Szergej Lukjanyenko

Vlagyimir Vasziljev

NAPPALI ŐRSÉG

Szergej Lukjanyenko – Vlagyimir Vasziljev: Dnyevnoj dozor

Izdatyelsztvo ASZT, 2000

Fordította: Weisz Györgyi

Borító: Pavel Lagutin

Nevek, elnevezések, események bármely egybeesése a véletlen műve, és nem áll semmiféle összefüggésben az emberi tevékenységgel.

JELEN SZÖVEG TERJESZTÉSE TILOS, MIVEL A FÉNY ÜGYÉRE NÉZVE ÁRTALMAS.

ÉJSZAKAI ŐRSÉG

JELEN SZÖVEG TERJESZTÉSE TILOS, MIVEL A SETÉT ÜGYÉRE NÉZVE ÁRTALMAS.

NAPPALI ŐRSÉG

ELSŐ RÉSZ

IDEGENEKNEK TILOS A BEMENET

PROLÓGUS

A LÉPCSŐHÁZ nem volt bizalomgerjesztő. A számkódos zárat tönkretették, nem működött, a földön olcsó cigaretták eltaposott csikkje. A lift telerondítva kulturálatlan feliratokkal, amelyek közt a Szpartak[1] szó legalább olyan gyakran fordult elő, mint a nyomdafestéket nem tűrő mocsok; a lift gombjait cigarettával megégették, vagy gondosan leragasztották rágógumival, ami aztán kőkeményre száradt.

A harmadik emeleti lakás ajtaja összhangban állt a lépcsőházzal. Szánalmas, még a szovjet időkből maradt műbőr borítás, az olcsó alumíniumszámok alig tartották magukat a ferde csavarokon.

Mielőtt megnyomta volna a csengő gombját, Natasa egy pillanatig habozott. Ostobaság volt bármiben is reménykedni, mikor ide jött. Ha már annyira elvesztette az eszét, hogy mágiához akar folyamodni, nyissa ki az újságot, kapcsolja be a tévét, a rádiót. Komoly szalonok, tapasztalt, nemzetközi diplomával rendelkező vajákosok... Mindegy, az is szélhámosság, tiszta sor. De legalább rendezett környezet, komoly emberek... nem ez a lúzerek tanyája.

Mégis becsöngetett. Sajnálta az utazásra elvesztegetett időt. Néhány percig úgy tűnt, minta üres lenne a lakás. Azután sietős léptek hallatszottak, egy olyan ember szapora csoszogása, akinek le akar csúszni a lábáról a kitaposott papucs. Egy pillanatra elsötétült az olcsó, aprócska kémlelőnyílás, majd nyikordult a zár, és az ajtó kinyílt.

– Ó, Natasa? Gyere csak, gyere be...

Sosem tetszettek neki azok az emberek, akik egyből tegeződni kezdenek. Maga is előnyben részesítette a kommunikációnak ezt a formáját, de a rend kedvéért nem illene mégis engedélyt kérni rá?

Az asszony azonban, aki ajtót nyitott neki, már húzta is befelé, fesztelenül megragadva a kezét – és már nem fiatal, rikítóan kimázolt arcán az őszinte vendégszeretet olyan kifejezésével, hogy nem volt ereje ellenállni.

– A barátnőm mondta, hogy maga... – kezdte Natasa.

– Tudom, tudom, kedves – legyintett a háziasszony. – Jaj, ne vedd le a cipődet, épp most készültem takarítani... vagyis nem, mindjárt keresek egy papucsot.

Natasa, nehezen leplezve undorát, körülnézett.

Az előszoba nem is annyira kicsi, inkább elképesztően túlzsúfolt volt. A mennyezet alatt gyenge, legfeljebb ha harmincwattos izzó égett, de ez sem tudta leplezni az általános lepusztultságot. A fogason ruhafélék garmadája, köztük egy pézsmapocok bunda, a molyok örömére. A padlóról feljött a meghatározhatatlan szürke árnyalatú linóleum. A háziasszony nyilván régen készül már kitakarítani.

– Natasának hívnak, lányom? Engem Dasának.

„Dasa” vagy tizenöt-húsz évvel volt nála idősebb. Legalább. Lehetett volna Natasa anyja, de akinek ilyen anyja van, legszívesebben felkötné magát... dagadt, fakó haja mosatlan, körmein élénk színű, de lepattogzott lakk, rajta agyonmosott köntös, meztelen lábán klaffogó papucs. Lábkörmei is kilakkozva – úristen, milyen közönséges!

– Maga varázslónő? – kérdezte Natasa, és gondolatban felordított: „Hogy én micsoda hülye vagyok!”

Dasa bólintott. Lehajolt, és a lábbelik rendetlenül összehányt kupacából kihalászott egy pár gumipapucsot. A legidiótább dolog volt mindazok közül, amiket az emberiség valaha is kitalált – egy sereg befelé álló gumibütyökkel. Egy fakír álma. A gumibütykök jó része már régen letörött, de ez sem javított a komfortfokozatán.

– Vedd le a cipődet! – ajánlotta örömmel Dasa.

Mint akit hipnotizáltak, Natasa levette szandálját, és belebújt a papucsba. Isten veled, harisnyanadrág! Biztosan több helyen is kiszakad majd. Hiába az agyondicsért Omsa márka. A világon minden szélhámosság, amit ravasz hülyék agyainak ki. És az értelmes emberek valami miatt bedőlnek neki.

– Igen, varázslónő vagyok – közölte Dasa, éberen figyelve a cipő levételét. – A nagyanyámtól örököltem. És az anyámtól. Varázslók voltak, az embereken segítettek, ez nálunk családi... Menjünk a konyhába, Natasa, a szobák nincsenek kitakarítva.

Gondolatban sokadszor is elátkozva saját magát, Natasa követte a háziasszonyt. A konyha igazolta várakozásait. A mosogatóban hegyekben a szennyes edény, a szutykos asztalról megjelenésükre lustán lemászott valahova egy csótány. A kövezet ragadt. Az ablakot időtlen idők óta nem mosták le, a mennyezeten hemzsegtek a legyek.

– Ülj le! – Dasa ügyesen előhúzott az asztal alól egy hokedlit, és a díszhelyre, az asztal és a hűtőszekrény, egy görcsösen rángatózó Szaratov közé csúsztatta.

– Köszönöm, inkább állok. – Natasa szentül elhatározta, hogy nem ül le. A hokedli még kevesebb bizalmat ébresztett benne, mint az asztal vagy a padló. – Dasa... Dana?[2]

– Darja.

– Darja, én tulajdonképpen csak azt akartam megtudni...

Az asszony vállat vont. Megnyomta az elektromos teafőző gombját – az egyetlen tárgyét a konyhában, amely nem úgy festett, mintha a kukából guberálták volna ki. Ránézett Natasára.

– Megtudni? Mit kell itt megtudni, kedvesem? Minden világos, mint a nap...

Natasát egy pillanatra az a kellemetlen, kínzó érzés kapta el, mintha a konyhában kialudt volna a világítás. Minden elszürkült, elhalkult a hűtőszekrény beteg lármája, a közeli sugárút autózaja. Letörölte a homlokát elborító jeges verejtéket. A hőségtől van. Nyár, hőség, a hosszú metrózás, a tömegnyomor a trolin... miért nem fogott egy taxit? A sofőrt elküldte a kocsival – rendben, szégyellte volna még a távoli utalást is arra, mi célból készül és hová... de miért nem fogott taxit?

– Elhagyott a férjed, Natasenyka – mondta gyengéden Darja. – Két hete. Egyik pillanatról a másikra összekapta magát, bőröndbe dobálta a holmiját, és elment. Veszekedés, vita nélkül. Otthagyta a lakást, a kocsit. Elment egy házasságokat feldúló nőhöz, egy fekete szemöldökű, fiatal bestiához... de te sem vagy még öreg, kislányom.

Natasa ezúttal nem is reagált a „kislányom”-ra. Elkeseredetten próbálta felidézni, mit mesélt el a barátnőjének, és mit nem. A „fekete szemöldököt” aligha. Bár az a nő valóban kreol bőrű, fekete hajú... Natasát megint elfogta az esztelen, vakító düh.

– Azt is tudom, miért ment el, Natasenyka... már megbocsáss, hogy a lányomnak nevezlek. Te erős asszony vagy, megszoktad, hogy a magad feje szerint intézd az életet, és ti olyanok vagytok nekem, mint az édes lányaim... Gyereketek nem volt, Natasenyka, igaz?

– Igaz – suttogta Natasa.

– Miért, kedvesem? – A varázslónő szemrehányóan csóválta a fejét. – A férjed kislányt szeretne, igaz?

– Kislányt...

– Hát szültél volna... – vont vállat Darja. – Nekem öt gyerekem is van. Kettő a katonasághoz állt be, a legidősebbek. Az egyik lányom férjnél van, gyereket dajkál, egy másik tanul. És ott van még a legkisebb semmirekellő. – Legyintett. – Na, ülj már le...

Natasa kelletlenül leereszkedett a hokedlire, keményen szorongatva térdén a táskáját. Megpróbált a másik mondandójának elébe vágni:

– Így hozta az élet. Szültem volna neki gyereket, de nem áldozhattam föl emiatt a karrieremet.

– Ez is igaz. – A varázslónő nem bocsátkozott vele vitába. Tenyerével végigtörölte az arcát. – A te jogod dönteni... És most vissza akarod szerezni? Miért is ment el? Az meg, aki a házasságodat szétdúlta, már terhes tőle... Nem kevés energiájába került. Meghallgatta, sajnálta, az ágyban is olyasmit produkált... Rendes férjed volt, minden nő ilyet akar magának. Vissza akarod kapni? Még most is így akarod?

Natasa összeszorította az ajkát.

– Igen.

A varázslónő sóhajtott.

– Visszakaphatod... lehetséges.

Hangja hirtelen megfoghatatlan változáson ment át, súlyos, fenyegető lett.

– Csakhogy ez nem lesz könnyű. Visszaszerezni nem nehéz, megtartani nehezebb!

– Akkor is akarom.

– Kislányom, mindannyiunknak megvan a magunk mágiája. – Darja áthajolt az asztal fölött, tekintete szinte keresztülfúrta Natasát. – Egyszerű, ősi, női. Az ambícióid miatt teljesen megfeledkeztél róla, és ez hiba. De semmi baj. Segítek neked. Csakhogy ezt három szakaszban lehet megvalósítani.

Öklével könnyedén az asztalra csapott.

– Az első: adok neked egy bájitalt. Ez még nem nagy bűn... A bájital hazaviszi a férjedet. Hazavinni hazaviszi, de nem tartja otthon.

Natasa bizonytalanul bólintott. A varázslat „három szakaszra” tagolása valahogy nem tűnt helyénvalónak – főleg ettől az asszonytól és ebben a lakásban.

– A második: nem születhet meg annak a nőnek a gyereke. Ha megszületik, nem tarthatod meg a férjecskédet. Nagy bűnt kell elkövetni, meg kell szabadulni az ártatlan magzattól.

– Miről beszél?! – Natasa összerezzent. – Nem áll szándékomban bíróság elé kerülni.

– Nem mérgezésről van szó, Natasenyka. Széttárom a kezemet – a varázslónő valóban széttárta karját –, azután tapsolok egyet... Ennyi az egész. Miféle bíróságról beszélsz?

Natasa hallgatott.

– Csakhogy ezt a bűnt én nem akarom magamra venni... – Darja buzgón keresztet vetett. – Ha akarod, segítek, de akkor az isten előtt te felelsz majd!

A hallgatást beleegyezésnek tekintve folytatta:

– A harmadik: gyereket szülsz. Ebben is segítek. Lányod lesz, szép és okos, neked támaszod, a férjednek öröm. És minden bajod véget ér.

– Komolyan mondja? – kérdezte halkan Natasa. – Maga ezt mind...

– Annyit mondok neked – Darja fölállt –, ha akarod, így is lesz minden. A férjed holnap visszatér hozzád, az a nő holnapután elveszíti a terhét. És pénzt sem kérek tőled addig, míg teherbe nem esel. De akkor behajtom, esküszöm az élő istenre, és megmondom előre, nem is keveset.

Natasa ferdén elmosolyodott.

– És ha átverem, nem hozom el a pénzt? Hiszen akkor már minden megtörtént...

Elakadt a szava. A varázslónő szótlanul, szigorúan nézett rá. Könnyed együttérzéssel, mint az anya engedetlen lányára.

– Nem versz át, Natasenyka. Gondold végig, és rájössz, hogy nem éri meg.

Natasa lenyelte a torkában keletkezett gombócot. Megpróbálta viccel elütni a dolgot:

– Szóval fizetés a teljesítés után?

– Na hiszen, te üzletasszony – mondta gúnyosan Darja.

– Ki szeret így beléd, te ügybuzgó, okos nő? Egy asszonyban mindig lennie kell némi őrültségnek... eh... Teljesítés után. Három teljesítés után.

– Mennyi? – Öt.

– Öt mi? – kezdte Natasa, és elakadt a szava. – Azt hittem, sokkal olcsóbb!

– Ha csak azt akarod, hogy a férjed visszatérjen, az olcsóbb. Ám egy idő után újra el fog menni. Én valódi segítséget kínálok neked, megbízható szert.

– Akarom. – Natasa bólintott. Valami könnyedségérzés fogta el, hogy ez az egész nem igaz. Tehát elég egy taps, és a meg sem született gyermek nem lesz többé? Még egy taps, és ő kislányt szül annak a hülyének, akit szeret?

– Magadra veszed a bűnt? – követelte a választ a varázslónő.

– Ugyan miféle bűn ez? – robbant ki ingerülten Natasa.

– Ezt a bűnt minden asszony elkövette legalább egyszer! Még az is lehet, hogy nincs ott semmi!

A varázslónő elgondolkodott, mintha hallgatózott volna. A fejét ingatta.

– De van... Úgy látom, valóban kislány...

– Vállalom – jelentette ki dühösen Natasa. – Magamra vállalok minden bűnt, amit csak akarsz. Megállapodtunk?

A varázslónő szigorúan, helytelenítően nézett rá:

– Ez így nem megy, lányom... minden bűnt... Nem elég az, amit rád terhelek? A sajátodért és a másikéért te felelsz majd az Úr előtt.

– Majd kiigazodik. Darja sóhajtott:

– Eh, ti fiatalok... ostobák. Kisebb gondja is nagyobb annál, hogy az emberi bűnök közt kotorásszon. Minden bűn nyomot hagy, és az ítélet a nyomok alapján születik... Rendben, ne félj! Idegen bűnt nem írok a számládra.

– Nem is félek.

A varázslónő mintha már nem is figyelt volna rá. Mozdulatlanul ült, feszülten hallgatott valamit. Majd vállat vont:

– Rendben... Lássunk munkához! A kezedet!

Natasa bizonytalanul odanyújtotta a jobbját, aggódva figyelte a rajta lévő drága briliánsgyűrűt. Igaz, nem csúszik le egykönnyen, de azért...

– Jaj!

A varázslónő olyan gyorsan és olyan ügyesen szúrta meg a kisujját, hogy Natasa nem is érzett semmit. A meglepetéstől kővé meredve bámult a kibuggyanó piros csöppre. Darja, mintha mi sem történt volna, egy dermedt ételmaradékkal teli tányérba dobta az aprócska, lapos fejű, hegyes orvosi tűt. Ilyennel vesznek vért a laboratóriumokban.

– Ne félj, nálam minden steril, a tű egyszer használatos.

– Mit enged meg magának?! – Natasa megpróbálta elrántani a kezét, de Darja egy váratlanul erős és pontos mozdulattal lefogta.

– Maradj nyugton, ostoba! Még egyszer megszúrjalak?

Zsebéből sötétbarna üvegből való, apró gyógyszeres fiolát vett elő. A címkét leszedték róla, de nem teljesen, a kezdőbetűk még kivehetők voltak: „Na...” Darja ügyesen letekerte a kupakot, a fiolát Natasa kisujja alá dugta, és megrázta a kezet. A csepp a fiolába hullott.

– Némelyek úgy vélik – jelentette ki elégedetten a varázslónő –, hogy minél több benne a vér, annál erősebb a szer. Nem igaz. A vér minőségileg elengedhetetlen, a mennyisége egyáltalán nem számít.

A banya kinyitotta a hűtőszekrényt. Elővett egy féldecis üveg Privet vodkát. Natasa emlékezett rá, hogy a sofőrje reanimátornak nevezte az ilyet...

Darja néhány csöpp vodkát öntött egy vattacsomóra, ezt kuncsaftja engedelmesen az ujjára szorította. A banya Natasa felé nyújtotta az üveget.

– Kérsz?

Natasa valamiért élénken maga elé képzelte másnap reggeli ébredését – valahol a város másik végén, kirabolva, megerőszakolva és a történtekből semmire sem emlékezve. Megrázta a fejét.

– Hát én iszom. – Darja szájához emelte a „reanimátort”, és egyetlen kortyban lenyelte a vodkát. – így jobban hat majd. Te meg... nem kell tőlem félned. Nem rablásból élek.

Az üvegben maradt néhány csöpp vodka is a varázsszeres fiolába került. Azután ügyet sem vetve vendége kíváncsi tekintetére, a banya tett még bele sót, cukrot, egy kevés forró vizet a teáskannából, és valami port, ami erős vaníliaszagot árasztott.

– Ez mi? – kérdezte Natasa.

– Náthás vagy? Vanília.

A banya odanyújtotta neki a fiolát.

– Fogd!

– Ennyi az egész?

– Ennyi. Itasd meg a férjeddel! Meg tudod csinálni? Beleöntheted a teájába, beleöntheted vodkába is, de az nem igazán jó.

– És hol itt... a varázslat?

– Miféle varázslat?

Natasa már megint úgy érezte, hülyét csinált magából. Alig bírta visszafogni magát, hogy ne ordítva mondja:

– Ez itt egy csepp vérem, egy csepp vodka, cukor, só meg vanília!

– És víz – tette hozzá Darja. Csípőre rakta a kezét. Ironikusan nézett Natasára. – Miért, mit akartál? Szárított varangyszemet? Rigótojást? Vagy köpjek bele? Mire van szükséged, az összetevőkre vagy a hatásra?

Natasa, elképedve ettől a kirohanástól, hallgatott. Darja meg, már nem is titkolva, hogy jót mulat rajta, folytatta:

– Kedveském... ha el akartalak volna kápráztatni, meg is teszem. Elhiheted. Nem az számít, ami a fiolában van, hanem az, hogy ki csinálta. Ne félj, menj haza, itasd meg a férjeddel! Elmegy még hozzád?

– Igen... Ma este. Felhívott, hogy összeszedi néhány holmiját – motyogta.

– Szedje csak, de te itasd meg teával! Holnap visszaviszi a holmijait. Már persze ha beengeded. – Darja elnevette magát. – Nos, már csak az utolsó lépés hiányzik. Magadra veszed azt a bűnt?

– Magamra veszem. – Natasa hirtelen felfogta, hogy már nem képes teljes nyugalommal mosolyogni a mondottakon. Volt ebben valami korántsem mulatságos. Túlságosan komolyan hangzott a banya ígérete. De ha holnap valóban visszatér hozzá a férje...

– Te mondád, én megteszem... – Darja lassan széttárta karját, és hadarni kezdett: – Vörös a víz, másé a baj, rothad a mag, merész a raj... Ami volt: nincs, ami nem volt: nem lesz... Térj vissza a semmibe, olvadj el nyomtalanul, parancsomra, nagy szavamra...

Hangja kivehetetlen suttogásba ment át. A varázslónő ajka vagy egy percig mozgott még. Azután hangosat tapsolt.

Valószínűleg a képzelete játszott vele, de Natasa úgy érezte, jeges szélroham söpör végig a konyhán. A szíve hevesen vert, libabőrös lett.

Darja megrázta a fejét, Natasára nézett, és bólintott:

– Kész. Menj, kedvesem! Menj haza, lányom, várd a férjedet!

Natasa felállt. Megkérdezte:

– És az... mikor kell...?

– Ahogy teherbe esel, magadtól jussak eszedbe! Három hónapig várok... ha nem győzlek kivárni, magadra vess!

Natasa bólintott. Lenyelte a torkában lévő gombócot. Valami miatt ebben a pillanatban szilárdan hitt mindabban, amit a varázslónő ígért... ugyanakkor fájdalmasan világos volt számára, hogy három hónap múltán, még ha minden sikerül is, elviselhetetlenül nehezen válik majd meg a pénztől. Hajlani fog arra, hogy mindent véletlen egybeesésnek tekintsen... csak nem ad ötezer dollárt ennek a koszos sarlatánnak?

Eközben azzal is tisztában volt, hogy odaadja. Talán elhúzza az utolsó pillanatig, de elhozza.

Mert emlékezni fog az ápolatlan kéz érintésére és a konyhát hirtelen elárasztó hideg hullámára.

– Menj! – mondta nyomatékkal a banya. – Nekem még vacsorát kell főznöm, ki kell takarítanom a lakást. Na menj, menj...

Natasa kiment a sötét előszobába, megkönnyebbülten lerúgta a papucsot, és belebújt a cipőjébe. Úgy látszik, a harisnyanadrágja túlélte... nahát, nem is remélte...

A varázslónőre nézett, a megfelelő szavakat kereste – talán meg kellene köszönni, valamit pontosítani, sőt talán még valami tréfásat is mondhatna, már persze ha sikerülne...

De Darja nem rá figyelt. Szeme elkerekedett, a bezárt ajtót nézte, a keze finoman mozdult a teste előtt, és suttogott:

– Ki... ki... ki?

A következő pillanatban Natasa háta mögött döngve kinyílt az ajtó. Az előszoba egyszerre megtelt: két férfi erősen fogta a varázslónő karját, egy harmadik szét sem nézve, mint aki jól ismeri a lakás alaprajzát, gyors léptekkel a konyhába ment. Egy fiatal, fekete hajú lány Natasa mellett termett. A férfiak öltözete egyszerű volt, és valahogy szándékoltan jellegtelen: sort (a rendkívüli hőség miatt Moszkva férfilakosságának kilencven százaléka ebben járt) és póló. Natasának hirtelen az a váratlan és ijesztő gondolata támadt, hogy ez az öltözék mostanában olyasmi, mint a titkosszolgálatok munkatársainak szürke öltönye.

– Hát ez baj – mondta elítélően Natasára nézve és fejét csóválva a fiatal lány. – Micsoda förtelem, Natalja Alekszejevna!

A férfiaktól eltérően rajta sötét farmernadrág és farmerdzseki volt. Nyakában ezüstláncon medál csillogott, ujjain több súlyos ezüstgyűrű, cikornyásak, sárkány-és tigrisfejet, összefonódó kígyókat ábrázoló, furcsa, egy ismeretlen ábécé betűire emlékeztető jelekkel televésett holmik.

– Miről beszél?... – kérdezte elfúló hangon a nő.

Válasz helyett a lány kinyitotta Natasa táskáját, és kiemelte belőle a fiolát. A nő szeme elé tartotta, és megint szemrehányóan csóválta a fejét.

– Megvan! – kiáltotta a konyhából az, aki egyenesen oda ment. – Minden itt van, srácok!

A varázslónőt fogva tartók egyike felsóhajtott, és valahogy unottan azt mondta:

– Darja Leonyidovna Romasova! Az Éjszakai Őrség nevében letartóztatom.

– Miféle őrség? – A varázslónő hangjában összekeveredett a nyilvánvaló értetlenség és a pánik. – Kifélék maguk?

– Jogában áll felelni a kérdéseinkre – folytatta a fiatalember. – Bármely, az ön részéről megnyilvánuló mágikus cselekmény ellenségesnek tekintendő, és figyelmeztetés nélkül megtoroltatik. Jogában áll kérni emberi kötelezettségeinek rendezését. Az ön ellen emelt vád... Garik?

A konyhából visszatért a fiatalember. Natasa mintegy álomban megállapította, hogy a fiúnak nagyon intelligens, elgondolkodó, szomorkás arca van. Mindig az ilyenek tetszettek neki...

– Gondolom, a szokásos összeállítás – mondta Garik. – Fekete mágia törvénytelen gyakorlása. Harmadik-negyedik fokozatú beavatkozás emberek tudatába. Gyilkosság. Adócsalás... mellesleg ez nem ránk tartozik, ez a Setétek ügye.

– Önt fekete mágia törvénytelen űzésével, az emberi tudatba való beavatkozással és gyilkossággal vádoljuk – ismételte meg a Darja karját fogó férfi. – Velünk jön.

A varázslónő áthatóan, szörnyű hangon felkiáltott. Natasa akaratlanul a tárva-nyitva álló ajtóra nézett – abban bízni, hogy a szomszédok a segítségükre sietnek, persze naivitás lenne, de a rendőrséget kihívhatnák.

A különös látogatók nem is reagáltak a banya kiáltására. Csak a lány fintorgott egyet, és fejével Natasa felé intve, megkérdezte:

– Vele mit csináljunk?

– A bájitalt elvenni, az emlékezetét törölni! – Garik minden együttérzés nélkül pillantott Natasára. – Higgye azt, hogy senkit nem talált a lakásban.

– Ennyi az egész? – A lány előhúzott a zsebéből egy csomag cigarettát, és sietség nélkül rágyújtott.

– Katya, hát milyen megoldás lehet még? Ez egy ember, mit tehetnénk vele?

Ez már nem is félelmetes volt. Álom, rémálom... és Natasa úgy is cselekedett, mintha álmodna. Hirtelen mozdulattal kikapta a lány kezéből az értékes fiolát, és az ajtó felé ugrott.

Valami visszalökte. Mintha láthatatlan falnak rohant volna neki. Natasa felkiáltott, a varázslónő lába elé esett, a fiola kirepült a kezéből, és meglepően könnyen szilánkokra tört a falon. A színtelen, ragacsos folyadék aprócska pocsolyává terült szét a linóleumon.

– Tigrincs, szedd össze a szilánkokat a jelentéshez! – mondta nyugodtan Garik.

Natasa elsírta magát.

Nem, nem a félelemtől, bár Garik hangneme semmi kétséget sem hagyott – az emlékezetét törlik. Tapsolnak egyet, vagy csinálnak még valamit, és egyszerűen törlik. És ő ott áll majd az utcán abban a szilárd tudatban, hogy a varázslónő ajtaja zárva maradt előtte.

Sírt, látva, mint folyik szét a mocskos padlón szerelme.

A nyitott ajtón valaki berontott a lépcsőházból. „Srácok, vendégeink vannak!” – hallott Natasa egy izgatott hangot, de meg sem fordult. Nem volt rá szükség. Mindegy, úgyis mindent elfelejt. Minden összetörik, éles cserepekre hullik szét, kiömlik a mocsokba.

Mindörökre.

1. FEJEZET

REGGEL sosincs elég idő a készülődésre. Felkelhetsz hétkor, sőt akár hatkor is. Mindegy – öt perc mindig hiányzik. Érdekes, miért van ez így?

A tükör előtt állva sietősen rúzsoztam a szám. Most is, mint mindig, ha sietsz, egyenetlenül kenődött fel, mint amikor az iskoláslány titokban először elcsórja az anyja rúzsát. Jobb lett volna hozzá se kezdeni... mindenféle smink nélkül elindulni. Ez ügyben nincsenek előítéleteim, a külsőm mindent megenged.

– Lisza! Na tessék.

Ez is feltétlenül bekövetkezik mindig.

– Mi az, mama? – kiáltottam, és sietve belebújtam a szandálomba.

– Gyere ide, kicsim!

– Mama, már cipőt húztam! – kiáltottam vissza, közben megigazítottam a lecsúszott pántot. – Késésben vagyok!

– Lisza!

Nincs értelme vitatkozni.

Szándékosan jó hangosan kopogó cipősarokkal – bár lényegében egyáltalán nem haragudtam – bementem a konyhába. Mama, mint rendesen, a bekapcsolt tévé előtt ült, a sokadik csésze kávéját itta a sokadik keksszel. Minek van úgy oda ezért a nyavalyás dán kekszért? Undorító vacak! Arról nem is beszélve, hogy árt az alakjának.

– Kicsim, ma is sokáig akarsz elmaradni? – kérdezte anyám felém sem fordulva.

– Nem tudom.

– Alisza, azt hiszem, ezt nem kéne eltűrnöd. Van munkaidő, de hogy éjjel egyig ott tartsanak... – Anyám a fejét csóválta.

– Ezért fizetnek – vágtam közbe. Erre már rám nézett. Ajkai remegtek.

– A szememre hányod? Igen?

Anyám mindig is jól bánt a hangjával. Mint egy színésznő. Színházban kéne fellépnie.

– Igen, a te fizetésedből élünk – mondta keserűen. – Az állam kisemmizett minket, és félrelökött meghalni az útszélre. Köszönöm, kislányom, hogy nem feledkezel meg rólunk. Apáddal nagyon hálásak vagyunk neked. De nem kéne állandóan felhánytorgatni...

– Mama, én egyáltalán nem erről beszéltem. De tudod, hogy kötetlen a munkanapom!

– Munkanap! – Anyám összecsapta a kezét. Állára kekszmorzsa tapadt. – Mondj inkább munkaéjszakát! És azt sem tudjuk, mivel foglalkozol!

– Anya!

Természetesen semmi rosszat nem gondol. Ellenkezőleg, mindig büszkén meséli a barátnőinek, milyen példás magaviseletű, remek lány vagyok. Egyszerűen reggel óta veszekedhetnékje volt. Talán megnézte a híreket, és hallott valami legújabb baromságot az életünkről. Lehet, hogy reggel összekapott apával – nem véletlenül ment el az öreg olyan korán.

– És nem készülök negyvenévesen nagymamává lenni – folytatta minden átmenet nélkül. De mi szüksége is lenne átmenetre? Már régóta attól fél, hogy férjhez megyek, elköltözöm, és kettesben maradnak apával. De lehet, hogy nem maradnak – belenéztem egyszer a valóságvonalukba, és nagyon valószínűnek látszik, hogy apám elhagyja egy másik nőért. Három évvel fiatalabb anyámnál, és vele ellentétben apa ad magára.

– Az idén leszel ötven, mama – mondtam. – Bocsáss meg, nagyon sietek.

Már az előszobában ért utol jogos sérelemmel teli kiáltása:

– Sosem akartál emberi hangon beszélni anyáddal!

– Volt idő, amikor akartam – morogtam az orrom alatt, kirohanva az ajtón. – Amikor ember voltam, akartam. De hol voltál te akkor...?

Nyilvánvaló, hogy anyám most azzal a gondolattal csillapítgatja magát, micsoda skandalumot rendez majd nekem este. És arról álmodozik, hogy apámat is belevonja. Amikor erre gondoltam, pocsék lett a hangulatom.

Micsoda dolog az, belerángatni a szeretett embert egy botrányba? Pedig a mama szereti őt. Máig szereti, ezt biztosan tudom, ellenőriztem. És nem fogja föl, hogy a jellemével megölte apa szerelmét.

Én soha nem teszek ilyet. És anyának sem engedem!

A lépcsőházban nem volt senki, bár ha van, az sem állított volna meg. Az ajtó felé fordultam, ránéztem – sajátosan, kissé hunyorítva... úgy, hogy meglássam a saját árnyékomat.

Az igazi árnyékomat. Azt, amelyet a Homály hoz létre.

Ez úgy fest, mintha a levegő összesűrűsödne előttem. A legáthatóbb sötétségig, olyan feketeségig, amely mellett a csillagtalan éjszaka nappalnak tűnik.

És ez előtt a sötétség előtt szürkésen gomolygó, se nem sík, se nem háromdimenziós sziluett reszket. Mintha koszos vattából metszették volna ki. De lehet, hogy fordítva van: a nagy Setétet vágták ki, és hagytak rajta egy kis ajtót a Homályba.

Előreléptem, rá az árnyékra, az felkúszott, befogadva testem. És a világ megváltozott.

Csaknem teljesen eltűntek a színek. Minden elmosódott, szürkés homályba dermedt – akkor látni ilyet, ha a televízión minimumra csökkentjük a színeket és a kontrasztot. A hangok lelassultak, csönd lett, csak alig kivehető zúgás hallatszott... gyenge, mint a távoli tenger moraja.

A Homályban voltam.

És láttam, hogyan füstölög a lakásban anyám sértettsége. Citromsárga, savanyú szín, amelybe belekeveredett az önsajnálat és az apámmal szembeni ingerültség maró zöldje, amiért az olyan rosszkor ment le a garázsba a kocsin matatni.

Anyám feje fölött lassan formálódott egy fekete förgeteg. Célzott átok, egyelőre csenevész, azon a szinten, hogy „fulladj bele a munkádba, te hálátlan disznó!”, mégiscsak anyai. Rendkívül erős és ragadós.

Ezt már nem, mamácska!

Hála neked, apa harminchét évesen infarktust kapott, három éve pedig alig tudtam megmenteni a másodiktól... olyan áron, amire gondolni sem akarok. Most meg engem veszel célba.

Átnyújtóztam a Homályon, teljes erőből, a lapockámba bele is nyilallt. Megragadtam anyám tudatát – az összerándult, majd megmerevedett.

Így... nos, mit is tegyünk...

Megizzadtam, pedig a Homályban mindig hűvös van. Elhasználtam az Erőt, amelyre a munkámhoz lett volna szükség. De egy pillanat múlva anyám már nem emlékezett arra, hogy beszélgetett velem. És egyébként is nagyon kedvére való volt, hogy milyen dolgos vagyok, hogy a munkahelyemen becsülnek és szeretnek, hogy hajnalok hajnalán megyek el és éjfél után térek haza.

Hát így állunk.

Ez alighanem csak ideiglenes hatást vált ki, de nem akartam túlságosan mélyen belenyúlni anyám tudatába. Mégis, néhány hónapnyi nyugalmas életet biztosítottam magamnak. És apámnak is, márpedig én apám lánya vagyok, sokkal jobban szeretem őt, mint anyámat. Csak a gyerekeknek nehéz válaszolni arra a kérdésre, kit szeretsz jobban, a papát vagy a mamát, a felnőtteknél nagyon is egyszerű ez a dolog.

Végezetül leszedtem a félig kialakult fekete förgeteget, az elúszott a fal mentén, keresve, kire akaszkodhatna rá, én pedig visszafojtottam a lélegzetem. Kritikus tekintettel néztem végig a lépcsőházon.

Igen, rég nincs takarítva. Már megint felkúszott a kék moha, és éppen a mi ajtónknál van belőle a legtöbb. Érthető... anyám hisztériái mellett mindig van mivel táplálkoznia. Amikor kicsi voltam, azt hittem, a Fénypártiak növesztik a mohát a mi bosszantásunkra. Azután elmagyarázták nekem, hogy a kék moha őshonos a Homályban, élősködő, emberi érzelmekkel táplálkozik.

– Jég! – parancsoltam, kezem előrelendítve. A hideg engedelmesen összegyűlt az ujjaimnál, és sűrű kefeként súrolta végig a falakat. A moha elfagyott levélkéi lehullottak a földre, és ott azonnal elporladtak.

Hát így!

Adok én neked emberi gondolatokat zabálni!

Ez az igazi Erő – a Másféle ereje.

Kiléptem a Homályból. Az emberi világban alig néhány másodperc telt el. Megigazítottam a hajamat. A homlokomon kiütött a verejték, elő kellett szednem a zsebkendőmet, hogy felitassam. És amikor belenéztem a tükörbe, természetesen azt láttam, hogy elmázolódott a szemfestékem.

Arra már végképp nem maradt időm, hogy a külsőmmel foglalkozzak. Ezért egyszerűen a vonzó külső könnyű burkát borítottam magamra, amely lehetetlenné teszi, hogy bárki is észrevegye az elmázolódott sminket. Mifelénk ezt parandzsának[3] nevezik, és rendszerint senki nem mulasztja el kinevetni a parandzsát viselő Másfélét. Persze azért mindenki használja. Ha nincs idő, ha garantáltan jó benyomást kell kelteni, vagy néha csak kedvtelésből. Egy Pszkovból való fiatal boszorkány, aki az égvilágon semmi máshoz nem ért, csak ahhoz, hogy parandzsába burkolja magát, már három éve manökenként dolgozik. Ebből él. Csak az a baj, hogy fényképen vagy a videokamerán át nem hat az igézet, ezért állandóan kénytelen visszautasítani a felkéréseket reklámfilm forgatására...

Ma minden összeesküdött ellenem. Sokáig nem jött a lift, a másik már réges-rég nem működik; a lépcsőházból kilépve Vitalikba botlottam bele, az alattunk lakó legénykébe. Mikor meglátott a parandzsában, földbe gyökerezett a lába, bután vigyorgott. Tizenhárom éves kora óta szerelmes belém; őrülten, viszonzatlanul és némán imád. Őszintén szólva ez az én fércmunkám. A bűbájolás igézetét tanultam éppen, és elhatároztam, hogy a szomszéd kisfiún fogok gyakorolni, ha már úgysem mulasztja el soha; hogy a szemét meregesse, ha fürdőruhában ülök és napozok az erkélyen. Hát... gyakoroltam. A korlátozó tényezőket figyelmen kívül hagytam. Egyszer és mindenkorra belém szeretett. Ha sokáig nem lát, mintha elfelejtené az egészet, de elég futólag találkoznunk – és újult erővel tör ki rajta. Sosem lesz szerencséje a szerelemben.

– Sietek, Vitalik – mondtam mosolyogva.

De a srác nem mozdult, elállva az utat. Még egy bókra is rászánta magát.

– Alisza, hogy te milyen szép vagy ma...

– Köszönöm. – Gyengéden félretoltam, és éreztem, mennyire összerándult, ahogy kezem a vállához ért. Alighanem egy álló hétig emlékezni fog erre az érintésre.

– Letettem az utolsó vizsgát, Alisza! – kiáltotta sietve utánam. – Kész! Most már egyetemista vagyok!

Megfordultam, és figyelmesebben megnéztem.

Lehet, hogy ez a pattanás elleni tonikot használó kis mitugrász holmi illúziókat táplál? Abban reménykedik, hogy beiratkozva az egyetemre, „megkezdve felnőtt életét” igényt tarthat valamire?

– Elkummantod a sereget? – kérdeztem. – Olyan puhányok manapság a fiúk. Mintha nem lenne nemük. Nem hogy leszolgálnák az idejüket, élettapasztalatot szereznének, és aztán mennének tanulni.

Mosolya lassan lehervadt. Épületes látvány volt.

– Viszlát, Vitalka! – mondtam. És kiléptem a kapualjból a fülledt nyárba. De a hangulatom valamivel jobb lett.

Mindig mulatságos megfigyelni ezeket a szerelmetes kutyakölyköket. Flörtölni velük unalmas, szexelni undorító, de megfigyelni őket, maga a gyönyörűség. Egyszer meg kell majd valahogy csókolnom...

Egy perc múlva egyébként teljesen kiment a fejemből a szerelmes szomszéd. Stoppoltam. Az első kocsi elhúzott mellettem – a vezető mohó, bánatos szemeket meresztett rám, de ott ült mellette a felesége. A következő megállt.

– A belvárosba megyek – mondtam, közelebb hajolva az ablakhoz. – A Manyezsnajára.

– Szálljon be! – A vezető, intelligens külsejű, barna hajú, negyvenes férfi, átnyúlt a másik oldalra, és kinyitotta a kocsi ajtaját. – Egy ilyen rokonszenves lányt okvetlenül elviszek.

Behuppanva az öregecske Zsiguli anyósülésére, tövig letekertem az ablakot. A szél az arcomba vágott, legalább némi megkönnyebbülést hozva.

– Metróval hamarabb odaérne – figyelmeztetett becsületesen a vezető.

– Nem szeretem a metrót.

Bólintott. Tetszett nekem – nem meregette rám túlzottan a szemét, bár én ugyancsak kitettem magamért a parandzsával. A kocsi ápolt. És nagyon szép volt a keze. Erős. Finoman, de biztosan nyugodott a kormányon.

Kár, hogy sietek.

– Elkésik a munkából? – találgatott a vezető. Magázott, de valahogy nagyon meghitten, intimen. Megadjam neki a számomat? Jelenleg szabad vagyok, azt csinálok, amit akarok.

– Igen.

– Érdekelne, mi a munkájuk az ilyen szép lányoknak. – Nem annyira ismerkedési kísérlet, nem is bók akart ez lenni, inkább őszinte kíváncsiság.

– A többiekről nem tudom. Én boszorkányként dolgozom. Elnevette magát.

– Ez a munkám... – Cigarettát, öngyújtót szedtem elő. A vezető futó pillantásában rosszallás volt, ezért nem kértem engedélyt. Egyszerűen rágyújtottam.

– És mik egy boszorkány feladatai? Rákanyarodtunk a Ruszakovszkajára, a vezető fokozta a sebességet. Lehet, hogy időben beérek?

– Mikor mi – adtam kitérő választ. – Alapjában véve szembeszállni a Fény erőivel.

A vezető mintha belement volna a játékba, amely egyáltalán nem volt játék.

– Tehát maga a sötétség oldalán áll?

– A Setétén.

– Remek. Ismerek egy boszorkányt. Az anyósom – hahotázott a vezető. – De ő már nyugdíjas, hál’ istennek. És mi baja van a Fény erőivel?

Titkon ellenőriztem az auráját. Nem, minden rendben – ember.

– Zavarnak. Mondja meg nekem: mi a legfontosabb az életben?

A vezető gondolkodott egy pillanatig.

– Az élet. Hogy hagyjanak élni.

– Helyes – értettem vele egyet. – Mindenki szabad akar lenni. Igaz?

Bólintott.

– Nos, mi, boszorkányok, a szabadságért harcolunk. Mindenkinek azért a jogáért, hogy azt tegyen, amit akar.

– És ha az ember rosszat akar?

– Az is jogában áll.

– És ha ezzel más emberek jogát sérti meg? Ha most például elgázolok valakit, megsértem a jogait.

Mulatságosnak találtam a helyzetet. Szinte a klasszikus vita folyt le köztünk a „Mi a Fény és mi a Setét” témáról. Mi, Setétek, és azok, akik Fénypártinak nevezik magukat – mi mindannyian ezzel tömjük az újoncaink agyát.

– Ha meg akarják sérteni a jogaidat, akadályozd meg! Ehhez jogod van.

– Világos. A dzsungel törvénye. Annak van igaza, aki erősebb.

– Aki erősebb, okosabb, előrelátóbb, annak. És ez egyáltalán nem a dzsungel törvénye. Ez az élet törvénye. Vagy talán nem így van?

A vezető gondolkodott, a fejét csóválta.

– De, így. Tehát jogomban áll elkanyarodni most valamerre, rárontani magára, és megerőszakolni?

