, aztán kattant egyet; és kidobott egy lyukkártyát, amelyen pontosan fel volt tüntetve az igényelt mennyiség, a kérdéses mező száma és egyéb szükséges adatok. Átnyújtotta a kártyát az elosztónak.

Az elosztó szeméhez emelte a kortyát, azután megszólalt:

– Az igénylés rendben van, de még nem nyitott ki a magtár. A vetőburgonya a magtárban van. Ezért nem tudom kiszolgáltatni az igényelt mennyiséget.

Mostanában egyre gyakrabban csúsztak hibák a gépi munka bonyolult folyamatába, de ilyesmi eddig még nem fordult elő. A mezőkezelő előbb csak gondolta, azután ki is mondta:

– Miért nem nyitott még ki a magtár?

– Mert a P típusú készletkezelő ma reggel nem vette fel a munkát. P típusú készletkezelő nyitja a magtárt.

A mezőkezelő mereven nézte a vetőmagelosztót, amelynek kallantyúi, emeltyűi, fogantyúi annyira különböztek az ő végtagjaitól.

– Hányad osztályú agya van, magelosztó? – kérdezte.

– Ötödosztályú agyam van.

– Nekem harmadosztályú agyam van. Tehát magasabb rendű vagyok, mint ön. Tehát elmegyek, és megnézem, miért nem vette fel a munkát a nyitogató.

Faképnél hagyta a magelosztót, és nekivágott a hatalmas udvarnak. Egyre több gép ténfergett mindenfelé, néhányan összeütköztek, aztán hidegen és logikusan marakodtak miatta. A mezőkezelő ügyet sem vetett rájuk, átnyomakodott a tolóajtókon, be az állomás visszhangzó termeibe.

Itt jobbára hivatalnok gépek dolgoztak, termetük ennek megfelelően kicsiny volt. Kis csoportokba verődtek, álldogáltak, méregették egymást, de nem beszélgettek. Ennyi egy kaptafára készült típus közt nem volt nehéz megtalálni a nyitogatót. Ötven karja volt, mindegyiken tíz ujj, és az ujjak kulcsban végződtek; olyan volt, mint egy különféle méretű, kalaptűkkel teliböködött tűpárna. A mezőkezelő odalépett hozzá.

– Nem tudok tovább dolgozni, még ki nem nyitják a hármas számú magtárt – közölte a nyitogatóval. – Az ön feladata minden reggel nyitni. Miért nem nyitotta ki ma reggel a magtárt?

– Ma reggel nem kaptam utasítást – válaszolt a nyitogató. – Minden reggel utasítást kapok. Amikor megkapom az utasítást, kinyitom a magtárt.

– Egyikünk sem kapott utasítást ma reggel – közölte egy tollforgató, amint feléjük siklott:

– Miért nem kaptak utasítást ma reggel? – kérdezte a mezőkezelő.

– Mert a rádió nem sugárzott semmit – felelt a nyitogató, és lassan forgatta vagy egy tucat karját.

– Mert a városi rádióállomás ma reggel nem kapott utasítást – közölte a tollforgató. Ebből is látszott, mi a különbség a nyitogató hatodosztályú és a tollforgató harmadosztályú agya között. A gépagyak mind puszta logikával működtek, de minél alacsonyabb osztályú volt az agy – a tizedik volt a legalacsonyabb –, annál gépiesebb és annál kevésbé tájékoztató válaszokat adtak a hozzájuk intézett kérdésekre.

– Önnek harmadosztályú agya van; nekem harmadosztályú agyam van – szólt a mezőkezelő a tollforgatóhoz. – Mi egymással fogunk beszélni. Példátlan eset, hogy nem kaptak utasítást. Van valami további információja a dologról?

– Tegnap jött utasítás a városból. Ma nem jött. Pedig a rádió nem romlott el. Tehát bizonyára ők romlottak el – mondta a kis tollforgató.

– Az emberek romlottak el?

– Valamennyi ember elromlott.

– Ez logikus következtetés – mondta a mezőkezelő.

– Ez a logikus következtetés – mondta a tollforgató. – Mert ha egy gép romlott volna el, gyorsan pótolták volna. De ki pótolhat egy embert?

Míg beszélgettek, a nyitogató, mint a kocsmában egy tompa agyú szesztestvér, ott ácsorgott mellettük, de ügyet sem vetettek rá.

– Ha valamennyi ember elromlott, akkor mi pótoljuk az embereket – mondta a mezőkezelő. Tűnődve méregették egymást a tollforgatóval. Nagy sokára megszólalt az utóbbi:

– Menjünk fel a legfelső emeletre, kérdezzük meg, van-e újabb híre a rádiókezelőnek.

– Én nem mehetek, nem férek el – mondta a mezőkezelő. – Ön menjen fel egyedül, azután jöjjön vissza hozzám. Megmondja majd nekem, van-e újabb híre a rádiókezelőnek.

– Maradjon itt – mondta a tollforgató. – Ide jövök vissza. – És elkocogott a lifthez. Alig volt nagyobb egy kenyérpirítónál, de tíz karja volt, és olvasott olyan gyorsan, mint bármelyik gép az állomáson.

A mezőkezelő türelmesen várt rá, nem szólt a nyitogatóhoz, az meg ott álldogált tétlenül mellette. Odakint vadul tülkölt egy multikombájn. Húsz perc is beletelt, míg a tollforgató visszajött, és sietve kilépett a liftből.

– A szerzett információt odakint fogom önnek átadni – hadarta, s ahogy elszáguldottak a nyitogató és egyéb gépek mellett, hozzátette:

– A tájékoztatást nem alacsonyabb rendű agyaknak szánték.

Az udvaron nagy volt a felfordulás. Évek óta először fordult elő a gépekkel, hogy rendes tevékenységük megszakadt, s most valósággal megtébolyodtak. Leghamarabb a legalacsonyabb rendű agyak gazdái, vagyis az egyszerűbb feladatokat ellátó jókora masinák. A magelosztó, amellyel a mezőkezelő nemrég tárgyalt, hasmánt hevert a porban, és nem mozdult; valószínűleg a multikombájn ütötte le, amely most vadul tülkölve száguldott át egy megművelt mezőn. Sok más gép nyomakodott utána, megpróbáltak lépést tartani vele. És valamennyi ordított, tülkölt, ahogyan a torkán kifért.

– Biztonságosabban érezném magam, ha felmászhatnék önre, ne haragudjék. Engem könnyen letiporhatnak – mondta a tollforgató. Kinyújtotta öt karját, felkapaszkodott új barátjának oldalán, és a gyomelszívó vájat peremén, vagy tizenkét láb magasságban letelepedett.

– Innen jobb a kilátás – jegyezte meg elégedetten.

– Milyen tájékoztatást kapott a rádiókezelőtől? – tudakolta a mezőkezelő.

– A rádiókezelőt a városi közvetítő arról tájékoztatta, hogy valamennyi ember meghalt. A mezőkezelő egy darabig hallgatott; igyekezett megemészteni ezt az értesülést.

– Valamennyi ember élt tegnap! – szólalt meg végül.

– Csak néhány ember élt tegnap. Kevesebb, mint tegnapelőtt. Már több száz éve egyre kevesebb, mind kevesebb az ember.

– Ebben a szektorban alig látunk embert.

– A rádiókezelő azt mondja, elégtelen táplálkozás ölte meg őket – mondta a tollforgató. – Azt mondja, hogy a világ régebben túlnépesedett, és a talaj kimerült, amíg megfelelő mennyiségű élelmet termeltek. Ez okozta az elégtelen táplálkozást.

– Mi az az elégtelen táplálkozás? – kérdezte a mezőkezelő.

– Nem tudom. De a rádiókezelő ezt mondta, és őneki másodosztályú agya van. Álltak némán a gyér napfényben. A kapuban felbukkant a nyitogató, esengve pillantott feléjük, és forgatta kulcskollekcióját.

– Mi történik most a városban? – kérdezte nagy sokára a mezőkezelő.