– Biztos benne, hogy erősebb nálam? – kérdeztem. Éppen megálltunk egy kereszteződésben, és a vezető figyelmesen nézett rám. Megcsóválta a fejét.

– Nem... nem vagyok biztos benne. De nem csak azért nem támadok meg fiatal lányokat, mert esetleg ellenállhatnak.

Kissé ideges lett. A beszélgetés látszólag tréfás hangnemben folyt, de érezte, hogy valami nincs rendben.

– Hanem azért sem, mert leültethetik miatta – mondtam. – Ennyi az egész.

– Nem – jelentette ki határozottan.

– De igen – mosolyogtam. – Éppen hogy emiatt. Hiszen maga normális, egészséges férfiember, és a reakciói normálisan működnek. De van törvény, ezért jobbnak látja nem megtámadni a lányokat, inkább udvarol nekik előtte.

– Boszorkány... – mormolta a vezető fancsali mosollyal. És vadul beletaposott a gázba.

– Boszorkány – erősítettem meg. – Mert igazat mondok, és nem színlelek. Elvégre mindenki szabadon akar élni. Azt tenni, amit akar. Természetesen nem sikerülhet minden, mert mindenki másnak is vannak kívánságai, de azért erre törekszünk. És tessék, az összecsapásokból megszületik a szabadság! Egy harmonikus társadalom, amelyben mindenki meg akar kapni mindent, de meg kell békülnie a mások kívánságaival.

– Na és az erkölcs?

– Ugyan már, miféle erkölcs?

– Az általános emberi.

– Milyen? – kérdeztem.

Nincs is annál jobb, mint zsákutcába zavarni egy embert, azt követelve, fogalmazza meg a kérdését. Ok többnyire nem gondolkodnak a kimondott szavak értelmén. Azt hiszik, hogy a szavak az igazságot közvetítik, hogy a „piros” szó hallatán mindenki egy szem érett málnát lát maga előtt, nem a kiontott vért. Hogy a „szerelem” a Shakespeare-szonetteket idézi fel, és nem a Playboy szexfilmjeit. És zsákutcába kerülnek, ha a kimondott szó nem a megfelelő visszhangot váltja ki.

– Mégiscsak vannak alapok – mondta a vezető. – Dogmák. Tabuk. Ezek a... hogyan is... a parancsolatok.

– Igen? – noszogattam.

– Ne lopj.

Elnevettem magam. A vezető is mosolygott.

– Ne kívánd felebarátod feleségét. – Most már neki is fülig ért a szája.

– Sikerül? – kérdeztem.

– Mikor hogy.

– Még a „ne kívánd” is sikerül? Ilyen jól ellenőrzése alatt tartja az ösztöneit?

– Boszorkány... – mondta jóízűen a vezető. – Jó, gyónok, gyónok...

– Nem kell gyónni – állítottam meg. – Ez normális dolog. Ez a szabadság! A maga szabadsága... Lopni is... megkívánni is.

– Ne ölj! – nyilatkoztatta ki a vezető. – Nos? Erre mit mond? Általános emberi parancsolat!

– Hozzátehetné: „ne főzd meg a gödölyét az ő anyjának tejében”. Nézi a televíziót, olvas újságot? – kérdeztem.

– Néha. És nem túl nagy örömmel.

– Akkor mit nevez maga „ne ölj” parancsolatnak? Ne ölj... Ma reggel jelentették, hogy délen három újabb túszt ejtettek, váltságdíjat követelnek, és hogy jelezzék követelésük komolyságát, mindegyiküknek levágták egy ujját. Mellesleg az egyik túsz egy hároméves kislány. És amúgy az ő ujját is levágták.

A vezetőnek a kormánykereket szorító ujjai összerándultak, kifehéredtek.

– Disznók – sziszegte. – Szörnyetegek. Hallottam, hallottam... Söpredék... Ezek nem emberek, ha ilyesmire képesek. A saját kezemmel fojtanám meg mindegyiket egyenként...

Hallgattam. A vezető aurája bíborszínben lángolt. Alig tudott uralkodni magán. Nagyon is sikeresen telibe találtam: neki magának is van egy pici lánya...

– Felkötni őket! – folytatta a dühöngést a vezető. – Napalmot nekik!

Hallgattam. És csak akkor kérdeztem meg, amikor már kissé lehiggadt:

– Mi is van azokkal az általános emberi parancsolatokkal? Hiszen ha most a kezébe nyomnának egy géppisztolyt, habozás nélkül meghúzná a ravaszt.

– A szörnyetegekre nem érvényesek a parancsolatok! – vakkantotta. Hová lett nyugodt intelligenciája?! Mindenfelé csak úgy áradtak belőle az energiahullámok... és én magamba szívtam őket, gyorsan pótolva a reggel elvesztegetett Erőt.

– Még a terroristák sem szörnyetegek – mondtam. – Emberek. Maga is ember. És nincs az ember számára semmiféle parancsolat. Ez tudományosan bizonyított tény.

Annak mértékében, ahogyan magamba szívtam az általa kisugárzott energiát, a vezető lassan megnyugodott. Valójában persze csak ideiglenesen. Estére a cseppecskék visszaszivárognak, és őt ismét elfogja a düh. Olyan ez, mint a kút: gyorsan ki lehet merni a vizét, de ismét megtelik majd.

– Akkor sincs igaza – válaszolta már nyugodtabban. – Persze van logika abban, amit mond, igen... De mondjuk a középkorhoz viszonyítva az erkölcs vitathatatlanul javult.

– Ugyan már! – ingattam a fejem. – Még hogy javult... Akkoriban még háborúk idején is megvoltak a becsület szigorú törvényei. A háború valódi háború volt, és a királyok a seregeikkel együtt vonultak, kockára téve trónjukat és fejüket. És most? Egy nagy ország le akart igázni egy kicsit... és három hónapig bombázta, egy füst alatt megszabadulva elavult hadikészleteitől is. Még a katonák sem kockáztatták az életüket! Olyan ez, mintha maga most fölhajtana a járdára, és sorra gázolná a gyalogosokat, mint a kuglibábukat.

– A becsület törvényei csak az arisztokratákra voltak érvényesek – vetette ellen élesen a vezető. – Az egyszerű emberek tömegével pusztultak.

– Most talán nem így van? – kérdeztem. – Amikor az egyik oligarcha leszámol a másikkal, a becsület bizonyos szabályai érvényesülnek. Mert az egyiknek is, a másiknak is megvannak a maga izomagyú végrehajtói, a másikra nézve terhelő bizonyítékai, néhol közösek az érdekeik, néhol rokoni szálak fűzik össze őket. Ugyanaz az arisztokrácia, mint régen. Ugyanazok a királyok, fülig ülve a zsozsóban. Az egyszerű emberek meg... söpredék. Birkanyáj, jövedelmező dolog megnyírni, de néha még jövedelmezőbb kés alá küldeni őket. Nem változott semmi. Nem voltak és nincsenek parancsolatok! A vezető hallgatott.

Ettől kezdve egyetlen szót sem szólt. A Kamergerszkijről rákanyarodtunk a Tverszkajára, és megmondtam, hol álljon meg. Kifizettem, szándékosan többet adtam, mint amennyi járt. A vezető csak ekkor szólalt meg.

– Soha többet nem veszek fel boszorkányt – mondta ferde mosollyal. – Idegesítő foglalatosság. Nem hittem volna, hogy a beszélgetés egy szép lánnyal így elronthatja a kedvemet.

– Bocsásson meg – mondtam, kedvesen mosolyogva.

– Sikeres... munkát! – Becsapta a kocsi ajtaját, és nagy lendülettel elhajtott.

Szépen vagyunk. Prostinak még nem néztek, de ő alighanem annak hitt. Lám, mit tesz a parandzsa... no meg persze a környék.

Viszont a reggel elvesztegetett Erőt visszaszereztem, méghozzá kamatostul. Remek donornak bizonyult ez az értelmes, intelligens, erős férfi. Ennél jobban csak... csak az erőprizmával sikerülhetett volna.

Ettől az emléktől összerezzentem.

Milyen ostobán... milyen iszonyúan ostobán alakult akkor minden!

Az egész életem kisiklott. Minden elveszett – egyetlen rövid másodperc alatt.

„Ostoba! Te mohó ostoba!”

Még jó, hogy az emberek közül senki sem láthatja az igazi arcomat. Most alighanem ugyanolyan szánalmas, mint hülye ifjú szomszédomé.

Rendben, ami megtörtént, megtörtént. Ami elmúlt, nem lehet visszahozni. Sem a helyzeteket, sem... sem az érzelmeket. Természetesen én tehetek mindenről. És még örülhetek, hogy Zavulon nem adott a Fénypártiak kezére.

Szeretett engem. És én szerettem őt... röhejes is lett volna, ha a fiatal, tapasztalatlan boszorkány nem szeret bele a Nappali Őrség fejébe, aki hirtelen jóindulatú pillantást vet rá...

A kezem úgy ökölbe szorult, hogy körmeim a bőrömbe vájtak. De talpra álltam. Túléltem a tavalyi nyarat. Csak a Setét tudja, hogyan, de túléltem.

És semmi értelme most a múlton rágódni, taknyotkönnyet csorgatni, és azzal próbálkozni, hogy Zavulon szeme elé kerüljek. A tavalyi orkán után, amely szégyenletes lebukásom napján tört ki, egyetlen szót sem szólt hozzám többé. És az elkövetkező száz évben nem is fog, ebben biztos vagyok.

Az útszélen lassan guruló kocsi hirtelen csikorgó gumikkal megállt mellettem. Nem volt rossz járgány, egy Volvo, és nem is a roncstelepről. Simára borotvált, önelégült pofa kandikált ki belőle. Alaposan végigmért, és elégedett vigyor ült ki a képére. Odaszólt:

– Mennyi?

A földbe gyökerezett a lábam.

– Két órára mennyi? – pontosított a borotvált barom. A rendszámára pillantottam – nem moszkvai. Érthető.

– A prostik egy kicsit odébb vannak, bunkókám – közöltem kedvesen. – Húzz el!

– Még azt hihetné az ember, hogy te nem is kefélsz – vetette oda a csalódott, de a látszatot megőrizni igyekvő bunkó. – Nézz ide, ma vastag vagyok.

– Őrizd meg a tőkédet – tanácsoltam, és csettintettem egyet. – Szükséged lesz rá... a verdád javítására.

Hátat fordítva neki, lassan az épület felé ballagtam. Tenyerem kissé sajgott az átviteltől. A gremlin egyszerű igézet, de túl hevesen gyúrtam össze. Az új Volvo motorházfedele alatt most ott izeg-mozog egy testetlen lény, sőt nem is lény – egy energiacsomó, amelyet a technika lerombolásának szenvedélye hajt.

Szerencsés esetben a motornak annyi. Kevésbé szerencsés esetben elszáll a finom burzsuj elektronika, a karburátor, a ventilátor, a mindenféle fogaskerekek és áttételek, amelyekkel teli a kocsi belseje. Sosem érdekelt, mi van egy autó hasában, legfeljebb nagy vonalakban. De nagyon jól el tudom képzelni a gremlin működésének következményeit.

A csalódott vezető, még szitkozódásra sem szánva időt, továbbhajtott. Vajon emlékszik-e majd a szavaimra, amikor lerobban a verdája? Alighanem. És ordítani fog: „Megátkozott az a boszorkány!”

És még csak nem is tudja majd, mennyire igaza van.

Ez a gondolat elszórakoztatott, de a napom mégis el volt szúrva. Reménytelenül.

Öt perc késés a munkából, aztán reggel az a vita anyámmal, meg ez a volvós bunkó.

Ezekkel a gondolatokkal a fejemben haladtam el az üzlet csillogó, fényűző kirakatai előtt, fölemeltem a földről az árnyékomat – teljesen gépiesen, gondolkodás nélkül –, és a hétköznapi emberek számára láthatatlan kapun át beléptem az épületbe.

A Fénypártiak Szokol kerületbeli főhadiszállását közönséges hivatalnak álcázták, a miénk sokkal jobb helyen van, és az álcázása is jóval kellemesebb. Ez a ház, amelyben hét szinten lakások vannak, alul pedig még moszkvai mércével mérve is fényűző üzletek, három szinttel magasabb, mint azt mindenki gondolja. Hiszen eleve a Nappali Őrség rezidenciájának épült, és a valóságos külsejét rejtő igézetek ott vannak minden téglájában. Akik az épületben laknak, többségükben a legközönségesebb emberek, valószínűleg valami furcsa érzést tapasztalnak a liftben. Mintha túl sokáig tartana az út a földszinttől az első emeletig...

A lift útja valóban tovább tart, mint kellene. Hiszen az első emelet valójában a második, az igazi első láthatatlan, ott helyezkednek el az ügyeletesek helyiségei, a fegyverraktár, a műszaki szolgálatok. Felül még két emeletünk koronázza meg az épületet, az emberek közül ezek létezéséről sem tud senki. De egy megfelelő Erővel rendelkező Másféle a Homályon át már megnézheti a falak szigorú fekete gránitját és a csaknem mindig súlyos függönyökkel eltakart ablakok ívét. Tíz évvel ezelőtt légkondicionálót szereltek be az épületbe, és a fekete kövön megjelentek a rendszer ormótlan dobozai. Korábban mágiával szabályozták a klímát, de minek feleslegesen pazarolni, hiszen az elektromosság sokkal olcsóbb.

Láttam egyszer egy fényképet az épületünkről, amelyet egy ügyes mágus készített a Homályon át. Lenyűgöző látvány! Zsúfolt utca, csinosan öltözött emberek járnak-kelnek rajta, kocsik húznak át... Kirakatok... ablakok... az egyikből kellemes arcú öregasszony néz ki, egy másikban macska ül – elégedetlen, zord pofával, az állatok jól érzik a jelenlétünket... És mindezzel párhuzamosan – két bejárat a Tverszkaja felől, az egyik nyitva, az ajtóban az Őrség egyik fiatal vámpírja a körmét reszeli. Közvetlenül az üzletek fölött a csillogó fekete kő sávja, az ablakok bíborszínű foltjai... A két legfelső szint súlyos kősapkaként nehezedik az épületre.

Mi történne, ha megmutatnák ezt a képet az itt lakóknak?! Egyébként egyöntetűen megállapítanák, hogy ügyetlen fotómontázs. Ügyetlen, mert az épület nagyon esetlenül fest rajta... Amikor még minden rendben volt Zavulon és énköztem, megkérdeztem tőle, miért ilyen furcsán, emberi lakásokkal körülvéve helyezték el a hivatalunkat. A főnök elnevette magát, és elmagyarázta, ez megnehezíti, hogy a Fénypártiak bármiféle támadást intézzenek ellenünk, hiszen az összecsapásban ártatlan emberek is elpusztulhatnak. Nyilvánvaló, hogy a Fénypártiak sem kímélik egy fikarcnyit sem az embereket. Kénytelenek azonban cselekvéseiket egy csomó képmutató fogással korlátozni, ezért egy lakóház hét szintje megbízható pajzsunkul szolgál.

A földszinten az aprócska ügyeleti helyiség, ahonnan két (a lakók előtt szintén ismeretlen) lift indult, és a tűz-lépcső üresnek tűnt. Senki nem ült az asztalkánál, sem a tévé előtti fotelban. Csak egy másodperc múlva láttam meg az előírásnak megfelelően ügyelő két őrt. A vámpír – ha jól emlékszem, Kosztyának hívják – csak rövid ideje szolgál az Őrségnél. A farkasember-alakváltó Vitalij szintén szabad zsoldos, Kosztromába való, de mióta az eszemet tudom, mindig itt dolgozott. Mindkét őr hétrét görnyedve a sarokban gubbasztott. Vitalij halkan kuncogott. Egy pillanatig valami egészen eszement okát képzeltem különös viselkedésüknek.

– Fiúk, mit csináltok ott? – kérdeztem élesen. A vámpírokkal és alakváltókkal nem szabad kesztyűs kézzel bánni. Primitívek, igavonó haszonállatok – nem kell őket kényeztetni. És közben elvárnák, hogy semmivel se tekintsék őket rosszabbnak a mágusoknál és boszorkányoknál!

– Gyere ide, Aliszka! – intett meg sem fordulva Vitalij.

– Ez aztán a buli!

De Kosztya hirtelen felegyenesedett, és kissé zavartan hátralépett.

Odamentem. És csodálkozva meredtem a földre.

Vitalij lába körül apró szürke egér vergődött. Hol megmerevedett, hol nagyot ugrott, néha vinnyogni kezdett és kétségbeesetten pofozta lábacskáival a levegőt. Egy pillanatig semmit sem értettem, aztán kapcsoltam, és megnéztem a Homályon át.

Úgy is van.

A rémületbe dermedt egér mellett jókora, bozontos kandúr ugrált. Hol feléje nyúlt a mancsával, hol a pofáját tátogatta. Természetesen csak igézet volt, méghozzá primitív, kizárólag a rágcsáló ijesztgetésére hozták létre.

– Nézd, hogy tartja még mindig magát! – mondta boldogan Vitalij. – Fogadok, hogy egy percen belül beledöglik a rémületbe!

– Úgy – mondtam dühtől fortyogva. – Világos. Szórakozunk? Megszólalt a vadászösztön?

Lenyúltam, és fölemeltem a rémülettől dermedt egeret. Az aprócska szőrös teremtmény reszketett a kezemben, könnyedén ráfújtam, és elsuttogtam a megfelelő szót. Az egér remegése megszűnt, a jószág kinyújtózott a tenyeremen, és elaludt.

– Tán megsajnáltad? – kérdezte kissé sértődött hangon Vitalij. – De hát a te szakmádban ezeket a dögöket élve szokták az üstben megfőzni, Aliszka!

– Van néhány ilyen varázslat – ismertem be –, de akad olyan is, amelyikhez teliholdnál elejtett farkasember mája szükséges.

Az alakváltó szeme gonoszul megvillant, de nem szólt. A besorolása nem engedte, hogy vitába szálljon velem. Bár csak egyszerű őrszolgálatos boszorkány vagyok, de semmi esetre sem fizetett farkasember.

– Nos, fiúk, ismertessétek, mi a teendő rágcsálók, csótányok, legyek, szúnyogok területen történt észlelése esetén!

– mondtam hanyagul.

– Aktivizálni kell a féregtelenítő amulettet – közölte kelletlenül Vitalij. – Ha kiderül, hogy valamely lényre nem hat az amulett, éberséget kell tanúsítani, elfogni, és ellenőrzésre átadni az ügyeletes mágusnak.

– Tehát tudod... Vagyis nem feledékenységről van szó. Aktivizáltátok az amulettet? – kérdeztem.

A farkasember a vámpírra sandított.

– Nem...

– Értem. A szolgálati szabályzat be nem tartása. Mint rangidős, büntetésben részesülsz. Jelentsd ezt az ügyeletesnek!

Az alakváltó hallgatott.

– Ismételje meg, őrszem!

Felfogta, hogy nincs értelme az ellenkezésnek, és megismételte.

– És most térjenek vissza szolgálatuk ellátásához... – A lifthez mentem, az alvó egeret tenyeremben tartva.

– Jó étvágyat! – mormolta utánam az alakváltó. Ezek a lények nem ismerik a fegyelmet – állati felük túlságosan is erős.

– Remélem, hogy a legközelebbi összecsapáskor legalább feleannyira bátor leszel, mint ez az egér – válaszoltam neki a liftbe lépve. Elkaptam Kosztya pillantását – úgy tűnt, hogy a fiatal vámpír zavarban van, és talán elégedett, hogy véget ért a szörnyű móka.

A részlegben nagy felbolydulást okozott megjelenésem egérrel a kezemben.

Anna Lemeseva, műszakunk vezetője már éppen belekezdett volna szokásos tirádájába a fiatalságról, amelyet nem tanítottak fegyelemre: „Sztálin alatt egy ötperces késésért bevarrtak volna Kolimára, a lágerbe mérget kotyvasztani...”, de az egér láttán elnémult. Lenka Kirejeva felsikított, majd rögtön azt visította: „Jaj, de aranyos!” Zsanna Gromova vihogott, és megérdeklődte, nem tolvaj-elixírt akarok-e készíteni, mert annak elengedhetetlen alkotóeleme a benne főtt egér, és hogy biztosan tolvajlásra készülök. Ólja Melnyikova, befejezve körme lakkozását, gratulált a szerencsés vadászathoz.

Az asztalomra tettem az egeret, olyan képet vágva, mintha sosem jönnék dolgozni friss egér nélkül, aztán elmeséltem, mivel szórakoztak az őrök.

Anna a fejét csóválta:

– Ezért késtél el?

– Ezért is – ismertem el becsületesen. – Anna Tyihonovna, elképesztő pechem volt a közlekedéssel. És aztán ott voltak azok az unatkozó balfácánok.

Anna Lemeseva öreg és tapasztalt boszorkány, nem szabad bedőlni fiatalos külsejének. Körülbelül százéves, és látott már annyi mindent, hogy az egérrel folytatott szórakozást aligha találta különösen kegyetlennek. De még ő is azt mondta, ajkát összeszorítva:

– Ezek az alakváltók egyáltalán nem becsülik meg a szolgálatot. Amikor mi Revei[4] alatt táboroztunk, az a mondás járta: „ha őrségbe állítottál egy alakváltót, állíts mellé egy szakasz boszorkányt, hogy figyeljenek rá”. Mi lett volna, ha épp akkor, mikor mindkét őr az egérrel szórakozott, beront a Fénypártiak rohamcsapata? Lehet, hogy ők engedték be direkt az egeret. Felháborító! Azt hiszem, Alisza, komolyabb büntetést kellett volna kiszabnod rájuk.

– Korbácsot nekik! – mondta halkan Kirejeva. Megrázta vörös hajzuhatagát. Hú, micsoda haja van Lenkának... Irigylem. Csak az vigasztal, hogy minden másban lepipálom.

– Igen, hiba volt betiltani a korbácsolást mint büntetési módot – jegyezte meg hidegen Anna. – Dobd ki azt a dögöt az ablakon, Alisza!

– Sajnálom – tiltakoztam. – Pont az ilyen vadbarmok miatt alakul ki a közvéleményben karikatúraszerű kép a Setétekről! Gonosztevők, szadisták, szörnyetegek... Minek kell kínozni egy egeret?

– Kibocsát valamennyi energiát – mondta lakkos üvegének kupakját betekerve Ólja. – De nagyon keveset.

Ólja, kezét a levegőben rázva, a körmét szárította.

Zsanna mulatságos fintort vágott:

– Energiakibocsátás! Egyedül az illuzórikus macska létrehozására annyi Erő ment el, hogy egy kiló egeret kéne annyiért megkínozni!

– Kiszámíthatjuk – javasolta Ólja. – Tovább kínozzuk ezt az egeret, lemérjük az összes erőkibocsátását... csak megfelelő műszerre lesz szükségünk.

– Hogy ti milyenek vagytok... – mondta dühösen. Lena. – De te rendes lány vagy, Alisza. Nekem adod ezt az egeret?

– Minek neked? – kérdeztem féltékenyen.

– A kislányomnak ajándékozom. Hatéves, ideje, hogy megtanuljon gondoskodni, gondozni valamit. Hasznára válik.

Egy pillanatra kellemetlen csend támadt. Ez persze sima ügy. De ritka eset, hogy egy Másfajtának Másfajta gyereke szülessen... nagyon ritka. A vámpíroknak egyszerű – ők hasonítani tudják a gyereküket, az alakváltók dolga is egyszerű – a gyerekeik szinte mindig öröklik az alakváltás képességét, de a mi esélyeink, ahogyan a Fénypártiaké is, igen csekélyek. Még Lénának sem sikerült. Pedig a férje Setét mágus, a Nappali Őrség volt munkatársa, sérülése miatt nyugalomba vonult, és most üzletember.

– Az egerek nem sokáig élnek – jegyezte meg Ólja. – Lesz majd sírás-rívás...

– Nem baj, nálam sokáig fog élni – nevetett Lena. – Legalább tíz évig. Pavel meg én gondoskodunk erről.

– Akkor vidd! – mutattam nagylelkűen az egérre. – Egyszer majd elmegyek, meglátogatom.

– Nagyon mélyen alszik? – kérdezte Lena, farkánál felemelve az egeret.

– Estére biztosan felébred.

– Rendben.

Átvitte az egeret a saját asztalához, néhány floppyt kirázott egy kartondobozból, és beletette a kis állatot.

– Vegyél neki ketrecet! – tanácsolta manikűrjében gyönyörködve Olga. – Vagy terráriumot. Ha kiszökik, mindent összerág meg összerondít.

Anna Tyihonovna elgondolkodva figyelte a történteket. Azután tapsolt egyet.

– Ennyi, lányok. Elég volt a szórakozásból. A szerencsétlen állat megmenekült és új otthonra talált. A szépítkezés is befejeződött, elég belőle! Megkezdjük az oktatást.

Nagyon kemény, de nem kegyetlen főnök. Feleslegesen senkit nem hajszol, engedi, hogy hülyéskedjünk, ha kell, el is mehetünk. De ha munkáról van szó – nem tűr ellentmondást.

A lányok szétszéledtek a helyükre. A mi szobánk nem nagy, végül is az épületet nem az Őrség mai létszámára méretezték. Négy apró asztal fér el itt nekünk és egy nagy, amelyet Anna Tyihonovna foglalt el. Az iroda mindig is valahogy egy aprócska falu iskolájának osztálytermére emlékeztetett, egy osztály, benne négy iskolás lány és egy tanárnő.

Lemeseva megvárta, míg mindannyian bekapcsoljuk a számítógépet és belépünk a hálózatba, akkor kiegyensúlyozott hangon rákezdte:

– A mai feladat a szokásos: őrjárat Moszkva délkeleti részén. Partnert az őrszobán válasszatok magatoknak a szabad műveletisek közül!

Mindig kettesével megyünk őrjáratba, rendszerint egy boszorkány és egy alakváltó vagy vámpír. Megerősített szolgálat esetén a megszokott műveletisek helyett boszorkánymestert vagy valamelyik alacsonyabb beosztású mágust adják mellénk. De ez ritkán esik meg.

– Lenocska, te Vihinóban és Ljublinóban járőrözöl...

Kirejeva, aki titkon pasziánszozott a gépén, összerezzent, és vitatkozni készült. Megértettem. Két jókora körzet, és messze is vannak. Vitázni persze semmi értelme, Anna Tyihonovna mindig ragaszkodik a magáéhoz, de Kirejeva egyszerűen nem bírta ki szó nélkül.

Ám ebben a pillanatban Lemeseva asztalán megszólalt a telefon. Összenéztünk, még Kirejeva tekintete is elkomorult. Az operatív ügyeletes közvetlen számát nem hívják ok nélkül.

– Igen – mondta Lemeseva. – Igen. Természetesen. Értem. Fogadom...

Tekintete egy pillanatra ködössé vált – az ügyeletes mágus telepatikus úton tájékoztatta a helyzetről. Vagyis komoly a dolog. Vagyis munka van.

– Mozsárra! – súgta halkan Lenocska. Ez a rajzfilmből vett töredék afféle hagyományos jelszó nálunk. – Vajon kit küldenek?

Amikor letette a kagylót, Anna Tyihonovna arca szigorú és merev volt.

– Lányok, a kocsikhoz! Mindenki! Élénken! Vagyis semmiféle „mozsárra”.

Ez azt jelenti, nagyon komoly az ügy. Azt jelenti, összecsapás lesz.

2. FEJEZET

A MIKROBUSZT Gyenyiszka vezette, egy fiatal Setét mágus, aki mérhetetlen lustasága miatt jobbnak találta a garázsban dolgozni, vámpírok és más gyülevész népség között. De lustaság ide vagy oda, vezetni tudott, és a munkához szükséges számtalan igézetet ismert tökéletesen. Valósággal repültünk az úton, olyan sebességgel száguldottunk kifele Moszkva központjából, amilyenről még az elnöki kocsisor sem álmodhat. Éreztem az Erő felvillanásait, amikor Gyenyiszka átnézte a valószínűségi vonalakat, elterelte a rendőrök figyelmét vagy arra késztette a sofőröket, álljanak félre az utunkból. Most ott ült mellette Edgar, az Észtországból való fekete hajú, kreol bőrű, testes Setét mágus, aki semmiben nem emlékeztetett baltikumira, viszont csaknem második fokozatú képességekkel rendelkezett.

Kilencen voltunk a kocsiban. Az ajtó melletti ülésen Anna Tyihonovna ült, aki emlékezetem szerint rendkívül ritkán hagyta el az Őrség épületét. Monoton hangon ismertette a feladatot:

– Romasova Darja Leonyidovna. Hatvanhárom éves, de sokkal fiatalabbnak látszik, feltehetőleg folyamatosan Erőt vesz magához. Valószínűleg boszorkány, de lehet, hogy Setét varázslónő. Mint hasonítatlan Másféle, az utóbbi négy évben megfigyelés alatt állt.

Lemeseva itt rövid és mocskos káromkodássorozatot engedett meg magának a felderítő részleg munkatársainak címezve.

– Nézzék, a kapcsolatfelvétel elől elzárkózik! A misztikus témájú beszélgetések elől kitér, istenfélelemre hivatkozva! De mi köze a hitnek egy Másféle képességeihez? Még az is kérdés, ki volt az az ő Krisztusuk...

– Anna Tyihonovna, ne káromolja Istent! – szólt közbe halkan, de nyomatékkal Lenka. – Én is hiszek.

– Bocsáss meg, Lena – bólintott Lemeseva. – Nem akartalak megbántani. Folytassuk... Romasova valószínűleg alacsony szintű mágiát űz. Bűvölések, megkötések, rontás, rontás levétele...

– A legközönségesebb sarlatánkodás – vetettem közbe.

– Nincs abban semmi meglepő, hogy nem vizsgálták meg alaposabban.

– És az eredményesség ellenőrzése, annak kiderítése, valóban segít-e? – érdeklődött Lemeseva. – Na nem, erről jelentést írok. És ha Zavulon ezt jó munkának találja, engem rúgjanak ki! Ideje nyugalomba vonulnom.

Olga figyelmeztetően köhintett.

– Ezt kész vagyok személyesen is megmondani neki!

– Lemeseva csak úgy forrt a dühtől. – Na nem, már engedelmet kérek, négy évig feltételezni egy nőről, hogy boszorkány, de nem ellenőrizni teljes körűen! A megszokott eljárás, ügynököt küldünk hozzá, ellenőrizzük az erőkibocsátást... Amit a Fénypártiak mellesleg meg is tettek...

Hát erről van szó. Mindent megértettem, és belsőleg ösz-szeszedtem magam. Nem egyszerű huzakodás vár ránk egy őrült boszorkánnyal, aki rossz fát tett a tűzre. Az Éjszakai Őrséggel csapunk össze.

A velem szemben ülő Vitalij halkan felmordult. Valószínűleg inkább bátorította magát, mint fellelkesült a csatától. Kilustálkodta magát az őrségben, az egérvadász. Kajánul rávigyorogtam, az alakváltó rám vicsorgott. Agyarai már kezdtek nőni, alsó állkapcsa előremeredni.

– Vitalij, kíméljen meg minket az alakváltása látványától a kocsiban! – szólt rá élesen Lemeseva. – Ebben a hőségben elviselhetetlen lesz a kutyabűz!

A vámpírok hármasfogata a hátsó ülésen egyszerre felröhögött. Jól ismertem ezeket a srácokat, már többször bizonyítottak, és nem is váltanak ki olyan ellenérzéseket, mint az élőhalottak többsége. Három fivér, egy-egy év van köztük, erős, jó felépítésű fiúk, egy átlagos emberi családból. Először a legidősebb lett vámpír, amikor a légideszantosoknál szolgált, méghozzá tudatosan, ideológiai megfontolásból – parancsnoka, egy vámpír tiszt javasolta a srácnak, hogy legyen ő is az. Egységüket akkoriban délen vetették be, nem volt rózsás a helyzetük, és a srác beleegyezett. Az alakulat ezután sosem tapasztalt harcképességre tett szert. Lemészárolni éjszaka tucatnyi ellenséget, behatolni a hátországába, észrevétlenül elmenni az őrszemeik mellett – egy vámpírnak, még ha tapasztalatlan is, mindez gyerekjáték. Később, visszatérve a civil életbe, a srác mindent elmesélt az öccseinek – és ők önként odatartották a nyakukat.

– Anna Tyihonovna, hányan vannak ott? – kérdezte Olga. – A Fénypártiak?

– Nem sokan. Négyen... talán öten. De – Lemeseva szigorúan végigmért mindannyiunkat – ne lazítsatok, lányok! Legalább egy második szintű Fénypárti mágus lesz ott.

A legidősebb testvér füttyentett. Egy mágussal, főleg ilyen erejűvel összecsapni meghaladja a vámpírok erejét. És ha ketten is vannak...

– És lesz ott egy alakváltó lány. – Lemeseva rám nézett.

Összeszorítottam a fogam. Világos. Tigrincs. Alakváltó harci mágus, vagy ahogy a Fénypártiak szeretik mondani, módosuló mágus. Régi ismerős... és közeli. Mintha megint sajogna a bal karom, amelyet egyszer kificamított. És az arcom sebei is eszembe jutottak – négy véres sáv, karmok nyoma.

De akkor maga Zavulon segített rajtam. Teljesen meggyógyított, sem a külsőm, sem az egészségem nem szenvedett csorbát. És vígan, merészen szálltam harcba, magamon érezve helyeslő pillantását és visszafogott, türelmes mosolyát.

Kész. Vége, Aliszka. Volt, volt, volt, elmúlt. Felejtsd el, és ne mérgezd a lelked! Ha beverik a pofádat, majd jársz parandzsában, míg rád nem kerül a mágikus gyógyítás sora, márpedig az vagy fél év, és jó, ha méltónak találnak a teljes gyógyulásra, a kozmetikai mágiát is beleértve...

– Mindenki ellenőrizze a felszerelést! – vezényelte Anna Tyihonovna. A lányok fészkelődni kezdtek, én is végigtapogattam a zsebeimet, ellenőrizve az aprócska csomagokat, fiolákat, amuletteket. A boszorkány ereje nem csak és nem elsősorban a Homályon át végzett, tisztán energetikai munka. Segédeszközöket is használunk, tulajdonképpen ez különböztet meg minket a varázslónőktől.

– Alisza?

Lemesevára néztem.

– Van valami javaslatod?

így már jobb. A jövőre gondolunk, nem a múltra.

– Tigrincset a műveletisek közömbösítsék! Mind a négyen.

– Nincs szükségünk segítségre, Aliszka – mondta jó szándékúan a legidősebb fivér. – Boldogulunk.

Lemeseva gondolkodott, majd bólintott.

– Rendben, hárman fogtok dolgozni. Vitalij, te az én közvetlen tartalékom leszel.

Az alakváltó örömében elmosolyodott. A hülye. Anna Tyihonovna úgy beleveti majd a tűzbe, mint valami kutyakölyköt. Méghozzá a legforróbb helyre.

– Mi négyen pedig...

– Öten – javított ki Lemeseva.

Aha. Szóval a vén banya maga is úgy döntött, beszáll a munkába?

– Mi öten pedig megalkotjuk az Erő Körét – javasoltam. – És az egész Erőt Edgarnak küldjük. Gyenyiszka tartja a kapcsolatot a vezérkarral.

A kocsit megdobta valami kátyú. Már bekanyarodtunk az udvarba.

– Igen, ez az egyetlen lehetséges megoszlás – egyezett bele Lemeseva. – Mindenki figyeljen! így fogunk eljárni!

Valami könnyű lelkesedés fogott el attól, hogy teljes egészében elfogadta a tervemet. Mégiscsak igazi harci boszorkány maradok. Minden személyes problémám ellenére. Ezért is kockáztattam meg, hogy a vezető boszorkány előjogát megsértve fölvessem a csoport kiegészítésének ötletét:

– Még azt is javasolnám, hogy hívjunk előre segítséget. Ha két másodosztályú mágus van ott...

– Már minden lehetséges segítséget megkértünk – intett le Lemeseva. – Azonkívül a ruhaujjunkban ott lapul az adu ász.

Vitalij csodálkozva nézett az öreg boszorkányra, és büszkén kivicsorította farkasagyarait. Kétszeresen is hülye. Nem róla van szó. Ő aztán nem ász, legfeljebb hatos... és még csak nem is adu.

– Kész, kezdünk, lányok!

Furgonunk megállt, Anna Tyihonovna felpattant, bal kezével intett. Egy pillanatig könnyű, sötét porfelhő gomolygott az ujjainál, és megéreztem, mint burkolja be az udvart a nemtörődömség igézete. Mostantól bármit teszünk is, az emberek ügyet sem vetnek ránk.

Fürgén kiugráltunk a furgonból.

Az udvar olyan, akár a többi. Butovo déli része. Micsoda lyuk... Jobb valahol Mityiscsiben vagy Litkarinóban[5] lakni, mint formálisan moszkvainak számítani, és ezekben a nyomasztó zugokban élni. Látszólag minden a helyén van, a házak, a nyeszlett fák, amelyek az összedöngölt agyagon próbálnak megélni, a kapuk előtt álló kocsik sem a legszegényesebbek, de...

– Élénken!

Lemeseva akkorát rúgott rajtam, hogy vagy három méterre repültem a mikrobusztól. Majdnem beleszálltam a homokozóba, ahol egy öt év körüli kisfiú és kislány a homoksüti készítésének fogásairól vitatkozott.

Még ők sem vettek észre, pedig a gyerekek mindig érzékenyebbek a Másfélékre.

Három árnyékként suhantak a vámpír testvérek. Körülvették a mikrobuszt – már az átalakulás stádiumában, ajkuk közül előtűntek az agyarak, bőrük sápadt, beteges színt öltött. Az élőhalottak jellegzetes külseje...

– Kört! – ordította Lemeseva. Kilőtt puskagolyóként száguldottam a kocsihoz, megragadtam Ólja és Lena kezét. Hű, micsoda ereje van a vén boszorkánynak!

A bejáratnál, csak általunk, Másfélék által láthatóan alacsony, tömzsi emberke állt... emberke, máshogy nem is lehetne nevezni, rajta kopott török farmer, műszálas póló és valami ostoba sityak a fején.

Ez baj.

Az „emberke” neve Szemjon. Elképesztő hatalmú mágus, még ha nem is kapkodja el ereje alkalmazását. És még félelmetesebb, hogy az operatív munkában hatalmas tapasztalattal rendelkezik...

Megéreztem, hogy Szemjon pillantása végigfut rajtam – kutató, makacs, úgy belém lát, mint a sebész szondája. Aztán megfordult, és eltűnt a lépcsőházban.

Nagyon nagy a baj!

Ekkor Zsanna megragadta Olga kezét, Anna Tyihonovna zárta a kört – és eltűnt minden érzelem.

Eleven akkumulátorrá váltunk, rákapcsolva Edgarra, aki puhán, sietség nélkül a lépcső felé haladt, az emberi érzékelés és a Homály szintjén egyszerre.

Akár ellenfele, fölment a lépcsőn. Utol persze nem érte. És amikor odaért a harmadik emeleti lakás ajtajához, már várták. Mi, az Erő Körét alkotók, most rajta keresztül érzékeltük a világot.

Az ajtó nyitva volt – a világ emberi szintjén. A Homályban tömör fal zárta el.

A lépcsőházi előtérben két mágus állt. Szemjon és Garik. Semmilyen érzelmet nem tudtam átélni, de a gondolataim megmaradtak. Hideg, nyugodt, lassú gondolatok. Ez a vég. Két mágus, egyenlő erejűek, Edgarét felülmúlják.

– A bejárat zárva – mondta Szemjon. – Itt az Éjszakai Őrség hajt végre műveletet.

Edgar udvariasan bólintott:

– Értem. De a Nappali Őrség is műveletet hajt itt végre.

– Mit óhajt? – Szemjon könnyedén elmozdult. Háta mögött, a szűk előszobában ott állt a nőstény tigris. Hatalmas, a bundája csillog, elégedetten vicsorítja pofáját.

Mire számít Lemeseva? Ezekkel nem tudunk elbánni! Semmiképp!

– A sajátunkat akarjuk elvinni – tárta szét a karját Edgar. – Ennyi az egész.

– A boszorkányt letartóztattuk, a vádat ismertettük vele. Harmadik fokozatú mágikus beavatkozás, gyilkosság, fekete mágia űzése engedély nélkül, a Másféle képességeinek eltitkolása.

– Maguk provokálták őt ezekre a cselekményekre – mondta hidegen Edgar. – A Nappali Őrség elvégzi a maga vizsgálatát a történtekről.

– Nem. – Szemjon nekidőlt a falnak. A kék moha sietősen odébb kúszott, igyekezett minél távolabb kerülni a mágustól. – A kérdést kimerítettük.

Garik meg sem szólalt. Apró, csontkockára emlékeztető amulettet forgatott az ujjai közt, az energia felvillanásai átfúrták a levegőt. Valószínűleg egy közönséges mágikus akkumulátor.

– Bemegyek, és lefoglalom, ami minket illet – mondta Edgar.

Meghökkentően nyugodt. Lehet, hogy ő is tud valamit, amit én nem?

A Fénypárti mágusok hallgattak, de úgy látszott, gondolkodóba ejtette őket ez a váratlan ostobaság. A boszorkány sorsa most attól függ, ki folytatja le a vizsgálatot. Ha hozzánk kerül, meg tudjuk védeni és besorozni magunk közé. Ha a Fénypártiak kezébe kerül, vége az életének.

De neki még mindig jobb, mint nekünk valamennyiünknek.

Két másodosztályú mágus, egy alakváltó és bent a lakásban még két vagy három Másféle. Elsöpörnek minket!

– Megyek – mondta nyugodtan Edgar, és előrelépett. A Homály hirtelen megbolydult körülötte, megtelt Erővel – a mágus védőernyőt állított.

A továbbiakból már csak az összecsapásra emlékszem.

Ahogy Edgar egyet lépett, a Fénypártiak lecsaptak. Nem halálos igézetekkel, hanem közönséges „nyomással”, leszorítva a mi mágusunkat a lépcsőn. Edgar előredőlt, mintha erős szél ellenében haladna, az őt védő viharos Erő tisztán látható körvonalakat nyert. Az összecsapás a tiszta energia szintjén ment végbe, primitíven és egyáltalán nem látványosan. Ó, ha Zavulon lenne Edgar helyén! Egyetlen szempillantás alatt elsöpörné ezeket a mitugrászokat, végleg kifektetné őket, félrelökné úgy, hogy semmi sem maradna a képességeikből.