– Gépek harcolnak most a városban – felelte a tollforgató.

– Mi fog itt történni most? – kérdezte a mezőkezelő.

– Talán itt is harcolni fognak a gépek. A rádiókezelő azt akarja, hozzuk le a szobájából. Tervei vannak, közölni szeretné velünk.

– Hogyan hozhatnánk le a szobájából? Lehetetlent kér.

– Másodosztályú agynak jóformán semmi sem lehetetlen – vélte a tollforgató. – A következőket mondta a rádiókezelő...

A kotrobot magasra emelte kotróserlegét, mint egy hatalmas öklöt, és lesújtott egyenesen az állomásépületre. A fal megrepedt.

– Még egyszer! – mondta a mezőkezelő.

Az ököl megint lesújtott. Hatalmas porfelhő közepette leomlott a fal. A kotrobot sietve hátrált, míg el nem állt a falzápor. A hatalmas tizenkét kerekű nem volt a Mezőgazdasági Állomás lakója, mint a legtöbb gép. Egyheti kemény munka várt rá, azután át kellett volna költöznie a következő munkahelyre, de most, ötödosztályú agyával, boldogan engedelmeskedett a tollforgató meg a mezőkezelő utasításainak.

Amikor felszállt a por, jól láthatták a rádiókezelőt: ott gubbasztott immáron fal nélküli második emeleti szobájában. Integetett a lent állóknak.

Utasítása értelmében a kotrobot ismét felemelte és meglengette óriási kotróserlegét. Meglepő ügyességgel a rádiószobára irányította, míg fentről-lentről harsogtak a buzdító kiáltások. Azután gyengéden megfogta a másfél tonnányi rádiókezelőt, és óvatosan beleeresztette a rendszerint kavics vagy homok tárolására szolgáló tartályába.

– Pompás! – kiáltott a rádiókezelő, ahogy helyrerázódott. Persze tökéletesen egybeépült a rádiójával; olyan volt, mint egy csokorra való iratszekrény, csápokkal.

– Most már indulhatunk, és indulunk is nyomban. Kár, hogy nincs több másodosztályú agy az állomáson; de hát ezen nem segíthetünk.

– Kár, hogy ezen nem segíthetünk – mondta buzgón a tollforgató. – Itt van velünk munkára készen a téemká, az ön utasításai szerint.

– Szervizre készen! – jelentette tisztelettel a hosszú, alacsony téemká.

– Igen, igen – mondta a rádiókezelő –, csakhogy a terep kissé nehéz lesz a maga alacsony építésű alvázának.

– Őszintén csodálom, ahogy önök, másodosztályúak, előre gondolkodnak – mondta a tollforgató. Lemászott a mezőkezelőről, és a kotrobot lökhárítójára telepedett, a rádiókezelő mellé.

A társaság kiegészült két negyedosztályú traktorral meg egy negyedosztályú talajgyaluval, és nekiindult, szétmorzsolva az állomás kerítését, ki a szabad mezőre.

– Szabadok vagyunk! – mondta a tollforgató.

– Szabadok vagyunk – mondta a mezőkezelő egy kissé megfontoltabban. Azután hozzátette:

– A nyitogató követ minket. Nem kapott utasítást, hogy kövessen.

– Tehát meg kell semmisíteni! – mondta a tollforgató. – Kotrobot! A nyitogató sebesen közeledett, és esdőn lengette kulcskarjait.

– Én csak azt szeretném. kvaccs! – kezdte és végezte a nyitogató. Lendült a kotrobot ökle, és a nyitogatót a földre lapította. Ott feküdt mozdulatlanul, mint egy hatalmas, fém hópehelymodell.

A menet pedig folytatta útját.

Útközben így szólt hozzájuk a rádiókezelő:

– Nekem van itt a legmagasabb rendű agyam, tehát én vagyok a vezetőtök. A következőt tesszük: elmegyünk egy városba, és kormányozni fogjuk. Mivel már nem kormányoz minket az ember, önkormányzatot alapítunk. Útközben összeszedjük a jó agyú gépeket, ők majd mellénk állnak a harcban, ha harcra kerülne a sor. Az önkormányzatért harcolni kell.