Egyébként Edgar is derekasan tartotta magát. Vagy öt másodpercig a tulajdon erejét használta, sőt visszaszorította a „nyomást” a lakás ajtajáig. Akkor hideget éreztem az ujjaim hegyén.

A mágus elkezdte elszívni a mi erőinket.

Egyből megéreztem, milyen feszültté váltak a Fénypártiak, megérezve az energiaáramlást köztünk és Edgar közt. Meg sem próbálták lerombolni, mivel az csak oda vezetett volna, hogy Edgar az ő energiájukat is magába szívja. Fölényükre számítva egyszerűen növelték a nyomást. És úgy festett, a lakásban rejtőző mágusok őket is kezdték ellátni energiával.

Néhány másodpercig egyensúlyban ingadozott minden. A mi egyesített erőnk áradata egyből megnövelte Edgar lehetőségeit, de a Fénypártiaknak is megvoltak a maguk tartalékai. Hja kezében széthullott a kocka, finom, aranyos porral hintette be a földet, ellencsapásuk egyméternyire visszavetette Edgart. Mellettem felnyögött Olga – kimerítette alapvető energiakészletét, most már a saját erejét alkotó belső tartalékait áramoltatta át, azokat, amelyeket, jaj, nem egyszerű pótolni. Úgy látszik, nincs ma formában. Miben reménykedik Lemeseva?

A Fénypártiak háta mögül zaj hallatszik. Aha... a vámpír fivérek... biztosan az erkélyen keresztül...

De a mágusok mintha észre sem vennék, mi történik. A lármára csak a tigris mozdult, elsöpörve útján a siralmas bútorokat, karmával feltépve a linóleumot. Egy másodperc múlva felhangzott az egyik fivér panaszos üvöltése.

Nem, három vámpír kevés egy alakváltóval szemben...

– Vitalij! – vezényelt röviden Lemeseva. A Homályon át úszott a gondolatban kiadott parancs, és a mi alakváltónk már rohant is a bejárathoz, menet közben dobálva le magáról a ruhát és alakulva át farkassá. Továbbra is tápláltuk az Erőt Edgarba, aki ismét előrenyomult, sőt sikerült Uját beszorítania a lakásba. Aztán előrontott mögüle a hatalmas farkas, és a mágusokra ügyet sem vetve előrevetődött.

Jó ötlet. Csakhogy a lakás belsejéből tüzes töltetet lőttek ki rá. Valaki a Fénypártiak közül, aki eddig tartalékban volt, most beszállt a küzdelembe. És rögtön meg is mutatta, hogy nem babra megy a játék.

Az alakváltó sűrű barna szőre tűzbe borult, az állat lábaival kalimpálva a magasba ugrott, a földre vetve magát hempergett, hogy kioltsa a lángokat. Most kellett volna folytatnia a rohamot, még lett volna rá esély, hogy elkapja a mágust, mielőtt az előkészíthetné a második tűzgolyót...

De úgy látszik, az alakváltó valóban elkényelmesedett őrködés közben.

Vitalij még mindig a lángot próbálta kioltani, de a sötétből egyre újabb töltetek érték. Második, harmadik, negyedik... Spriccelt a vér, lángoló húscafatok röpködtek. A farkas felvonyított, majd elcsendesült – csak hátsó lábai rángatóztak, köztük mozdulatlanul feküdt bengáli tűzként lángoló farka... Szép látvány volt.

Mellemen megrepedt és szilánkokban szétrepült az amulett, agy apró kristálykancsó a belezárt cseppnyi vörös folyadékkal. Ez rosszat jelentett. Azt jelezte, hogy elfogyott az erőm, másrészt ez volt az utolsó tartalék. Egy olyan asszony egy csepp vére volt, aki belehalt a szülésbe, világra hozva egy Setét Másfélét. Nagyon erős energiaforrás, de ez sem tart ki sokáig.

– Lena! – vezényelt Lemeseva. És én megint megéreztem a némán kiadott parancsot. Lena lassan, mint az alvajáró, kilépett a körből. Jobb tenyerem szabadon maradt, a transz is szünetelt néhány másodpercig, míg Anna Tyihonovna a kezem után nem nyúlt. Ezalatt azonban megláttam, hogy a kör közepén egy fekete fából készült, összecsukható asztalka áll, és vékony, fekete acélpenge fekszik rajta. Lena pedig már a homokozónál áll, a játszó gyermekek felett megmerevedve, mintha válogatna köztük...

– A kislányt! – kiáltotta Lemeseva. – Egy lányból több a haszon, mint tizenkét fiúból!

Ekkor megértettem. Mindent, azt kivéve, honnan van joga Anna Tyihonovnának az áldozat bemutatására, és miért szánta rá magát ekkora erőpazarlásra holmi középszerű boszorkány megmentéséért.

Ám ekkor Lemeseva megragadta a kezemet, és én megint nem voltam más, csak az Erő Körének akarattalan része.

Edgar, akit már beszorítottak a lépcsőforduló sarkába, s most épp a falnak akartak nekipréselni, felemelte a kezét:

– Álljanak meg! Nagyon fáj...

A kör az energia utolsó cseppjeit szívta ki belőlem. Olga már egy szemernyit sem adott le, teljesen ki volt facsarva, úgy állt köztünk, hogy közben rángatózott, mint aki csupasz villanydrótot fogott meg, Zsanna halkan nyöszörgött, fejét mind mélyebben lehorgasztva a mellére.

– Jogunk van áldozat bemutatására – mondta hidegen Edgar. – Ha nem vonulnak vissza...

A Fénypártiak megdermedtek. Láttam, ahogy összenéznek, amint Garik kételkedve csóválja a fejét.

De Szemjon mintha rögtön elhitte volna.

Az áldozat bemutatása hatalmas Erőt szabadít fel. Különösen akkor, ha az áldozat gyermek, különösen, ha az Erő Körében történik, különösen ha tapasztalt boszorkány végzi a szertartást. És Lenka Kirejeva már benn állt a körben, a penge a kezében, a kislány pedig a fekete asztalon feküdt.

Ha átöntjük Edgarba azt az Erőt, amely most felszabadul, a Fénypártiak nem képesek ellenállni. Természetesen nekik is megvannak a maguk rendkívüli módszerei, de rendelkeznek-e felhatalmazással az alkalmazásukra?

Bömbölve kirontott a folyosóra az alakváltó-tigris. Nyilván az erkélyen hadakozott a vámpír fivérekkel, és meglátta, mire készülünk.

– Nem képesek ellenállni – mondta elszántan Edgar. – Mindenképpen megszerezzük, aki a miénk, de az embergyerek meghal. A maguk hibájából.

A Fénypártiak elképedtek. A helyzet tulajdonképpen egyszerű volt, minden konfliktusossága mellett sem tűnt különösen fontosnak. Az államok sem fenyegetik nukleáris csapással egymást, ha felderítőiket kémkedésen kapják, a Másfélék sem fenyegetőznek első szintű mágiával, ha a műveletisek közt jelentéktelen konfliktus támad.

Ám a Fénypártiak még mindig nyomás alatt tartották a mi mágusunkat, ha csak a tehetetlenség következtében is, de nekünk már nem volt több erőnk, amelyet megoszthattunk volna Edgarral. Olga megmerevedett, elvesztette az eszméletét, és most akarattalan fabábuként állt a körben. Zsanna kezdett térdre roskadni, de hősiesen tartotta a kézfogást, az utolsó morzsákat préselve ki magából. Lena arca fájdalmasan eltorzult, a vonagló kislány fölé emelte a pengét – a gyerek eszméleténél volt, különben csökkent volna az erőkibocsátás, de egy igézet megakadályozta, hogy hangot tudjon kiadni.

– Álljanak meg! – kiáltotta Szemjon. – Átadjuk a boszorkányt!

Tartani... tartani a kört. Megpróbáltam energiát szívni a környező térből, a halálra rémült kislányból, a távolabb mozgó járókelőkből, akik buzgón kerülték, hogy tudomást vegyenek arról, ami végbemegy.

Reménytelen, minden teljesen kiürült. Ez a Lemeseva... nem véletlen, hogy mindenkinél keményebben tartja magát... a disznó... mi itt elpusztulunk egy senkinek sem kellő vénasszony miatt, de ő megmarad... a dög...

A Fénypártiak már kilökték, egyenesen Edgar kezébe a koszos, kövér, mocskos köntöst és szakadt papucsot viselő nőt. Az semmit sem értett – nézett ide, nézett oda, próbált keresztet vetni.

– Ezért megfizetnek – közölte búcsúzóul Szemjon.

Edgar egy hirtelen mozdulattal a háta mögé csavarta a megmentett boszorkány karját – nem volt idő magyarázkodásra, és nem volt erő a mágiára. Levezette a nőt a lépcsőn.

Tartani a kört...

Az áldozatbemutatás olyan erejű cselekmény, hogy jobb máskorra tartogatni. A bemutatáshoz való jogot talán húsz vagy harminc évvel ezelőtt dolgozták ki ravasz intrikákkal és provokációkkal. Kirejeva ezért kővé dermedt arccal állt a kislány fölött, kezében villogott a kés, készen arra, hogy egyetlen lendülettel kivágja a szívét, Gyenyiszka pedig monoton hangon ismételgette az igézethez szükséges szavakat. Bármelyik pillanatban megkaphatjuk az energia áradatát – csak jobb lenne nélküle boldogulni.

Tartani a kört...

Csak a düh adott erőt. A düh emiatt a balszerencsés nap miatt, az elmúlt év balsikerei miatt, Lemeseva miatt, aki nyilván többet tud, mint amennyit elmond. Nem tudom, honnan vettem az Erő utolsó morzsáit, de megtaláltam őket! És Olga meg Zsanna tehetetlen testén keresztül átküldtem, hogy Lemeseva vékony patakként továbbíthassa Edgarnak.

Elsőként a vámpír testvérek ugrottak be a mikrobuszba... kutyaütő műveletisek... Azután Lenka elengedte a kislányt, aki sikoltozva rohant el. Gyenyiszka felhagyott az igézet mormolásával, felkapta a rituális asztalkát, és bedobta a kocsiba. Csak ezután bontotta a kört Lemeseva.

Minden összefolyt a szemem előtt. Valamitől köhögni kezdtem, és hiába próbáltam kirángatni a kezem Olga dermedt ujjai közül.

– A kocsiba! – kiáltotta Anna Tyihonovna. – Gyorsan!

Megjelent Edgar – ő aztán elég élénknek látszott. Belökte a kocsiba a boszorkányt, és beugrott a Gyenyiszka melletti ülésre. Anna Tyihonovna bevonszolta az autóba Olgát, én besegítettem Zsannát, aki nagyon rosszul volt, de öntudatánál maradt.

– Kik maguk? Kik maguk? – visítozta a megmentett. Anna Tyihonovna teljes erőből felpofozta, mire a boszorkány elnémult.

– Hajts, Gyenyiszka! – mondtam. Mintha szüksége lett volna erre a biztatásra...

Csikorgó kerekekkel vágtattunk ki az udvarról. Edgar fejét két karjával átfogva dolgozott: a realitás vonalait felügyelte, megtisztítván előttünk az utat.

– Rosszul vagy, Aliszka? – kérdezte mohó kíváncsisággal Lena. Fogaimat összeszorítva tagadóan ráztam a fejem. Lena panaszkodott: – Teljesen kikészültem. Szabit kell kivennem.

A megmentett boszorkány halkan nyöszörgött, míg el nem fogta gyűlölködő pillantásomat. Akkor egyből elhallgatott, igyekezett hátrébb húzódni, tőlem távolabb, de ott meg a vámpírok ültek. Dühösek voltak, megtépázottak, véresek – a jelek szerint volt annyi eszük, hogy ne kerüljenek az alakváltó közelébe, de mindegyiküknek jutott néhány csapás a mancsától.

– Vitalikot meg egyszerűen elégették – mondta bánatosan Lenka. – Hülye volt persze, de mégiscsak a mi hülyénk... Anna Tyihonovna, biztos benne, hogy ez a mocsok megért ennyi kínlódást?

– Zavulon rendelte el – felelte Lemeseva. – Ő nyilván jobban tudja.

– Akkor igazán segíthetett volna. – Nem álltam meg szó nélkül. – Ez az ő erejéhez mért feladat volt, semmiképp sem a miénkhez.

Anna Tyihonovna némi kíváncsisággal nézett rám.

– Ne mondd ezt! Nagyon jól dolgoztál, kislány. Egyszerűen remekül. Nem hittem volna, hogy ennyi Erőt adsz át.

Alig tudtam tartani magam, hogy ne kezdjek bőgni. Hogy elrejtsem a könnyeket, Olgára néztem – még mindig eszméletlen volt. Legalább ezzel vigasztalódhatok – ő sokkal rosszabbul járt.

Nagy nehezen feltápászkodva pofozgatni kezdtem Olgát. Semmi reakció. Belecsíptem. Nem mozdult.

Mindenki kíváncsian figyelt. Még a halkan szitkozódó vámpírok is abbahagyták sebeik nyalogatását, valamire vártak.

– Anna Tyihonovna, segíthetne rajta – mondtam. – Szolgálat közben sérült meg, és a szabályzat szerint...

– Alisza, kedvesem, hogyan segíthetnék én rajta? – kérdezte Lemeseva gyengéden. – Hiszen halott. Már legalább öt perce. Nem törődött semmivel, mindent kiadott magából.

Gyorsan elkaptam a kezem. Olga élettelen teste az ülésen zötykölődött, álla a mellén csúszkált.

– Mi van veled, te nem érzed? – suttogta Zsanna. – Aliszka, mi ez?

Hogy megkülönböztessük az élőt a holttól, ahhoz még csak igézet sem kell. Az Erő birtokában ez elemi feladat. Az a finom anyag, amelyet némelyek léleknek neveznek, azonnal érzékelhető... ha a helyén van.

– Túlságosan sok Erőt adtál át! – kapcsolt Lenka. – Jaj, Alisza, hiszen te most teljesen üres vagy! Vagy öt évig ilyen leszel. Mint Julja Brjanceva, ő két éve egy műveletben teljesen kiürült, és máig sem képes belépni a Homályba!

– Arra várhattok – csak ennyit voltam képes mondani, igyekeztem megőrizni arcomon a nyugalmat. – A szabályzatnak megfelelően segítenek regenerálódnom.

Ez siralmasan hangzott.

– Brjancevának segítettek? – kérdezte Lena. Anna Tyihonovna felsóhajtott.

– Alisza, egy évvel ezelőtt, amikor Zavulon kedvében jártál, minden a szabályzatnak megfelelően történt volna.

Még arra sem volt időm, hogy kitaláljam a választ, mert ekkor Romasova hisztérikusan felsikoltott:

– Hova visznek? Hova visznek?

Ekkor elszakadt a cérnám. Felugrottam, csépelni kezdtem a magányos boszorkány képét, igyekeztem minél alaposabban összekarmolni. A banya annyira megrémült, hogy még védekezni sem próbált. Vagy három percig kalapáltam a vámpír testvérek helyeslő kiáltásai, Lemeseva szemrehányó intelmei, Lenka és Zsanna biztatása közepette. Csak a halott Olga nem tudott semmit mondani, akinek a mikrobusz szűk terében állandóan nekiütköztem. De azt hiszem, ő is támogatott volna.

Azután leültem, visszafojtottam a lélegzetem. A vén boszorkány véres arcát tapogatva bömbölt.

Legalább üldöztek volna minket! Úgy elkapnám a Fénypártiak torkát, hogy egy vámpírnak is becsületére válna! Mindenféle mágia nélkül elbánnék velük!

De még csak nem is üldöztek minket.

Visszatérésünk nem volt győzedelmesnek nevezhető.

A vámpírok kiemelték Olga testét, és szótlanul, mintha még ők is átéreznék a helyzet tragikus voltát, bevitték a vezérkar épületébe. Egyébként miért is ne érezték volna át? Ők a nemlétre váltották az életet, de továbbra is gondolkodtak, éreztek, és elméletileg az öröklétig meg tudták hosszabbítani ezt a létezést. Olga pedig örökre elment.

Gyenyiszka bevitte a mikrobuszt a parkolóba. Edgar, szorosan markolva a megmentett boszorkány karját, az Őrség épületéhez vezette. A banya nem ellenkezett. Mi zártuk a menetet.

Egy holttestet átvinni a zsúfolt utcán Moszkva központjában, a Kreml falai mellett nem a legmegnyugtatóbb foglalatosság. Még akkor sem, ha Lemeseva újra elmondta a nemtörődömségi igézet szavait. Az emberek ránk se néztek, meggyorsították lépteiket, buzgón kikerülték a menetet. De a Homály nyugtalankodni kezdett.

Itt túlságosan vékony a létezés szövete. Túlságosan sok a vér, túlságosan sok az érzelem, túlságosan kivehetőek a múlt nyomai. Vannak helyek, ahol az emberi világ és a Homály közti határvonal alig kivehető, és Moszkva központja ilyen.

Ha formában lettem volna, láthattam volna az Erő felvillanásait, amint egy másik valóság mélyéből feltörnék. Alighanem még Zavulon sem lenne képes pontosan elmagyarázni, mi rejlik mögöttük. Nem tehetünk mást, mint hogy nem reagálunk, nem figyelünk a mágikus küzdelemben elesett boszorkányt érzékelő Homály mohó zihálására.

– Gyorsabban! – mondta Lemeseva, és a vámpírok szaporábban lépkedtek. A Homály valószínűleg komolyan felbolydult.

Mellesleg ez számomra már felfoghatatlan...

Beléptünk az embereknek láthatatlan ajtón – eközben engem és Zsannát Lénának kellett támogatnia. A munkatársak elénk futottak. A megint hangoskodni kezdő boszorkányt elcipelték valahova a kilencedik emeletre, a ki-hallgatószobába. A gyógyító részleg orvosai átvették Olgát. A segítség bármiféle reménye nélkül, már csak a halál tényét kellett megállapítaniuk. Az egyik ügyeletes gyógyító alaposan megvizsgált minket. Rosszallóan csóválta a fejét felmérve Zsanna állapotát, homlokát ráncolva nézte a megtépázott vámpírokat. Azután rám pillantott – és az arca kővé dermedt.

– Mi az, nagyon rossz bőrben vagyok? – kérdeztem.

– Az nem kifejezés – felelte teljesen érzelemmentesen. – Mi járt az eszedben, Alisza, mikor átadtad az erődet?

– A szabályzat szerint jártam el – feleltem, miközben éreztem, hogy megint kicsordulnak a könnyeim. – Edgarnak különben vége lett volna, két másodosztályú mágussal állt szemben.

A gyógyító bólintott:

– Dicséretes buzgalom, Alisza. De nem kis árat fizetsz érte.

Edgar, aki a lifthez igyekezett, megállt, és együtt érzően nézett rám. Odajött, remegve, gálánsán belecsókolt a tenyerembe. Ezek a baltiak mindig a viktoriánus gentlemant játsszák.

– Alisza, fogadd legmélyebb hálámat! Éreztem, hogy az utolsó erőtöket adjátok át. Attól féltem, te is Olga után mész.

A gyógyítóhoz fordult:

– Kari Lvovics, mit tehetünk ezért a bátor lányért?

– Attól félek, semmit – tárta szét karját a gyógyító. – Alisza a tulajdon lelkéből vonta ki az Erőt. Olyan ez, mint a disztrófia, érti? Ha a szervezet nem jut elegendő táplálékhoz, saját magát kezdi fölemészteni. Megsemmisíti a májat, az izmokat, a gyomrot – csak hogy az utolsó pillanatig megőrizze az agyat. Hasonló helyzetbe kerültek a lányaink. Zsanna alighanem időben elvesztette az eszméletét, és már nem adta át az utolsó tartalékait. Alisza és Olga kitartott a végsőkig. Olgának kevesebb belső tartaléka volt, és meghalt. Alisza kibírta, de mentálisan teljesen kiürült.

Edgar megértően bólintott, a többiek kíváncsian hallgattak, a gyógyító pedig tovább szónokolt:

– A Másfélék képességei bizonyos szempontból hasonlóak bármely energetikai reakcióhoz, például a nukleárishoz. Képességeinket úgy tartjuk fenn, hogy Erőt vonunk ki a környező világból, az emberekből és más, alacsonyabb szerveződésű objektumokból. De ahhoz, hogy elkezdhessük az Erőt kinyerni, előbb bele kell helyezni... ilyen kegyetlen a természet törvénye. És Aliszának gyakorlatilag ez a kezdeti, kiinduló ereje fogyott el. Itt nem segít a durva feltöltés, ahogy az éhségtől haldoklót sem menti meg egy darab túlsózott szalonna vagy ropogósra sült hús. A szervezet nem emészti meg az ilyen táplálékot, az nem megmenti, hanem megöli. így van ez Aliszávai is: önthetünk belé energiát, de megfulladna tőle.

– Muszáj harmadik személyben beszélni rólam? – kérdeztem. – És ilyen hangnemben!

– Bocsáss meg, kislány! – Kari Lvovics nagyot sóhajtott. – De igazat beszélek.

Edgar óvatosan elengedte a kezemet. Ezt mondta:

– Ne izgulj, Alisza! A vezetőség biztosan kitalál valamit. A sült húsról jut eszembe, éhes vagyok, mint a farkas.

Lemeseva bólintott:

– Menjünk el valami bisztróba!

– Megvárnátok? – kérdezte Zsanna. – Lezuhanyozom, tiszta lucsok vagyok...

Már szörnyülködni sem maradt erőm. Csak álltam, eltompulva hallgattam a beszélgetésüket, és igyekeztem legalább valamit érzékelni egy Másfajta szintjén. Meglátni az igazi árnyékomat, előhívni a Homályt, megérezni az érzelmi hátteret...

Üresség.

Rólam meg már szinte meg is feledkeztek...

Ha Zsanna vagy Lenka lenne a helyemben, én is így viselkednék. Végül is csak nem kötöm föl magam a más mamlaszsága miatt? Ki kérte, hogy mindent átadjak, az utolsó cseppig? Hát igen... kedvem támadt a hőst játszani!

Szemjon és Tigrincs miatt van ez az egész. Amikor felfogtam, kivel van dolgom, úgy döntöttem, revansot veszek. Bebizonyítok valamit... valakinek... valamiért...

És most mi van? Bebizonyítottam.

Rokkant lettem. Sokkal inkább, mint a Tigrinccsel vívott közelharc után.

– De igyekezz, Zsanka! – mondta Lemeseva. – Alisza, velünk tartasz?

Anna Tyihonovna felé fordultam, de nem volt érkezésem válaszolni.

– Senki nem megy sehova – hallatszott a hátam mögül. Lemeseva szeme kimeredt, én pedig, a hangot felismerve, összerezzentem.

A liftnél ott állt Zavulon.

Emberi alakjában jelent most meg: sovány volt, mélabús, pillantása mintha máshol járt volna. A mieink közül sokan csak így ismerik: nyugodt, sosem siet, sőt kissé unalmas.

De én ismerem a másik Zavulont is. Nem a Nappali Őrség visszafogott főnökét, a démoni külsőt magára öltő hatalmas harcost, nem az osztályon felüli Setét mágust, hanem a jókedvű, a mókák kiagyalásában fáradhatatlan Másfélét. Egyszerűen Másfélét a minket elválasztó szakadék mindenféle jele nélkül, mintha nem lenne köztünk különbség sem életkorban, sem tapasztalatban, sem erőben...

így volt ez valamikor. Volt.

– Mindenki a dolgozószobámba! – rendelkezett Zavulon. – Azonnal!

Eltűnt, valószínűleg alámerült a Homályba. De előtte egy pillanatra megállapodott rajtam a tekintete. Szeme nem fejezett ki semmit. Sem nevetést, sem sajnálatot, sem jóindulatot.

De rám nézett, és a szívem megdobbant. Az elmúlt évben Zavulon mintha egyáltalán észre sem vette volna Alisza Donnyikovát, a kétbalkezes boszorkányt.

– Jól is laktunk, le is zuhanyoztunk – mondta borúsan Lemeseva. – Menjünk, lányok!

Véletlenül alakult úgy, hogy oldalt ültem le. A lábam magától vitt a kandalló előtti fotelhoz – a kényelmes bőrfotelhoz, amelyben úgy megszoktam, hogy összegömbölyödve, félig ülve, félig fekve bámulom a munkába merült Zavulont, a füst nélküli tüzet a rostélyon, a falakat borító fényképeket...

És amikor rájöttem, hogy elkülönültem a többiektől, akik elfoglalták az őket megillető helyet a fal mentén álló díványokon, már késő volt, nem változtathattam. Ostobán nézett volna ki.

Lerúgtam a szandálom, magam alá húztam a lábam, és kényelmesebben elhelyezkedtem.

Lemeseva, mielőtt belekezdett volna beszámolójába, csodálkozva nézett, a többiek rám sem mertek pillantani, tekintetükkel a főnököt falták. Talpnyalók!

Zavulon a hatalmas íróasztala mögötti karosszékben hátradőlve szintén rám se hederített. Legalábbis látszólag.

Hát nem is kell...

Hallgattam Lemeseva egyenletes hangját – jelentése jó volt, rövid és pontos, nem mondott semmi fölöslegeset, és nem hagyott ki semmi fontosat. Én az íróasztal fölötti fényképet néztem. Nagyon-nagyon régi, száznegyven éves, még kolloidos módszerrel készült – a főnök egyszer részletesen elmagyarázta nekem a különbséget a „száraz” és a „nedves” eljárás között. A képen Zavulon látható az oxfordi diákok ódivatú viseletében, a Christ Church College tornya előtt. Ez Lewis Carroll felvételének eredetije, és a főnök egyszer megjegyezte, milyen nehéz volt „ezt a kimért, karót nyelt költőfélét” rávennie arra, hogy ne egy kislányra, hanem a saját diákjára fordítson egy kis időt. A fénykép nagyon jól sikerült, Carroll valószínűleg igazi mester lehetett. A képen Zavulon komoly, de a szemében csöndes irónia bujkál, és még sokkal fiatalabbnak látszik... bár neki ötven év...

– Donnyikova?

Lemesevára néztem, és bólintottam.

– Teljesen egyetértek. Amennyiben küldetésünk céljaként a letartóztatott azonnali kiszabadítását határozták meg, az Erő Körének kialakítása és az áldozat bemutatásával való fenyegetés volt a legmegfelelőbb döntés. – Kis hallgatás után hozzátettem: – Persze csak akkor, ha ez az ostoba nőszemély megér ennyi erőfeszítést.

– Alisza! – Lemeseva hangja fémesen csengett. – Hogy merészeled vitatni a vezetőség parancsát?! Főnök, elnézést kérek Alisza nevében, túlhajtotta magát, és kissé... némileg nincs magánál.

– Ez természetes – mondta Zavulon. – Lényegében Alisza biztosította a művelet sikerét. Teljes erejét feláldozta. Nem meglepő, hogy kérdéseket szeretne feltenni.

Lehajtottam a fejem.

Zavulon teljesen komoly volt. Nyoma sem látszott rajta gúnynak vagy iróniának.

– De... – kezdte volna Lemeseva.

– Ki beszélt itt az előbb az alá-fölérendeltségi viszonyokról? – vágott a szavába Zavulon. – Hallgasson!

Lemesevának torkán akadt a szó. Zavulon felállt az asztaltól. Lassan odajött hozzám – én le nem vettem róla a szemem, de nem álltam föl.

– Az az ostoba tyúk – mondta Zavulon – nem ért meg ekkora erőfeszítést. Természetesen. De az Éjszakai Őrség elleni művelet rendkívül fontos volt. És valamennyi, harcban szerzett sérülésetek teljes mértékben igazolást nyer.

Mintha belém döftek volna...

– Köszönöm, Zavulon – feleltem. – Könnyebben viselem majd el ezeket a hosszú éveket, tudván, hogy nem hiába ürítettem ki magam.

– Miféle éveket, Alisza? – kérdezte Zavulon.

Furcsa dolog... egy egész évig egyáltalán nem beszéltünk egymással... még a parancsait sem személyesen adta ki nekem... most pedig megszólalt – és a mellemben megint hideg, tüskés csomót érzek.

– A gyógyító azt mondta, hogy csak nagyon lassan jövök helyre.

Zavulon elnevette magát. És hirtelen kinyújtotta a kezét! Megveregette az arcomat. Kedveskedve... és olyan ismerős módon...

– Nagy dolog, mit mond a gyógyító – jelentette ki békésen. – Neki is megvan a maga véleménye, és nekem is a magamé.

Elvette a kezét, és nekem nagy erőfeszítésembe került, hogy arcommal ne hajoljak utána...

– Gondolom, senki nem vitatja, hogy Alisza Donnyikova jelentős mértékben biztosította a mai művelet sikerét – jelentette ki Zavulon.

Aha... szeretném én látni azt, aki vitatni merészeli! Csak Lemeseva tette hozzá óvatosan:

– Mindannyian jelentős erőfeszítéseket tettünk...

– Állapototokból ítélve könnyű megállapítani, ki mit tett.

Zavulon visszatért az asztalhoz. De nem ült le, csak rákönyökölt az asztallapra, és engem nézve mozdulatlanná dermedt. Úgy tűnt, a Homályon át alaposan végigvizsgál.

Én azonban ebből semmit nem tudtam érzékelni...

– Mindenki egyetért abban, hogy a Nappali Őrségnek segítenie kell Aliszán? – érdeklődött Zavulon.

Lemeseva szemében düh villant. A vén boszorkány valamikor maga is Zavulon barátnője volt. Ezért gyűlölt engem, amikor én voltam a kedvenc... és ezért váltotta a dühöt kedvességre, alighogy elfordult tőlem a főnök.

– Ha segítségről van szó – kezdte –, Kari Lvovics nagyon jó párhuzamot vont. Készek vagyunk megosztani Aliszávai az Erőt, de olyan lenne ez, mint szalonnát adni a haldoklónak erőleves helyett. Egyébként én kész vagyok megpróbálni...

Zavulon elfordította a fejét, és Lemesevának torkán akadt a szó.

– Ha erőleves kell, hát erőleves lesz – mondta a főnök nagyon békés hangon. – Mindenki elmehet.

Elsőnek a vámpír fivérek pattantak fel, utánuk feltápászkodtak a boszorkányok. Én is mozdultam, a lábammal keresve szandálomat.

– Alisza, maradj, ha nem esik nehezedre – kérte Zavulon. Lemeseva tekintete felvillant, majd kihunyt. Megértette azt, amit én még nem mertem elhinni.

Néhány másodperc múlva kettesben maradtunk Zavulonnal. Szótlanul néztük egymást.

A torkom kiszáradt, a nyelvem nem engedelmeskedett. Nem, ez nem lehet... nehogy becsapjam saját magamat...

– Hogy vagy, Lisza? – kérdezte Zavulon.

Csak anyám hív Liszának.

És Zavulon hívott így – régen...

– Mint a kifacsart citrom – mondtam. – Mondd, tényleg ilyen hülye vagyok? Kiürítettem magamat egy fölösleges munkában?

– Okos vagy, Lisza – mondta Zavulon. És mosolygott.

Ugyanúgy, ahogy régen. Teljesen ugyanúgy.

– De én most...

Elhallgattam, mert Zavulon odalépett hozzám – és már nem volt szükség szavakra. Képtelen voltam felállni a fotelból: átöleltem a lábát, átkaroltam, hozzásimultam – és elbőgtem magam.

– Ma lefektetted egyik legjobb műveletünk alapjait – mondta Zavulon. Keze a hajamat simogatta, mégis úgy tetszett, mintha valahol nagyon messze járna. Egy akkora mágus, mint ő, természetesen sosem engedheti meg magának az elgyengülést: az ő vállát nyomja Moszkva és a megye teljes Nappali Őrsége, a békés, nyugodt életet élő egyszerű Setétek sorsa, neki kell megküzdenie a Fénypártiak intrikáival, figyelmet szentelnie az embereknek... – Alisza, az után az ostobaságod után a fényprizmával úgy véltem, nem vagy méltó a figyelmemre.

– Zavulon... elbizakodott hülye voltam... – suttogtam a könnyeimet nyelve. – Bocsáss meg, nehéz helyzetbe hoztalak...

– Ma teljes mértékben rehabilitáltad magad.

Zavulon egyetlen mozdulattal felállított a fotelból. Lábujjhegyre álltam, különben a karján lógtam volna, és valamiért eszembe jutott, mennyire meglepett az első alkalommal sovány testének hihetetlen ereje. Még akkor is, amikor emberi alakban jelenik meg.

– Alisza, elégedett vagyok veled. – Elmosolyodott. – És ne izgulj amiatt, hogy kiürültél. Vannak még ilyen-olyan tartalékaink.

– Mint az áldozat bemutatásának joga? – próbáltam mosolyogni.

– Igen – bólintott Zavulon. – Elutazol szabadságra. Még ma. És mikor visszajössz, különb leszel, mint voltál.

Ajkam áruló módra megremegett. Micsoda dolog ez, bőgök, mint valami hisztérika, a festékem biztosan elkenődött, erőm pedig egy csöpp sem maradt...

– Akarlak téged – suttogtam. – Zavulon, olyan magányos voltam...

Gyengéden eltolta a kezemet.

– Majd, Lisza. Ha visszajöttél. Különben... – Zavulon elmosolyodott – különben a szolgálati beosztás felhasználása lenne személyes célokra.

– Ki merészelne téged ilyesmivel vádolni? Zavulon hosszasan a szemembe nézett.

– Akadnak ilyenek, Lisza. A tavalyi év nagyon nehéz volt az Őrség számára, és sokan szívesen látnának engem megalázottnak.

– Akkor nem kell – mondtam gyorsan. – Nem szabad kockáztatni, majd helyrejövök magamtól, szép lassan.

– De kell. Ne aggódj, kislány!

Egész valóm megborzongott a hangjától. Nyugodt, magabiztos erejétől.

– De miért kockáztatsz miattam? – suttogtam. Nem vártam választ, Zavulon mégis felelt:

– Azért, mert a szerelem is erő. Nagy erő, nem szabad lebecsülni.

3. FEJEZET

FURCSA dolog az élet.

Egy nappal ezelőtt kiléptem a lakásból, fiatal, egészséges, erővel teli – és közben boldogtalan boszorkányként.

Fél nappal ezelőtt pedig ott álltam az Őrség irodájában: megnyomorítva, megfosztva a reménytől és a jövőbe vetett hittől...

Hogy megváltozott minden!

– Kérsz még bort, Alisza? – Pavel, a kísérőm kutatva nézett rám.

– Egy kicsit – mondtam, le sem véve pillantásomat az ablakról. Gépünk már megkezdte a leszállást Szimferopol repülőterére. Az öregecske TU recsegett-ropogott, és lassan oldalra dőlt; az utasok arca aggodalmas-feszült volt. Csak Pavel és én ültünk teljesen nyugodtan – a repülőút biztonságáról maga Zavulon gondoskodott.

Kísérőm odanyújtott nekem egy kristálypoharat. Ez természetesen nem a stewardess készletéből került ki, mint ahogy a benne lévő dél-afrikai nedű sem. A már nem egészen fiatal alakváltó a jelek szerint nagyon is komolyan vette feladatát. Délre készült valamiféle ismerőseihez üdülni, de az utolsó pillanatban leszedték a herszoni járatról, és megbízták, hogy kísérjen el engem Szimferopolba. A hír, hogy kapcsolatom Zavulonnal helyreállt, nyilván már hozzá is eljutott.

– Igyunk a főnökre, Alisza? – kérdezte Pavel. Olyan nagyon törte magát, hogy az már kezdett kínossá válni.

– Igyunk – egyeztem bele. Koccintottunk. Elment mellettünk a stewardess, utoljára ellenőrizve, mindenki bekapcsolta-e a biztonsági övet, de ránk oda se nézett. A Pavel által felidézett nemtörődömségi igézet működött. Most még ez a szánalmas alakváltó is többre volt képes, mint én...

– Azt azért el kell ismerni – mondta, miután kiitta a borát –, hogy a vezetőség gondoskodása a munkatársakról maga a csúcs!

Bólintottam.

– Bezzeg a Fénypártiak – annyi megvetést sűrített ebbe a szóba, amennyit csak bírt – sokkal önzőbbek, mint mi.

– Ne ess túlzásokba! – mondtam. – Ez azért nem igaz.

– Ugyan már, Alisza! – A bor fecsegővé tette. – Emlékszel, amikor egy évvel ezelőtt együtt álltunk a kordonban? Az orkán előtt?

Valószínűleg csak e miatt a kordon miatt emlékszem rá. Az alakváltók végzik a piszkos munkát, így ritkán akadunk össze. Vagy az Erővel kapcsolatos akcióknál, vagy azokban a ritka esetekben, amikor az Őrség teljes személyzetét összehívják.

– Emlékszem.

– Hát ott az a... Gorogyeckij. Szenteskedő fráter, bameg!

– Ő nagyon nagy erejű mágus – vetettem ellene megint. – Nagyon.

– Hát igen! Telehabzsolta magát Erővel, a nyavalyás emberkékből az utolsót is kisajtolta, és aztán? Mire fordította?

– A saját remoralizálására.

Lehunytam a szemem, visszaemlékeztem, hogyan is festett az a dolog.

Az ég felé törő fényoszlop. Az Anton által az emberektől összegyűjtött energia áradása. Mindent egy lapra tett fel, vállalta a kölcsönzött Erő alkalmazásának kockázatát, és egy rövid pillanatra akkora hatalomra tett szert, hogy lehetőségei felértek Zavulonéval és Geszerével, sőt talán meg is haladták azokat.

És az egészet önmagára bocsátotta.

Remoralizáció.

Az erkölcsileg optimális megoldás keresése. A Fénypártiak legiszonyatosabb problémája – nem okozni kárt, nem követni el olyan tettet, amely az emberkékre káros következményekkel jár.

– Ő aztán csak a szuperegoista – jelentette ki elégedetten Pavel. – Megvédhette volna a barátnőjét? Igen. Megütközhetett volna velünk? De még mennyire! És mit tett? Magába öntött mindent, amit összeszedett. Még az orkánt sem akarta megállítani, pedig megtehette volna, meg!

– Ki tudja, mi történik, ha bármilyen más megoldást választ – mondtam.

– De hát úgy cselekedett, ahogy közülünk bárki tette volna! Mint a legvalóságosabb Setét!

– Akkor a Nappali Őrségben lenne.

– Ott is lesz – mondta mély meggyőződéssel Pavel. – Nincs mit tenni. Sajnálta átadni az Erőt, hát az egészet maga használta el. Azután magyarázkodott... csak azért, úgymond, hogy helyesen döntsön... És hogy döntött? Nem beleavatkozni. Mindössze ennyi: nem beleavatkozni. Ez a mi módszerünk, Setét módszer.

– Nem vitatkozom, Pavlusa – mondtam.

Az utasszállító rázkódott, kibocsátotta a kerekeket. Az utastérben valaki halkan feljajdult.

Első látásra igazat kellett adni az alakváltónak. De én emlékszem, milyen arcot vágott Zavulon az orkán utáni napokban. Pillantása sötét volt, én aztán megtanultam eligazodni rajta. Mintha megértette volna, hogy rászedték, de túl későn jött rá erre.

Pavel folytatta értekezését az Őrségek küzdelmének finom részleteiről, a módszereik közti különbségről, a műveletek hosszú távú tervezéséről. Kész stratéga, a vezérkarnál lenne a helye, nem az utcákon kéne kószálnia.

Hirtelen megéreztem, mennyire elgyötört a kétórás repülőút alatt. Pedig először kellemes benyomást keltett.

– Pavlusa, te mivé alakulsz át? – kérdeztem. Az alakváltó szuszogott. Kelletlenül válaszolta:

– Őshüllővé.

– Ohó! – Megint érdeklődve néztem rá. Az ilyen alakváltók nagyon ritkák, nem közönséges farkasemberek, mint a megboldogult Vitalik volt. – Ez már komoly dologl’És miért látni olyan ritkán a műveletekben?

– Én... – Pavel fintorgott. Előszedte zsebkendőjét, izzadt homlokát törölgette. – Az úgy van...

Habozott, ötölt-hatolt, akár a megesett iskolás lány a nőgyógyászati rendelésen.

– Növényevő őshüllővé változom – bökte ki végül. – És ez a harcképesség szempontjából nem a legjobb sajnos. Az állkapcsom erős, de a fogaim laposak, őrlőfogak. És túlságosan lassú vagyok. Kart vagy lábat eltörni... ujjat lerágni... erre vagyok képes.

Akaratlanul elnevettem magam. Együtt érzően mondtam:

– Sebaj! Ilyenekre is szükség van. Az a lényeg, hogy lenyűgöző a megjelenésed, félelmet, riadalmat kelt.

– Lenyűgöző megjelenés – válaszolta gyanakvó pillantást vetve rám. – Csak túl tarkák a pikkelyeim, akár a csiricsáréra mázolt gyerekjáték, nehéz álcázni magam.

Sikerült megőriznem arcom komolyságát.

– Semmi baj, sőt érdekes. Ha ijesztgetni kell az embereket, főleg a gyerekeket, a tarka pikkely még jól is jön.

– Igen, általában ez a dolgom – ismerte be Pavel. Zökkenés vetett véget a beszélgetésnek, gépünk elérte a leszállópályát. Az utasok tapsolni kezdtek. Az ablakhoz tapadva néhány másodpercig mohón néztem a lombokat, a reptér épületét, egy éppen felszálló utasszállítót... El sem hiszem.

Kiszakadtam a fülledt Moszkvából, megkaptam rég várt szabadságomat... és különleges jogokat, amikor pedig visszatérek – Zavulon vár majd megint.

Pavel elkísért a trolimegállóig. Ez a legmulatságosabb trolijárat, amit csak ismerek – egyik városból a másikba, Szimferopolból Jaltába közlekedik. De bármily furcsa is, nagyon kényelmes.

Itt minden más volt, nagyon más. Hőség fogadott, de nem a moszkvai aszfalt-és betonhőség. És bár messze volt, a tengert is lehetett érezni. És a buja zöld, a hatalmas üdülőhely hangulata a szezon kellős közepén.

Jó volt... valóban jobb volt a közérzetem. Csak minél előbb lezuhanyozhatnék, kialhatnám és rendbe szedhetném magam...

– Ugye nem Jaltába mész? – kérdezte megértően Pavel.

– Nem egészen Jaltába – bólintottam. Borúsan néztem a tömött sort. Még a gyerekek is elszántak voltak, készek megharcolni a trolira feljutásért. Holmit szinte alig hoztam, egy szatyor meg egy sporttáska a vállamon, úgyhogy akár állhatok is – már ha feljutok jegy nélkül.