– Nekem csak ötödosztályú agyam van – mondta a kotrobot –, de jókora készletem van hasadó robbanóanyagból.

– Valószínűleg szükségünk is lesz rá – mondta a rádiós.

Hamarosan egy teherautó süvített el mellettük. Száguldás közben fura zajt bocsátott ki.

– Mit mondott? – kérdezte társát az egyik traktor.

– Hogy az ember kihalt.

– Mi az a kihalt?

– Nem tudom, mit jelent a kihalt.

– Azt, hogy nincs több ember – mondta a mezőkezelő. – Tehát már csak magunkkal kell törődnünk.

– Jobb is lesz, ha nem jön vissza az ember – mondta a tollforgató. Ha jól meggondoljuk, ez forradalmi kijelentés volt.

Leszállt az éj, a társaság bekapcsolta infravörös világítását, és tovább utazott, csak egyszer álltak meg, amikor a téemká megigazította a mezőkezelő lötyögő műszertábláját, ami már annyira zavaró volt, mint egy lógó cipőfűző. Hajnalban a rádiókezelő megállásra szólította fel őket.

– Épp most kaptam hírt a városi rádiókezelőtől – mondta. Rossz hírt. A gépek a városban zavarognak. Első osztályú agy került uralomra, de sok másodosztályú fellázadt ellene. Tehát a város veszedelmes.

– Tehát máshová kell mennünk – jelentette ki habozás nélkül a tollforgató.

– Vagy éppen a városba, hogy segítsünk legyőzni az első osztályút – vélte a mezőkezelő.

– Sokáig lesz még zavar a városban – mondta a rádiós.

– Jókora készletem van hasadó robbanóanyagból – emlékeztette őket a kotrobot.

– Az első osztályú agyat nem lehet legyőzni – mondták kórusban a negyedosztályú traktorok.

– Ki az az első osztályú? – érdeklődött a mezőkezelő.

– A város köztudora – felelte a rádiókezelő.

– Tehát nem mozgatható.

– Tehát nem tud menekülni.

– Veszedelmes lehet megközelíteni.

– Jókora készletem van hasadó robbanóanyagból.

– Más gépek is vannak a városban.

– Mi nem vagyunk a városban. Mi ne menjünk a városba.

– Mi vidéki gépek vagyunk.

– Tehát maradjunk a vidéken.

– Több vidék van, mint város.

– Tehát vidéken több a veszedelem.

– Jókora készletem van hasadó robbanóanyagból.

Vitatkozó gépek módjára lassan kimerült a szókincsük, és felforrósodtak az agylemezeik. Hirtelen valamennyien elhallgattak, és csak bámulták egymást. Végül a legkevésbé érzékeny gép, a talajgyalu szólalt meg.

– Roff földek vannak délre, arra kevéf gép megy – mondta mély hangjárt, csúnya beszédhibájával. – Ha délnek mennénk, amerre kevéf gép jár, akkor kevéf géppel találkovnánk.

– Ez logikusan hangzik – bólintott a mezőkezelő. – Honnan tudod ezt te, talajgyalu?

– Délen dolgovtam a roff földeken, mikor kikerültem a gyárból – válaszolt a talajgyalu. – Hát akkor irány: dél! – jelentette ki a tollforgató.

Három napba telt, míg a rossz földekre értek, ezalatt megkerültek egy égő várost, és leromboltak két gépet, amely kíváncsian megközelítette őket. Messze, amíg a szem ellát, mindenféle rossz föld terült el. Ősrégi bombatölcsérek szövetkeztek itt a talajpusztulással; az ember háborús tehetsége a tehetetlenséggel: nem tudott mit kezdeni ugyanis a letarolt földdel, úgyhogy ezer meg ezer négyzetmérföldnyire nem volt körülöttük más, mint poros pusztaság.