Nem akaródzott.

Végül is vaskos kötegem van kiküldetési, szabadságolási és „gyógyászati célú” pénzekből – Zavulon szerét ejtette, hogy csaknem kétezer dollárt adjon. Két hétre ez bőven elég. Különösen Ukrajnában.

– Rendben, Pavlusa. – Megcsókoltam az arcát. Az alakváltó elvörösödött. – Odatalálok, nem kell elkísérned.

– Biztos? – bizonytalankodott. – Azt a parancsot kaptam, hogy minden segítséget adjak meg neked.

Ó, a testőr... Növényevő őshüllő, pikkelyes tehén...

– Biztos. Neked is pihenned kell.

– Biciklitúrára készülünk a haverokkal – közölte velem, nem tudni, miért. – Nagyon rendes srácok, ukrán farkasemberek, sőt van egy fiatal mágus is köztük. Benézzünk hozzád?

– Nagyon fogok örülni.

Az alakváltó visszaindult a reptér épületéhez, nyilván egy másik járatra akar felülni. Én pedig kényelmesen végigsétáltam a maszek és hivatalos taxisok laza sora mellett. Már alkonyodott, nagyon kevesen voltak.

– Hová, hová, szépségem? – kiáltott rám egy testes, bajszos férfi, Zsigulija mellett bagózva. Megráztam a fejem, Zsigulin még sosem utaztam városok között. Figyelmen kívül hagytam egy Volgát is, a nem is tudom, miben reménykedő Okát meg végképp.

De már ez a vadonatúj Nissan Patrol tökéletesen megfelel.

Odahajoltam a letekert ablakhoz. Két feketére sült fiatal srác ült a kocsiban. Amelyik a volánnál terpeszkedett, dohányzott, a társa sört nyakalt üvegből.

– Szabad a kocsi, srácok?

Két pár szem mért végig mérlegelőén. Nem látszottam túlságosan hitelképesnek, ezért jött az alkudozás...

– Lehet – vetette oda a vezető. – Ha megegyezünk az árban.

– Megegyezünk – mondtam. – Artyekig[6]. Ötven.

– Úttörő vagy? – vetette oda fölényesen a vezető. – Egy ötvenesért körülviszünk a városban.

A mókamester. Életkora alapján ismernie sem kellene az „úttörő” szót. No meg az igényei is kissé túlzottak – ötven hrivnya[7] az majdnem tíz dollár.

– A legfontosabbat nem tisztázta – jegyeztem meg. – Ötven micsoda...

– Ötven micsoda? – ismételte meg engedelmesen a sofőr társa.

– Dolcsi.

A srácok képe nyomban megváltozott.

– Ötven dolcsi, gyorsan megyünk, mindenféle kitérő nélkül, a zenét nem bömböltetjük – pontosítottam. – Megállapodtunk?

– Igen – határozott a vezető. Végigmért. – A cuccok?

– Minden itt van. – Beültem a hátsó ülésre, a táskát magam mellé dobva. – Mehetünk.

Úgy fest, hatott a stílusom. Egy perc múlva már kikanyarodtunk az útra. Elengedtem magam, kényelmesebben elfészkelődtem. Kész. Pihenés. Pihennem kell... őszibarackot ennem... erőt gyűjtenem...

Azután pedig vár Moszkva és Zavulon.

Ekkor felberregett a táskámban a mobilom. Szemem ki sem nyitva előhalásztam, és fogadtam a hívást.

– Alisza, hogy utaztál?

Forróság öntött el. Egyik meglepetés a másik után. Zavulon még legjobb napjainkban sem érezte szükségét, hogy ilyen apróságok felől érdeklődjön. Vagy ez most azért van, mert beteg vagyok, kiestem a formámból?

– Köszönöm, remekül. Mondják, hogy gond volt az időjárással, de...

– Tudom. A srácok a szimferopoli Nappali Őrségtől segítettek a meteorológiai viszonyokat eligazítani. Nem erről van szó, Alisza. Most kocsiban ülsz?

– Igen.

– Erre az útra rosszak az előrejelzéseid. Fülelni kezdtem.

– Az út?

– Nem. Inkább a sofőröd.

A két legény borotvált tarkója kőként meredezett előttem. Egy másodpercig néztem őket, forrt bennem a düh a tehetetlenségtől. Még az érzelmeiket sem érzékelem, nem hogy a gondolataikat olvasnám...

– Boldogulok.

– A kísérődet elküldted?

– Igen. Ne aggódj, kedves! Boldogulok.

– Biztos vagy benne, Alisza? – Zavulon hangjában őszinte aggodalom csengett. Ez úgy hatott rám, mint valami doppingszer.

– Hát persze. Nézd csak meg megint az előrejelzést!

Zavulon egy percig hallgatott. Azután elégedetten mondta:

– Igen, elsimul... De maradj kapcsolatban! Ha kell, megyek.

– Ha bántanak engem, egyszerűen nyúzd le a bőrüket, kedves – kértem. A vezető mellett ülő srác hátrafordult, és figyelmesen megnézett.

– Nem csak lenyúzom, meg is etetem velük – egyezett bele Zavulon. Ez persze nem fenyegetés volt, hanem teljesen komoly ígéret. – Nos, pihenj jól, kicsikém!

Kikapcsoltam a mobilt, és elszundítottam. A Nissan egyenletesen haladt, rövidesen már az országúton száguldottunk. A srácok időnként rágyújtottak, terjengett a dohányszag, de szerencsére nem a legrosszabb. Azután a motor erősebben kezdett zúgni, elértük az emelkedőt. Kinyitottam a szemem, kinéztem a leengedett ablakon a csillagos égre. Milyen nagyok a csillagok a Krímben! Milyen közeliek!

Azután mélyen elaludtam. Még álmodni is kezdtem – édesen kínzó álmomban az éjszakai tengerben fürödtem, valaki volt mellettem, a homályban időnként földerengett az arca, éreztem kezének könnyű érintését...

Amikor megértettem, hogy az érintés valódi, azonnal felébredtem, és kinyitottam a szemem. A motor hallgatott, a kocsi az út szélén állt. Talán a leállósávban, ahol azok a szerencsétlenek szoktak, akiknek a fékje felmondta a szolgálatot.

Sofőrömnek és barátjának valóban nem működött a fékje. A szemükön látszott.

Ahogy felébredtem, a sofőr haverja elkapta a kezét az arcomtól. Egy mosolyt is produkált.

– Megérkeztünk, barátnőm.

– Nem hasonlít Artyekre, barátom – válaszoltam hasonló hangnemben.

– Ez az angarai emelkedő... Túlhevült a motor. – A sofőr megnyalta az ajkát. – Várni kell. Ki lehet szállni, levegőzni.

Ő még keresett valamiféle összefüggéstelen ürügyeket, láthatóan sokkal jobban izgult, mint a társa. Az éppen ellenkezőleg, hergelte magát:

– Lehet pisilni...

– Kösz, nem kell. – Ültem tovább, és kíváncsian néztem a párocskát. Vajon mihez kezdenek? Megpróbálnak kirángatni a kocsiból? Vagy itt próbálnak megerőszakolni?

És azután?

Elengedni veszélyes lenne. Valószínűleg lehajítanának a meredélyen. Valahová a tengerbe... valamennyi kor és nép gyilkosainak legjobb barátjába. A föld sokáig megőrzi a nyomokat, a tengernek rövid az emlékezete.

– Kétségeink támadtak – jelentette ki a sofőr. – Van pénzed... kis úttörő?

– Ha felfogadtalak benneteket – a „felfogadtalak” szót hangsúlyosan ejtettem ki –, az azt jelenti, hogy van.

– Mutasd! – követelte a sofőr.

Ó, hogy milyen ostobák is vagytok, ti emberkék...

Szótlanul kivettem a táskámból a köteg dolcsit. Kiválasztottam egy ötvenest, és odanyújtottam, mintha észre se venném a pénzre meredő mohó pillantásokat. Most aztán nekem biztosan végem.

De még mindig szükségét érezték valamiféle indoknak. Legalábbis saját maguk számára.

– Ez hamis! – sipította a sofőr, óvatosan zsebre dugva az ötvenest. – Te szuka, át akartál verni minket...

Végighallgattam egy jó adag válogatott mocskolódást, még mindig zavartalanul figyelve őket. Bár a bensőmben valami megfeszült – nem volt meg bennem a Másfélék normális ereje, amellyel engedelmes bábot tudtam volna csinálni ebből a két satnya korcsból.

– A barátodban reménykedsz? – kérdezte a sofőr haverja. – Igen? Aki majd lenyúzza a bőrünket? Hát majd mi nyúzzuk le az övét, te kurva!

Hahotázni kezdtem, elképzelve azt a millió és egy mókát, amit Zavulon csinálna ezekkel a vakarcsokkal. Már csak ezekért a szavakért is.

A sofőr megragadta a kezemet. Egyébként szép fiatal arca – nem lett volna kifogásom egy kis fürdőhelyi románc ellen egy ilyen sráccal – eltorzult a düh, a félelem és a gerjedelem keverékétől.

– Természetben fogsz fizetni, te lotyó!

Aha. Természetben. Meg a holmimmal meg egy rövid zuhanással a csaknem függőleges sziklafalon...

Na nem, nem így akarom kezdeni az ismerkedést a Fekete-tenger vizével.

A másik srác is utánam nyúlt – méghozzá azzal a nyilvánvaló szándékkel, hogy letépje rólam a blúzt. Barom, ez kétszázötven dolcsiba került!

Már majdnem hozzám ért a keze, amikor a homlokához szorítottam a pisztoly csövét. Rövid szünet következett.

– Ti aztán szuperek vagytok, fiúk – doromboltam. – Na vedd el a mancsod, és kifelé a kocsiból!

A pisztoly elképesztette őket. Talán azért, mert a reptérről jöttem ki, így elképzelhetetlennek tűnt, hogy fegyver lehet nálam. Vagy talán az apró férgek ösztöneivel megsejtették, hogy örömmel loccsantanám szét az agyukat.

Kiugrottak a kocsiból, utánuk én is kiszálltam. Néhány másodpercnyi habozás után a srácok futásnak eredtek. De ez nem volt ínyemre.

Az első golyót a sofőr haverjának bokájába eresztettem. Az ő lába nem olyan fontos, nem kell a pedálokat nyomkodnia. A seb egészen jelentéktelen volt, inkább csak a bőr megpörkölődése, mint lőfegyvertől származó sérülés, de ez is éppen elég. A srác vonyítva elesett, társa megmerevedett, mintha gyökeret vert volna, a karját felemelte. Vajon kinek néznek ezek engem? A Szövetségi Biztonsági Szolgálat nyaraló munkatársának?

– A mohóságotok teljesen érthető – mondtam. – A gazdaság romokban, a fizetéseket nem adják ki... A gerjedelem szintén érthető. Bennetek végül is még mindig az ifjonti hiperszexualitás dühöng. Mellesleg bennem is-.

Még a sebesült is elhallgatott. Teljes csendben hallgatták a szavaimat. A sötétedéssel az út is elnéptelenedett, csak a távolban látszott egy közeledő fényszóró. Az éjszaka pedig elbűvölő volt – csöndes, csillagos, meleg krími éj, lent, a meredély alatt morajlott a tenger.

– Nagyon rokonszenves srácok vagytok – mondtam. – Csak az a baj, hogy most nincs kedvem a szexhez. Nagyon rosszul viseltétek magatokat. De!

Felemeltem az ujjamat, és ők úgy meredtek rá, mint a hipnotizáltak.

– Megtaláljuk a megoldást.

Az arcukból ítélve már semmi jóra nem számítottak. Kár. Elvégre nem vagyok gyilkos.

– Mivel ketten vagytok, és láthatóan jó barátok – magyaráztam –, nyilván nem okoz nektek gondot kielégíteni egymást. Aztán nyugodtan, mindenféle kaland nélkül elhajtunk a táborig.

– Hé, te! – A sofőr már lépett volna felém, de a pisztoly lágyékára irányított csöve megtette hatását.

– Van egy tartalékmegoldás is – engedtem. – Megszabadíthatlak benneteket felesleges testrészeitektől. És lefogadom háromba az egy ellenében, hogy képes vagyok erre az első lövéssel.

– Te... – sziszegte a sebesült. – Értünk majd...

– Értetek egy lyukas fityinget sem adnak – közöltem. – Le a nadrágokkal, és dologra!

Nyoma sem volt bennem annak az Erőnek, amellyel bármelyik Másféle képes megtörni az emberi akaratot. De talán megmaradt hangom meggyőző ereje.

Engedelmeskedtek. Megpróbáltak engedelmeskedni.

A részlegben néha megnézünk egy-egy melegpornót, nagyon mulatságos. A vámpírok meg a mágusok ugyanígy leszbipornót kukkolnak ügyeletben.

Csakhogy a filmen a színészek nagy odaadással, önfeledten, ügyesen csinálják. Ezt a két fajankót azonban nyilvánvalóan lelombozta az események váratlan fordulata, és a kellő tapasztalatuk is hiányzott. Úgyhogy inkább az éjszakai tengerben gyönyörködtem, csak annyira figyelve rájuk, hogy ne lazsáljanak.

– Sebaj – vigasztaltam őket, mikor úgy éreztem, elég volt a megaláztatásukból. – Ahogy mondani szokás, az első alkalom nem számít. Szabadidőtökben még gyakorolhatjátok. A kocsiba!

– Minek? – kérdezte a sofőr, abbahagyva a köpködést. Biztos azt hitte, agyon akarom lőni őket, és a verdával együtt belökni a tengerbe.

– De hát vállaltátok, hogy elvisztek – csodálkoztam. – Már a pénzt is megkaptátok.

Több kaland nem volt. Csak félúton a sofőr elkezdett vonyítani, hogy gyűlöli önmagát, hogy így már nincs miért élnie, és most rögtön félrerántja a kormányt, bele a szakadékba.

– Rajta, rajta! – biztattam. – Golyóval a tarkódban nem is fog fájni a zuhanás.

Elhallgatott.

A pisztolyt nem engedtem el egészen Artyek kapujáig. A nyitott ajtóból szóltam nekik vissza:

– Csak még annyit, srácok...

Gyűlölködve néztek rám. Lennék csak formában, menynyi Erőt meríthetnék belőlük!

– Jobb, ha nem is próbáltok megtalálni. Különben úgy érzitek majd, hogy ez az éjszaka maga volt a mennyország. Világos?

Válasz nem következett.

– A hallgatás beleegyezés – döntöttem, visszadugva az aprócska Astra Clubot a táskámba. Ideális fegyver egy törékeny nő számára... bár a vámon Pavelnak kellett áthoznia.

A kapuhoz mentem, a Nissan pedig bőgve elszáguldott. Remélem, lesz annyi eszük a balszerencsés rablóknak-erőszakoskodóknak, hogy nem próbálnak bosszút állni...

Néhány nap múlva egyébként már nem izgatnak majd a kisstílű helyi banditák.

Hát így érkeztem meg éjjel két órakor Artyekbe, ahol helyreáll majd az egészségem.

„Edd az erőlevest!” – mondta Kari Lvovics, a szükséges engedélyeket aláírva.

Minden példás magaviseletű szovjet úttörő köteles volt három dolgot megtenni életében: felkeresni Lenint a mauzóleumban, nyaralni Artyekben és felavatni egy kisdobost, felkötve nyakkendőjét. Ezek után léphetett fejlődése következő szakaszába, a Komszomolba.

Gyerekkorom rövid úttörőkorszakában csak az első pontot sikerült teljesítenem. Most esélyem nyílt az egyik hiány pótlására.

Nem tudom, milyen volt a szovjet korszakban, de a mintaszerű gyermektábor most komolyan festett. A területet körülvevő kerítést teljesen rendbe hozták, őrség is ügyelt a bejáratnál. Igaz, fegyvert nem lehetett látni náluk... első pillantásra... de a rendőregyenruhás, markos srácok így is elég komolyan néztek ki. Valahogy nagyon röhejesen festett mellettük egy tizennégy-tizenöt éves kölyök. Talán a korábbi idők utóhatása, amikor harsogtak a kürtök, peregtek a dobok, és az úttörők nyílegyenes sorokban vonultak le a strandra, hogy részt vegyenek a szabályzatban előírt vízi foglalkozáson?

Őszintén szólva bürokratikus huzavonára számítottam. Vagy fokozott kíváncsiságra. Az úttörővezetők ugyanis (beosztásomat egyébként most másképp nevezték – nevelő voltam) aligha éjjel két órakor érkeznek Artyekbe külföldi márkájú gépkocsin. Az egyik őr futólag megnézte az irataimat – valódiak voltak, megjártak minden szükséges fórumot, aláírások és pecsétek hitelesítették őket –, aztán odahívta a kisfiút.

– Makar, vezesd Aliszát az ügyeleteshez!

– Aha – dörmögte a legényke, és érdeklődve végigmért. Remek, komplexusoktól mentes kölyök. Egy szép lány láttán nem restelli kimutatni érdeklődését. Még sokra viszi...

Kiléptünk az őrség kunyhójából, végigmentünk a hirdetőtáblák hosszú sora mellett, rajtuk a napirend ismertetése, közlemények különböző rendezvényekről, gyerekek készítette faliújságok... milyen régen nem láttam faliújságot! Gyéren megvilágított fasoron haladtunk végig, és azon kaptam magam, hogy önkéntelenül is kürtösök, evezőlapátot szorongató kislányok gipszszobrait keresem kétoldalt[8]. Mellesleg nem voltak.

– Maga az új rajvezető?

– Igen.

– Makar – nyújtotta méltóságteljesen a kezét.

– Alisza – viszonoztam a kézfogást, alig állva meg mosoly nélkül.

A korkülönbség közöttünk tíz, legfeljebb tizenkét év. De már a nevünk is jelzi, mennyire megváltozott minden. Hová tűntek a Carroll-és Bulicsov-féle Alice-ek, Aliszák? Elmentek a gipszkürtösök, az úttörőzászlók, az elveszett illúziók és valóra nem vált álmok után. Tömött sorokban, vidám, pattogó dallal vonultak el... A kislány, aki valaha Alice szerepét játszotta a tévéfilmben, és aki magába bolondította az ország összes kisfiúját, ma békésen dolgozik mint biológus, és mosolyogva emlékszik a romantikus figurára.

Jöttek mások. Makarok, Ivánok, Jegorok, Masak... Ez a természet megváltoztathatatlan törvénye – minél rosszabbul él az ország, minél nagyobb mocsokba tiporják bele, annál erősebb a vonzódás a gyökerekhez. A régi nevekhez, a régi szokásokhoz, a régi rituálékhoz. Nem, semmivel sem rosszabbak ezek a Makarok és Ivánok. Valószínűleg épp ellenkezőleg. Komolyak, céltudatosak, nincs közük ideológiákhoz, látszategységhez. Sokkal közelebb állnak hozzánk, Setétekhez, mint azok az Aliszák, Szerjozsák, Szlavák...

Egy kicsit azért mégiscsak bántó. Talán azért, mert mi nem ilyenek voltunk, talán azért, mert ők ilyenek lettek.

– Csak rövid időre jött hozzánk? – érdeklődött még mindig komolyan a fiú.

– Igen. A barátnőm beteg lett, én helyettesítem. De jövőre megpróbálok megint eljönni.

Makar bólintott:

– Jöjjön, jó itt nálunk. Én is eljövök jövőre. Akkor már tizenöt leszek.

Talán csak képzeltem, talán valóban megvillant a szeme ennek az ördögfiókának.

– És tizenöt után?

Megcsóválta a fejét. Érezhető sajnálkozással mondta:

– Csak tizenhatig lehet. Egyébként tizenhat éves koromban Cambridge-be akarok menni tanulni.

Csaknem megfulladtam.

– Az elég sokba kerül, Makar.

– Tudom. Már öt éve minden el van tervezve, ne nyugtalankodjon.

Biztos valami újgazdag fia. Náluk aztán valóban minden meg van tervezve.

– Körültekintő hozzáállás. Ott is maradsz?

– Nem, minek? Megszerzem a megfelelő képesítést, és visszajövök Oroszországba.

Nagyon komoly gyerek. Mondhat akárki akármit, az emberek közt időnként akadnak szórakoztató példányok. Kár, hogy most nem tudom letesztelni, megvannak-e benne a Másfélék képességei. Kellenek nekünk az ilyen srácok.

Útikalauzomat követve letértem a szögletes kőlapokkal burkolt útról egy keskeny ösvényre.

– Erre rövidebb – magyarázta a fiú. – Ne izguljon, ismerek itt mindent...

Szótlanul követtem – sötét volt, csak az emberi képességekre hagyatkozhattam, de a fiú fehér inge megbízható tájékozódási pontként szolgált.

– Látja ott azt a fényt? – kérdezte Makar megfordulva. – Menjen egyenesen oda, én meg futok...

Úgy festett, hogy a fiú meg akar tréfálni... a fényig vagy háromszáz métert kellett volna megtenni a sűrűn benőtt parkon keresztül. Eldicsekedhet majd a haverjai előtt, hogy az új nevelőnőt bevitte a bokrok sűrűjébe, és ott hagyta.

De alig tett egyetlen lépést oldalra, Makar elbotlott valamiben, és csodálkozó kiáltással elesett. Még kárörvendeni sem tudtam, olyan nevetséges volt az egész.

– Azt mondtad, ismersz itt mindent. – Ayért nem álltam meg szó nélkül.

Még csak nem is válaszolt. Szipogva törölgette sebes térdét. Leültem mellé, a szemébe néztem:

– Engem akartál megtréfálni, ugye? – kérdeztem.

A srác rám nézett, és gyorsan elkapta tekintetét. Motyogott:

– Elnézést...

– Mindenkit megvicceltek? – kérdeztem.

– Nem...

– Mivel érdemeltem ki ekkora megtiszteltetést? Nem válaszolt azonnal.

– Olyan... olyan öntelt képet vágott.

– Még szép – hagytam rá könnyedén. – Kalandok után jutottam el ide. Az úton majdnem megöltek, becsszavamra! De kimásztam a csávából. Milyen képet vágtam volna?

– Bocsásson meg...

Végleg eltűnt komolysága is, magabiztossága is. Mellé telepedve megkértem:

– Mutasd a térded! Elvette a kezét.

Erő. Tudtam, hogy ott van. Szinte éreztem is a fiúból áradó, fájdalmából, sértődöttségéből, szégyenéből fakadó finom és tiszta Erőt... Majdnem be is tudtam szívni – mint minden Másféle, akinek ereje a mások gyengeségéből ered.

Majdnem sikerült.

De ez még mindig nem az volt, ami nekem kell. Makar összeszorított foggal ült, egyetlen hangot sem adott ki. Tartotta magát – és magában tartotta az Erőt. És ez számomra túlságosan sok volt. Táskámból elővettem egy kis ceruzalámpát, odavilágítottam.

– Semmiség. Leragasszam?

– Nem kell, majd elmúlik magától.

– Te tudod. – Felálltam, körbevilágítottam. Igen, nem lesz könnyű megtalálni az utat a távolban hívogató ablakig... – Akkor most mi lesz, Makar? Elszaladsz? Vagy mégiscsak odakísérsz?

Szótlanul felállt, és elindult, én követtem. Már közvetlenül az épületnél, amelyről kiderült, hogy nem is olyan kicsi, kőből épült, emeletes, oszlopos villa, Makar megkérdezte:

– Elmondja az ügyeletesnek?

– Mit? – nevettem el magam. – Végül is nem történt semmi, békésen végigsétáltunk a fasoron...

Szipákolt egy kicsit, majd még egyszer elmotyogta, most már sokkal őszintébben:

– Bocsásson meg. Hülye viccet találtam ki.

– Hozd rendbe a térded! – tanácsoltam. – Mosd meg és jódozd be!

4. FEJEZET

A FAL túlsó oldaláról vízcsobogás hallatszott – a táborügyeletes elnézést kérve elment megmosakodni. Felébresztettem az embert, aki békésen aludt egy silány kínai magnó nyekergése közben. Csak azt nem értem, hogy lehet Viszockij[9] mellett aludni. Egyébként egy ilyen ócska vacakon csakis ilyesmit lehet hallgatni.

Lesznek versek és lesznek számítások,

tisztelgések, rangok, egyenlőtlen csata...

A régi térképen most felsorakozott

a sok kis ólomkatona.

Jobb lett volna a kaszárnyában hagyni,

de a háború az háború –

s mindkét seregben a katonák

hullnak halomra. Szomorú.

– Kész vagyok, elnézést kérek... – Az ügyeletes előjött a tenyérnyi fürdőszobából, arcát törölgetve a kincstári darázstörölközővel. – Csak kimerültem.

Megértően bólintottam. A magnó tovább játszott, szolgálatkészen még rekedtebbé téve Viszockij hangját:

Talán fehérfoltok a nevelésben,

talán az oktatás hibás?

De hadjáratban sohasem győzhet

egyik vagy másik, nem vitás.

Átkozott gondja a lelkiismeretnek,

hogy maradhatsz saját szemedben bűntelen.

Itt is, ott is ólomkatonák.

Hogy döntsük el, a győztes ki legyen?

A táborügyeletes fintorogva a kivehetetlenségig letekerte a hangot. Kezet nyújtott.

– Pjotr.

– Alisza.

Kézfogásában, amely kemény volt, mintha férfival szorítana kezet, rögtön megéreztem a távolságtartást: „Csakis munkakapcsolat...”

Nagyon helyes. Nem keltett bennem különösebb lelkesedést ez az alacsony, sovány férfi, aki maga is inkább kamaszra emlékeztetett. Az üdülés idejére természetesen szándékomban állt szeretőt keríteni magamnak, de az legyen fiatalabb és rokonszenvesebb. Pjotr legalább harmincöt éves volt, és még egy Másféle adottságai nélkül is úgy lehetett olvasni benne, mint a nyitott könyvben. Példás családapa – olyan értelemben, hogy szinte alig csalja meg a feleségét, nem iszik, nem dohányzik, a gyerek, alighanem egyetlen gyerek nevelésére kellő időt fordít. Felelősségteljes ember, szereti a munkáját, kockázat nélkül rá lehet bízni egy sereg taknyos kölyköt vagy huligánkodásra hajlamos kamaszt: a taknyosok orrát megtörli, beszél a fejükkel, az üveg vodkát elkobozza, előadást tart a dohányzás ártalmairól, bőven ellátja őket munkával, pihenéssel és erkölccsel.

Vagyis a Fénypártiak megvalósult álma, de nem eleven ember.

– Nagyon örülök, hogy megismerkedtünk – mondtam. – Olyan régóta álmodtam arról, hogy eljussak Artyekbe. Kár, hogy ilyen körülmények között...

Pjotr sóhajtott.

– Ne is mondja! Mind úgy izgulunk Nasztyenkáért... A barátnője?

– Nem – ingattam a fejem. – Én két évfolyammal alatta járok, és őszintén szólva az arcára sem emlékszem...

Pjotr bólintott, és nekilátott, hogy átnézze az irataimat. A találkozás Nasztyával nem izgatott, ő majd biztosan emlékszik az én arcomra – Zavulon mindig nagyon ügyel a részletekre. Ha Artyekben egyetlen Másféle sem akad, akkor jött valaki Jaltából vagy Szimferopolból, beugrott egy pillanatra Nasztyához... és ő már emlékszik rám.

– Dolgozott korábban rajvezetőként?

– Igen, de... de persze nem Artyekben.

– Na és? – vont vállat Pjotr. – Csak annyi a különbség, hogy itt kétezer-háromszáz fős a személyzet.

Valahogy nem illett hozzá az a hangnem, ahogyan ezeket a szavakat kiejtette. Büszke volt Artyekre, olyan büszke, mintha maga alapította volna, személyesen, géppisztollyal a kezében ő verte volna ki a fasisztákat, építette volna a háztömböket, ültette volna a fákat.

Mosolyogtam, egész külsőmmel azt sugallva: „nem hiszem el, de udvariasságból hallgatok”.

– Nasztya az Azúrkékben dolgozik – mondta Pjotr. – Odakísérem, Nasztyának már úgyis fel kell kelnie. Reggel ötkor megy be egy kocsi Szimferopolba... Maga hogy jutott ki, Alisza?

– Simán – mondtam. – Autóval. Pjotr a homlokát ráncolta.

– Biztos jól megvágták...

– Nem, semmi különös – hazudtam.

– Ez mindenesetre némileg kockázatos – tette hozzá Pjotr. – Szép fiatal lány, éjszaka egyedül egy kocsiban egy ismeretlen férfival...

– Ketten voltak – mondtam. – És inkább egymással voltak elfoglalva.

Pjotr nem értette. Sóhajtva mondta:

– Nem az én dolgom kioktatni magát, Alisza, maga felnőtt, érett ember. De értse meg, bármi megtörténhet! Artyek a gyerekkor világa, a szeretet, a barátság, az igazságosság világa. Valami abból a kevésből, amit sikerült megóvnunk. De a tábor határain kívül... az emberek nem egyformák.

– Az emberek nem egyformák... – értettem vele egyet bűnbánóan. Elképesztő, milyen őszinte hittel mondta el ezeket a pátoszteli szavakat! Nyilván hisz is bennük.

– Jól van. – Pjotr felállt, könnyedén felkapta a táskámat. – Menjünk, Alisza!

– Odatalálok magam is, csak mutassa meg az utat!

– Alisza! – Szemrehányóan csóválta a fejét. – Eltévedhet! A területünk kétszázötvennyolc hektár! Jöjjön!

– Igen. Makar, még ő is eltévedt egy kicsit – értettem vele egyet.

Pjotr már az ajtóban állt, ekkor hirtelen visszafordult.

– Makar? Tizenöt éves forma fiú? Már megint a bejáratnál volt?

Zavartan bólintottam.

– Értem... – mondta szárazon Pjotr.

Kiléptünk a meleg nyári éjszakába. Már hajnalodott. Pjotr elemlámpát vett elő a zsebéből, de nem kapcsolta be. Lefelé indultunk egy ösvényen, a part felé.

– Baj van ezzel a Makarral – vettete oda nekem Pjotr menet közben.

– Micsoda?

– Tudja... nem sok idő kell neki alvásra. – Pjotr elnevette magát, de nem jókedvűen. – Hol a bejárathoz lóg ki, az őrséghez, hol a tengerhez, hol valahová a területre.

– Azt hittem, afféle őrségben van a bejáratnál... olyan úttörődolog... – feltételeztem.

– Alisza!

Az ilyen letorkolásokkal Pjotr remekül bánt. Egyetlen hangosan kimondott névvel érzelmek tengerét tudta kifejezni.

– A gyerekeknek éjszaka aludniuk kell! Nem őrségben állni... a tábor bejáratánál, az örök tűznél vagy akárhol... Minden normális gyerek alszik éjszaka, ökörködnek egy kicsit villanyoltás után, ahogyan dukál, aztán alszanak. Annyit rohangásznak itt naponta...

Lába alatt kavics csikordult, letértünk a kőlapokkal burkolt útról. Lerúgtam a szandálom, mezítláb mentem tovább. Kellemes volt a kemény, hűvös kavicsok érintése a talpam alatt.

– Persze meg lehet mosni az őrség fejét – tűnődött hangosan Pjotr. – El kellett volna zavarniuk a srácot. És akkor mi van? Kötözzük az ágyhoz éjszakára? Akkor már jobb, ha felnőttek közt üldögél, szem előtt, mint ha éjszaka egyedül fürdik a tengerben...

– De miért csinálja ezt?

– Azt mondja, elég neki napi háromórányi alvás. – Pjotr hangjában valami fájdalmas sajnálat bujkált. Nyilvánvalóan azok közé tartozott, akikkel érdekesebb telefonon beszélgetni, vagy sötétben – mimikája szegényes, arca unalmas, de az intonációja nagyon gazdag. – És abból ítélve, ahogy napközben sürög-forog, tényleg elég neki. De nem erről van szó...

– Hanem miről? – kérdeztem, érezve, hogy várja a kérdést.

– Egyetlen percet sem akar elszalasztani ebből a nyárból, Artyekből, a gyerekkorából. – Pjotr most inkább tűnődő volt. – Először és utoljára van Artyekben, és mi jó jutott még neki az életben?

– Hogyhogy először és utoljára? A fiú azt mondta...

– Intézeti gyerek – magyarázta Pjotr. – Meg már nagy is. Aligha sikerül még egyszer eljutnia hozzánk. Most már persze annyiszor jön egy gyerek Artyekbe, ahányszor akar, de csak pénzért, a jótékonysági turnusok meg...

Egy lépéssel még le is maradtam.

– Intézeti? De olyan meggyőzően...

– Mindannyian meggyőzően beszélnek – mondta nyugodtan Pjotr. – Gondolom, valami nagyon meredeket. Szülei üzletemberek, évente háromszor jön Artyekbe, őszszel pedig Hawaiira... Maguk is szeretnék hinni, hát fantáziálnak. A kisebbek mindig, a nagyobbacskák ritkábban. De maga biztosan megtetszett neki.

– Nem mondhatnám.

– Ebben az életkorban még nem képesek kifejezni a szimpátiájukat – közölte nagyon komolyan Pjotr. – A szeretetet és a gyűlöletet amúgy is könnyű összekeverni, hát még gyerekkorban. És tudja, Alisza... egy apró megjegyzés...

– Igen?

– Maga nagyon szép lány, és ez végül is egy gyerektábor, ahol sok a nagyobbacska fiú. Arra kérem, ne használjon kozmetikumokat meg ilyesmit. És ne hordja ezt a miniszoknyát! Túlságosan rövid.

– Nem a szoknya rövid – közöltem ártatlanul –, hanem a lábam hosszú.

Pjotr rám sandított. Szemrehányóan csóválta a fejét.

– Bocsásson meg, tréfáltam – mondtam gyorsan. – Természetesen nem hordom majd. Van farmerem, sortom meg hosszú szoknyám is. És a fürdőruhám is teljesen zárt.

Szótlanul mentünk tovább.

Nem tudom, Pjotr mire gondolt. Talán a pedagógiai munkára való alkalmasságomon tűnődött. Talán a gyámolítottját sajnálta. Talán a világ általános tökéletlenségén sopánkodott. Rá vallott volna.

Én meg mosolyogtam, visszaemlékezve, milyen ügyesen átvert a kölyök.

Íme – jövendő harcostársunk.

Egy leendő Setét.

Még ha nem is Másféle, és unalmas emberi életre ítéltetett, akkor is, az olyanok, mint ő, a mi támaszaink.

Természetesen nem is az átverés a lényeg. A Fénypártiak is szívesen tréfálkoznak. De már az, ami ilyesféle tréfákra készteti a fiút – éjszaka elvezetni a parkba a környéket nem ismerő lányt, és ott hagyni, sovány mellét büszkén kidüllesztve módos család szerencsés gyermekének kiadni magát –, nos ez... ez a miénk.

A magányosság, a nyughatatlanság, a környezet megvetése vagy sajnálkozása nem kellemes. De éppen ezek az érzések szülik az igazi Setéteket. Embereket vagy Másféléket, tulajdon önérzetük jelével megbélyegzetteket, büszkeséggel, szabadságvággyal felruházottakat.

Mi lesz a jólszituált emberek gyerekéből, aki valóban a tengernél tölt minden nyarat, jó gimnáziumban tanul, komoly terveket kovácsol a jövőjére, illemtudó? A közvélekedéssel ellentétben aligha kerül közel hozzánk. Bár a Fénypártiakhoz sem feltétlenül. Végigevickél az életen, mint egyszeri lékhorgász szara a jég alatt – apróbb gazemberségek, apróbb jó cselekedetek, szeretett feleség és szeretett szerető, a főnök fúrása, a haverok támogatása... Szürkeség. Semmi. Még csak nem is ellenség, de nem is szövetséges. Hiszen egy igazi Fénypárti, ezt el kell ismerni, tiszteletet ébreszt. Még ha szemben áll is velünk, még ha céljai elérhetetlenek is, módszerei pedig képtelenek, ő maga méltó ellenfél. Mint például Szemjon vagy Anton az Éjszakai Őrségből...

Az úgynevezett rendes emberek egyformán távol állnak tőlünk is, meg a Fénypártiaktól is.

De az olyan magányos farkaskölykök, mint Makar, a mi támaszaink.

Úgy nő fel, hogy biztosan tudja, harcolnia kell majd. Egymaga áll szemben mindenki mással, és nem számíthat együttérzésre vagy segítségre, mint ahogy nem szabad szánalomra és könyörületre fecsérelnie erőit. Eszében sem lesz megváltani az egész világot, de nem is fog apró gonoszságokat elkövetni a környezete ellen, akaratát és jellemét erősíti. Nem elveszett ember. Ha megvannak benne a Másféle hajlamai, a Homályba való behatolás azon rendkívül ritka és megjósolhatatlan adottsága, amely egyedüliként megkülönböztet bennünket az emberektől, a kölyök feltétlenül hozzánk kerül. De embernek megmaradva is akaratlanul a Nappali Őrséget fogja segíteni. Mint sokan mások.

– Erre, Alisza!

Aprócska épülethez érkeztünk. Veranda, nyitott ablakok, az egyikben gyenge fény.

– Ez az egyik nyári lakunk – közölte Pjotr. – Az Azúrkékhez négy nagy üdülőépület és nyolc nyári lak tartozik. Tudja, úgy gondolom, nyáron sokkal kellemesebb itt.

Mintha mentegetőzött volna amiatt, hogy nekem és a gondjaimra bízottaknak ezen a nyári szálláshelyen kell laknunk. Nem álltam meg:

– És télen?

– Télen nem lakik itt senki – mondta szigorúan Pjotr. – Bár a telek errefelé enyhék, gyermekek elszállásolásához a körülmények nem adekvátak.

A hivatali nyelvre való áttérés is könnyedén ment neki. Mintha egy nyugtalankodó anyukának tartana előadást: „a hőmérséklet kellemes, a lakhatás körülményei komfortosak, az étkezés kiegyensúlyozott”.

Felmentünk a teraszra. Könnyű izgalom fogott el.

Mintha... mintha már érezném... ez...

Nasztya kicsi volt, napbarnított, arcában valami tatár vonással. Rokonszenves lány, de most túlságosan zavart és feszült az arca.

– Szia, Lisza... – bólintott felém, mint régi ismerősnek. Bizonyos mértékig ez így is volt, nyilvánvaló, hogy hamis emlékképeket tápláltak bele. – Látod, mi történt...

Abbahagytam a szobácska szemrevételezését, amúgy sem volt benne semmi különös. Egy rajvezető megszokott kuckója: ágy, szekrény, asztal és szék. Az aprócska Morozko márkájú hűtőszekrény és az olcsó fekete-fehér tévékészülék szinte fényűzésnek tűnt.

Egyébként én igénytelen vagyok...

– Minden rendben lesz, Nasztya – ígértem hazug módon. A lány fáradtan bólintott, valószínűleg mindent így csinált az elmúlt huszonnégy órában.

– Jó, hogy ilyen gyorsan ide tudtál repülni. – Felkapta a padlóról már összepakolt csomagját, csakis azért, hogy Pjotr azonnal kivegye a kezéből. – Ugye dolgoztál már korábban Artyekben?

– Nem.

Nasztya homlokát ráncolta. Lehet, hogy a beavatkozást végző összekevert valamit, de a lánynak most kisebb gondja is nagyobb volt ennél.

– Még elérem a reggeli gépet – mondta. – Petya, megy kocsi Szimferopolba?

– Egy óra múlva – bólintott Pjotr.

A volt rajvezető figyelme most megint felém fordult:

– A kislányoktól már elbúcsúztam – közölte. – Úgyhogy... nem fognak csodálkozni. Mondd meg nekik, hogy mindegyiküket nagyon szeretem, és mindenképpen... megpróbálok visszajönni.

Egy pillanatra könnyek csillantak meg a szemében – nyilván felfogta közeli visszatérésének egyik lehetséges okát.

– Nasztya... – fogtam át a vállát. – Minden rendben lesz, meggyógyul a mamád.

Nasztya arcocskája fájdalmas grimaszba torzult.

– Sosem betegeskedett! – tört ki belőle. – Soha!

Pjotr tapintatosan köhintett. Nasztya lesütötte’a szemét, elhallgatott.

Természetesen a legkülönfélébb módok kínálkoztak arra, hogy gyorsan Artyekbe kerülhessek dolgozni. Zavulon azonban mindig a legegyszerűbb megoldásokat részesíti előnyben. Nasztya anyja hirtelen súlyos infarktust kapott, a lánya hazarepül Moszkvába, helyébe az egyetem küld egy másik diáklányt a táborba. Minden pofonegyszerű.

Nasztya anyja alighanem így is, úgy is infarktust kapott volna, talán egy, talán öt év múlva. Zavulon mindig nagyon gondosan mérlegeli az erők egyensúlyát. Infarktust előidézni egy teljesen egészséges asszonynál negyedfokú beavatkozás, ami hasonló erejű mágiára hatalmazza fel a Fénypártiakat.

Nasztya anyja szinte biztosan felépül. Zavulon nem hajlamos az értelmetlen kegyetlenkedésre. Miért kellene megölni az asszonyt, ha a szükséges hatás egy súlyos betegséggel is elérhető?

Úgyhogy megnyugtathattam volna elődömet. Csak túlságosan sok mindent kellett volna elmesélnem.

– Itt ez a füzet, összeírtam egy-két dolgot... – Nasztya átnyújtott nekem egy vékony iskolai füzetet, amelynek vidám borítója egy, a színpadon bambán vigyorgó, népszerű énekest ábrázolt. – Apróságok... de talán hasznát veszed. Némelyik kislány különleges bánásmódot igényel.

Bólintottam. Nasztya pedig hirtelen legyintett:

– Mit magyarázok neked! Remekül boldogulsz majd.

Ennek ellenére még vagy tizenöt percig avatott be a napirend finomságaiba, arra kért, szenteljek különleges figyelmet néhány kislánynak, akik korukhoz képest túl korán flörtölnek a fiúkkal, azt tanácsolta, takarodó után ne követeljem meg a teljes csendet – „tizenöt perc elég, hogy kilocsogják magukat, legfeljebb harminc...”

Nasztya csak akkor hallgatott el, amikor Pjotr szótlanul az órájára mutatott. Megcsókolta az arcomat, felkapta a csomagját meg egy kartondobozt – talán gyümölcsöt visz beteg anyjának?

– Sok sikert, Alisza...

És végre egyedül maradtam.

Az ágyon tiszta ágynemű. Az egyszerű üvegernyő alatt halványan világított a lámpa. Pjotr és Nasztya léptei, csöndes beszélgetésük gyorsan elhalkult.

Egyedül maradtam.

Nem, nem egészen egyedül. Két vékony falon túl, csak öt lépést kell megtenni a folyosón, tizennyolc kislány aludt, tíz-tizenegy évesek.

Reszketés fogott el. Apró, ideges remegés, mintha megint kezdő lennék, aki először próbálja magába szívni másnak az erejét. A helyemben talán ugyanígy reszketne Nabokov Humbert Humbert[10]-je is.

Egyébként azzal összevetve, amit én készültem elkövetni, a nimfomániás kislányok iránti szenvedélye legfeljebb gyerekcsíny.

Eloltottam a villanyt, és lábujjhegyen kiosontam a folyosóra. Mennyire hiányoznak a Másfélék képességei! Tehát erre kell hagyatkoznom, ami az embertől maradt.

A folyosó hosszú volt, a padló nyikorgott. A kopott futószőnyeg sem segített, lépteimet könnyen meghallhatták. Csak abban reménykedhettem, hogy ezen a hajnal előtti órán a kislányok még alszanak és álmodnak...

Egyszerű, őszinte, keresetlen gyermeki álmokat látnak.

Kinyitottam az ajtót, és beléptem a hálóba. Valamiért arra számítottam, hogy afféle kincstári, talán gyermekotthoni látvány fogad: vaságyak, halványan pislákoló éjszakai lámpa, lehangoló függönyök, az ágyakban sorban, katonás rendben alvó gyerekek.

De az egész nagyon kedves volt. Csak egy kinti lámpa fénye szűrődött be. Könnyű árnyak ringtak, a friss tengeri szél beáradt a nyitott ablakokon, mezei virágok illata érződött. A sarokban tompán fénylett a kikapcsolt tévékészülék ernyője, a falakon vízfestékkel és ceruzával készült gyerekrajzok, még a félhomályban is látszott, hogy színesek, vidámak.

A kislányok aludtak.

Végignyúlva az ágyon vagy összegömbölyödve, fejükre húzva a takarót. Holmijuk vagy gondosan összehajtogatva az éjjeliszekrényen, vagy szétszórva az ágy végén meg a székeken – még nedves fürdőruhák, szoknyák, farmerek, zoknik. Egy jó pszichológus, éjszaka végigsétálva a hálótermen, teljes képet tudott volna adni ezekről a kislányokról.

Nekem erre nincs szükségem.

Lassan végigmentem az ágyak között. Megigazítottam a lecsúszott takarókat, felraktam az ágyra a lelógó karokat, lábakat. A kislányok mélyen aludtak. Mélyen és álmok nélkül. Csak a hetediknél jártam szerencsével. Tizenegy éves volt, duci, szőke. Egyszerű kislány, aki halkan szipogott álmában.

Szörnyű álma volt. Letérdeltem az ágy előtt. Kezem kinyújtva megérintettem a homlokát. Könnyedén, csak az ujjaim hegyével.

Megéreztem az Erőt.

Most, hogy nem rendelkeztem a Másféle képességeivel, nem tudtam volna belelátni egy közönséges álomba. De más a helyzet, ha megérzed a feltöltődés lehetőségét. Minden az állati reakciók szintjén megy végbe, úgy működik, mint a csecsemő szopóreflexe.

És megláttam...

Rossz álom volt. Akislány azt álmodta, hogy hazautazik, pedig a turnus még nem ért véget, de őt elviszik, mert beteg lett az anyukája, és rosszkedvű, komor apja cibálja az autóbuszhoz, még a barátnőitől sem tudott elbúcsúzni, nem tudott utoljára megfürödni a tengerben, nem tudott magához venni valamilyen nagyon fontos kavicsokat... ő ellenkezik, kéri az apját, hogy várjon egy kicsit, de az csak egyre mérgesebb és mérgesebb... és halkan mond valamit a szégyenteljes viselkedésről, arról, hogy egy ilyen nagy lányt már nem szokás megverni, de ha így viselkedik, felejtse el azt az ígéretet, hogy többet nem kap ki a nadrágszíjjal...

Ez valóban rossz álom volt. Nasztya elutazása mélyen érintette a kislányokat...

És mindenki segíteni próbált volna a kicsin.

Egy ember megsimogatta volna a fejét, halkan mondott volna neki valami kedveset, talán altatódalt énekelt volna... Vagyis megpróbálta volna megszakítani az álmát.

Egy Fénypárti Másféle felhasználta volna az Erejét, hogy éppen az ellenkezőjére változtassa az álmot, hogy az apa elnevesse magát, mondván, a mama meggyógyult, és kislányával együtt fusson le a tengerhez... A kegyetlen, de reális álmot édeskés hazugsággá változtatta volna.

Én Setét vagyok.

És azt tettem, amit tudtam. Kiszívtam az Erejét. Magamba ittam a dühös apát, a beteg anyát és az örökre elvesztett barátnőket, az ott felejtett tengeri kavicsokat és a gyalázatos verést is...

A kislány halkan nyöszörgött, mint egy csapdába esett egérke. És egyenletesen, nyugodtan kezdett lélegezni.

A gyermekálomban nincs sok Erő. Hiszen az nem rituális gyilkosság, amivel a Fénypártiakat fenyegettük, és ami valóban félelmetes energiakiáramlást hoz létre. Ezek csak álmok, egyszerűen álmok.

Tápláló erőleves beteg boszorkányoknak.

Felálltam a térdelésből. Kissé szédültem. Nem, egyelőre nem nyertem vissza elveszett képességeimet. Tucatnyi ilyen álom kell még ahhoz, hogy eltűnjön a tátongó hiány.

De meglesznek azok is. Majd igyekszem.

A többi kislány nem álmodott. Illetve az egyik igen – de az övé számomra hasznavehetetlen, butácska kislányálom volt egy szeplős fiúról, aki megajándékozta a sokadik ostoba lyukas kaviccsal, a „tyúkistennel”. Nos, tyúkocskák-nak tyúkistent.

Álldogáltam egy darabig ennek a kislánynak az ágya mellett – alighanem ő a legérettebb köztük, már a melle is kezdett fejlődni. Néhányszor megérintettem a homlokát, hátha találok legalább valamit. Semmi. Tenger, napfény, strand, vízcseppek meg az a bizonyos fiú. Semmi bánat, féltékenység vagy harag. Ebből csak egy Fénypárti mágus tudott volna Erőt meríteni és elégedetten távozni. Nekem itt semmi keresnivalóm nem volt.

Semmi baj. Holnap is lesz nap és egy új éjszaka. Duci donoromat újra megtalálja a rémálom – kiválasztottam a félelmét, de nem hárítottam el az okát. A rémálom visszatér, és én megint segítek neki. Az a legfontosabb, hogy ne hajtsam túl a dolgot, ne juttassam el a kislányt a valódi idegösszeomlásig, erre nincs jogom. Messziről bűzlene, hogy komoly mágikus beavatkozás történt, és ha van a táborban egyetlen Fénypárti megfigyelő vagy – a Homály furcsa viccekre képes – egy Másféle az Inkvizíciótól, komoly bajba kerülök.

Márpedig nem fogom még egyszer kínos helyzetbe hozni Zavulont!

Soha!

Bármilyen meglepő, megbocsátotta nekem azt, ami tavaly nyáron történt. De másodszor nem bocsátana meg.

Reggel kilenckor a növendékeimmel lementem reggelizni.

Nasztyának igaza volt, remekül boldogultam.

Nem, eleinte, amikor reggel felébredtek a kislányok, volt egy kis bizalmatlanság. Hogy is ne lett volna, mikor a rajvezetőjük, akinek sikerült már megszerettetnie magát velük, az éjszaka közepén elutazik a beteg mamájához, és helyette egy másik lány lép be a hálóba, egy ismeretlen, idegen, aki egyáltalán nem hasonlít Nasztyára! Rögtön megéreztem, hogy tizennyolc szempár néz rám óvakodva, sőt ellenségesen, és hogy ők együtt vannak, én meg egyedül.

Az mentett meg, hogy a lányok még kicsik, én pedig szép vagyok.

Ha ugyanolyan korú fiúk lettek volna a helyükben, a külsőm nem játszik semmilyen szerepet. A tíz év körüli fiúkat sokkal jobban érdekli a legformátlanabb kölyökkutya is, mint a legszebb lány. Ha gyámoltjaim két évvel idősebbek, a külsőm épp ellenkezőleg, felbőszítette volna őket.

De a tízéves kislányok szemében egy szép nő a lelkesedés tárgya. Már ébredezik bennük a kokettálás és a tetszésvágy, de még nem tudják, hogy nem mindegyiküknek adatik meg, hogy felnővén szépek legyenek. Emlékszem, magam is ilyen voltam, és tátott szájjal bámultam patronáló boszorkányomat, Irina Alekszandrovnát.

A kislányokkal hamar megtaláltam a közös nyelvet.

Olecskával, a füzet bejegyzései szerint legcsöndesebb, legszelídebb kislánnyal leültem az ágyra. Nasztyáról beszéltem a gyerekeknek, arról, milyen rossz, ha beteg a mama, arról, hogy nem szabad haragudniuk elődömre... nagyon szeretett volna velük maradni, de az életben a legeslegfontosabb dolog a mama!

Mikor befejeztem, Olecska szipogva nekem dőlt. De a többiek szeme is nedvesen csillogott.

Akkor a saját apámról meséltem nekik, az infarktusáról, és hogy ma már jól gyógyítják a szívet, és hogy Nasztya anyukájával is minden rendben lesz. Segítettem a pirospozsgás kazah kislánynak, Gulnarának befonni a copfját. Gyönyörű haja van, de mint Nasztya megjegyezte, a kislány „piszmogós”. Vitatkoztam a pétervári Tanyával, hogyan érdekesebb Artyekbe utazni, vonattal vagy repülővel, és természetesen elismertem, hogy neki van igaza, vonattal sokkal mulatságosabb. Megígértem a rosztovi Anyának, hogy estére már tudni fog úszni, nem kell a sekély vízben dagonyáznia. Megtárgyaltuk a napfogyatkozást, amely három nap múlva esedékes, és sajnálkoztunk, hogy itt a Krímben nem lesz egészen teljes.

Reggelizni már barátokként, felvidulva mentünk át. Csak Olga, aki „nem Olecska, hanem feltétlenül Olga”, és a barátnője, Ljudmila duzzogott egy kicsit. Nem csoda, ők voltak Nasztya kedvencei.

Nem baj... három nap múlva mindannyian megszeretnek engem.

Egyébként körös-körül valóban minden nagyszerű volt!

Az augusztus a Krímben valami pompás. Lent csillogott a tenger, a levegőt megtöltötte a sós víz és a virágok illata. A kislányok csiviteltek, előre-hátra rohangáltak, lökdösődtek. Nyilván nem véletlenül találták ki az úttörőtáborokban a kötelező éneklést – aki dalol, nem tud fecsegni.

De én nem tudok ilyen dalokat, és másokkal együtt menetelni sem tudok.

Én Setét vagyok.

Az étteremben egyszerűen a gyámolítottaimra hagyatkoztam, ők tudták, hova kell ülnünk. Körülöttünk ötszáz különböző korú gyerek ricsajozott, és közben még az evésre is maradt idejük. Csöndesen üldögéltem kislányokból álló nyájam közepette, és igyekeztem felmérni a helyzetet. Akárhogyan is, egy egész hónapot kell itt eltöltenem.

A csapataikkal reggelizni vonult vezetők körülbelül huszonötén voltak. Könnyed büszkeségem, hogy milyen ügyesen bánok gyámolítottaimmal, hamarosan szertefoszlott. Ezek a fiúk és lányok olyanok voltak, mintha a rájuk bízott kisfiúk és kislányok idősebb testvérei lennének. Időnként szigorúak, időnként kedvesek, de mindenképpen van tekintélyük és szeretik őket.

Honnan szedik össze ezeket?

Romlani kezdett a hangulatom. Bágyadtan kotorásztam a hajdinakásával és kakaóval együtt reggelire felszolgált májas lepényben, és bánatosan tűnődtem az idegen területen tevékenykedő felderítőnő irigylésre egyáltalán nem méltó helyzetén. Túlságosan sok körülöttem a lelkesedés, a mosoly, az ártatlan csíny. Itt a Fénypártiaknak kellene terelgetni védenceiket, a szeretet és jóság szellemében nevelgetve az embergyerekeket, nem pedig nekem, a Setétnek feltöltődnie.

Merő hamisság. Merő porhintés és habverés.

Persze majd ha a Másféle szemével nézek körül, nyugtatgattam magam, sok minden megváltozhat. Akadnak ezek között a kedves emberek között csirkefogók, perverzek, gonoszak, közömbösek...

Csakhogy ez nem biztos. Könnyen meglehet, hogy nincsenek ilyenek. Hogy mindannyian őszinték – annyira, amennyire ez egyáltalán lehetséges. Hogy őszintén és tisztán szeretik a gyerekeket, a tábort, egymást. Hogy ez itt valóban az idiótáknak olyan védett területe, amilyenné a Fénypártiak szeretnék átalakítani az egész világot...

Vagyis a Fénypártiak cselekedeteinek mégiscsak van valamiféle alapja...

– Jó reggelt!

A mellettem elhaladó fiúra néztem. Aha, régi ismerős, pontosabban első artyeki ismerősöm.

– Jó reggelt, Makar! – Lenyúzott térdére pillantottam. – És a jód?

– Semmiség. Begyógyul magától – mormolta a kamasz. Némi izgalommal nézett rám, láthatóan azt szerette volna kideríteni, megtudtam-e már valamit róla, vagy még nem.

– Szaladj, különben lemaradsz a reggeliről – mosolyogtam. – Lehet, hogy alvásra elég neked három óra, de az evés más dolog. Az étel itt is kincstári, de finom.

Gyorsan továbbment az asztalok között. Megértette, hogy már tisztába jöttem mindennel – tudok éjszakai kalandozásairól, igazi társadalmi státusáról. Ha formában vagyok, sok Erőt meríthettem volna belőle.

– Alisza, honnan ismered? – suttogta hangosan Olecska. Titokzatos képet vágtam:

– Én mindent tudok mindenkiről...

– Miért? – folytatta a kíváncsiskodást Olecska.

– Azért, mert boszorkány vagyok – közöltem síri hangon suttogva.

A kislány boldogan felnevetett.

Igen, igen, nagyon mulatságos... különösen azért, mert ez a színtiszta igazság. Megcirógattam a fejét, és szememmel a teli tányérjára mutattam.

Még hátravolt a hivatalos rész elintézése, a megismerkedés az Azúrkék vezetőségével. Azután – a strand, a tenger... a kislányok már erről csacsogtak.

Őszintén szólva azon kaptam magam, hogy ezt nem kisebb izgalommal várom, mint a következő éjszakát. Bár Setét vagyok, a közvélekedéssel ellentétben még a vámpírok is szeretik a tengert és a napfényt.

Tavaly, a nyár vége felé Jürmalába[11] mentem. Nem tudom, miért éppen oda, talán valami kellemetlen helyre vágytam. Ez bejött: az augusztus esős, hideg és lehangoló volt. A kimért lett pincérek rögtön megszólaltak oroszul[12], meglátva rendeléseim összegét; a kiszolgálás a szállodában szovjet módra egyszerű volt, minden négycsillagos törekvésük ellenére. Bekóboroltam egész Jürmalát, sokáig üldögéltem egy kis sörözőben Maioriban, sétáltam a néptelen strand nedves homokján, esténként bementem Rigába[13]. Kétszer próbáltak meg kirabolni, egyszer megerőszakolni. Úgy mulattam, ahogyan tudtam... rendelkeztem a Másféle képességeivel, és egyetlen ember sem lett volna képes kárt tenni bennem. A lelkemet bánat nyomta, üres volt, de az Erő túlcsordult bennem.

Aztán elegem lett az egészből. Egyszerre, egyetlen nap alatt. Talán az Éjszakai Őrség két műveletise miatt, akik megállítottak Dzintarasban, és hosszasan próbáltak rám bizonyítani valami harmadfokú titkos mágiabűntettet. Kifogástalanul udvariasak voltak, és tökéletesen hajlíthatatlanok. Talán ilyenek lehettek a vörös lett lövészek[14] és kicsit később az „erdei testvérek”[15]... A lettek nagyon következetes népség, ha elkötelezik magukat egy ügy mellett, akkor éltre-halálra vállalják.

A vádak alól fölmentettek, teljesen alaptalanok voltak. De már a következő reggel visszarepültem Moszkvába. így egyszer sem fürödtem a tengerben.

Ezért most vár a kárpótlás.

Minden rendben ment a maga útján. Találkoztam az Azúrkék vezetőjével, nagyon kedves, a szó jó értelmében tevékeny, szófukar asszony. A jelek szerint kölcsönösen elégedetten köszöntünk el egymástól. Talán azért, mert ma vékony nyári farmert húztam, és nem a kihívó miniszoknyámat vettem fel?

Végre megfürödtem és napoztam. Remek volt az Artyek strandja, csak a gyerekzsivaj túl nagy. Bárhogy nézzük, ez a dolog elkerülhetetlen rossz velejárója. Kislányaim igazi profi módjára forgolódtak a napon, igyekezve egyenletesen lebarnulni. Majd a felüknek volt napozókrémje és napozás utáni balzsamja, ezeken nagyvonalúan megosztoztak, úgyhogy nem kellett számítanom a leégett vállak és hátak miatti esti hercehurcára.

Ha még vigyáznom se kellett volna rájuk... Elképzeltem, hogy beúszom vagy két-három kilométerre, széttárt karral lebegek a vízen... az átlátszó eget bámulom, nem gondolok semmire, nem hallok semmit...

De nem lehetett, vigyáznom kellett. Anyát úszni kellett tanítanom, Verocskát pedig, felnőtt első osztálybeli besorolásával, éppen ellenkezőleg, vissza kellett tartanom a túl mélyre beúszástól. Be kellett zavarnom a kislányokat az árnyékba, mert napozókrém ide vagy oda, rendnek kell lennie. Szóval az volt a helyzet, hogy a gyönyörű tenger mellé kaptam ráadásként tizennyolc szeszélyes, hangoskodó, nyughatatlan ajándékot. Csak az aznapi éjszaka gondolata tett képessé, hogy mosolyogjak. És amikor eljön majd az ideje, hogy leszámoljak a legkibírhatatlanabbakkal, elhatároztam, hogy Verocska, Olga és Ljudmila lesz az! Ma éjjel nem érem be az Erő véletlen maradványaival. Elvetem a magokat, amelyek álmaikban fognak szárba szökni.

És akkor megláttam Igort.

Nem, akkor még nem tudtam, hogy így hívják. Egyszerűen hevertem a meleg homokban, jobbra-balra nézelődtem, és felfigyeltem egy velem egykorú, erős srácra. A vízben hancúrozott a csöppségeivel, tíz-tizenegy éves fiúkkal. A vízbe hajigálta őket, a vállát kínálva ugródeszkának, egyszóval remekül mulatott. Egyáltalán nem volt napbarnított, de valami miatt neki ez is jól állt – a napbarnított gyerektestek közül ez a srác úgy kirítt... mint egy fejedelmi fehér elefánt, amely leereszkedően vonul végig a sötét bőrű hinduk közt... Szép a srác.

Kellemesen megbizsergett az altestem. Mégsem távolodtunk el olyan nagyon az emberektől. És tulajdonképpen tisztában vagyok azzal, milyen szörnyűséges a szakadék a Másfélék és az emberek között, és hogy ez a srác nem méltó hozzám, és hogy hosszú távon elképzelhetetlen köztünk bármiféle kapcsolat, de azért...

Tetszenek nekem az ilyenek: az izmos testűek, a szőke hajúak, okos arcúak... Nem tudok nekik ellenállni.

Egyébként van-e bármi értelme ellenállni?

Amúgy is szándékomban volt barátot szerezni magamnak erre a nyárra.

– Olenyka, nem tudod, hogy hívják azt a rajvezetőt? – kérdeztem a hozzám törleszkedő kislánytól. Olecskát nyilvánvalóan csordultig eltöltötte az irántam érzett rokonszenv, mert egy hajszálnyival kiemeltem őt a többiek közül, és nem maradt el mellőlem, meg akarta szilárdítani sikerét. Nevetségesek az emberek, különösen a gyerekek. Mindannyian törődést és figyelmet igényelnek.

Olecska megnézte, és megrázta á fejét.

– Ez a negyedik raj, de korábban más vezetőjük volt.

A kislány szemében nyugtalanság ült – mintha attól félne, hogy tájékozatlansága miatt csalódom benne. Valószínűleg tényleg félt.

– Megkérdezzem? – ajánlkozott. – Ismerek ott pár fiút.

– Jó – bólintottam.

A kislány szétfröcskölve a homokot felpattant, és a vízhez futott. Mosolyomat elrejtve elfordultam.

Hát tessék. Megjelent az első informátorom. Kétségbeesett, sovány, a pillantásomat mohón leső kislány.

– Igornak hívják – szólalt meg váratlanul a mellettem ülő Natasa. Az a kislány, aki éjjel egy fiúról álmodott. Napozni sem gyerek módjára napozott – lábát kinyújtva ült, fejét hátrahajtotta, könyökére támaszkodva maga mögött a homokban. A pózt alighanem valamilyen divatos folyóiratban vagy moziban látta. Vagy talán egyszerűen azt képzelte, hogy ebben a helyzetben apró mellecskéi rögtön szembetűnnek a fürdőruha alatt. Még sokra viszi...

– Köszönöm, Natasa – hálálkodtam. – Úgy rémlett, mintha ismerős lenne.

A kislány rám sandított, és elmosolyodott. Álmodozva mondta:

– Nagyon szép... Na szép kis ifjúság...

– Csak öreg, nem? – próbáltam bosszantani.

– A, nem vészes – jelentette ki a kislány. És végképp elképesztett, hozzátéve:

– Megbízható, igaz?

– Miből gondolod?

Natasa egy pillanatig tűnődött. Lustán válaszolta:

– Nem is tudom. Annak látszik. Mama mindig azt mondja, hogy a férfiakban a legfontosabb a megbízhatóság. Nem feltétlenül kell szépnek lenniük, de okosnak okvetlenül.

– Attól függ, mi a célod. – Nem akaródzott engednem egy tizenegy esztendős bölcselkedőnek.

– Igaz – hagyta rám könnyedén Natasa. – Szépeknek is kell lenniük. De én nem ilyen ostobaságokról beszélek.

Ez aztán remek! Arra gondoltam, ha véletlenül kiderülne, hogy ez a kislány Másféle, feltétlenül magam mellé veszem tanítványnak. Nincs túl nagy esély, de hátha...

A következő pillanatban megfeledkezve koravén bölcsességéről Natasa felpattant, és űzőbe vett valami legénykét, aki lefröcskölte vízzel. Érdekes lenne tudni, beletartozik-e a megbízhatóság fogalmába a naponkénti lefröcskölés a strandon.

Megint a srácra néztem. Már nem a vízben pancsolt, kiterelte a partra védenceit.

Milyen remek az alakja! És a koponyája is nagyon szabályos. Talán nevetséges, de a jó alak mellett két dolgot értékelek a férfiakban: a szép fejformát és az ápolt lábujjakat. Lehet, hogy ez valami fetisizmus?

A lábujjait persze nem tudtam megnézni. De minden más egyelőre tetszett.

Visszatért a jelentéssel az én kis kémem. Vizes volt, lelkes és örömteli. Mellém huppant a homokba, és hajtincsét idegesen tekergetve, suttogva jelentette:

– Igor Dmitrijevicsnek hívják. Jókedvű, és csak tegnap érkezett. Gitározik, énekel és érdekes történeteket mesél. A negyedik szakasznak elutazott a vezetője, mert a felesége kisfiút szült, azt hitte, csak egy hónap múlva lesz, de most történt!

– Na tessék, micsoda szerencse – mondtam, de főleg a magam dolgára gondolva. Tekintetbe véve, hogy most semmilyen képességekkel nem rendelkezem, és nem tudom a srácot magamba bolondítani, nagyon kapóra jön ez az egybeesés. Most érkezett, még nem volt ideje belebonyolódni holmi románcba. Talán csak nem készül az egész turnus ideje alatt kizárólag alkalmazott pedagógiával foglalatoskodni? Önként adja magát a kezemre...

Olecska boldogan vihogott, majd egészen halkan még hozzátette:

– És nőtlen.

Nos, mit tehetnénk?

– Köszönöm, Olecska – mosolyogtam. – Megyünk fürödni?

Felkaptam a boldogan sikoltozó kislányt, és beszaladtam a vízbe. Világos, hogy a növendékeim ma esti beszélgetésének legkedvesebb témája ez a raj vezető és az én hozzá fűződő viszonyom lesz.

Hát csak legyen.

Néhány nap múlva elfeledtethetek velük mindent, amit szükségesnek tartok.

A nap úgy elszaladt, mint a gyorsítva lejátszott film.

A párhuzam már csak azért is kézenfekvő, mert éppen a hatodik turnus idején ügyeskedtem ki, hogy Artyekbe kerüljek, amikor a hagyományos gyermekfilmfesztivál zajlik ott. Két nap múlva volt esedékes az ünnepélyes megnyitó, egyik-másik táborban már most is fellépnek rendezők és színészek. Semmi kedvet sem éreztem régi és új gyermekfilmeket nézni, de ez egy kis szünetet kínált a kislányok felügyeletében. A szünetet pedig már nagyon kívántam – olyan elgyötörtnek éreztem magam, mint egy feszült ügyelet után a moszkvai utcákon.

Az almaléből és a romantikus nevű Azúrkék süteményből álló tízórai után nem álltam meg, és felhívtam Zavulont. A világ bármely pontján működő műholdas telefonját nem vette fel, ami csak azt jelenthette, hogy a főnök nem a mi világunkban van, hanem valahol a Homályban.

Hát igen, sok a dolga.

Néha nem is a legkellemesebb. A Homály alsóbb rétegeibe hatolni, ahol már teljesen megszűnnek az analógiák az emberi világgal, nem kis megpróbáltatás. Én magam sosem hatoltam be oda, ahhoz már valóban rendkívüli képességek szükségesek. Csak egyszer, ostoba lépésem után, amikor rajtacsíptek, hogy törvényellenesen Erőt szívok el az emberektől...

Szinte semmire sem emlékszem azokból az eseményekből. Zavulon megfosztott az eszméletemtől, egyidejűleg büntetve ezzel tettemért és megvédve a Homály mélyebb rétegeitől. De néha földereng valami. Mintha a szürke eszméletlenségben lett volna a világos tudatnak egy rövid pillanata.

Olyan, mint az álom vagy a delírium. Lehet, hogy valóban delírium volt? Zavulon démon képében a vállán átdobva visz engem. Pikkellyel borított keze a lábamat szorítja, a fejem a föld fölött himbálózik, szivárványos homok fölött. Felnézek a ragyogó égre. Akárha vakító fényből állna. És ezen az égen hatalmas fekete csillagok vannak elszórva.

És volt még az ég és köztem két nagyon magas boltív. Tompa szürke ívek, mintha ködből lennének... nincs bennük semmi félelmetes, valami miatt mégis elfog a szorongás.

És zúgás, száraz, kellemetlen zúgás mindenfelől. Mintha a homokszemek dörzsölődnének egymáshoz vagy a látóteremen kívül rovarfelhő hömpölyögne.

Valószínűleg mégis inkább delírium lehetett.

Talán most, hogy minden elrendeződött köztünk, megkockáztatom, hogy megkérdezzem Zavulont, mi is van ott a Homály mélyén.

A nap gyorsan telt, lendületesen haladva az este felé. Kibékítettem az összeszólalkozott Olgát és Ljudmilát, újra lementünk a strandra, és Anya először úszott néhány métert önállóan. Szemét kimeresztve, tenyerével csépelve a vizet és éktelenül spriccelve, de úszott...

Ez kényszermunka, nem pihenés! Inkább a Fénypártiaknak való, ők szívesen foglalkoznak nevelő munkával. Csak az éjszaka közeledése vigasztalt. A nap lemenőben volt, még a legvirgoncabb gyerekek is kezdtek fáradni.

A vacsora hal, krumpli, palacsinta – hová fér beléjük ennyi –, utána én már tűkön ülök. Most még két óra hosszat kell szórakoztatnom a kislányokat, mielőtt a második vacsorát követően (azt hihetné az ember, csupa disztrófiás[16] gyűlt itt össze) eljön a lefekvés ideje.

Valószínűleg mindez meglátszott az arcomon.

Odajött hozzám Galina, a hetedik raj vezetője. Napközben ismerkedtünk össze, inkább csak azért, hogy ki ne essek a szerepemből, a valódi érdeklődésből. Közönséges fiatal emberlány, a Fénypártiak moralizáló tevékenységének kész terméke – jóindulatú, nyugodt, megfontolt. Neki nehezebb dolga volt, mint nekem, az ő csapatába tizenkét-tizenhárom éves kislányokat osztottak, márpedig az állandó szerelmi bonyodalmak, hisztériák, telesírt párnák korszaka. Galiná-ban ennek ellenére égett a vágy, hogy segítsen nekem.

– Elfáradtál? – kérdezte halkan, miközben mosolyogva megsimogatta az én kislányaimat.

Csak bólintottam.

– Az első nap mindig ilyen – ismerte el Galina. – Tavaly, miután lehúztam itt egy hónapot, elhatároztam, hogy többet be nem teszem ide a lábamat. Aztán rájöttem, hogy nem tudok meglenni Artyek nélkül.

– Mint a narkó – sugalltam.

– Igen. – Galina még csak észre sem vette a szavaimban rejlő iróniát. – Itt minden csupa virág, érted? És a színek is tiszták, élénkek. Még nem vetted észre?

Elkínzottan mosolyogtam.

Galina megfogta a kezemet, és rejtélyesen nézve a kislányokra, odasúgta nekem:

– Tudod, mit? A négyes raj tábortüzet rendez ma este. Meghívtak minket, én meg meghívlak benneteket. Pihenhetsz két órát, a kislányok nélküled is remekül ellesznek majd.

– Nem kellemetlen? – kérdeztem gyorsan. Semmi kedvem se lett volna lemondani a dologról. És nemcsak azért, mert néhány órára megszabadulhatok a munkától, hanem a rokonszenves vezető, Igor miatt sem.

– Persze, hogy nem! – Galina csodálkozva nézett rám. – Igor minden évben itt van Artyekben, ő az egyik legjobb vezetőnk. Neked is meg kell vele ismerkedned. Helyes srác, igaz?

A hangja átmelegedett. Nem meglepő. Nem csak nekem tetszik az erős izmok és értelmes arc együttese.

– Okvetlenül elmegyünk – egyeztem bele. – Most mindjárt.

5. FEJEZET

OLYAN sietve öltöztem át, hogy magam is csodálkoztam. Hova sietek? És miért? Hogy megismerkedjek egy jóképű izompacsirtával? Néhány nap múlva bármelyik palit megszerzem, ha esik, ha fúj! Nem vagyok succubus[17], csak egyszerű boszorkány, de a nekem tetsző férfit már gyerekkoromban meg tudtam hódítani, alighogy birtokomba került az Erő. Csak egy kicsit kell várni...

Még mit nem?! Felvettem a legjobb fehérneműmet, olyat, amilyet nem az úttörőtábori rajvezetők viselnek, hanem manökenek mutatják be a kifutókon. Vékony ezüst-láncocska a briliánsos medállal: ez kihívás, hiszen senki nem sejti, hogy ezek igazi brillek, nem pedig olcsó utánzat. Egy csepp parfüm a fülem mögé, egy csepp a csuklómra, egy csepp az ágyékomra... tényleg komolyan arra készülök, hogy ma este elcsábítsam?

Igen! Valóban!

És azt is értem, hogy miért.

Megszoktam, hogy éljek a Másféle lehetőségeivel. Ha kellett, ha nem, még olyankor is, amikor egy közönséges beszélgetéssel vagy kéréssel is célt érhettem volna. Az lett volna furcsa, ha nem szokom meg. De ha már úgy alakult, hogy egy időre megfosztattam természetfeletti erőmtől, miért ne próbálnám ki magamat?

Képes vagyok-e valamire mágia nélkül, vagy nem?

Legalább egy olyan elemi dologra, mint megszerezni a férfit, aki megtetszett?

Hiszen fiatal vagyok, szép, ügyes... és a tenger, a nyári este, a tábortűz... az unalmas gyerekek lefeküdtek már aludni... ne boldogulnék mindenféle mágia nélkül?

Akkor nem érek egy fityinget sem!

Megígértem, hogy a minit nem veszem fel, de a sort, amit előszedtem a táskámból, még kihívóbb. Forgolódtam a tükör előtt, megnéztem magam. Rendben van. Jó lenne a blúzt egy kicsit kacérabbra nyitni, de egyelőre nem érdemes túlfeszíteni a húrt. Ez itt végül is gyerektábor, nem üdülőhely.

Úgy lefoglaltak az előkészületek, hogy nem hallottam meg, valaki kopog. Csak az ajtó nyikorgására fordultam meg – Olecska kukkantott be a szobámba. Izgatottan hadarta:

– Alisza, már mind összegyűltünk... juj!

Lelkesen meredt rám. Olyan igazi bámulattal, hogy nem is szidtam le, amiért engedély nélkül belépett.

– Alisza, hogy maga milyen gyönyörű!

Büszkén mosolyogtam. Nem nagy dolog egy ágrólszakadt kislány dicsérete, aki gondosan felékesíti vézna kezét gyöngyből fűzött díszekkel, sovány nyakát madzagra fűzött lyukas kaviccsal, mégis jólesik... Megint ezek a lyukas kövecskék, mennyire unom őket!

– Mit gondolsz – kérdeztem –, belém tudna valaki szeretni? Olecska kivirult, hozzám rohant, átölelt, az arcát hasamhoz szorította. Nagy hévvel mondta:

– Okvetlenül beleszeret magába! Meglátja, és beleszeret!

– Legyen ez a mi kis titkunk! – súgtam neki. – Rendben? Olecska sűrűn bólogatott.

– Fuss a lányokhoz, mindjárt megyek én is – mondtam. Olecska még egy lelkes pillantást vetett rám, és kirohant a szobából.

Így. Most egy kevés smink. Ha siet az ember, minden összekuszálódik, de...

Gyorsan kirúzsoztam a szám – nagyon szolid, nyugalmas színnel. Szemöldökömet vízálló festékkel húztam ki, valami miatt biztos voltam benne, hogy feltétlenül vízállónak kell lennie. És kész. Ennyi elég.

Végül is nem hangversenyre megyek, hanem egy kis raj tábortüzéhez.

Minden nyári laknak volt tűzrakó helye. Biztosan ez is az artyeki hagyományok egyike. A benyomást kissé rontotta, hogy a tábortűzhöz odakészített tűzifa valahogy túlságosan is hivatalosan festett – akkurátusan felaprított hasábok voltak. Elképzeltem, amint a rajvezetők elmennek a gazdasági részleghez, és kiírják a megrendelést: „tűzifát a rajtábortűzhöz, kétórás időtartamra”.

Egyébként nem is olyan nevetséges. Biztosan nekem is szerveznem kell majd valami hasonlót. Megírni a megrendelőt, elhozni a fát, vagy azt a munkások idehozzák? Jól van, majd kiderül.

Már minden kész volt, a fahasábok odakészítve, a fiúk a negyedik rajból és a kislányok a hetedikből körbeülték. Igaz, gondosan helyet szorítottak az én gyámoltjaimnak is.

A jóságosak...

Igor az előkészített tűz mellett ült, szorosan körülötte a fiai. Halkan pengette egy gitár húrjait, és én majdnem felnyögtem, ráébredve, hogy a bárdok[18] dalai elengedhetetlen kellékei az ilyesféle összejöveteleknek. Micsoda egy szerencsétlen hangszer a gitár! A legnemesebb hangszer, a zene valóságos királya – és nyomorúságos fadarab lesz belőle hat húrral olyanok kezében, akiknek se hallásuk, se hangjuk.

Nincs mit tenni, tűrni kell.

Csak azt sajnálnám, ha erről a rokonszenves emberpéldányról kiderülne, hogy a hang és tehetség nélküli énekesek egyike.

Jaj, és ha ráadásul a saját dalait adja majd elő?!

Az csak az igazi gyötrelem, amikor rossz versek szerzője három akkordot elsajátítva úgy véli, hogy mínusszor mínusz feltétlenül pluszt ad ki, és „szerzői dalok” előadójává lépteti elő magát. Hány ilyet láttam! Ahogy elkezdik, szemük üvegessé válik, hangjukban oda nem illő férfiasság és romantika zeng, és képtelenség őket leállítani. Egyszóval olyanok, mint a dürgő siketfajdok. Az egyetlen alternatíva, ha ismert dalokat játszanak saját képességeikhez szabva. Valamit Cojtól vagy az Aliszától, vagy mi is kell a mai fiataloknak?

De legyen bármi is, nekem nem tetszik!

Ahogy meglátott minket, Igor felállt az üdvözlésünkre. És én rögtön elfelejtettem rossz előérzeteimet. Nahát, milyen szép férfi!

– Szervusz – tért át nagyon könnyedén a tegezésre. – Nem kezdtük el, titeket vártunk.

– Köszönjük. – Éreztem, hogy elvesztem a fejem. A kislányaim már letelepedtek odébb lökdösve a fiúkat – a nagyobb lányokat inkább kerülték –, én meg még mindig álltam, mint egy hülye, akaratlanul is magamra vonva a megértő pillantásokat.

– Jól úszol. – Igor mosolygott. Aha!

Mégiscsak szakított időt a strandon arra, hogy szétnézzen!

– Köszönöm – mondtam megint. Mi van velem, ledermedtem, mint egy naiv, tapasztalatlan kislány, még csak meg se kell játszanom!

A saját magammal szembeni düh egyből erőt adott. Leültem a fűre Olecska és Natasa közé. Az én aprócska testőrségem, a kém és a szövetséges... Mellesleg most fütyültek rám, a mindjárt kezdődő tábortűz foglalta le őket.

– Aljoska, kezdheted – mondta vidáman Igor. Odadobott egy doboz gyufát egy erős, hirtelenszőke legénykének. Az ügyesen elkapta röptében, négykézláb odamászott a farakáshoz, törökülésbe ereszkedett. Mintha valamiféle szertartás bemutatására készült volna.

A fiú nagy gonddal kiválasztott egy szál gyufát a dobozból, és tenyeréből ernyőt formázva, mint a megszállott dohányos, meggyújtotta. Odahajolt a farakáshoz. Papír nem volt az alágyújtáshoz, csak rőzse és apró ágacskák. Mindenki visszafojtotta a lélegzetét.

Tiszta cirkusz.

Ennek ellenére engem is érdekelt, sikerül-e az ifjú pirománnak egyetlen szál gyufával meggyújtania a tábortüzet. Sikerült neki.

Az egyre sűrűsödő sötétben reszketve megjelent az első kis lángnyelv. Olyan lelkes kiáltozás és sivalkodás fogadta, mintha a rossz időben halálra fagyott ősemberek törzse gyűlt volna össze a tűz körül.

– Nagyon ügyes voltál! – Igor kezet nyújtott a fiúnak, erősen megszorította, és mosolyogva összeborzolta a haját. – Te leszel a tábortűzfelelős!

Aljoska arcáról mérhetetlen büszkeség sugárzott.

Öt perc múlva a tábortűz már javában égett, a gyerekek megnyugodtak egy kicsit. Fecsegtek, nevettek, sugdolóztak, elszaladtak és visszajöttek, apró gallyakat és tobozokat dobáltak a tűzbe, nyársra húzott kolbászdarabokat próbáltak megsütni. Egyszóval teljes erővel folyt a mulatság. Igor a gyerekek közt trónolt, egy-egy megjegyzést fűzött a beszélgetéshez, ilyenkor mindenki gurult a nevetéstől, megkóstolta a félig kész falatokat, visszahúzta azokat, akik túl közel merészkedtek a tűzhöz. A társaság lelke... Galinát is teljesen lefoglalták védencei. Csak én ültem mint a hülye a vigadozó tömegben, nem odaillő válaszokat adtam a kislányoknak, elkésve, a többiek után nevettem, és elkaptam a tekintetem Igorról, ha felém nézett.

Hülye! Micsoda hülye vagyok! Más már nem is hiányzott, mint valóban beleszeretni egy emberbe!

Amikor legközelebb megint nem sikerült időben elkapnom a tekintetem, Igor rám mosolygott. Kinyújtotta a kezét, fölemelte a fűből a gitárját. Azonnal elcsöndesült mindenki, a gyerekek egymást böködték, elhallgattak, és valahogyan kissé megjátszott figyelemmel készültek meghallgatni őt.

Hirtelen elkeseredetten azt kívántam, hogy valami ostoba, tehetségtelen dolgot énekeljen. Talán valami régi úttörődalt a tűzben sült krumpliról, a tengerről, az úttörőtáborról, az erős barátságról és arról, hogy készen állunk pihenni és tanulni. Csak legyen vége ennek az ostoba varázslatnak, csak ne gondoljak mindenféle nem tudom, mit, ne lássak a szép test köntösében nem létező értékeket!

Igor játszani kezdett, és én megértettem, hogy elvesztem. Jól csinálta. A dallam nem túl nehéz, de szép volt, és ő nem játszott hamisan.

Azután énekelni kezdett:

Az égi angyal, a két fiú látta,

leszállt a házuk padlására.

S ők ketten, hogy senki se lássa,

titkon felmásztak utána...

A két gyerek lesett az ablakon,

az üres sötétbe pislogtak vakon.

Csak az egyik sarok ragyogott, fénylett,

ott két levetett szárny fehérlett...

Igen, fiúk, igen!

Az angyal elsiet,

de lopni bűn,

és szárny nem jut mindenkinek.

Felszállnának az égbe

– csak fel kell ölteni a szárnyakat,

de nem merik.

Mert megtanulták, hogy van két szó:

Nem szabad!

Nem gyerekeknek való dal ez. Mégis bizonyos érdeklődéssel hallgatták, bár most alighanem egy megzenésített matektankönyvet is elénekelhettek volna nekik, azt is elfogadják. Este, tábortűz, gitár, a szeretett vezető – ilyen helyzetben bármi tetszik.

De én tudtam, hogy Igor nekem énekel. Bár csak a tűzbe bámul, bár a dal nem a szerelemről szól, és bár csak néhány szót váltottunk. Mintha megérezte volna, mire számítok, és rá akart volna cáfolni várakozásaimra. Talán így is volt – sok emberben működik erős intuíció, pedig nem tartoznak a Másfélékhez.

A már felnőtt két fiút

másfelé vitte az út.