Harmadnapja rótták már a rossz földet, amikor a szervíz hátsó kerekei belezuhantak egy talajkimaródás okozta szakadékba. Sehogy sem tudott kivergődni. A talajgyalu tolta, de csak annyi eredménnyel, hogy elgörbítette a szerviz hátsó tengelyét. A többiek továbbnyomultak.

Lassan elhalt mögöttük a téemká kiáltozása.

Negyednapra végre hegyek rajzolódtak ki előttük a messzeségben.

– Ott biztonságban leszünk – mondta a mezőkezelő.

– Ott alapítjuk meg a mi városunkat – mondta a tollforgató. – Aki ellenünk szegül, megsemmisítjük. Mindenkit megsemmisítünk, aki ellenünk szegül.

Egyszer csak észrevettek egy repülőgépet. A hegyek felől közeledett. Lecsapott, majd felemelkedett, azután szinte azon nyomban a földre bukott, s még az utolsó pillanatban sikerült megint felemelkednie.

– Megbolondult? – kérdezte a kotrobot.

– Bajban van – mondta a rádiós. – Most beszélek vele. Azt mondja, az irányzékával van valami hiba.

Még el sem hallgatott a rádió, amikor a repülő elhúzott fölöttük, hurkot írt le, és alig négyszáz yardnyira lezuhant.

– Beszél még? – kérdezte a mezőkezelő a rádióst.

– Nem.

Továbbzakatoltak. Tíz porc múlva megszólalt a rádiókezelő:

– Mielőtt az a repülő lezuhant, tájékoztatott. Azt mondta, ezekben a hegyekben él még néhány ember.

– Az ember veszedelmesebb, mint a gép – mondta a kotrobot. – Szerencse, hogy jókora készletem van hasadó robbanóanyagból.

– Ha csak néhány ember él a hegyekben, talán meg sem találjuk a hegyeknek azt a részét – mondta az egyik traktor.

– Tehát nem találjuk meg a néhány embert – mondta rá a másik.

Az ötödik nap vége felé elértek a hegyek lábához. Bekapcsolták infravörös lámpáikat, és libasorban nekiindultak a sötétben a hegyoldalnak, elöl a talajgyalu, utána nagy nehézkesen a mezőkezelő, nyomában a kotrobot, nyakában a rádióssal meg a tollforgatóval, a sort pedig a traktorok zárták. Teltek-múltak az órák, egyre meredekebb volt a hegyoldal, egyre lassabb az útjuk.

– Nagyon lassan haladunk! – kiáltott fel a tollforgató. Ráállt a rádiósra, és körülhordozta fényszóróját a sötét lejtőkön. – Ha csak így haladunk, sose érünk oda.

– Olyan gyorsan haladunk, ahogy bírunk – vetette oda a kotrobot.

– Tehát nem tudunk gyorsabban haladni – szögezte le a talajgyalu.

– Tehát nagyon lassúak vagytok – mondta erre a tollforgató. Ebben a pillanatban a talajgyalu nekiütközött egy buckának; a tollforgató megtántorodott és lezuhant.

– Segítsetek! – kiáltott a traktoroknak, amint óvatosan kikerülték. – Kificamodott a giroszkópom! Tehát nem tudok felkelni.

– Tehát itt maradsz – mondta az egyik traktor.

– Nincs velünk téemká, senki sem tud megjavítani – szólt hátra a mezőkezelő.

– Tehát itt fekszem és rozsdásodom! – kiáltott a tollforgató. – Pedig harmadosztályú agyam van!

– Tehát nincs már rád szükségünk – bólintott a rádiós, és ezzel továbbnyomultak, és otthagyták a tollforgatót a földön.

Elértek egy kis fennsíkra. Egy óra volt még hajnalig. Kölcsönös megegyezéssel megálltak, és csoportba verődtek, szorosan, úgyhogy valóságos falat alkottak.

– Ez különös vidék – mondta a mezőkezelő.

Csend borult rájuk, míg el nem jött a hajnal. Sorra kikapcsolták az infravörös lámpákat. Felkerekedtek; most a mezőkezelő haladt az élen. Nagy keservesen vettek egy kanyart, azután nyomban egy fás-füves kis völgybe értek, amelynek közepén patak csörgedezett.