Az egyikből banditát csinált,

a másikból zsarut.

És most mindkettő szomorú...

Igen, fiúk, igen!

Az angyal elsiet,

de lopni bűn,

és szárny nem jut mindenkinek.

Rám nézett és mosolygott. Ujjai még egyszer végigfutottak a húrokon, és megismételte: Szárny nem jut mindenkinek... A gyerekek nagy lármát csaptak.

A dal látszólag nekik is tetszett, bár hogy mit érthettek belőle, fel nem foghatom. Talán az tetszett nekik, hogy „nem szabad”, talán a nagy kalandot képzelték el kis eszükkel, hogy felmászol a padlásra, ahová berepült egy angyal... Én arra gondoltam, hogy ez a dal illik a Másfélékhez. Egyébként a Setétekhez is, meg a Fénypártiakhoz is.

Jó dal. Csak egy kicsit sántít. Az a fiú, aki közénk jön, felvette volna a szárnyakat. Vagy legalábbis felpróbálja.

Számunkra ugyanis nem létezik a „nem szabad”.

– Szép dal. Csak túlságosan komoly – mondta Galina. – Ki írta, te?

Igor elnevette magát, és megrázta a fejét.

– Nem, dehogy. Ez Julij Burkin dala. Sajnos nem túl ismert előadó.

– Igorek, lehetne valamit a mieink közül? – Galina teljes gőzzel kacérkodott vele. A liba...

– Lehet – egyezett bele könnyedén Igor.

Belecsapott a húrokba, élénk ritmust diktálva rázendített egyszerű szavakkal „a dalok és barátok világon legeslegjobb táborá”-ról.

Tessék, ez az, ami nekik kell! Már a második versszaktól együtt fújták, mert igazán nem volt nehéz kitalálni, hogyan folytatódik a szöveg. A refrént, amely a tengerről szólt, ahová kizárólag a vezetővel szabad bemenni, mert ő is „szereti a fröcskölést és a homokot”, különösen nagy lelkesedéssel fújták. Mindenki nagyon elégedett volt, még Galina és kamasz lányai is. Igor egyszer a parton talált kavicsról énekelt „lyukkal a belsejében”, mintha létezhetne kavics lyukkal a külsején. Észrevettem, hogy sokan a nyakukban függő kavicsokhoz nyúltak.

Ez már igen! A tyúkistenség buzgó hívői. Lehet, hogy van Artyekben egy külön munkakör – a lyukas kövek előállítója? Ül a műhelyben egy borotválatlan, részeg pacák, és reggeltől késő estig fúrja a lyukakat a kavicsokba, este pedig szétszórja őket a strandon a gyereknép örömére?

Ha nincs ilyen, az nyilvánvaló hiányosság.

Igor ugyanolyan vidámnak látszott, mint a gyerekhad. A dalt is lelkesen énekelte, csak éppen... Ez az egész lelkesedés a gyerekeknek szólt. Igor szórakoztatta őket. Mulattatta. De őt magát hidegen hagyta ez a dal.

Elgyengültem.

Legalábbis rokonszenves vagyok neki. És ő is nekem...

Igor elénekelt még néhány dalt. Azután Galina kaparintotta meg a gitárt. Erőszakkal kerítette hatalmába – a hangszer ellenállt neki, ahogyan tudott, egyetlen tiszta hangot sem volt hajlandó kiadni, Galina mégis elénekelte a „Fogjuk meg egymás kezét, barátaim” kezdetűt és a következő úttörődalt. Még a negyedik rajból való kisfiú is különbül játszott, pedig alig volt elég ereje megpengetni a fémhúrokat.

Azután Igor tapsolt egyet.

– Elég! Eloltjuk a tábortüzet, és irány vacsorázni! Valahonnan előcipeltek két vödör vizet, és ő ráöntötte a már kialvófélben lévő parázsra.

Megálltam, elnéztem takarékos, kifinomult mozdulatait. Mintha egész életében tábortüzek kioltásával foglalkozott volna. Valószínűleg mindent így csinál – gitározik, tábortüzet olt, dolgozik a számítógépen, becézi az asszonyokat. Pontosan, gondosan. Megbízhatóan. Teljes körű garanciával.

A parázsból forró, fehér gőz áradt. A gyerekek szétszaladtak. És Igor hirtelen, az oltást félbe sem szakítva, megkérdezte:

– Szeretsz éjszaka fürödni, Alisza? Összerezzentem.

– Igen.

– Én is. Egy órára a gyerekek elcsöndesednek, akkor lemegyek a strandra fürödni, oda, ahol reggel voltunk. Ha akarsz, gyere le te is!

Egy pillanatra elvesztettem a fejem. Micsoda elfeledett érzés! Nem én szedek föl egy férfit, hanem ő engem!

Igor a tűzre öntötte a maradék vizet, és rám nézett. Elmosolyodott.

– Nagyon örülnék, ha eljönnél. Csak... ne érts félre!

– Azt hiszem, nagyon jól értelek – válaszoltam.

– Eljössz?

Nagyon szerettem volna nemmel válaszolni. Egyszerűen csak azért, hogy felbosszantsam. De végül is ostobaság lenne elrontani a saját mulatságomat egy pillanatnyi elégtételért.

– Valószínűleg – feleltem.

– Várlak – válaszolta Igor nyugodtan. – Mehetünk? Egy pohár joghurt éjszakára nagyon jót tesz a fáradt raj vezetőknek. Biztosítja a nyugodt és mély álmot.

Csodálatos volt a mosolya.

Artyekben fél tizenegykor van takarodó.

A hangszórókban ünnepélyesen felzengtek a kürtök, lágy női hang kívánt mindenkinek jó éjszakát. A tükör előtt álltam, tulajdon képmásomat néztem, és igyekeztem megérteni, mi is történik velem.

Szerelmes lettem?

Nem, az lehetetlen. Én Zavulont szeretem. Én Moszkva leghatalmasabb Setét mágusát szeretem. Azon kevesek egyikét, akik valójában uralják a világ sorsát. Mit számít hozzá képest egy közönséges ember? Még ha rokonszenves is, még ha jó is az alakja, mégha mégis van benne az az ostoba megbízhatóság, amely csak úgy süt minden mozdulatából? Az emberi faj közönséges hímje. A hímek közönséges kis gondolataival. Egy üdülőhelyi kalandhoz nagyon megfelel, de semmi több!

Valóban nem tudnék beleszeretni?

A táskámban megcsörrent a telefon, és én összerezzentem. Anyám? Aligha, ő szörnyen takarékos, sosem hív a mobilomon.

Elővettem a telefont, és fogadtam a hívást.

– Szervusz, Alisza!

Zavulon hangja fáradt volt. Gyengéd és fáradt, mintha alig lett volna ereje telefonálni, de nem állta meg, hogy felhívjon.

– Szia – suttogtam.

– Érzem, hogy nyugtalan vagy. Mi történt veled, kicsim? Előle nem titkolhatsz el semmit. Zavulon mindent tud... mindenesetre mindent, amit tudni akar.

– Arra készülök, hogy szeretőt kerítsek magamnak egy hónapra – leheltem bele a telefonba.

– Na és? – Zavulon gondterheltnek tűnt. – Alisza... nem vagyok féltékeny a kutyádra. És az emberre, aki elszórakoztat majd, szintén nem áll szándékomban féltékenykedni.

– Nincs is kutyám – mondtam mogorván.

Zavulon elnevette magát, és ettől az összes ostoba gondolatom elszállt.

– Nagyon jó. Nem érdekel, van-e kutyád. Nem érdekel, van-e szeretőd az emberek közül. Nyugodj meg, kicsim! Gyűjtsd az erőt! Szórakozz, ahogy a kedved tartja! Csábítsd el akár az egész Artyeket úttörőstől, egészségügyistől! Te ostoba...

– Úgy viselkedem, mint egy ember, igaz? – Elszégyelltem magam.

– Semmi baj. Ez nem tart soká, Alisza. Gyűjtsd az erőt, csak... – Zavulon egy pillanatra elhallgatott. – Jól van. Semmi.

– De csak mondd! – Ismét feszültté váltam.

– Bízom a józan eszedben. – Zavulon habozott. – Alisza, ne lőj túl a célon, rendben? A pihenésed az Őrségek közti régi Megállapodás keretében zajlik. Nincs jogod túl sok Erőt elszívni. Csak morzsákat. Ne válj közönséges energiavámpírrá, pihenőn vagy, nem vadászaton. Ha túllépsz a kereteken, örökre elveszítjük ezt az üdülőhelyet...

– Értem – mondtam.

Még sokáig ver visszhangot az a baklövésem az erőprizmával...

Nem kezdtem ígérgetni, esküdözni a Setétre és tulajdon Erőmre. Az ígéretek üresek, a Setét nem ereszkedik le az apró részletekhez, Erőm pedig most nincs. Egyszerűen megfogadtam magamnak, hogy semmiképpen sem lépem át a megszabott határokat, nem viszem jégre Zavulont és az egész Nappali Őrséget.

– Akkor csak pihenj, kicsikém! – Mintha könnyű szomorúságot éreztem volna Zavulon hangjában. – Pihenj!

– Nem tudnál idejönni? Ha csak rövid időre is? – kérdeztem bizonytalanul.

– Nem. Nagyon elfoglalt vagyok, Alisza. Félek, hogy a következő három-négy napban nem tudunk kapcsolatba lépni. De ne izgulj! Egy öreg, unalmas, világméretű gondoktól agyonterhelt gonosztevő talán megfelelő partner egy ifjú boszorkány pihenéséhez?

Elnevette magát.

Ilyen dolgokról általában igyekszünk telefonon nem beszélni, különösen nem mobilon, mert azokat mind egy szálig lehallgatják, és az elhangzottakat rögzítik. Az egész társalgás mintha tréfás hangnemben folyt volna, de azért... Mi van, ha valaki az emberek közül egyszer csak elkezdi felgombolyítani a fonalat? Erőt és időt kellene aztán fecsérelni a dologra.

– Szeretlek – suttogtam. – Köszönök mindent.

– Sok sikert, kicsikém – mondta gyengéden Zavulon. – Csókollak.

Kikapcsoltam a telefont. Mosolyogtam saját magamon.

Tessék, minden rendben. Honnan is jött ez az ostoba izgalom? És honnan támadt az a hülye ötletem, hogy beleszerethetek Igorba? A szerelem más, a szerelem tiszta gyönyörűség, érzelmek áradata, érzéki örömök és kellemes közös időtöltések. Az pedig, amit most átélek, különös félénksé-gem és izgalmam, csak betegségem következménye. Szokatlan helyzet úgy kommunikálni egy férfival, hogy el sem tudom képzelni, hogyan ellenőrizhetném... elvégre nem fenyegethetem pisztollyal, mint tehetségtelen banditáimat...

– Alisza? – jelent meg az ajtóban Olecska kíváncsi pofi-kaja. – Nem néz be hozzánk egy pillanatra?

A kislány mezítláb volt, egy szál bugyiban és pólóban. Már lefeküdt, de nem bírta ki.

– Mindjárt megyek – mondtam. – Meséljek nektek? Olecska felderült:

– Aha!

– Vidámat vagy félelmeteset?

A kislány homlokát ráncolta. Persze győzött a kíváncsiság.

– Félelmeteset!

Minden gyerek szereti a félelmetes történeteket.

– Fuss az ágyba – mondtam –, mindjárt megyek.

Tíz perc múlva ott ültem a hálóban Olecska ágyán, és félhangosan meséltem:

– És reggel felébredt a kislány, odament a tükörhöz, belenézett – és minden foga piros volt! Fogkrémmel megmosta, szappannal súrolta, hiába, a foga piros maradt. Nem tehetett mást, egyetlen szót sem szólt a szüleihez, nehogy észrevegyék. Még az volt a szerencse, hogy a kislány kisöccse beteg lett, és a szülők így egyáltalán nem foglalkoztak vele. így van ez mindig, mindenki csak a kisebbekre figyel, rád akkor se néznek, ha piros a fogad.

Remek dolgok a gyermekeknek szóló rémtörténetek! Különösen, ha éjszaka mesélik őket az ablakon beáradó titokzatos félhomályban, apró, ostobácska kislányok nyájának.

– Én már kitaláltam – mondta unatkozó hangon Natasa. Nagyon komoly kislány, őt nem lehet rémtörténetekkel megfogni. Izgatottan lehurrogták, és Natasa elhallgatott. Folytattam, érezve, milyen hevesen ver a hozzám bújó Olecska szíve. Itt aztán lesz termés...

– A harmadik éjjel a kislány a jobb copfját spárgával odakötözte az ágyhoz – folytattam titokzatos suttogással. – És tizenkét órakor felébredt, mert a spárga megfeszült, és fájdalmasan húzta a haját. És a kislány észrevette, hogy a kisöccse ágyánál áll, és a fogai csattognak! Csattognak!

Larisza halkan felsikoltott. Nem félelmében, inkább a rend kedvéért. Az egyik kislány természetesen nagy örömmel kezdte csattogtatni a fogát.

– Akkor a kislány kiment a konyhába, elővette a szekrényből a kalapácsot és a fogót, amit a papa ott tartott, és reggelig szép csöndben kihúzta az összes fogát. Nagyon fájt, de megtette, mert bátor kislány volt, és a keze erős. És másnap reggel a kisöccse meggyógyult. A kislány fogai pedig újra kinőttek, még szebbek, mint a régiek, mert az előzőek csak tejfogak voltak.

Suttogásig lehalkítottam a hangomat, és ünnepélyesen hozzátettem:

– Csak mindegyik rózsaszínű volt!

Az egyik kislány, aki már beleélte magát a szerencsés befejezésbe, rémülten feljajdult. Én pedig ünnepélyesen befejeztem:

– És a szülők a kisöccsét így is jobban szerették, mint a kislányt. Mert a kisfiú akkor nagyon súlyos beteg volt, és ők nagyon aggódtak miatta.

Kész. Jó lenne tudni, hány kislánynak van öccse. A születésszám alacsony az országban, de ha elsőnek kislány születik, általában megpróbálkoznak egy második gyerekkel is.

Anyám is szerette volna. Vénségére, már elmúlt harminc, micsoda hülye... Csakhogy én, bár még csupán tizenkét éves voltam akkor, de Másféle... És megbirkóztam a váratlan problémával. Valójában talán kár volt. Lett volna egy öcsém, na és, mi rossz van abban? Még ha féltestvér is... amiről csak én tudtam volna, hiszen anyám maga is kételkedett... Már azért is, mert talán Másféle lett volna, olyan, amilyen, de szövetséges... De ami elvégeztetett, nem csinálható vissza.

– És most aludni! – vezényeltem vidáman.

Persze kérlelni kezdtek, hogy meséljek még valamit. De nem mentem bele. Fél tizenkettő, és még le kell érnem a strandra. A kislányok hangja egyre álmosabb, egyre elmosódottabb volt. Amikor eljöttem tőlük, Gulnara próbált meg elmondani valami rémtörténetet, de a szünetekből és elakadásokból ítélve még a fele előtt elalszik.

Visszamentem a szobámba, végignyúltam az ágyon, és vártam.

Vajon mit csinál most Igor?

O is a gyerekeit szórakoztatja?

Vagy vodkázik a többi rajvezetővel?

Vagy valamelyik rajvezető lányt szédíti?

Vagy békésen alszik, elfeledkezve arról a szándékáról, hogy éjszakai fürdésre induljon.

Megráztam a fejem. Nem. Csak ezt a legutolsót ne!

Ő megbízható. Majdnem... majdnem annyira, mint Zavulon. Nevetséges összehasonlítás: még a Setét Másfélék közül is csak kevesen nevezhetnék Zavulont „megbízható”-nak. De én – én igen. Minden jogom megvan hozzá. A szerelem hatalmas erő, és olyan különös erő...

És ha Igor lehetséges Másfélének bizonyul?

Az egyszerre rám törő édes előérzettől és pániktól hunyorogtam. Akkor mit tegyek? Akkor ez már nem egy emberrel folytatott szórakozás lesz, amit Zavulon engedélyezett számomra. Az már a legigazibb háromszög lesz...

Mi van velem!?

Ugyan miféle háromszög? Még ha hasonítatlan Másfélének bizonyulna is, Igor fejvesztve menekülne el, és azt is elfelejtené, hogy románcba keveredett Zavulon barátnőjével!

És én is elfelejtem!

Az idő elviselhetetlenül lassan telt. Az óramutatók tűnődve, sietség nélkül kúsztak előre, mintha nem lennének biztosak az idő múlásában. Félórát akartam várni, de húsz perc múlva föladtam. Nem bírtam tovább.

Felkeltem, és halkan bementem a kislányok hálójába.

Csönd volt. Egy nagy gyerekhálószoba nyugodt, jó csendje, amelyet csak apró neszek törtek meg – szuszogás, szipogás, álmos cuppogás.

– Kislányok! – szólítottam őket halkan.

Válasz nem jött.

Megindultam az ágyak sora mellett, könnyedén megérintettem vállakat, kezeket, hajakat. Semmi... Semmi... Semmi... Itt van.

Olecska volt az.

Leültem az ágyára, tenyeremet verejtékes homlokára tettem. És meghallottam az álmát – amelyből áradt az Erő...

Összefüggéstelen, zavaros volt, nem kapcsolódott esti mesémhez. Olecska azt álmodta, hogy felfelé kapaszkodik egy régi, megroggyant torony tetejére, a kőkorlát félig beomlott, jókora rések tátonganak benne. Lent, a torony alatt talán középkori város, talán valami ősrégi kolostor terül el. És bár a torony félhomályba borult, alatta furcsamód ragyogott a nap. És a roskatag házak között emberek járkáltak, vidám, örvendező emberek nyári ruhában, fényképezőgépekkel, színes magazinokkal a kezükben. Jól érezték magukat, vidámak voltak, eszükbe sem jutott felnézni az ég felé – és meglátni az aprócska lányt, aki, mint a megbabonázott, egyre közelebb megy a tátongó réshez...

Egy kicsit még húznom kellett volna az időt. Megvárnom, míg Olecska lezuhan – mindenképpen le kellett zuhannia, az álom efelé haladt. Magam sem értettem, mi történik velem, de megfeszültem – és magamba szívtam az álmot. Teljes egészében.

A sötét tornyot is a vidám tömeg fölött, a korlát tátongó réseit is, a hideg közönyt is, a csábító mélységet is. Mindent, ami Erőt adhatott nekem.

Olecska lélegzete egy pillanatra elakadt. Megrémültem, hogy kómába esik – ez, bár nagyon ritkán, megtörténik azokkal az emberekkel, akikből túlságosan hirtelen szívják ki az Erőt.

De a kislány tovább lélegzett.

Felálltam térdeltemből. Engem is elöntött a verejték. Éreztem, hogy a megszokott Erő helyén keletkezett ürességben megjelenik egy energiacsomó. Nem, az üresség még korántsem szűnt meg... és én kapkodtam... valamiért...

De meggyógyulok.

Ismét puha érintések, lágy hajak, álomban kinyílt szájak, elernyedt ujjak. Semmi... semmi... itt van. Ez Natasa volt. Az ő álmát én inspiráltam.

Natasa a fürdőszobában állt. Meztelenül, szappanhabosan. És egy öt-hat éves kisfiú fejét verte a csempéhez, azt ismételgetve: „Fogsz még leselkedni? Fogsz?” A kisfiú úgy vergődött a kezében, mint egy rongybaba. A szemét rémülten nagyra nyitotta, de hallgatott. A szülei büntetésétől valószínűleg még jobban félt, mint a nővérétől.

Natasával viszont valami nem volt rendben. Lelkében összekeveredett a harag elviselhetetlen öccse ellen és a félelem, hogy túlságosan erősen odaveri a falhoz, és a szégyen, bár még nem is olyan nagyon régen együtt fürdették őket, és a bűntudat... mert szándékosan nem zárta be az ajtót... éppen arra számítva, hogy a tilalmak megszegésére ösztönző természetes gyermeki törekvéstől hajtva kisöccse majd benéz.

Ez már igen! Micsoda szenvedélyek, pedig még a tizenkettőt sem töltötte be!

Natasa mélyet sóhajtott – álmában túl erősen ütötte neki a falnak kisöccsét, és annak kiserkent a vére. Nem volt világos, honnan folyik, az egész fejét elöntötte.

Magamba szívtam a kislány álmát.

Teljes egészében. A dühöt, a félelmet, a szégyent, a bűntudatot és a zavaros, alig ébredező érzékiséget.

De az álomnak még nem volt vége!

Natasa, aki előbb már elengedte a kisfiút, most újra megragadta a vállát. És a hóhér hideg megfontoltságával a víz alá nyomta a fejét; a víz egy szempillantás alatt rózsaszínűvé vált. Még a felszínét borító habfoszlányok is pirosak lettek. A fiú tehetetlenül vergődött, próbálta kihúzni a fejét a vízből.

Kővé dermedtem. Az álomban elkövetett gyilkosság csaknem ugyanannyi Erőt szabadít fel, mint a valódi. Most egyetlen pillanat alatt feltölthetem a lelkemben tátongó ürességet!

Csak ki kell húzni Natasából az újra feléledő félelmet, és...

De nem csináltam semmit. Csak álltam mélyen az ágy fölé hajolva, és néztem az idegen álmot – mint egy horrorfilmet, amit váratlanul egy gyerekeknek szánt rajzfilm helyett adnak a tévében.

Natasa kirántotta a vízből az öccsét. Az mohón kapkodott levegő után. Már nem volt véres, csak a szeme alatt látszott egy karmolás. Az álmoknak is megvannak a maguk törvényei.

„Azt mondod, beleestél a kádba, és beverted a fejed, világos?” – sziszegte Natasa. A kisfiú rémülten bólintott. Natasa durván kilökte a fürdőszobából, bezárta az ajtót – és lassan belemerült a habos vízbe. A habos rózsaszín vízbe...

Vártam még néhány másodpercet, aztán felittam az álom maradványait. Diadal, izgalom, megnyugvás...

És lelkem sebe egyszeriből félig begyógyult.

Hagynom kellett volna, hogy Natasa megölje az öccsét. Csak a félelmét kellett volna elvennem, és vízbe fojtja a fiút, mint egy macskakölyköt.

Úsztam a verejtékben. A kezem reszketett. Nem, ki hitte volna erről a megfontolt, okos kislányról, hogy éjszakánként ilyen rémálmai vannak?

Jól van. Lassan járj, tovább érsz.

Folytattam körutamat.

Fél egyig még három álmot szívtam magamba. Ezek már nem voltak olyan bőségesek, de számottevő Erőt sugároztak. Jó lesz itt pihenni, ha a kislányok ilyen mennyiségű energiát akkumulálnak.

Csaknem teljesen helyreállítottam elveszett erőimet. Az oroszlánrész persze Natasától származott. Olyan érzésem támadt, hogy elég csupán még egy álmot magamba szívnom, és teljesen rendbejövök, normális Másféle leszek. De már senki nem látott számomra megfelelőt. Az egyik álom egyszerűen elképesztett: Gulnara azt álmodta, hogy öreg nagypapáját gondozza. A konyhában sürög-forog, teát tölt neki, folyton gondoskodva kérdezgeti... Ó, ez a keleti kultúra... egy bödön méz arzénnal keverve.

Ha nem lenne Igor...

Érdemes volna várni egy félórát, órát, és a tizennyolc donor közül valamelyik biztos álmodik valami rémeset. De...

Nem sokáig haboztam.

Holnap éjjel összeszedek mindent, ami akad, az utolsó csöppig. De ma lazíthatok. Kipróbálhatom magamat egy mindennapi nő szerepében.

Résnyire nyitva az ajtót kicsusszantam a nyári éjszakába. A tábor aludt. Az utacskák mentén itt-ott egy-egy lámpa világított, az égen ott ragyogott a csaknem teli hold.

Az ilyen éjszakák kedveznek az alakváltóknak. Erejük teljében vannak, könnyen és szabadon alakulnak át, vidám életkedv, vadászszenvedély vesz rajtuk erőt, a vágy, hogy darabokra szaggassák az eleven húst, becserkésszék és elejtsék áldozatukat. Persze az alakváltók és a vámpírok képviselik a legalsó kasztot a Setétek közt. És többségükben ostobák, primitívek. De az ilyen éjszakákon egy kicsit irigylem őket. Primitív, természetes, állati zsigereik legmélyéről fakadó erejüket. A képességüket, hogy állattá átalakulva egyszeriben leszámoljanak az ostoba emberi érzelmekkel.

Elnevettem magam, és karom széttárva, fejem az ég felé hátravetve futásnak eredtem az ösvényen. Bár még nem nyertem vissza a Másféle képességeit, de véremben pezsgett a friss Erő, és egyszer sem botlottam meg, egyetlen pillanatig sem haboztam, merre kell mennem. Olyan érzés volt, mint közvetlenül a hasonulásom előtt, amikor váratlanul meglátogatott minket „anyám régi barátnője”, Irina Andrejevna. Szüleim valahogy furcsán viselkedtek, kényelmetlenül érezték magukat, ezt érzékeltem, Irina Andrejevna pedig időnként engem nézett... furcsán, mintegy mérlegre téve, könnyed, leereszkedő mosollyal. Szüleim egyszer csak hirtelen elszaladtak valahova, egész estére kettesben hagyva engem a „régi barátnővel”. És leendő nevelőm elmondott nekem mindent. Azt is, hogy szüleimet most látta először, egyszerűen megbabonázta őket. Mesélt a Másfélékről, a Homályról, amely csodás képességekkel ruházza fel őket, és arról, hogy a Homályba való első belépésemtől függ, ki lesz belőlem, Fénypárti vagy Setét. Arról, hogy leendő Másféle vagyok. Hogy egy „nagyon-nagyon erős varázsló” figyelt fel rám... később gyakran tűnődtem, vajon nem maga Zavulon volt-e, de sosem szántam rá magam, hogy megkérdezzem.

Akkor sokáig haboztam... én kis hülye. Nem tetszett a Setét szó. A mesékben és a filmekben a Setétek mindig gonoszak voltak. Uralkodtak az egész világon, országokat és hadseregeket irányítottak, de közben mindenféle gusztustalanságot ettek, szörnyű ellenszenves hangon beszéltek, és jobbra-balra mindenkit elárultak. Na és persze végül mindig vesztettek.

Irina Andrejevna sokáig nevetett, amikor ezt elmeséltem neki. És beismerte, hogy a meséket a Fénypártiak találják ki. A Setéteknek rendszerint kisebb gondjuk is nagyobb az ilyen ostobaságoknál. És hogy valójában ők azok, akik szabadságot és függetlenséget akarnak, nem törekednek hatalomra, nem erőltetik rá ostoba óhajaikat a környezetükre. Bemutatta nekem képességei egy részét – és megtudtam, hogy anyám réges-régen csalja az apámat, és hogy az apám egyáltalán nem olyan bátor és erős, mint ahogy én gondoltam, és hogy legjobb barátnőm, Vika mindenféle disznóságot terjeszt rólam...

Anyámról már addig is tudtam. Már tízévesen. Csak igyekeztem nem gondolni rá és Vitya bácsira. A papa miatt nagyon elkeseredtem. Amikor pedig Vikáról értesültem – szörnyen dühös lettem, és elhatároztam, hogy megfizetek neki. Ma már nevetséges az egész – de tízévesen megtudni, hogy legféltettebb titkomat, azt, hogy másodikos koromig bepisiltem az ágyba, a barátnőm elmesélte az osztálytársunknak, Romkának... Az iszonyú volt! Én meg még azon gondolkodtam, miért nevetett olyan fölényesen, lenézően, amikor a Hadsereg Napjára képeslapot meg filctollakat ajándékoztam neki...

Irina segített először belépnem a Homályba. Azt mondta, ott én magam dönthetem el, kivé válok. A Homály átlát a lelkemen, és kiválasztja a legmegfelelőbbet.

Vika barátnőm azután lecsúszott, ketteseket kapott, szitkozódva szidta a tanárokat, sőt az oktatási igazgatóhelyettest is, kivették az iskolánkból, és azt beszélik, sokáig kezelték egy gyermekpszichiátriai intézetben egy ritka betegséggel, a Gilles de la Tourette-szindrómával. A szépfiú Romka pedig egy záródolgozat kellős közepén becsinált a nadrágjába, és még két évig együtt kellett élnie a „beszari” névvel, míg szüleivel át nem költöztek egy másik kerületbe.

Vitya bácsi meg belefulladt a nyaralójuk melletti tó sekély vízébe, igaz, csak három év múlva. Ez azért mégiscsak nehéz feladat egy gyereknek. Arra meg, hogyan sikerült megszereznem egy hajfürtjét, még gondolni sem szeretek...

És egy cseppet sem bántam meg a választásomat.

Némelyek gonosznak gondolnak bennünket, Setéteket. Azt már nem! Egyszerűen igazságosak vagyunk. Büszkék, függetlenek és igazságosak.

És magunk döntünk a sorsunkról.

Az éjszakai strand mélabús varázst áraszt. Mint egy őszi park, mint egy hangversenyterem premier után. Egy időre eltűnik az elfáradt tömeg, hogy erőt gyűjtsön a következő őrültségekhez, a tenger sebeit nyalogatja, kivetve a partra a dinnyehéjakat, az elázott csokipapírokat, lerágott kukoricacsutkákat és a többi emberi szemetet; a nedves, hűvös homokot sirály-és hollónyomok borítják.

A strandhoz közeledve meghallottam Igort. Előbb a gitárját, azután a hangját is.

Énekelt, és hirtelen világosan belém hasított: nem lesz semmi. Vidám kompánia ül ott együtt, a homokban egykét üveg és széttördelt zsömlék, amelyeket a vacsoráról hoztak el, hogy legyen harapnivaló. Én hülye meg legfeljebb arra számíthatok, hogy az éjszaka hátralévő részére meghív a szobájába...

Azért csak odamentem a hangot követve. Hogy meggyőződjek...

Azt mondod, nincsen szerelem, csak ostor van, és madzag – mézes. Azt mondom, a virág azért nyílik, mert nem hiszi, hogy az élet véges. Azt mondod, soha senki rabjává nem akarsz lenni. Azt mondom, az lesz a rabod, aki téged akar szeretni.

Nem bírom ezt a dalt. Általában nem kedvelem a Nautilust. A dalaik mintha a mieink lennének, de van bennük valami megfoghatatlanul más. Nem véletlen, hogy a Fénypártiak olyan nagyra becsülik.

Ezt a dalt pedig különösen ki nem állhatom.

Már csak néhány lépésnyire voltam Igortól, amikor rájöttem, hogy egyedül van a strandon. Ő is észrevett, felemelte a fejét, mosolygott és tovább énekelt:

Talán én tévedek,

talán neked van igazad.

De saját szememmel láttam,

amint a fű az ég felé halad.

Minek vitázunk egész éjszaka,

néha aludni is szabad.

Talán én tévedek,

talán neked van igazad.

Kár is vitázni, láthatod te is,

ha majd reggel felkel a nap,

véget ér-e valahol az ég,

s hogy a fűszál most is ég felé halad...

Leültem mellé, a homokba terített nagy, bolyhos törölközőre, türelmesen kivártam, hogy véget érjen a dal. És csak mikor Igor félrerakta a gitárt, kérdeztem meg:

– Koncert a hullámoknak és a homoknak?

– A csillagoknak és a szélnek – javított ki. – Arra gondoltam, nehezen találnál meg a sötétben. Magnót hozni meg nem lett volna jó.

– Miért? Vállat vont.

– Te nem érzed? Ez az élő hang ideje.

Igornak igaza volt. Bár a dalválasztásával nem értettem egyet, az élő hang ellen szavam se lehetett.

Hallgattam és őt néztem, pontosabban próbáltam nézni a sötétben. Egy szál sortban volt, mezítláb. A haja nedvesen csillogott, valószínűleg már megmártózott. Most emlékeztetett valakire – talán a gyerekmesék vidám trubadúrjára, talán a trubadúrnak öltözött királyfira...

– Meleg a víz – mondta Igor. – Bemegyünk?

És ekkor jutott eszembe, hogy túlságosan is siettem a strandra.

– Igor... ki fogsz nevetni. Nem tudok bemenni. Elfeledkeztem a fürdőruháról.

Egy másodpercig gondolkodott, majd nyugodtan megkérdezte:

– Szégyenlős vagy? Vagy attól félsz, azt hiszem, direkt csináltad?

– Nem félek, de nem szeretném, ha azt gondolnád.

– Egyáltalán nem gondolom – mondta Igor. Felállt. – Bemegyek a vízbe, gyere utánam!

Közvetlenül a parton vetkőzött le, befutott, és rögtön belemerült a vízbe. Rövid ideig haboztam, eszem ágában sem volt ilyen primitív módszerrel elcsábítani Igort, valóban a szobámban felejtettem a fürdőruhát. De szégyenlősködni, főleg egy ember előtt, azt már nem!

A víz meleg volt, a hullámok becézőek, akár a kedves érintése. Igor után úsztam, a part távolodott, elveszítette körvonalait, már csak a lámpák emelték ki Artyeket az éjszakából. Messze kiúsztunk a bójákon túlra, vagy egy kilométernyire a parttól utolértem Igort, és ekkor egymás mellett úsztunk, hallgatva, egyetlen szó nélkül. Nem versenyeztünk, de azonos ütemben haladtunk.

Végül megállt, rám nézett, és azt mondta:

– Elég lesz.

– Elfáradtál? – kérdeztem kissé csodálkozva. Úgy tűnt nekem, a végtelenségig képes úszni... én meg, nos, át tudnám úszni a Fekete-tengert és Törökországban érni partot.

– Nem, nem fáradtam el. De az éjszaka csalóka, Alisza. És ez az a távolság, ahonnan még ki tudlak vinni a partra, ha történne valami.

Megint Natasa szavai jutottak eszembe a „megbízhatóság”-ról. Az arcába néztem, és megértettem, hogy nem bravúroskodik és nem tréfál. Valóban minden másodpercben ellenőrzése alatt tartja a helyzetet. És kész engem kimenteni.

Mulatságos emberke. Ma reggel vagy holnap éjjel szerzek még egy kis Erőt – és azt tehetek veled, amit csak akarok. És szükség esetén nem te fogsz engem megmenteni, hanem én téged – a nagyot, az erősét, a magabiztosat, a megbízhatót... De most bízol önmagádban, abban, hogy készen állsz védelmezni és menteni, akár a kisfiú, aki sötét utcán megy az anyjával, és azt mondja neki: „ne félj, mama, itt vagyok veled”.

Bár ez a Fénypártiak stílusa, de jólesik...

Lassan odaúsztam Igorhoz. Szorosan mellé. Átöleltem, és a fülébe súgtam:

– Ments meg!

A víz meleg volt, de a teste forróbb a víznél. Meztelen volt, akárcsak én. Csókolóztunk, időnként a víz alá merültünk, kibukkanva mohón kapkodtunk levegő után és újból egymás száját kerestük.

– Ki akarok menni – suttogtam. És kiúsztunk, időnként meg-megérintve egymást, időnként meg-meg állva, hogy még egy hosszú csókot váltsunk. Az ajkaimon éreztem a sót és az ő ajkát, a testem szinte lángolt, a vér dobolt a halántékomban, így akár meg is lehet fulladni... az izgalomtól, a türelmetlenségtől, közelségének vágyától.

Vagy öt méterre a parttól, már a sekély vízben Igor a karjába kapott. Könnyedén, mint a tollpihét, kivitt a ruháinkhoz, és ott letett. Hátammal éreztem a törölközőt, fölöttem táncoltak a csillagok.

– Gyere... – suttogtam lábamat széttárva. Mint egy züllött nőszemély, mint egy megperzselődött szajha... én, a moszkvai Nappali Őrség boszorkánya, akit maga Zavulon szeret!

De abban a pillanatban ez egy csöppet sem érdekelt.

Csak az éjszaka, a csillagok, Igor...

Lefeküdt, jobb tenyerét a hátam alá dugta, a lapockáim közt megragadva, bal keze végigsimította a mellemet, egy pillanatig a szemembe nézett – mintha kételkedne, ingadozna, és nem érezné ugyanazt az égető vágyat, mint én. Önkéntelenül a teste felé mozdultam, csípőmmel éreztem izgalmát, megfeszültem, és csak ekkor hatolt belém.

Mennyire akartam őt...

Ez semmi máshoz nem hasonlított. Nem olyan volt, mint a szex Zavulonnal, aki ehhez mindig démon alakját öltötte. Vele vad, fájdalmas gyönyört éltem át, de mindig benne volt a megalázottság érzése is – édes, izgató, mégis megalázottság. A közönséges emberekkel űzött szexhez sem hasonlított, legyenek azok tapasztalatlan, de erőteljes ifjoncok, dörzsölt férfiak vagy tapasztalt, éltes szoknyapecérek. Már mindet kipróbáltam, mindezt ismerem, és bármelyik férfival képes vagyok egy érdekes estét eltölteni.

De ez itt valami más. Mintha valóban eggyé váltunk volna, mintha az én kívánságaimat azonnal érzékelte volna, én pedig az övéit. Éreztem testembe hatolt húsának remegését, tudtam, hogy bármely pillanatban befejezhetné, de halogatja, ahogyan én magam is a gyönyör és a fájdalmasan édes időtlenség határán egyensúlyoztam...

Mintha hosszú évek óta ismerne, és olvasna bennem, mint a nyitott könyvben. Keze reagált testem minden kívánságára, még mielőtt én magam képes lettem volna érzékelni, ujjai tudták, hol legyenek gyöngédek, hol erősek, ajka az arcomon kalandozott egyetlen pillanatra sem megpihenve, mozdulatai egyre erőteljesebbek lettek, és én követtem őt a sötét égboltra felrepítő hintán, a saját szavaimat sem értve suttogtam valamit... Azután megdermedt a világ, felnyögtem, és vállába kapaszkodva, karmolva követtem testének rezdüléseit, nem akarván elengedni. A gyönyör rövid volt, mint a villám felvillanása, és ugyanolyan vakítóan fényes is. De ő nem állt meg – és én kezdtem megint a magasba emelkedni az édes hullámmal, egyensúlyozni – és abban a pillanatban, amikor szeme kitágult, teste a végsőkig megfeszült, megint elélveztem. Ezúttal másképp, a kéj nem volt olyan erőteljes, de sokáig tartott, lüktetett ugyanolyan ütemben, ahogyan magja belém áradt.

Még nyögni sem voltam képes. Egymás mellett feküdtünk, én a törölközőn, Igor a homokon. Simogattuk, becéztük egymást, mintha a kezünk önálló életet élt volna, arcomat a mellére szorítottam, éreztem rajta a tenger sós és verejtéke csípős illatát, a teste remegett a kezem alatt. Magam sem vettem észre, mint kezdtem csókolni egyre lejjebb és lejjebb haladva, arcomat beletemetve erős szőrébe, ajkammal, nyelvemmel becézve, érezve ismét feltámadó vágyát. Igor mozdulatlanul feküdt, csak tenyere érte a vállamat, és ez így volt jó, most erre volt szükség, mert én akartam gyönyört kelteni benne. És amikor már nem bírta tovább, halkan felnyögve ismét elélvezett, olyan boldogságot éltem át, mintha engem becézgettek volna.

Minden úgy volt, ahogyan lennie kellett.

Úgy, ahogyan még soha nem történt meg.

Semmi, még a legviharosabb orgia sem okozott nekem ennyi gyönyört. Sem kettesben, sem két vagy három férfival nem éltem át ilyen boldogságot, ilyen felszabadultságot, ilyen... ilyen... elégedett teljességet? Igen, alighanem a teljesség volt ez. Egyszerűen többé senki másra nem volt szükség.

– Szeretlek – suttogtam. – Igor... szeretlek.

Azt felelhette volna erre, hogy ő is szeret, és ezzel elrontott volna mindent, vagy majdnem mindent. De ő csak ennyit mondott:

– Tudom.

Amikor Igor felkelt, és a ruhák kupaca alól előhúzott valamit, nem akartam hinni a szememnek.

Egy üveg és egy pohár. Egy kristálykehely. Egyetlen kehely.

– Varázsló vagy – csak ennyit mondtam.

Igor elmosolyodott, a dugó pukkanva repült a levegőbe, a habzó pezsgő a pohárba ömlött. Kortyoltam egyet. Brut, és még hideg is.

– Jó vagyok, vagy rossz? – kérdezte.

– Rossz! – nyújtottam felé a poharat. – Egy ilyen kincset eldugtál!

Igor elmosolyodott, és ő is ivott egy kortyot. Azután elgondolkodva mondta:

– Tudod, azt hiszem, megint...

Összerezzent, elhallgatott, hirtelen kiegyenesedett. Felugrottam – még épp idejében, hogy meglássam, amint a közelünkben az egyik napernyő mögül sietve belesiklik az éjszakába egy elmosódó árnyék.

– Ez baj – suttogta Igor.

– Ki volt ez? – kérdeztem. A tudat, hogy meglestek bennünket, szokásomtól eltérően nem fokozta az élvezetet. A megelégedettséget. A teljes megelégedettséget. Még a korty pezsgő, pedig nagyon jólesett most, még az sem volt a szex elengedhetetlen kiegészítője. És még kevésbé vágytam idegenekre.

– Nem tudom... talán valamelyik gyerek. – Igor láthatóan elkeseredett. – Ez baj... milyen ostoba helyzet...

– Nem olyan szörnyű – öleltem át a vállát. – A kicsik alszanak, a nagyobbaknak meg csak hasznukra válik... ez is nevelés.

Elmosolyodott, de még nem tért magához. Tessék, ilyenek az emberek... ekkora jelentőséget tulajdonítani egy semmiségnek...

– Menjünk hozzád? – javasoltam.

– Menjünk! – Igor megrázta a fejét. Rám nézett: – De akkor törődj bele, hogy ma nem alszunk.

– Ugyanerre akartalak én is figyelmeztetni – mondtam. És ez igaz volt.

6. FEJEZET

AMIKOR teljes értékű Másféle voltam, akár öt-hat napot is kibírtam alvás nélkül. Egyébként most sem kívántam az alvást. Ellenkezőleg – az energia egyszerűen pezsgett a véremben. Közönséges emberi energia.

Az ébresztő előtt félórával mentem vissza a villánkba. Benéztem a kislányokhoz – egyik-másik már mocorgott, ébredezett. Minden rendben. Senki nem szökött ki fürdeni és vízbe fúlni, senkit nem raboltak el gonosz terroristák, senkinek nem jutott eszébe az éjszaka közepén a rajvezetőt keresni.

Ostoba, de elégedett mosollyal mentem be szobácskámba. A tükör előtt állva lassan, lustán levetkőztem. Élvezettel végigsimítottam a csípőmet, begörbítettem a hátamat, mint a jóllakott macska.

Tébolyult éjszaka. Varázslatos éjszaka. És valószínűleg végigcsináltam minden őrültséget, amit csak egy szerelmes asszony tehet egy férfival. Még az is, ami korábban nem tetszett, ezen az éjszakán izgató örömmé vált.

Talán szerelmes lettem?

Az nem lehet...

Egy emberbe? Egy hétköznapi emberbe, még ha úgy megért is, mint a világon senki más? Az nem lehet!

– Setét, add, hogy Másféle legyen! – suttogtam. – Hozzád könyörgök, Hatalmas Setét...

Veszélyes játék ilyen semmiséget kérni az eredendő Erőtől. Bár nem hiszem, hogy a Setét meghallana egy egyszerű boszorkányt. Zavulon, ő igen, ő bizonyára képes fölemelni hozzá a hangját...

Zavulon.

Leültem az ágyra, arcomat tenyerembe temettem.

Néhány nappal ezelőtt még semmi sem szerezhetett volna nekem nagyobb örömet, mint az ő szerelme. És most?

Természetesen ő maga ajánlotta nekem, hogy szórakozzam. Ő persze fütyül a banális emberi normákra, hát még a Fénypártiak repertoárjába tartozókra. Mit jelent neki a megcsalás? Mi az, hogy féltékenység? Egyetlen szava se lesz ellene, még ha Igor meg én... Állj! Mibe mászom bele?

– Aliszka, elment az eszed – suttogtam.

Lehet, hogy nem is távolodtam el annyira az emberektől? Lehet, hogy képes lennék – még kimondani is rettenetes – férjhez menni? Egy emberhez? Levest főzni neki, zoknit mosni, gyerekeket szülni és dajkálni?

Ahogy mondani szokás: nappal az Őrségben, éjjel a szégyenben...

Pedig képes vagyok rá.

Megráztam a fejem, és elképzeltem a lányok reakcióit. Nem, magában a tényben nincs semmi szokatlan. A boszorkányok többsége férjnél van, és a férjük általában ember. De...

Egy dolog elszédíteni egy gazdag, befolyásos férfit, valami oligarchát vagy rosszabb esetben parlamenti képviselőt, a várost uraló banda főnökét. De egy egyszerű, fiatal srácot, pénz és kapcsolatok nélküli diákot? Hallgathatnék majd eleget... és nem is alaptalanul, és ez szörnyű!

De hát nem is a szex miatt ment el az eszem!

Mi történik velem?

Mintha egy incubus[19] varázsolt volna el...

Összerándultam a rettenetes gondolattól: mi van, ha Igor közönséges incubus? Kolléga... ráadásul a primitív Setétek közül való?

Nem. Ez lehetetlen.

Egy incubus megérezte volna bennem a Másfélét. A Setét Másfélét, még ha ideiglenesen meg is fosztatott az Erőtől. És soha eszébe nem jutott volna boszorkánnyal kezdeni, mert tudja, mibe kerülhetne ez neki. Porrá morzsolom, ha visszatér az Erőm, és kiderül, hogy a szerelmet ő idézte elő...

Szerelmet? Tehát mégiscsak szerelem?

– Ó, Aliszka – suttogtam –, elment az eszed, elment az eszed... Na és ha elment?

Tiszta bugyit szedtem elő a táskámból, és elmentem zuhanyozni.

Egészen estig hajtottam, mint a mérgezett egér. Semmi nem ment zökkenőmentesen, de ez engem egyáltalán nem izgatott. A táborvezetővel még össze is szólalkoztam egy kicsit, jobb helyet harcolva ki lányaimnak a filmfesztiválon. Ezzel, azt hiszem, saját tekintélyemet is növeltem a szemében. Azután szétosztották a valahonnan Nyikolajev városából érkezett sötétített üvegeket a másnapi napfogyatkozás megtekintéséhez. Minden raj öt darabot kapott, nekem valahogy sikerült hatot szereznem. Nem hittem volna, hogy akad valaki Ukrajnában, aki gondol erre, de ha már kitalálta...

Azután jött a strandolás, de persze úgy kellett történnie, hogy aznap a fiúcsapatok valami ostoba kirándulásra mentek! Még a tengernek sem tudtam örülni. De egyszer véletlenül Nataskára néztem, elkaptam bánatos pillantását, és átéreztem a helyzet komikumát. Nem én voltam az egyetlen hülye, ketten voltunk. A fiúja után epekedő kislány, aki képzeletében még a csókig is alig jutott el, és én, aki olyasmit műveltem az éjjel, amit a legvadabb pornóban sem igen láthatni... Egyszóval a szélsőségek összeérnek.

– Hiányzik? – kérdeztem halkan. Nataska egy pillanatra mintha dühös lett volna, zavartan nézett rám, aztán hirtelen felsóhajtott:

– Aha... Magának is hiányzik?

Szó nélkül bólintottam. A kislány egy darabig habozott, aztán megkérdezte:

– Reggelig vele volt?

Hazudni nem akartam, már csak azért sem, mert nem volt körülöttünk senki. Csak visszakérdeztem:

– Leskelődtél?

– Féltem az éjjel – mondta halkan a kislány. – Felébredtem, olyan szörnyűséget álmodtam... bementem magához, de nem volt a szobájában.

– Reggelig – ismertem be. – Nagyon tetszik nekem, Nataska.

– Szerelmeskedtek? – kérdezte tárgyilagos hangon a kislány. Megfenyegettem az ujjammal:

– Natasa!

Egy csöppet sem jött zavarba. Ellenkezőleg, hangját elmélyítve közölte, mint legbizalmasabb barátnőjével:

– Nekem az enyémmel semmi nem jön össze. Megmondtam neki, ha megpróbálkozik a csókolózással, kap a pofájára. Erre azt válaszolta: „Kell is a fenének!” Miért ilyen buták a fiúk?

– Megcsókol – ígértem meg neki. Magamban hozzátettem: „Majd igyekszem.”

Tulajdonképpen mi lehet ennél egyszerűbb? Holnap visszanyerem a képességeimet, és a vörös, szeplős legényke Natasa nyomában jár majd, becsületes, szerelmes pillantással. Miért is ne szereznék örömet legjobb donoromnak?

– Mit álmodtál? – kérdeztem.

– Valami undorítót – felelte kurtán a kislány. – Igaz, már nem emlékszem rá. De valami szörnyen undorító volt.

– A kisöcsédről? – kérdeztem.

Nataska a homlokát ráncolta. Aztán válaszolt:

– Nem emlékszem... Honnan tudja, hogy van öcsém? Talányosan mosolyogtam, és elnyúltam a homokban.

Minden rendben. Teljesen magamba szívtam az álmot.

Este nem bírtam tovább.

Egyszerűen megértettem, hogy nem bírom. Megkerestem Galinát, és megkértem, néhány óra hosszat vigyázzon az én kislányaimra is.

Furcsa pillantást vetett rám. Nem, nem sértett volt, bár nyilván értett mindent, és Igorra ő is igényt tartott. De nem is dühös. Inkább szomorú, tekintete mint az igazságtalanul bántott kutyáé.

– Természetesen, Alisza – mondta.

Baj van ezekkel az úgynevezett, jó emberek”-kel. Köpj az arcukba, keresztezd az útjukat, rúgj beléjük – ők tűrnek.

Bár persze ez nagyon kényelmes.

A negyedik raj épületéhez indultam. Útközben a bokrok közt megzavartam két aprócska fiút, akik eldobható műanyag poharakból rakott tűzön üvegcserepet próbáltak bekormozni. Egyébként túlzás azt állítani, hogy megzavartam őket, a srácok elkomorodtak, kihúzták magukat, de a foglalatosságot nem hagyták félbe.

– Holnap mindenki kap speciális üveget – mondtam békésen. – Ezzel csak elvágjátok a kezeteket.

– Kevés a speciális – vitatkozott józanul az egyik. – Mi magunk bekormozzuk, ezek a poharak remekül füstölnek.

– A szélét meg körberagasztjuk ragtapasszal – tette hozzá a másik. – És már kész is.

Elmosolyodtam, biccentettem nekik, és továbbmentem. Remekül viselkednek a srácok. Függetlenül, magabiztosan. Remekül.

Már közeledtem a nyári lakhoz, és hallottam a gitár hangját, amikor megláttam Makart.

A srác egy fa mellett állt, mintha nem is rejtőzködne, de azért úgy, hogy a ház felől ne lehessen látni. Egyszerűen ott állt, és Igort nézte, aki gyerekei közt ült. Lépéseimet meghallva Makar hirtelen megfordult, összerezzent... és lesütötte a szemét. És én mindent megértettem.

– Leskelődni nem szép dolog, Makar.

A fiú állt, az ajkát harapta. Vajon mire készült? Igor ellen forral valami disznóságot? Ki akarja hívni párbajra? Vagy tehetetlen dühében egyszerűen csak ökölbe szorult a keze, nézve a felnőtt férfit, aki előző este szerelmeskedett azzal az asszonnyal, aki neki, Makarnak megtetszett? Buta, buta kisfiú... a veled egykorú lányokat kellene nézegetned, nem felnőtt, hosszú lábú, igéző boszorkányokat.

– Minden meglesz neked is, Makar – mondtam halkan. – Lányok is, tengerparti éjszakák is...

Felemelte a fejét. Rám nézett – gúnyosan, sőt leereszkedően. „Nem lesz – mondta a szeme. – Nem lesz tenger, nem lesz meztelen szépség a hullám verte parton. Minden máshogy lesz – olcsó lőre a koszos kollégiumi szobában, egy lány, akit a második pohár után bárki megkaphat, izzadt, korán elhasználódott test, dohányzástól rekedt hang suttogja: hova dugod, te zöldfülű?”

Én, a tapasztalt, cinikus boszorkány tudtam ezt. Tudta ő is, Artyek véletlen vendége, a „barátság és szeretet országának” futó látogatója. És nem volt értelme megjátszani magunkat egymás előtt.

– Bocsáss meg, Makar – mondtam. Gyengéden megveregettem az arcát. – Ő nagyon tetszik nekem. Te pedig nőj nagyra, legyél erős, okos és akkor minden...

Megfordult, és elrohant. Már majdnem felnőtt fiú, aki egyetlen percet sem akar elvesztegetni rövid boldog nyarából, aki nem alszik éjszakánként, és másik, boldog életet talál ki magának.

Mit tehetek? A Nappali Őrségnek nincsen szüksége ember-szolgákra. Van bőven alakváltó, vámpír és más ilyen alsóbbrendű lény. Természetesen ellenőrzöm majd Ma-kart. Remek Setét lehet belőle. De nagyon-nagyon kevés az esély, hogy a fiúban megvannak egy Másféle adottságai.

És a kislányaim is alighanem a leghétköznapibb emberek.

És arra is kevés az esély, hogy Igor rendelkezik egy Másféle adottságaival.

Talán ez a jó? Ha ember... együtt maradhatunk. Zavulon fütyül az olyan apróságokra, mint hogy a barátnőjének ember férje van. De már egy Másfélét mint férjet nem tűrne el...

Elgondolkozva néztem a lábam elé, míg a házhoz értem. Igor a teraszon ült, a gitárját hangolta. Csak két gyerek volt mellette, a „piromán” Aljoska és egy pufók, beteges kinézetű fiú, aki mintha ott se lett volna a tábortűznél.

Igor rám nézett, elmosolyodott. A gyerekek valamit motyogtak, köszöntek, de mi nem szóltunk semmit, egymás szeméből olvastunk ki mindent. Az elmúlt éjszaka emlékét és a következő, a következők ígéretét...

És volt a szemében valami könnyű, zavart bánat is. Mintha valami nagyon elszomorította volna. Kedvesem... ha tudnád, milyen nagy az én bánatom... milyen nehéz mosolyognom...

Jobb, ha nincsenek meg benned a Másféle adottságai, Igor. Csak nevessenek rajtam a kollégáim. Kibírom. Zavulonról pedig soha semmit nem tudsz meg. És az Őrségről sem. Magad is csodálkozol majd, milyen sikeres vagy, a rohamosan gyors karriereden, remek egészségeden – és mindezzel én ajándékozlak meg.

Igor tenyerével végigsimította a húrokat, kedvesen ránézett a gyerekekre. És énekelni kezdett:

Félek a csecsszopóktól és a haldoklóktól,

ujjaimmal az arcomat tapintom.

Belül dermedt vagyok a félelemtől

– ugyanolyan lennék, mint ezek?

Emberek, akik fölöttem laknak,

emberek, akik alattam laknak,

emberek, a falon túl horkolnak,

emberek, akik már föld alatt vannak...

Mit meg nem adnék egy pár szárnyért,

mit egy harmadik szemért,

egy kézért tizennégy ujjal!

Másféle gáz kell, hogy levegőt végy.

Az ő könnyük sós, a nevetésük éles,

és soha semmiből nem jut mindenkinek.

Szeretik arcukat az aznapi lapban,

de a lap holnap már a vécében lesz.

Emberek – embereket szülnek,

emberek – fájdalomtól sírnak,

emberek – emberekre lőnek,

de az ételt só nélkül nem eszik meg.

Mit meg nem adnának egy pár szárnyért,

mit egy harmadik szemért,

egy kézért tizennégy ujjal –

Másféle gáz kell, hogy levegőt végy.

Bennem megrezdült valami hidegen és undokul. Rettenetes, szomorú, kilátástalan érzés...

A miénk ez a dal. Túlságosan a miénk... túlságosan a miénk... Másféle.

Érzékeltem a mellettem ülő kisfiúk érzelmeit, csaknem a megszokott Másféle voltam, úgy tűnt, még egy pillanat, és előhívhatom a Homályt. Olyan volt, mint az éjjel, amikor szeretkeztünk, gyötrelmes hintázás, egyensúlyozás a borotva élén, a robbanás előérzete, szakadék a lábunk alatt... Körülöttünk keringtek az Erő patakocskái – számomra még túl durvák, nem az éjszakai gyermeki rémálmok erőlevese, hanem egyszerűen a pufók képű fiúcska bánatos vágyakozása szülei után, valami baj van a szívével, keveset játszik a gyerekekkel, Igor sarkába szegődik, valahogy úgy, ahogy Olecska bújik hozzám.

Ez nem erőleves.

Mégis majdnem éppen az, ami kell... Nem tudok tovább várni!

És előrehajoltam, kinyújtottam a kezem, megfogtam a fiú vállát, beszívtam tompa bánatát, csaknem elsodort az áradó energia, de a világ hirtelen megtelt szürke hűvösséggel, árnyékom fekete hasadékként feküdt a veranda agyon-karistolt deszkáin, és én belezuhantam, bele a Homályba, épp a legjobbkor, hogy meglássam...

...hogyan szívja magába az Erőt Igor a hozzá simuló fiúcskából, Aljosából, az energia vékony orgonaszín patakocskáját: csínytevések és kalandok, izgalmak és felfedezések, örömök és ijedségek előérzetét – egy egészséges, vidám, önmagával és a világgal elégedett gyermek érzéseinek és várakozásainak egész csokrát.

Fénypárti csokor.

Fénypárti Erő.

Setéteknek – setét.

Fénypártiaknak – fényes.

És felálltam – félig még a reális világban, félig már a Homályban, a felálló Igor elébe, szeretőm és szerelmesem elébe, a moszkvai Éjszakai Őrség Fénypárti mágusa elébe.

Az ellenség elébe. És meghallottam kiáltását:

„Nem!!!”

És meghallottam a saját hangomat: „Nem lehet!!!”

A legelső gondolat, amely fejembe ötlött, nem volt igaz. Nem, Igor nem ellenem dolgozott, az Éjszakai Őrség ármányos tervei szerint. Ő is megfosztatott az Erőtől, akárcsak én. Regenerálódott, pihent Artyekben ugyanúgy, mint én. Nem látta az aurámat, nem is sejthette, hogy aki előtte áll – boszorkány.

Megszeretett. Behunyt szemmel. Akárcsak én.

A világ szürke és gyászos volt, a Homály hideg világa, amely olyanná tett minket, amilyenek vagyunk, amely elszívja az Erőt, de amely segít megtalálni azt. Sem hangok, sem színek. Megdermedt levelek a fákon, a gyerekek megdermedt alakja, a levegőben függő gitár – Igor elejtette a Homályba belépve. Ezernyi jeges tű fúródott a bőrömbe, kiszívta belőlem az éppen megszerzett energiát, amelyet örökre elnyel a Homály... de én ismét Másféle voltam, és már tudtam energiát meríteni a környező világból. Kinyúltam, és az utolsó cseppig kikotortam minden sötétet a kövér fiúcskából. Már nem okozott gondot az Erő elnyelése. Még csak oda sem figyeltem arra, mit és hogyan csinálok. Könnyedén, megszokottan.

És ugyanezt tette Igor Aljoskával. Talán kevésbé ügyesen, a Fénypártiak ritkán folyamodnak az Erő közvetlen gyűjtéséhez, kötik őket ostoba korlátozásaik, de Igor kiitta a fiúcska teljes örömét... és én természetellenes boldogságot éreztem, hogy szerelmesem, ellenségem, a Fénypárti Másféle Erőt merít...

– Alisza...

– Igor...

Nehéz volt neki. Sokkal nehezebb, mint nekem. A Fénypártiak egész életükben illúziókat kergetnek, tele vannak hamis reményekkel, és nem tudják fogadni a csapást... de ő állta... és én is állom... állom... állom...

– Milyen képtelenség... – suttogta. Megrázta a fejét, furcsa gesztus volt ebben a zavaros ködben, a Homályban. – Te... te boszorkány vagy...

Érzékeltem, hogy tudatom felé tapogatózik, nem a mélyére, csupán a felszínére, egyszerűen meg akar bizonyosodni... vagy azt reméli, hogy téved... és én nem álltam ellen. Csak én is kinyúltam felé.

És elnevettem magam az elviselhetetlen fájdalomtól.

Butovo déli része.

Edgar szemben a Fénypárti mágusokkal. Mi tápláljuk az Erővel Edgart, a Fénypártiakat az ő második vonalbeli mágusaik... Köztük – Igor.

Megismertem az auráját, emlékeztem az Erő profiljára. Az ilyesmit nem lehet elfelejteni. Ő is megismert...

Az arcát természetesen nem ismertem, a nevét sem hallottam. De miért is kellene egy közönséges őrszolgálati boszorkánynak ismernie a moszkvai Éjszakai Őrség kis híján ezer munkatársát? Az összes mágust, varázslót, csodatevőt, módosuló-mágust... Ha ismerni kellene, már konkrét tájékoztatást kaptunk volna. Mint Anton Gorogyeckij esetében, akit Zavulon titkos parancsára másfél évvel ezelőtt megfigyeltünk, és tetten is értük engedély nélküli beavatkozáson... Volt, akit önkéntelenül megjegyeztem... mint például Tigrincset. De Igort nem ismertem.

Harmadik szintű Fénypárti mágus. Valószínűleg erősebb lesz nálam, bár nehéz összehasonlítani egy természettől való mágus és egy boszorkány erejét.

Én kedvesem, szeretőm, ellenségem...

A sorsom...

– Miért? – kérdezte Igor. – Alisza... te miért... így?

Majdnem felkiáltottam: „Mit miért?” De elakadt a szavam, mert megértettem, hogy nem hisz nekem. Soha nem hiszi el, hogy ami történt, csak véletlen volt, ostoba és tragikus véletlen, hogy a történtek mögött nem rejlik semmi ártó hátsó gondolat, hogy a sors könyörtelen iróniája sodort minket egymás mellé – gyengeségünk pillanatában, amikor nem ismerhettük fel egymást, nem érezhettük meg a másikban az ellenséget... abban a pillanatban, amikor csak egyet akartunk és csak egyre voltunk képesek – szeretni.

Mi „miért” van ebben a világban? Miért vagyok én Setét? Ő miért Fénypárti? Hiszen kezdetben mindannyiunkban ott van összekeveredve ez is, az is.

És csak a véletlenek láncolata vezet el oda, hogy azzá leszünk, akik vagyunk...

Igor lehetett volna a barátom, kollégám, Setét.

És én... talán... lehettem volna Fénypárti. És nem egy bölcs boszorkány tanított volna, hanem egy bölcs varázslónő... és nem fizettem volna meg az ellenségeimnek, fogat fogért, hanem a nyálas „igaz útra” térek... odatartom a másik orcámat is... és gyönyörködöm minden fontoskodó ostobaságban...

Csak akkor vettem észre, hogy sírok, mikor a világ forogni kezdett velem. A Homályban nem szabad sírni, ezt mindenki tudja. Annál mohóbban issza az Erőt, minél több érzelmet engedünk meg magunknak.

És aki a Homályban elveszti az erejét, örökre ott is marad...

Megpróbáltam Erőt szívni donoromból, a kövér kisfiúból, de ő már kiürült, Aljoska felé nyúltam, de ő tökéletesen közömbös volt, Igor már kifacsarta, Igorból pedig nem tudtam, nem is akartam energiát nyerni, mindenki más meg túlságosan messze volt, és a világ forgott... micsoda hülyeség...

Térdem a földnek ütődött, és még az az ostoba gondolat is átvillant a fejemen, hogy sáros lesz a szoknyám, bár semmiféle homálybéli sár nem marad meg a reális világban.

A következő pillanatban Igor energiatöltetet lökött felém.

Nem, nem elpusztítani akart, hanem segíteni.

Idegen, Fénypárti Erő volt. Rajta átáramoltatott, nekem átadott Erő.

És az Erő mindig Erő.

Nehezen kapkodva a levegőt felálltam, kiüresedve ettől az éjszakától, értelmetlen, lehetetlen szerelmünk éjszakájától. Igor segített megmaradnom a Homályban, de a kezét nem nyújtotta felém.

Ő is sírt, mint én. Neki is ugyanolyan nehéz volt.

– Hogyan tehetted... – suttogta.

– Véletlen volt, Igor! – Felé léptem, a kezem nyújtottam, mintha még lehetett volna reménykedni valamiben. – Igor, véletlen volt!

Visszahőkölt előlem, mintha bélpoklos lennék. Annak a mágusnak könnyed, elegáns mozdulatával, aki hozzászokott a Homályban végzett munkához.

A Homályban vívott harchoz. A Homályban gyilkoláshoz.

– Ilyen véletlenek nincsenek – szinte köpte a szót. – Te... te mocskos szemét... boszorkány... te!

Megmerevedett, a maradék mágia nyomait magába szíva.

– A gyerekektől veszed el az Erőt! Ezt már nem álltam meg.

– És te, te mivel foglalkozol itt, Fénypárti? – A nyelvem nem akart engedelmeskedni, lehetetlenség, képtelenség volt őt így nevezni, de valóban Fénypárti volt, és a szitokszó egyszerű tényközléssé változott... – Mit csinálsz itt, he, nem az emberi gyerekeken legelészel?

– A Fényt nem lehet elvenni – csóválta a fejét. – Amit elszívsz, háromszorosan tér vissza. Te a Setétet szívod el, és ettől a Setét csak növekedik. Én Fényt veszek magamhoz... és az újból visszatér.

– Mondd el ezt Aljoskának, a kisfiúnak, aki egész este szomorú lesz! – kiáltottam. – Örvendeztesd meg, hogy az öröm majd visszatér!

– Más dolgom lesz, boszorkány. Meg kell mentenem a gyerekeket, akiket te a Setétbe löktél.

– Vigasztalj! – mondtam közönyösen. Mintha a világon mindent jeges kéreg borított volna be. – Ez a munkád... kedves.

Mit csinálok?

Ettől csak megszilárdul a meggyőződése, hogy mindent tudtam előre, hogy a Nappali Őrség talált ki egy ravasz műveletet, hogy durván csúfot űztek belőle, hogy mindaz, ami köztünk történt, csak alattomos játék.

– Boszorkány – mondta Igor megvetően. – Eltűnsz innen, megértetted?

Majdnem azt feleltem, hogy boldogan. Végül is miféle örömöm marad most ebből a nyárból, ebből a tengerből, az Erőnek ebből a bőségéből? Lassan helyrejöttem, a legfontosabb már megtörtént.

– Te tűnhetsz el innen – mondtam. – Nekem engedélyem van a pihenésre és az emberi erő felhasználására. Kérdezd meg a sajátjaidtól... És neked van engedélyed... kedves?

„Mit csinálsz, te hülye? Mit csinálsz, szerelmem? És én mit csinálok?”

És én mit csinálok? Én Setét vagyok. Én boszorkány vagyok. Kívül állok az emberi erkölcsön, és nincs szándékomban játszadozni az embernek nevezett primitív organizmusokkal. Pihenni jöttem, hát pihenni fogok. De te, te mit csinálsz? Ha tényleg szeretsz? Pedig szeretsz, tudom! Még most is látom, és te is láthatod... ha akarod.

Mert a szerelem fölötte áll a Setétnek és a Fénynek.

Mert a szerelem nem a szex, nem az azonos hit, nem „közös háztartás és a gyerekek közös nevelése”.

Mert a szerelem is – Erő.

És nem számít sem a Fény, sem a Setét, sem az emberek, sem a Másfélék, erkölcs és törvény, tízparancsolat és Nagy Megállapodás.

És én mégis szeretlek, te disznó, féreg, Fénypárti barom, jólelkű bunkó, megbízható hülye! Mégis! Ha három napja szemben álltunk is egymással, és csak arról álmodtunk, hogy megsemmisítsük az ellenséget. Ha olyan szakadék tátong is köztünk, amelyet soha senki nem hidalhat át!

Értsd meg, szeretlek!

És minden szavam csak védekezés, ugyanazok a könnyek, csak te nem látod őket, nem akarod látni...

Lépj ide hozzám, mindegy, hogy hol – a Homályban, ahol senki sem láthat minket, vagy ezen a verandán az elképedt gyerekek szeme láttára, ölelj át, és sírjunk együtt, és nem kellenek majd szavak, és elutazom a fenébe, Zavulonhoz Moszkvába, az elégedett Lemeseva védszárnyai alá, de ha akarod, ott hagyom a Nappali Őrséget. Akarod? Nem szűnök meg Setét lenni, ez nem áll hatalmamban, és nem is akarom, de kiszállok a Setét és a Fény végeérhetetlen háborújából, és egyszerűen élni fogok, az emberkéktől sem veszek el semmit, és ha mégsem akarsz velem lenni, még csak ezt sem kérem, csupán annak az emlékét hagyd meg, hogy szerettük egymást!

Csak gyere ide!

Ne válaszolj a szavaimra!

Én Setét vagyok! Nem tudok más lenni!

Én csak saját magamat szeretem ezen a világon!

De te most az én részem vagy. Nagy részem. A legfőbb részem. És ha kell – megölöm a részemet, vagyis teljes magamat.

De ezt ne csináld!

Hiszen te Fénypárti vagy!

Ti oltárra helyezitek az életeteket, az embereket őrzitek és kiálltok egymásért... próbálj meg rám is így nézni, még ha boszorkány vagyok is, még ha az ellenséged is! Hiszen ti néha képesek vagytok a megértésre. Ahogyan Anton Gorogyeckij megértette... hihetetlen Erőt gyűjtött össze – csak azért, hogy ne használja fel. De Antonért csak lelkesedni tudok, mint igazi ellenségért, de téged szeretlek, szeretlek, szeretlek! Értsd már meg, és lépj hozzám, te imádott disznó, kedves szemetem, egyetlen ellenségem, te drága mocsok!

– Mocsok! – kiáltottam.

És Igor arcát olyan iszonyú fájdalom torzította el, hogy megértettem – vége. Fény és Setét. Jó és Rossz. Ezek csak szavak.

De más nyelven beszélünk, és sehogyan sem érthetjük meg egymást – még ha ugyanazt akarjuk is mondani.

– Menj el! Vagy megsemmisítiek.

Ahogy ezt kimondta, kilépett a Homályból. Teste elvesztette a körvonalait, elmosódott, hogy rögtön újjászülessen az emberi világban, az artyeki fiúcskák mellett. Utánaeredtem, kibontakozva saját árnyékomból – ha ugyanilyen könnyen ki lehetne bújni önmagunkból, a lényegünkből, a sorsunkból!

Még megláttam, hogyan kapja el Igor az emberi valóságban már-már a padlót érintő gitárját, hogyan borítja rá fájdalomtól eltorzult arcára a parandzsát – nem tudom, a Fénypártiak hogyan nevezik –, és hogyan hozza ki a transzból a fiúcskákat. Mielőtt alámerült a Homályba, nyilván tompaságot bocsátott rájuk. Hogy ne rémüljenek meg vezetőik hirtelen eltűnésétől...

Hogyan is mondtad, Nataska?

Megbízhatóság?

Igen. Megbízhatóság.

– Ideje menned, Alisza – szólalt meg Igor. – Gyerekek, mit kell mondani?

– Viszontlátásra – vágta rá a kövér fiúcska.

– Viszlát – mondta Aljoska.

A lábam mintha vattából lett volna. Elszakadtam a veranda korlátjától, amelyre könyököltem... tettem egy lépést.

– Isten veled – mondta Igor.

Sötét van.

Jó, hogy sötét van.

Nem kell Erőt pazarolnom a parandzsára. Nem kell vidámnak tettetnem magam. Csak a hangomra kell figyelnem. Az ablakon beáradó halvány fény nem számít.

– És akkor szétváltak Fénypártiakra és Setétekre – mondtam. – És a Fénypártiak úgy gondolták, az életük arra való, hogy szétosszák mások között. Hogy a legfontosabb: adni, még ha akik kapják, nem is méltók erre. A Setétek pedig úgy vélték, egyszerűen élni kell. Hogy mindenki azt érdemli, amit elért az életben, és nem többet.

Hallgattak az én buta lánykáim... embergyerekek, akik között egyetlen Másféle sem akadt. Sem Setét, sem Fénypárti. Sem varázslók, sem boszorkányok, még vámpírok sem...

– Jó éjszakát, kislányok – mondtam. – Szép álmokat, vagy még inkább semmilyen álmot...

– Jó éjszakát, Alisza...

Mennyi hang. Meglepő. Ez még csak nem is mese volt, hanem példabeszéd, amelyet minden Másféle ismer. A Setétek is, a Fénypártiak is. De nem aludtak... hallgatták.

Már az ajtóban voltam, amikor Nataska hangja megkérdezte:

– És amikor a napfogyatkozás lesz, az félelmetes?

– Nem – válaszoltam. – Egy csöppet sem félelmetes. Csak egy kicsit szomorú.

Szobácskámban már sokadszorra fogtam a mobilt, és Zavulont hívtam.

„Az előfizető pillanatnyilag nem kapcsolható.”

Merre lehetsz, Zavulon? Ha híres-neves készüléked nem fogadja a hívásomat? Hol vagy, hol?

Nem szeretlek, Zavulon. És valószínűleg nem is szerettelek. Azt hiszem, csak most értettem meg, mi is az a szerelem. De te szeretsz engem! Hiszen együtt voltunk, jó volt nekünk, te ajándékoztál meg ezzel az egész világgal... és a ráadással... felelj hát! A főnököm vagy, a tanárom, a szeretőm, hát mondd meg, mit tegyek most? Most, hogy magamra maradtam az ellenségemmel... és szerelmemmel? Meneküljek? Mérkőzzek meg vele? Haljak meg? Mit tegyek, Zavulon?

Beléptem a Homályba.

Gyermekálmok árnyai ringtak körülöttem. Kész lakoma... áramlik az energia. Fényes is, sötét is. Félelmek és bánatok, szomorúság és sérelmek. Látom keresztül-kasul az egész Azúrkéket. Ott rágódik sérelmén Gyimka, akit a barátai nem hívtak el limonádét inni. A fáradhatatlan, apró Irocskának pedig, akit csak Energizernek hívnak, ellopták a felfújható úszógumiját, és ő most csöndesen telesírja a párnáját... Álma furcsa sötét sikátoraiban elvesztette kisöccsét az én hűséges energiadonorom, Nataska, és most futkosva keresi mindenfelé, és sír...

Nem akarok Erőt gyűjteni. Nem akarok felkészülni a küzdelemre. Semmit nem akarok.

– Zavulon! – kiáltottam bele a remegő szürke ködbe. – Téged szólítalak! Zavulon...

Nincs válasz.

Könnyebb volt Polly néninek előcsalogatnia kiáltásával Tom Sawyert[20], akinek keze a kamrában beszorult a befőttes üvegbe, mint nekem a főnökömet.

– Zavulon – ismételtem meg.

Nem ilyennek képzeltem ezt az éjszakát... nem ilyennek. Igor... Igor...

Mit csinálsz most: gyűjtőd az Erőt? A bölcsek bölcsével, Geszerrel tanácskozol? Vagy ülsz, tompán bámulva a tükörbe, mint én most?

Tükröm, tükröm... és ha jósolnék?

A jóslás nem erős oldalam, de néha sikerült belelátnom a jövőbe.

Nem.

Nem akarom.

Tudom, hogy semmi jó nincs ott.

Akkor jöttek le a strandra, amikor a napfogyatkozás már megkezdődött.

A kislányaim sivalkodtak, egymás kezéből kapkodták ki a sötét üvegeket. Nem értették, én miért nem kérem. Kislányok, kislányok... mit nekem a vakító napfény? Én szabad szemmel is belenézhetek a fogyó napba.

A negyedik raj fiúcskái körbeugrálták Igort, sürgették őt. Nem értették, miért nem siet imádott vezetőjük. Nem értették, miért ilyen hosszú kerülővel vezeti le őket a strandra.

Én értettem.

A Homályon át láttam az elszívott Erő halvány felvillanásait.

Mit csinálsz, Igor... én szerelmes ellenségem...

Egy lépés – és kialszik a mosoly a következő arcon is. Már nem örül annak, hogy kibékült a barátjával a nyughatatlan tízéves bajkeverő. Már megfeledkezett a parton talált fekete kagylóról a tizenegy éves örökmozgó. Már nem gondol az estére megbeszélt randevúra a tizenöt éves komoly férfi.

Igor úgy halad végig Artyeken, mint valaha Anton Gorogyeckij Moszkván.

És én, ősi ellensége, szeretnék neki odakiáltani: „mit művelsz?”

Anton nem azért kerekedett Zavulon fölébe, mert mindenkinél több Erőt gyűjtött össze. Zavulon akkor is erősebb volt. Anton képes volt arra, hogy helyesen használja... Te is képes vagy erre?

Nem akarom, hogy győzz. Én csak magamat szeretem. De mit tegyek, ha nagyobbik részemmé váltál? Ha villámcsapásként érted az életemet?

Igor mindent begyűjtött. A körülötte lévő fényes energia minden cseppecskéjét. Megszegett minden törvényt és megállapodást, mindent egy lapra tett fel – elsősorban a saját életét. És nem csak azért, mert eltökélt szándéka volt megvédeni az embergyerekeket egy gonosz boszorkánytól...

Ő sem akart élni. Csak tőlem eltérően ő kész volt élni másokért. Ha már így kell lennie...

Utolsóként Makartól merített Erőt.

Már hosszú ideje magamon éreztem a fiú pillantását. Egy felnőtt nőbe szerelmes kisfiú bánatos pillantását. Bánatos... tele a búcsú fájdalmával...

Ez nem az a fajta fájdalom, amelyet mi, Setétek fel tudunk használni. Ez a Fény fájdalma.

Igor kiitta az utolsó cseppig.

Túllépett minden határon. És én még csak nem is tudtam ugyanezzel válaszolni neki – kötött Zavulonnak tett ígéretem, visszatartott a régi hiba.

No és az esztelen reménység, hogy helyesen fog cselekedni. Hogy győz az ellenségem – és akkor én sem veszítek.

Az égen lassan haldoklott a napkorong. A gyerekek már megelégelték, hogy üvegen keresztül bámulják, a tengerben ricsajoztak a különös szürkületi fényben, amely a strandon lévő két Másfélét a Homályra emlékeztette.

Igor felé fordultam, és elkaptam a pillantását.

„Menj el! – suttogta ajkát mozgatva hangtalanul. – Menj el, vagy megöllek.”

„Ölj meg!” – feleltem hangtalanul.

Setét vagyok.

Nem megyek el.

Mit készül tenni az ellenségem? Megtámad? Annak ellenére, hogy törvényes jogom van itt tartózkodni? Bevonja az ügybe az Éjszakai Őrség jaltai egységét? Biztosan konzultált velük... és tudja, hogy nem írhatnak semmit a rovásomra. Igor közelebb lépett.

– A Fény és a Homály nevében kihívlak... – suttogták ajkai. Kirázott a hideg.

Erre nem számítottam. Semmiképp.

– Kívül a Fényen és a Homályon, te és én, szemtől szemben, a végsőkig...

Párbajra hívott.

Régi, a Fénypártiak és a Setétek közti Nagy Megállapodással egy időben született szokás. Szinte sohasem alkalmazzák. Mert a győztesnek az Inkvizíció előtt kell felelnie. Mert párbaj akkor történik, ha nincs törvényes alap az összecsapásra, ha az Őrségeknek nincs joguk beavatkozni, ha az érzelmek beszélnek, és nem a józan ész.

– És a Fény lesz a tanúm.

Aligha vette észre bárki is a fehér tűz porszemnyi felvillanását, amely Igor kezében jelent meg egyetlen másodpercre. Ő maga is megremegett. A felsőbb erők ritkán válaszolnak az egyszerű őrségbeliek fohászaira...

– Igor, szeretlek.

Arca megrándult, mintha megütötték volna. Nem hitt nekem. Nem volt képes hinni.

– Elfogadod a kihívást, boszorkány?

Igaz, megtagadhatom. Visszatérhetek Moszkvába megalázottan, becsületemet vesztve, a párbaj előli kitérés szégyenbélyegével... minden tetves farkasember utánam köphet...

Még megpróbálhatom megölni Igort. Összeszedni annyi Erőt, hogy szembeszállhassak vele.

– A Homály lesz a tanúm – mondtam, és kinyújtottam a tenyerem. A sötétség egy foszlánya remegett benne.

– Válassz! – mondta Igor.

Megráztam a fejem. Én nem fogom megválasztani az időt, a helyet és a párbaj módját. Érts meg engem, érts meg!

– Akkor én választok. Most. A tengerben. Kiszorítás.

A szeme sötét volt. A napfogyatkozástól nem kell félni. Mindössze annyi, hogy valami eltakarja a fényt.

A tenger természetellenesen meleg volt. Talán azért, mert a levegő lehűlt, mintha este lenne? A napból már csak vékony sarló látszott a korong felső peremén, most még az emberek is belenézhettek szabad szemmel.

Úsztam, és nem is pillantottam a part felé, ahol senki sem vette észre, hogy a két vezető bement a vízbe, ügyet sem vetve a medúzákra, amelyek sietve kitértek az útjukból.

Eszembe jutott, hogyan kerültem először a tengerhez. Egészen kicsi voltam, még nem tudtam arról, hogy nem tartozom az emberi nemhez, hogy a sorsom az: Másféle legyek. Alustában laktunk a papával, ő tanított meg úszni... emlékszem a boldog izgalomra, amikor a víz először engedelmeskedett nekem.

És emlékszem a hullámokra a tengeren. Nagyon erősek voltak. Vagy akkor minden hullám hatalmas volt nekem? Papa a karján tartott, mulatságosan fel-felugrott a hullámokban, elborított minket a hab, és olyan jó volt, olyan vidám... És azt kiabálom, hogy át tudom úszni a tengert, és a papa azt feleli, hogy természetesen meg tudom csinálni...

Neked nagyon nehéz lesz, papa.

No meg mamának sem lesz könnyű.

Messze mögöttünk maradt az izgatott gyerekekkel és elégedett felnőttekkel teli part, az az örömteli és boldog part. Nem is éreztem meg azonnal, hogy megkezdődött a „kiszorítás”. Egyszerűen nehezebb lett úszni. Egyszerűen nem tartott meg a víz. Egyszerűen valami ránehezedett a vállamra.

A legegyszerűbb igézet. Semmi komplikáció. Erő az Erő ellen.

Papa, én tényleg hittem, hogy át tudom úszni a tengert... Védőernyőt vontam magam fölé, levéve ezzel vállamról a láthatatlan terhet. És újból, már sokadszor elsuttogtam:

– Zavulon, szólítalak...

Az Erő, amit sikerült összegyűjtenem, rohamosan fogyott. Igor könyörtelenül csépelte, rombolta védelmemet. „Igen, Alisza?”

Mégiscsak válaszolt! Megszólalt! Épp idejében, mint mindig.

– Zavulon, bajban vagyok. „Tudtam. Nagyon sajnálom.”

Nem fogtam fel rögtön, mit jelent ez a hideg „tudtam”. És ez a személytelen hang, és nem érzékelem az Erő megjelenését... mindig megosztotta velem az Erőt, még akkor is, amikor nem volt rá ilyen égető szükségem...

– Zavulon, meghalok? „Sajnálom.”

Védőernyőm olvadt, és én még mindig nem tudtam felfogni a történteket.

Hiszen ő beavatkozhatna! Még ekkora távolságból is! Erejének egy kis töredéke elég ahhoz, hogy kibírjam a nyomást, hogy döntetlenre vigyem a párbajt!

– Zavulon, azt mondtad, hogy a szerelem nagy erő! „Talán nem győződtél meg róla? Búcsúzom, kicsikém.” Csak ekkor értettem meg mindent.

Akkor, amikor elfogyott az erőm, és a láthatatlan nyomás ismét rám zuhant, lefelé szorítva a meleg, zavaros mélybe.

– Igor! – kiáltottam, de egy fejemen átcsapó hullám elfojtotta a hangomat.

Vagy ötvenméternyire úszott tőlem. Felém sem nézett. Sírt, de a tengeren nincs helyük a könnyeknek. És engem húzott, húzott, húzott a sötét mélység. De hogyan... hogyan...

Igyekeztem Erőt gyűjteni a partról, ám ott szinte nem volt Setét, amelyet magamhoz vehettem volna. Boldog izgalom, örömteli kiáltások – nem nekem valók.

Csak vagy százméternyire tőlünk igyekezett a hullámokra fekve ellazítani görcsbe rándult lábát a szerencsétlen módon belém szerelmesedett kamasz, aki nem tudni, hogyan, észrevette, hogy bementünk a vízbe, és utánunk úszott. A büszke fiúcska az ő nevetséges Makar nevével, aki már felfogta, hogy nem lesz ereje visszaúszni a partra.

A szerelem hatalmas erő... milyen buták is vagytok, ti kisfiúk, amikor szerelembe estek...

A rátörő pánikban kapálózó Makar... felfoghatom a félelmét, és néhány perccel meghosszabbíthatom vele az agóniámat.