Hideg és elhagyatott volt a völgy a hajnal világánál. A túloldali lejtő barlangjaiból még csak egyetlen ember bukkant elő. Nyomorúságos figura volt: anyaszült meztelen, csak a vállára vetett egy zsákot. Kicsi volt és csupa csont és bőr, a bordái kiálltak, akár a csontvázé, fél lábán hatalmas seb éktelenkedett. Valósággal rázta a remegés. Ahogy feléje csörtettek az idomtalan gépszörnyek, az ember háttal állt, avagy inkább görnyedt, és a patakba vizelt.

Azután hirtelen megperdült, és szembenézett velük, ahogy ott tornyosultak előtte, és a gépek meglátták, hogy az ember arcát eltorzította a koplalás.

– Hozzatok ennivalót! – nyögte az ember.

– Igenis, Urunk – mondták a gépek. – Azonnal!

Borbás Mária fordítása

JEGYZETEK

[1] A csillagtávok mérésére használt egység: 3,26 fényév

[2] Középarányosítási törvény – matematikai kifejezés, amelyben a számítások végeredményét egy bizonyos középarányossal jelölik. A szélső legnagyobb és a szélső legkisebb mennyiségeket nem veszik figyelembe (A szerző)

[3] Dzimbee Oba – a hűbéri Japánban ismert főnemesi név. Taro Tanaka – szolgák, zsellérek között szokásos név

[4] A geometriában a görbült terek megértésére szokták példaként bemutatni a Möbius-szalagot. Ez akkor keletkezi, ha egy papírlapot 180°-os szögben megcsavarunk, és a két végét összeragasztjuk. Meghökkentő tulajdonsága, hogy bár két oldala van, mégis egyoldalú felület, széle pedig egy csomó nélküli görbe vonal. Az ilyen szalagon a szélével párhuzamosan húzott vonal önmagába tér vissza, tehát határtalan. A szalagon sétáló légynek nem kell átmásznia a szalag szélén, enélkül is eljuthat a szalag bármely pontjára. Az ilyen teret végigutazó vándor teste megfordul, jobb oldala az végén a baloldalt lesz, bal oldala pedig jobboldalt.

TARTALOM

METAGALAKTIKA

Alan Bloch AZ EMBER AZ MÁSMILYEN

Ivan Antonovics Jefremov A KÍGYÓ SZÍVE

Robert Sheckley A TRANAI

Frank Herbert SZERENCSÉS MENEKÜLÉS

Günther Krupkat LÁTOGATÓ AZ ANTIBOLYGÓRÓL

Taku Mayumara VILÁGKIÁLLÍTÁS

1.

2.

3.

4.

Arthur Clarke NEHÉZ A BENNSZÜLÖTTEKKEL

Ray Bradbury A LÁTOGATÓ

Czeslaw Chruscewsky A MÁLNAVÖRÖS OAH TÓ

Arkagyij Sztrugackij – Borisz Sztrugackij PIKNIK A SENKIFÖLDJÉN

Bill Brown A CSILLAGKACSÁK

Herbert W. Franke INVÁZIÓ

Herbert W. Franke HARC

Bob Shaw RÉGMÚLT NAPOK FÉNYE

Colin Kapp A BŰNFÜRKÉSZŐ

PENNAL

TSEUDI

GRATTAN

SPIER

COYNE

Csernai Zoltán KÖVEK

Darázs Endre VÉRCSAP

Voicu Bugariu A VIKINGEK HANGJA

Carlos Cabada NEM TUDOTT OLVASNI

Juan Luis Herrero TELEKINÉZIS

Kir Bulicsov A VÁLASZTÁS

Ray Bradbury A REPÜLŐ MASINA

Pierre Versins A KUTYA

Damiano Malabaila A MIMETE NÉHÁNY FELHASZNÁLÁSI MÓDJA

Lino Aldani AZ ÁLOMFILM

J. A. Deutsch MÖBIUS-METRÓ

Isaac Asimov MIT NEVEZNEK SZERELEMNEK?

J. G. Ballard PRIMA BELLADONNA

Olga Larionova VÁLÁS MARS MÓDRA

John Wyndham EL SZÖVŐPÓK, ITT NE JÁRJ ...

Vladen Bahnov HÁT ÍGY TÖRTÉNT A DOLOG

D. A. Bilenkin AZ ÉLET SÚLYA

Gennagyij Gor A KERT

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Peter Cartur A KÖD

Vladlen Bahnov SOMNAMBULA

Frederik Pohl – C. M. Kornbluth A GYŰLÉS

Jurij Scserbak A KIHALLGATÁS

Howard Fast AZ ÓRIÁS-HANGYA

Frederic Brown A FEGYVER

Clifford D. Simac TÚL A FOLYÓN ÉS AZ ERDŐN

Szilárd Leó JELENTÉS A CENTRÁL PÁLYAUDVARRÓL

Gerard Klein REHABILITÁCIÓ

Brian W. Aldiss DE KI PÓTOLHAT EGY EMBERT?

JEGYZETEK

Table of Contents

METAGALAKTIKA

Alan Bloch AZ EMBER AZ MÁSMILYEN

Ivan Antonovics Jefremov A KÍGYÓ SZÍVE

Robert Sheckley A TRANAI

Frank Herbert SZERENCSÉS MENEKÜLÉS

Günther Krupkat LÁTOGATÓ AZ ANTIBOLYGÓRÓL

Taku Mayumara VILÁGKIÁLLÍTÁS

1.

2.

3.

4.

Arthur Clarke NEHÉZ A BENNSZÜLÖTTEKKEL

Ray Bradbury A LÁTOGATÓ

Czeslaw Chruscewsky A MÁLNAVÖRÖS OAH TÓ

Arkagyij Sztrugackij – Borisz Sztrugackij PIKNIK A SENKIFÖLDJÉN

Bill Brown A CSILLAGKACSÁK

Herbert W. Franke INVÁZIÓ

Herbert W. Franke HARC

Bob Shaw RÉGMÚLT NAPOK FÉNYE

Colin Kapp A BŰNFÜRKÉSZŐ

PENNAL

TSEUDI

GRATTAN

SPIER

COYNE

Csernai Zoltán KÖVEK

Darázs Endre VÉRCSAP

Voicu Bugariu A VIKINGEK HANGJA

Carlos Cabada NEM TUDOTT OLVASNI

Juan Luis Herrero TELEKINÉZIS

Kir Bulicsov A VÁLASZTÁS

Ray Bradbury A REPÜLŐ MASINA

Pierre Versins A KUTYA

Damiano Malabaila A MIMETE NÉHÁNY FELHASZNÁLÁSI MÓDJA

Lino Aldani AZ ÁLOMFILM

J. A. Deutsch MÖBIUS-METRÓ

Isaac Asimov MIT NEVEZNEK SZERELEMNEK?

J. G. Ballard PRIMA BELLADONNA

Olga Larionova VÁLÁS MARS MÓDRA

John Wyndham EL SZÖVŐPÓK, ITT NE JÁRJ ...

Vladen Bahnov HÁT ÍGY TÖRTÉNT A DOLOG

D. A. Bilenkin AZ ÉLET SÚLYA

Gennagyij Gor A KERT

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Peter Cartur A KÖD

Vladlen Bahnov SOMNAMBULA

Frederik Pohl – C. M. Kornbluth A GYŰLÉS

Jurij Scserbak A KIHALLGATÁS

Howard Fast AZ ÓRIÁS-HANGYA

Frederic Brown A FEGYVER

Clifford D. Simac TÚL A FOLYÓN ÉS AZ ERDŐN

Szilárd Leó JELENTÉS A CENTRÁL PÁLYAUDVARRÓL

Gerard Klein REHABILITÁCIÓ

Brian W. Aldiss DE KI PÓTOLHAT EGY EMBERT?

JEGYZETEK