És az úszó Igor: nem lát, nem hall, nem érez körös-körül semmit, és csak arra gondol, hogy megöltem a szerelmét. Ostoba Fénypárti mágus, nem tudja, hogy a párbajoknak nincs győztesük – különösen ha a párbajt Zavulon készítette elő gondosan...

– Igor – suttogtam alámerülve, érezve, mint nyom, nyom a sötét égbolt egyenesen a sötét, sötét, sötét mélybe.

Papa, bocsáss meg... nem tudom átúszni ezt a tengert...

MÁSODIK RÉSZ

IDEGEN A MÁSFÉLÉK KÖZÖTT

PROLÓGUS

ELÖL már pislákoltak a pályaudvar fényei, de a Zárja gyár melletti elhanyagolt, lepusztult parkra sűrű, hideg sötétség borult. A lépések alatt ropogott a jégkéreg, amely délre valószínűleg megint megolvad. A mozdonyok távoli füttyét, a hangosbemondó kivehetetlen közleményeit és a jégkéreg ropogását hallhatta volna, aki véletlenül idetéved ezen az órán.

Csakhogy ide régen nem merészkedett be senki éjszaka, sőt már este sem. Még a megtermett és harapós kutyáikat sétáltató gazdák sem.

Mert még a kutyák sem mentették volna meg attól, akivel az éjszakai sötétben, a négy évtized alatt felnövekedett tölgyek közt összeakadhatott az ember.

A magányos járókelő, vállán jókora táskával nyilvánvalóan vonatához igyekezett, ezért úgy döntött, a rövidebb úton megy. Átvág a parkon. A ropogó jégkéreggel és helyenként kaviccsal borított ösvényen. A csillagok csodálkozva pislogtak a merész fickóra. A csupasz ágak közt a hold sárga korongja olyan volt, mint kiömlött likőr kis pocsolyája. A hold tengereinek különös körvonalai mintha az emberi félelmek árnyékai lettek volna.

A két szem felvillanását a járókelő akkor vette észre, amikor a szélső fákig már csak mintegy harminc méter volt hátra. Valaki lesett rá az út menti bokrok közül, amelyek ebben az évszakban csontvázakra hasonlítottak. Valami sötét dolog sejlett ott, sőt nem is dolog, mivel az a sűrű feketeség élt. Legalábbis mozgott.

Tompa morgás, nem üvöltés, csak halk, a test mélyéből fakadó vinnyogás kísérte a villámgyors támadást. A holdfényben fogak villantak. Sok fog.

A hold már felkészült az újabb vérre. Az újabb áldozatra. De a támadó hirtelen megmerevedett, mintha váratlan akadályba ütközött volna, lezuhant az útra, közben nevetségesen vinnyogott.

A járókelő egy másodpercre megállt.

– Mit művelsz, te barom? – sziszegte a támadónak. – Hívjam az Éjszakai Őrséget?

A fekete tömeg a lábánál rémülten felmordult.

– Az a szerencséd, hogy késésben vagyok. – Az utas megigazította vállán a táskáját. – Szép dolog, ezt is megértük, Másféle Másfélére támad... – Sietve tette meg a park széléig az utolsó métereket, hátra sem nézve az állomáshoz igyekezett.

A támadó az ösvényről a fák közé kúszott, és csak ott hajtotta végre az átalakulást, meztelen, teljesen meztelen húsz év körüli sráccá változva. Magas volt, széles vállú. A jégkéreg felháborodottan ropogott meztelen talpa alatt. A srác mintha nem is érezte volna a hideget.

– A francba! – szakadt ki belőle suttogva, és csak ezután rázkódott össze hideglelősen. – Ki a fene volt ez?

Éhes és dühös maradt, de elszalasztott különös áldozata elvette minden kedvét a vadászattól. Megrémült, holott néhány perce még biztos volt benne, hogy csak tőle kell félni, az alakváltótól, aki vadászatra indult. Részegítő és kábító embervadászatra. Licenc nélküli vadászatra – ettől a veszély és tulajdon vakmerőségének érzete csak fokozódott.

Két dolog hűtötte le vadászlázát. Először is az „Éjszakai Őrség” szavak – hiszen nem volt licence. Másodszor pedig az a tény, hogy nem volt képes felismerni elszalasztott áldozatában a Másfélét. Az ugyanolyat, mint ő maga.

Nem olyan rég az alakváltó és az ismerős Másfélék is kijelentették volna, hogy ez egyszerűen lehetetlen.

Ahogyan volt, csupasz ember alakjában az alakváltó a bozóton keresztül oda sietett, ahol a ruháit hagyta. Most hosszú-hosszú napokig rejtőzködnie kell majd ahelyett, hogy az éjszakai parkban kóborolna véletlen áldozatra lesve. Bezárkózva várhatja a megtorlást az Éjszakai Őrségtől. És talán a sajátjaitól is.

Egyetlen reménye az maradt, hogy a magányos járókelő, aki nem riadt vissza attól, hogy éjszaka átvágjon a parkon, ez a furcsa talán Másféle, talán csak a Másfélét megjátszó alak vonathoz sietett. És hogy el is érte, és elutazott a városból. És akkor nem maradt ideje értesíteni az Éjszakai Őrséget.

A Másfélék is tudnak reménykedni.

1. FEJEZET

CSAK a kerekek monoton kattogása nyugtatott meg végképp. Bár nem, nem végképp. Lehet is itt megnyugodni! De legalább képes voltam összefüggően gondolkodni.

Amikor a parkban a bokrokat tördelve rám támadt az a lény, nem féltem. Egyáltalán. De fogalmam sincs, hogyan találtam meg a megfelelő szavakat. Azután, már az ott éjszakázó iránytaxikkal teli téren, az állomás előtt alighanem sokakat megleptem tántorgásommal. De próbálj meg szilárdan lépkedni rogyadozó térddel!

Zavaros egy ügy. Éjszakai Őrség... Mit akartam ezzel mondani? Az a fogvicsorgató meg egyből meghunyászkodott, és visszamászott a bokrokba.

Megint belekortyolva a sörbe sokadszor is megpróbáltam végiggondolni a történteket.

Szóval, kiléptem a házból...

Állj!

Zavartan letettem az üveget az asztalkára. Valószínűleg nagyon hülyén festettem, de nem volt, aki nézzen – egyedül utaztam a kupéban.

Állj!

Hirtelen ráébredtem, hogy egyáltalán nem emlékszem a házunkra.

Egyáltalán semmire sem emlékszem előző életemből. Az emlékeim ott kezdődnek abban a nyirkos téli parkban, néhány másodperccel a támadás előtt. Mindazt, ami ez előtt volt, sötétség borítja. Pontosabban nem is sötétség, hanem furcsa szürke lepel, nyúlós, sűrű és szinte áthatolhatatlan. Szürke, nagyon szürke gomolygó félhomály.

Nem értek semmit.

Félig zavartan, félig félve szétnéztem a fülkében. Olyan, mint a többi. Asztalka, négy fekvőpolc, barna műanyag, bordó műbőr. Az ablakon túl ritkás éjszakai fények úsznak el. A szomszédos fekvőhelyen a táskám.

A táska!

Rádöbbentem, hogy fogalmam sincs arról, mi van a táskámban. Biztosan a holmijaim. A holmikból sok minden kiderülhet. És eszembe juthat. Például, hogy miért utazom Moszkvába. Valami miatt biztos voltam benne, hogy a holmik segítenek majd felébreszteni hirtelen becsődölt emlékezetemet. Korábban biztosan olvastam vagy hallottam valakitől erről.

Azután észbe kaptam, benyúltam a pulóverem alá, mert rájöttem, hogy a bal felső zsebemben ott a személyim. Kezdjük a névvel, és arról majd tényleg beugrik a többi is.

Vegyes érzelmekkel néztem a bonyolult kacskaringókkal árnyékolt sárgás lapra. A fényképre. Arra az arcra, amelyet megszokásból mindig is – lehet, hogy harminc éve, lehet, hogy ma először – az egyetlen és megismételhetetlen „én”-nel azonosítottam.

Az arc minden vonása ismerős volt. A sebhely a járomcsonton, a korai őszülés. Nos, rendben, ez az arc. De engem most nem ez érdekelt igazán.

A név.

„Rogoza Vitalij Szergejevics. Születés időpontja: 1965. szeptember 28. Születés helye: Nyikolajev város.”

Egyet lapozva mindezt megtaláltam ukrán nyelven is, ugyanakkor megbizonyosodtam arról, hogy hímnemű vagyok, és hogy az igazolványt egy elképesztően hosszú rövidítéssel megnevezett ukrán intézmény állította ki. A „Családi állapota” oldal szűziesen tiszta volt. Felsóhajtottam, részint megkönnyebbülten, részint csalódottan.

Tovább – valamennyi ex-szovjet állampolgár örök igája és átka: a lakcímbejegyzés[21]. Nyikolajev város, Csajkovszkij utca 28., 28. sz. lakás.

Na tessék, megint huszonnyolc, ráadásul kétszer is.

És ekkor valóban működni kezdtek az asszociációk – eszembe jutott, hogy a ház a Csajkovszkij és az Ifjúgárda utca sarkán áll, és mellette van a 28. számú iskola (már megint ez a szám!). Mindenre pontosan és világosan emlékeztem, még a megégett nyárfára is az ablakom alatt, az eggyel fölöttünk lakó kölyök kémiai kísérleteinek áldozatára. Mi minden vackot ki nem öntött az ablakon szegény sokat szenvedett fára! Eszembe jutott, hogyan buliztunk öt éve a szomszéd házban, a docensnél, milyen könnyelműen zavarta el valaki az alsó szomszédasszonyt, aki a lármára panaszkodott; kiderült, hogy az asszony örmény, valamelyik helyi nagykutya felesége, hogyan szaladt aztán össze seregnyi örmény, akik adtak a pofánknak, hogyan sikerült meglépnem az egyik hátsó szoba szűk szellőzőablakán[22] keresztül, mert az ablak nem nyílt ki, hogyan ereszkedtem le az ereszcsatornán. Felfedezve, hogy az ostromlott lakásból eltűnt az egyik kocapiás, az örmények visszafogták az öklüket, és végül sikerült valahogy kiegyezni velük. És még keserves elképedésemre is emlékszem, amikor segítségül akartam hívni az ismerősöket, haverokat, akikkel nemegyszer söröztünk együtt a környéken, de egyikük sem jött velem.

Elhessentettem a váratlanul éles emlékképeket.

Tehát mégiscsak volt múltam? Vagy ezek csak minden alapot nélkülöző emlékképek?

Majd kiderül.

Az útlevelemből még azt az adott pillanatban felesleges információt is megszereztem, hogy „a lakóterület díjmentes privatizációjához való joggal a 24,3 négyzetméteres normának megfelelően, mértékben (ez nem volt kitöltve) élt”.

És ennyi.

Elgondolkodva dugtam vissza az igazolványt a zsebembe – ugyanoda, bal felső –, és merően bámultam a táskát. Segítesz nekem emlékezni, te fekete-zöld útitárs, dagadt oldaladon a tengerentúli FUJI felirattal?

Bizonyára segítesz majd felidézni legalább valamit...

Halkan zizzent az elhúzott cipzár. Félrehajtottam a táska tetejét, és belenéztem.

Legfelül nejlonzacskóban fogkefe, egy tubus blend-a-med, néhány olcsó, egyszer használatos borotva és egy kellemes illatú flakon, nyilván kölni.

Félre vele!

A következő csomagban meleg gyapjúpulóver, láthatóan kézi kötésű, nem gyári. Ez is mehet félre.

Néhány percig még kotorásztam a csomagok között – tiszta fehérnemű, pólók, zoknik, egy meleg, kockás ing...

Aha, ez valami más, nem ruhanemű.

Egy mobiltelefon. Aprócska készülék bőrtokban, kihúzható antennával. Emlékezetem azonnal reagált: „Moszkvába érve kártyát kell venni bele.”

A töltőkészüléke is ott volt mellette.

Es végül legalul még egy csomag. Valamiféle téglákkal.

Belenézve elképedtem. Egy közönséges reklámszatyorban, amelynek felirata félig már lekopott, ezért teljesen felismerhetetlen volt, két rétegben pénzkötegek sorakoztak. Amerikai dollárok. Tíz köteg. Százasok. Ez százezer.

Kezem magától nyúlt oda az ajtóhoz, és fordította el a zárat.

A fenébe is, ez meg hogy került hozzám? És hogy viszek át a határon ennyi pénzt? Egyébként oda lehet dugni egy-egy százast a vámosoknak, akkor alighanem békén hagynak.

Ez a lelet gyakorlatilag semmilyen emléket nem ébresztett bennem, csak a moszkvai szállodák magas árai jutottak eszembe.

Még mindig elég bambán visszacsomagoltam a holmikat a táskába, becsuktam, és bedugtam a polc alá. És örültem, hogy a már kinyitott sörösüveg mellett áll egy még érintetlen is.

Ez az újság megérdemelte, hogy megnyugtatásul töltsek magamnak.

Nem tudom, miért, de megnyugtatás helyett a sör inkább altatóként hatott rám. Arra számítottam, hogy a kerekek kattogása közepette hosszasan hunyorgók majd az ablakból néhány másodpercre váratlanul a szemembe világító fénytől, és kínzó gondolatokba merülök.

Szó sem volt ilyesmiről. A második üveg sörnek a végére sem értem, végigdőltem a fekvőpolcon – ahogy voltam, ruhástól, a takaró tetején, és egyszerűen kikapcsoltam.

Talán azért, mert emlékeimben túlságosan is közel jutottam valami tilalmashoz?

Nem tudom.

Akkor ébredtem fel, amikor az ablakon betűzött a hideg téli nap. A vonat állt. A folyosóról unalmas hivatalos hangok hallatszottak: „Jó napot kívánok, orosz vámvizsgálat.

Fegyver, kábítószer, valuta van önöknél?” A válaszok kevésbé voltak unalmasak, a többségük alig érthető.

Aztán kopogtak az ajtómon. Odanyúltam, kinyitottam.

A vámos testes, vörös képű fickó volt, a zsír már kezdte benőni a szemét. Valamilyen oknál fogva mellőzte velem szemben a bejáratott szöveget, és minden ceremónia nélkül egyszerűen megkérdezte:

– Mit viszünk? Szedje elő a táskáját!...

Alaposan körülnéztem a fülkében. Felléptem a polcra, benéztem a mennyezet alatti csomagtartóba. És csak azután fókuszáltam pillantásomat az alsó fekvőpolc közepén árválkodó táskámra.

Leengedtem a felső polcot, és leültem. Változatlanul szó nélkül.

– Kérem, nyissa ki a táskát! – utasított a vámos. „Ilyen szimatuk van?” – gondoltam dühösen, és engedelmesen elhúztam a cipzárat.

A csomagok sorra átvándoroltak a polcra. Amikor a pénzes csomagra került sor, a vámos érzékelhetően fölélénkült, és reflexmozdulattal becsapta a fülke ajtaját.

– Szóval így...

Már felkészültem arra, hogy végighallgatom az álszent szónoklatot az engedélyekről, sőt a vonatkozó bekezdés felolvasását a könyvecskéből – mint minden írott törvényszöveg, ez is érthető szavakból áll, de egészében véve teljességgel értelmetlen. Meg kell hallgatnom, elolvasnom, és végül tehetetlenül megkérdeznem: „Mennyi?”

Ám ehelyett gondolatban a vámos fejéhez nyújtottam a kezem, megérintettem az elméjét, és azt suttogtam:

– Menj... Menj tovább! Itt minden rendben van.

A vámos tekintete egyszeriben tompa és értelem nélküli lett, akár a vámtörvények.

– Igen... Szerencsés utat...

Mereven megfordult, babrált a zárral, és szó nélkül ki-türemkedett a folyosóra. Nagyon emlékeztetett egy bábura. Engedelmes fabábra egy ügyes bábos madzagjának hatalmában.

De mikor volt nekem érkezésem ügyes bábossá válni? Vagy tíz perc múlva a vonat továbbindult, és én eközben egyre azon töprengtem, mi történik velem. Fogalmam sincs arról, mit teszek, de pont azt teszem, amit kell. Először az a lény a gyári parkban, most meg ez a hirtelen meghülyült vámos...

És miért, az ördögbe is, miért igyekszem Moszkvába? Mit csinálok, ha leszálltam a vonatról? Hová megyek?

Valamiért lassacskán meggyőződésemmé vált, hogy a szükséges pillanatban minden világos lesz. A szükséges pillanatban, előbb nem.

Kár, hogy ez a meggyőződésem nem volt hiánytalan.

A nap nagyobbik felét átaludtam. Lehet, hogy ez szervezetem reakciója volt – fizetnem kell a váratlanul adódó válaszokért és képességekért. Hogyan voltam képes lerázni a vámost? Kinyúltam felé, érzékeltem zavaros málnaszín auráját a zöldesen áttűnő $ jelekkel... És meg tudtam változtatni az akaratát.

Erre az emberek szerintem nem képesek. De ki vagyok én, ha nem ember?

Ja, igen. Másféle vagyok. A parkbeli alakváltónak ezt mondtam. Egyébként az, hogy a parkban éppen egy alakváltó támadott meg, szintén csak most tudatosult bennem. És emlékeztem az aurájára, a Vadászat és az Éhség sárgásvörös lángjára.

Úgy fest, lassan kikászálódom a feketeségből. A szakadékból. Az alakváltó az első lépcsőfok. A vámos a második. Vajon milyen hosszú a lépcső? És mi vár rám ott fenn, a tetején?

Kérdésből egyelőre jóval több volt, mint válaszból.

Végleg már jóval Tula után ébredtem fel. A fülke még mindig üres volt, de már tudtam, hogy én magam akartam így. És azt is megértettem, hogy kívánságaim ebben a világban általában teljesülnek.

Az ablak előtt lassan siklott tova a Kurszki pályaudvar peronja. Már felöltözve, összecsomagolva álltam a fülkében, és vártam, hogy megálljon a vonat. A hangosbeszélő kivehetetlen hangja bejelentette a hatvanhatos járat érkezését valamelyik vágányra.

Moszkvában vagyok. De még nem értem, mit kell tennem.

A folyosót, mint rendszerint, most is sikerült már elállniuk a legtürelmetlenebb utasoknak. Nos, én várhatok, nincs hová sietnem. Hiszen így is, úgy is meg kell várnom, míg feléledő emlékezetem nem súg valamit, nem noszogat, mint a hajtó a lusta öszvért.

A vonat még egy utolsót rándult, és megállt. Fémesen csörömpölt valami az előtérben, és az abban a pillanatban felélénkült utasok sora nekilódult, lassacskán kizúdult a kocsiból. Mint mindig – gondterhelt kiáltozás, üdvözlések, próbálkozás visszajutni a fülkébe a holmikért, amelyeket nem sikerült egy fordulóval kicipelni...

De ez a zűrzavar a vasúti kocsiban hamar elmúlik. Az utasok már leszálltak, már megkapták a nekik kijáró mennyiségű csókot és ölelést azoktól, akik fogadták őket. Vagy nem kapták meg, ha senki nem várta őket. Valaki a nyakát nyújtogatva nézelődött a peronon, de rögtön meg is borzongott a metsző moszkvai széltől. A vagonokban csak azok maradtak, akik az elmaradhatatlan küldeményeket[23] jöttek átvenni.

Felkaptam a táskámat, és a kocsi ajtajához indultam, még mindig nem is sejtve, mit fogok csinálni a legközelebbi jövőben.

Valószínűleg, tűnődtem, pénzt kell váltanom. Hiszen egyetlen orosz kopejkám sincs. Csak a mi könnyen elfolyó pénzünkből van nálam. De az itt, sajna, nincs forgalomban. Még a megérkezés előtt előrelátóan kiszedtem egy köteget a pénzes csomagból, és a bankók egy részét szétraktam a zsebeimbe.

Mindig utáltam a pénztárcákat...

Egyébként mi ez már megint? Mindig... Az én „mindig”-em az előző éjjel kezdődött.

Gépiesen összehúzva magam a tél ölelésében, az aluljáró lejárata felé indultam a peronon. Elképzelhetetlen, hogy egy pályaudvaron ne legyen pénzváltó.

Megbízhatatlan emlékezetemben kotorászva két dolgot tudtam megállapítani: először, hogy nem emlékszem, mikor jártam utoljára Moszkvában, másodszor, hogy nagy vonalakban magam elé tudom idézni, hogy fest belülről a pályaudvar, hol keressem a pénzváltót, és hogyan jutok a metróba.

Aluljáró, föld alatti váróterem, rövid mozgólépcső, pénztárterem. Az én közbülső célom ott van ni, az első emeleten, egy másik mozgólépcsőnél.

De az a pénzváltó már régen és biztonságosan be volt zárva. Sem világosság, sem ablakocska, sem a kötelező tábla az árfolyamokkal.

Rendben. Akkor irány a kijárat, és balra, a lejtős rámpához, a Cskalovszkaja állomásra... Csakhogy nekem nem oda kell mennem, hanem ide.

Fehér kereskedelmi pavilon, lépcső az emeletre, fényben úszó üres boltocskák, forduló... Az őr futó pillantást vetett rám, és rögtön el is engedte magát, felismerve bennem a most érkezett utast.

– Fáradjon be, szabad – engedett be nagylelkűen.

Táskámmal együtt beléptem a tenyérnyi szobácskába, amelynek teljes berendezése egy szemétkosárból állt a sarokban és egy zsebkendőnyi ablakocskából elzárható nyílással, amely mindig egy állandóan éhes szájra emlékeztetett.

Hé – figyelmeztettem magamat –, ne feledkezz meg a „mindig” nagyon fiatal voltáról.

Mindegy, ha úgy gondolkodom, mint egy harmincöt évet valóban megélt ember, vajon annak oka lehet?

Hagyjuk, majd később.

A száj rögtön elnyelt öt százas bankót és az igazolványomat. Hogy ki rejtőzik odaát, a süket válaszfalon túl, nem láttam, de nem is nagyon igyekeztem kilesni. Csak a gyöngyházszín lakkal kikent körmöket érzékeltem. Szóval nő. A kelletlenül kinyílt száj kiköpött egy jókora kupac százrubelest és néhány kisebb címletet. Sőt még néhány fémpénzt is. A pénzt olvasatlanul begyűrtem a felső zsebembe, a pulóver alá, csak a kisebb címleteket raktam a nadrágzsebembe. Az apróval együtt. A szögletes zöld nyugtát a szemétkosárba dobtam.

A tél ismét jeges lehelettel fogadott. A szél ritkás, grízre emlékeztető hódarát sodort, afféle kölyökjégesőt.

A metró balra. De nekem nem oda kell mennem. Hanem a másik kijárathoz.

Ismét elvonultam az állomás épülete előtt, és lementem oda, ahova kellett: a metró körgyűrűjéhez.

Úgy tűnt, mintha kezdeném sejteni, hová kell mennem. Nos, örüljünk a haladásnak, ha már a határozatlanság nem szerez örömet. És bízzunk abban, hogy kizárólag jó ügyek hoztak Moszkvába. Mert ahhoz, hogy a Rosszat szolgáljam, nem éreztem magamban elég erőt.

A pályaudvarokról csak a bennszülött moszkvaiak mennek taxival a dolgukra. Persze ha pénzügyi helyzetük megengedi. Bármelyik vidéki, még ha legalább annyi pénze van is, mint nekem, metróval megy. Van valami hipnotikus ebben az alagútrendszerben, az átjárók labirintusában. A száguldó szerelvények zúgásában, a levegő hol elcsöndesülő, hol újra feltámadó áramlásában. Az örökös mozgásban. A terek árkádjai alatt pezseg a felhasználatlan ingyenenergia – viheti, aki akarja.

És még valami – itt van védelem. Ez talán összefügg valahogy a fölöttünk lévő földréteg vastagságával, mindazzal, amit az eltelt évek eltemettek ebbe a földbe. Nem is évek, hanem évszázadok.

Beléptem a szerelvény kinyílt ajtaján. Zavaróan zúgott a hangosbeszélő, majd egy kellemes férfihang bejelentette: „Kérem, vigyázzanak, az ajtók záródnak. A következő állomás a Komszomolszkaja.”

A körgyűrűn utazom. Az óramutató járásával ellentétesen. És a Komszomolszkajánál biztosan nem szállok ki. De a következőnél... A következőnél valószínűleg igen. Az a Mir sugárút lesz. És mellesleg előrébb kell majd menni a peronon, a szerelvény elejéhez. Közelebb lesz az átjáró.

Tehát a piros vonalra kell átszállnom. És alighanem észak felé, mert különben ellenkező irányba mentem volna a gyűrűn, az Oktyabrszkajáig.

A kocsi rázkódott menet közben, én meg unalmamban végignéztem a reklámok bőséges kínálatát. Egy hosszú hajú férfi lábujjhegyen álltából leguggolva valamilyen oknál fogva női harisnyanadrágot reklámozott, és valaki nem hagyta ki az alkalmat, filctollal lenyűgöző méretű falloszt rajzolt ennek a hajas babának. A mellette lévő ragasztmány azt ajánlotta, hajszoljunk a városban különböző színű dzsipeket, de valahogy nem fogtam föl ennek a hajszának az értelmét. Talán valami díjat tűztek ki. Csodálatos hatású tabletták a létező bajok legtöbbje ellen, ráadásul mind egyetlen flakonban, ingatlankereskedelmi ügynökségek, a legjoghurtabb joghurtok leglegje, valódi Borzsomi ásványvíz báránnyal a címkéjén... Irt is a Komszomolszkaja.

Elegem lett a reklámokból, a kijáratnál ledobtam a táskám, és odaléptem a metró térképéhez. Nem tudom, miért, de pillantásom egyből az egyik piros köröcskére és a mellette lévő feliratra tapadt: VDNH[24].

Ide kell mennem. Biztos. Hatalmas, patkó alakban ívelt épület. A Kozmosz szálloda.

Bárki bármit mond, könnyebb az élet, ha a cél már ismeretes. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, visszamentem a táskámhoz, még rá is mosolyogtam az üvegajtóban látható elmosódó tükörképre. Az üveg is magán viselte a városi pythecantropusok rendkívüli aktivitásának nyomait: a Tolni feliratból az lett: Tojni.

Pedig aligha madár az illető. Állat, de nem madár, a madarak szerintem a szárnyalás és a szabadság megtestesítői. A felirat előttem ismeretlen szerzője viszont miden bizonnyal majom, mocskos és öntelt majom. Túlságosan is hasonlít az emberre, és éppen ezért mocskos és ostoba...

Jó, hogy én Másféle vagyok, nem pedig ember.

Itt is van a Mir sugárút, egy kanyar jobbra, mozgólépcső, éppen jön is a szerelvény. Rigai pályaudvar, Alekszejevszkaja és VDNH megálló. A kocsiból kilépve jobbra – ezt mindig is tudtam.

Hosszú-hosszú mozgólépcső, amelyen végig nem gondolok semmire. Ismét tolakodó reklámok. Aluljáró. És a szálloda. A francia építészet patkó alakú monstruma. A szálloda egyébként megváltozott, méghozzá szemmel láthatóan. Több a fényreklám, színesek, tarkák, és ráadásul – kaszinó, megnyerhető külföldi kocsi a posztamensen. Valamiféle leányzók a fagyra fittyet hányva oldalt állva dohányoznak. És belül – portás, egyetlen szempillantás alatt tünteti el tenyerében a százas bankót. És egyetlen szempillantás alatt kapja el a táskámat, kísér oda a pulthoz.

Még nem volt túlságosan késő, a hallban még akadtak néhányan. Valaki mobilon beszélt, hangosan, az egész helyiséget teleordítva arab szövegével; egyszerre több felől is zene áradt.

– Luxust – vetettem oda hanyagul. – Egyszemélyeset. És kérem, ne telefonáljanak, és ne kínáljanak lányokat. Dolgozni jöttem.

Nagy dolog a pénz. Azonnal akadt szoba, azonnal felkínálták, hogy a szobában szervírozzák a vacsorát, és megígérték, hogy senki nem fog telefonálni, bár ez nem volt igazán hihető. És a regisztrációt is azonnal felajánlották, mivelhogy ukrán igazolványom van. Regisztráltattam magam. De ahelyett, hogy a lifthez indultam volna, ahova gondosan elirányítottak, egy alig észrevehető ajtó felé igyekeztem a hall legsötétebb és legelhagyatottabb sarkában.

Ezen az ajtón nem volt felirat. Semmilyen.

A portás őszinte tisztelettel nézett utánam. A többiek meg szerintem már észre sem vettek.

Az, ajtó mögött lepusztult iroda fogadott – alighanem ez volt a szálloda egyetlen helyisége, amely nem öltött európai külsőt, mintha egyenesen a sötét hetvenes évek szovjet vircsaftjából került volna ide.

Közönséges asztal – nem ütött-kopott, de azért már sok mindent látott, közönséges szék, és az asztal közepén egy ősöreg Aster márkájú lengyel telefonkészülék. A széken cingár figura üldögélt rendőrőrmesteri egyenruhában. Kérdő pillantást vetett rám.

Az őrmester Másféle volt. Egyébként Fénypárti, ezt rögtön fölfogtam.

Fénypárti... Hm... És én milyen vagyok? Azt hiszem, én nem Fénypárti vagyok. Biztos, hogy nem Fénypárti.

Nos, ez a kérdés lekerül a napirendről.

– Jó napot – köszöntöttem. – Regisztráltatni szeretném magam Moszkvában.

A rendőr hangjában értetlenség és meglepetés keveredett.

– Regisztráció a portánál... Bejelentkezéskor. Bejelentkezés nélkül nem lehet.

És megzörgette az újságot, amelyet belépésem előtt ceruzával a kezében tanulmányozott, úgy tűnt, az érdekes hirdetéseket jelölte meg egy teljességgel végeérhetetlen listából.

– A közönséges regisztrációt már elintéztem – magyaráztam. – Nekem másféle regisztrációra van szükségem. Egyébként még be sem mutatkoztam. Vitalij Rogoza, Másféle.

A rendőr egyből összekapta magát, egészen máshogy nézett rám. Most éppen tanácstalanul. Úgy látszik, nem volt képes felismerni bennem a Másfélét. Ezért segítettem neki.

– Setét – mormogta kicsivel később, és úgy láttam, némi megkönnyebbüléssel, és ő is bemutatkozott: – Zahar Zelinszkij, Másféle. Az Éjszakai Őrség önkéntese. Jöjjön...

Hanghordozásában tisztán érezhető volt a sablonos nézet: „ezek a jöttmentek elárasztják a mi Moszkvánkat”. A Másfélék akaratlanul is átvették kapcsolataikban az emberi modelleket és sztereotípiákat. Ez a Fénypárti is nyilván elégedetlen valami vidékről érkezett figura miatt és azért, mert kénytelen volt felemelni a hátsóját a székről, tekintetét az újságról, és át kell mennie a hivatali komputerhez, a regisztrációval bajlódnia...

A fal közepén volt még egy ajtó, de közönséges ember azt semmiképpen sem láthatta volna meg. Kinyitni nem volt szükséges – átmentünk a falon és a szürke Homályon, amely egyszeriben elborított körülöttünk mindent. Mozdulataink lágyak és lassúak lettek, még a mennyezet alatti lámpa fénye is érzékelhetően elhalványult.

A másik szoba jóval mutatósabb volt, mint a külső. Az őrmester odaült egy csinos asztalkához, a komputer elé, engem hellyel kínált egy puha díványon.

– Hosszú időre érkezett Moszkvába?

– Még nem tudom. Úgy gondolom, legalább egy hónapra.

– Mutassa, kérem, az állandó regisztrációját. Megnézhette volna e nélkül is, a Másfélék látásával, de az előírások valószínűleg az egyszerűbb megoldás alkalmazására kötelezik.

A kabátom már amúgy is ki volt gombolva, csak felgyűrtem a pulóvert, inget és trikót. A mellemen felvillant az állandó ukrajnai regisztráció kékes jele. Az őrmester tenyere egyetlen mozdulatával leolvasta, és gyorsan kopácsolni kezdett a klaviatúrán. Egy darabig egyeztette az adatokat, majd megint kopácsolt, kinyitott egy széfet, amelyet egyébként nem csak zár védett, elővett valamit, elvégezte a szükséges procedúrákat, végül kékes fénycsomót lökött felém. Egy másodpercre egész felsőtestem lángba borult, és egy pillanattal később mellemen már két pecsét díszelgett. A második az ideiglenes moszkvai regisztráció.

– A regisztráció ideiglenes, de elvben nincs határideje – magyarázta az őrmester különösebb lelkesedés nélkül.

– Mivel adatbázisunk mint feltétlenül törvénytisztelő Setétet tartja önt nyilván, készek vagyunk megadni a határidő-mentességet. Remélem, az Éjszakai Őrségnek nem kell majd megváltoztatnia véleményét önről. A pecsét önmagától megsemmisül, ha ön huszonnégy óránál többet tölt Moszkva határain kívül. Ha egy napnál hosszabb időre kell elutaznia, már ne vegye rossz néven, ismét regisztráltatnia kell magát.

– Értem – mondtam. – Köszönöm. Mehetek?

– Menjen... Setét.

Az őrmester néhány másodpercig hallgatott, azután bezárta a széfet (nem csak a zárakkal), a számítógépet hagyta, ahogy volt, és a kijárat felé intett.

Már a lepusztult szobácskában bizonytalanul megkérdezte:

– Bocsásson meg, kicsoda maga? Nem vámpír, nem alakváltó, nem incubus, nem boszorkánymester, ezt magam is látom. És szerintem nem is mágus. Valamit nem értek...

Maga az őrmester nagyjából negyedosztályú Fénypárti mágus volt. Ez nem túl sok, de nem is olyan kevés. És tényleg – ki vagyok ?

– Ez bonyolult kérdés – feleltem engedékenyen. – Talán mégiscsak mágus vagyok. Viszontlátásra.

Felkaptam a táskámat, és visszatértem a hallba.

Öt perc múlva már belaktam a szobámat.

Igazam volt, hogy nem hittem a portásnak – az első telefonhívás, amely pihenőprogram szervezését kínálta fel, borotválkozás közben ért. Dühösen, de udvariasan megkértem, hogy többet ne telefonáljanak. Másodszor már kevesebb udvariasság volt a hangomban, a harmadiknál annyi ragadós és nyúlós Erőt öntöttem a szegény, semmit sem vétett kagylóba, hogy a hívó félrenyelt, szó közben elhallgatott. De többször már nem hívtak.

„Tanulok – gondoltam. – Végül is mágus vagyok, vagy nem?”

Őszintén szólva egyáltalán nem leptek meg a Fénypárti őrmester szavai. Vámpírok, alakváltók, incubusok... Ezek léteznek. Valóban léteznek. De csakis a sajátjaik, a Másfélék számára. A közönséges emberek számára nem léteznek. Ezért a Másfélék számára az emberek – a létezés forrásai. Gyökerek és táplálék. A Fénypártiak számára is, meg a Setétek számára is, bármit prédikáljanak is a Fémpártiak lépten-nyomon. Energiájukat ők is az emberi életekből merítik. A célok pedig... A céljaink is ugyanazok. Egyszerűen mi is, a Fénypártiak is igyekszünk elkergetni a konkurenciát, és elsőként érni a célba.

A rám törő megvilágosodásról kopogás terelte el a figyelmemet – meghozták a vacsorát. A személyzetnek odanyomtam egy százrubelest (honnan ez a nagyúri hajlamom a mértéktelenül bőkezű borravalóra?), és megpróbáltam ismét összpontosítani, de úgy látszik, kiestem a hangulatból. Kár.

De a következő lépcsőfokra mégis följutottam. Legalábbis most már tudom, hogy különböző Másfélék léteznek. Fénypártiak és Setétek. Én Setét vagyok. Nem kedvelem a Fénypártiakat, de nem mondhatnám, hogy gyűlölöm őket. Elvégre ők is Másfélék, bár némileg más elvek vezérlik őket, mint minket.

És már az is könnyen megérthető volt, mi rejlett a parkbeli alakváltónak címzett fenyegetésem, az Éjszakai Őrség megfoghatatlan és fenyegető neve mögött. Nem más ez, mint a Setétek ellenőrzése éjszaka, mivel éppenséggel az éjszaka a Setétek ideje. Természetesen létezik Nappali Őrség is. Ezek a mieink, de velük is számolni kell, mert tégy csak rossz fát a tűzre, ők sem dicsérnek meg. És ez az egész rendszer ingatag egyensúlyban működik, mivel mindkét fél állandóan a konkurens megsemmisítésének útjait-módjait keresi, hogy végleg és egyedül uralkodhasson az emberi világon.

Szép kis mulatság. Erről a lépcsőfokról egyelőre semmi mást nem tudok kivenni a környező homályban...

A Hívást akkor hallottam meg, amikor befejeztem a vacsorát.

Nem halk és nem hangos, nem panaszos és nem parancsoló. Az, akinek szólt, szintén hallotta. És nem tudott ellenállni.

A Hívás nem nekem szól. Különös, hogy hallom... Tehát cselekedni kell.

A kérlelhetetlen valami a belsőmben már kiadta a parancsot. Öltözni! Táskát a szekrénybe! Ablakokat és az ajtót bezárni! De nem csak zárakkal és reteszekkel, hülye!

Mindenhonnan, ahova csak elértem, elszívtam az Erőt, és úgy intéztem, hogy az emberek ne érdeklődjenek a szobám iránt. Másfélének meg amúgy sincs itt keresnivalója...

A szomszédos szobában hirtelen teljesen kijózanodott egy részeg szír. Egy emelettel lejjebb végre kihányta magát a hasával kínlódó cseh, és a vécécsészét átölelve megkönnyebbülten elcsendesedett. A szemközti szobában az Uraiból érkezett idősebb üzletember életében először felpofozta a feleségét, régi és hosszú veszekedést lezárva – egy óra múlva a házaspár majd megünnepli a kibékülést az első emeleti étteremben. Ha akad majd a közelben egy Fénypárti – terített asztalt készítettem neki elő...

De mindez nemigen érdekelt. Követtem a Hívást. A Hívást, amely nem nekem szólt.

Az este simán siklott át éjszakába. A körút zúgott, kitartóan zengett a szél a trolivezetékeken. A természet hangjai valahogyan kiszorították a civilizáció lármáját – lehet, hogy azért, mert hallgatóztam?

Jobbra, a sugárúton. Pontosan.

Jobban fejembe húzva a sapkát megindultam a járdán.

Amikor már majdnem elértem azt a hosszú házat, amelynek földszintjét kirakatok foglalják el, bennük idétlen álszamovárokkal, a Hívás megszűnt. De már tudtam, hová kell mennem.

A következő ház, és ott, röviddel a kereszteződés előtt, szűk, sötét, alagútszerű kapualj. Most sűrű, hamisítatlan sötét borítja.

A szél, mintha bosszantani akarna, felerősödött, az arcomba vágott, lökdösött, mint valami kerge rögbijátékos, előre kellett dőlnöm, hogy egyáltalán haladni tudjak. Itt is van a kapualj. Úgy látszik, elkéstem. Egy alig-alig kivehető folt – a kapualj másik kijárata – előtt egy pillanatra megmerevedett egy elmosódó sziluett, csak egy sápadt, nyilvánvalóan nem emberi arcot és két szem tompa villanását láttam. És szerintem még fogakat.

Ennyi. Az, aki itt volt, eltűnt, az pedig, aki itt maradt, megszűnt létezni.

A mozdulatlan test fölé hajolva alaposan megnéztem. Egy lány volt, egészen fiatalka, talán tizenhat éves. Megüvegesedett szemében gyönyör és fájdalom keveréke. Mellette vastag kötött sál és ugyanolyan sapka hevert. Kabátja kigombolva, nyaka lecsupaszítva. És négy jellegzetes pont a nyakán.

Azon, hogy látok a gyakorlatilag teljes sötétségben, még csodálkozni sem volt érkezésem.

Leguggoltam a lány mellé. A vérével együtt – mondhatni, nem nagy mennyiséggel, nem több negyed liternél – kiitták az életét is. Kiszívták az energiáját, az egészet, az utolsó cseppig. Rohadt dolog.

És ekkor, egyszerre mindkét oldalról, emberek nyomultak be a kapualjba. Pontosabban nem emberek – Másfélék.

– Felállni! Éjszakai Őrség! Kilépni a Homályból! Felegyenesedtem, nem értve meg azonnal, mit akarnak tőlem, de azonnal érzékelhető ütést kaptam – nem ököllel, nem is lábbal. Valami fehérrel, olyan hófehérrel, mint egy sebészköpeny. Nem volt fájdalmas, inkább megalázó. Az egyik őr rövid botfélét irányított rám, a végén piros kővel, és a jelek szerint másodszor is meg akart ütni.

És ekkor egyszeriben a következő lépcsőfokon találtam magam. Sőt nem is a következőn, hanem kettővel-hárommal följebb.

Kiléptem a Homályból. Most már értettem, milyen az, amikor körülötted minden lelassul, és képessé válsz látni a vaksötétben. Ez a Másfélék világa. Nekem pedig megparancsolták – nem javasolták, hanem éppenséggel megparancsolták –, hogy térjek vissza az emberek világába.

És én visszatértem, engedelmesen és zúgolódás nélkül. Mert így kellett lennie.

– Nevezd meg magad! – követelték tőlem. Nem láttam, ki, mert zseblámpával az arcomba világítottak. Megnézhettem volna, de egyelőre semmi szükség nem volt rá.

– Vitalij Rogoza, Másféle.

– Andrej Tyunnyikov, Másféle, az Éjszakai Őrség munkatársa – mutatkozott be nyilvánvaló elégedettséggel az, aki harci botjával megütött.

Most éreztem, hogy nem teljes erővel ütött meg, csak megelőzés céljából. De szükség esetén erősebben is odacsaphatnak, a bot töltete lehetővé teszi.

– Nos, Setét, mit találtunk? Egy friss holttestet és mellette téged. Magyarázat van? Vagy talán rendelkezel licenccel? Nos?

– Andrjuha, ne kapkodj! – figyelmezették a sötétből. De Andrjuha nem engedett, csak undorral legyintett. – Várj!

Ismét hozzám fordult:

– Nos? Hallgatsz, Setét? Nincs mit mondanod? Valóban hallgattam.

Andrjuha Tyunnikov mágus volt, természetesen Fénypárti, és alig-alig lépte túl az ötödik fokozatot. Tegnap én is ilyen voltam.

Az amulettet nyilvánvalóan nem ő töltötte föl – nála fajsúlyosabb mágus munkája érződött rajta. És azok ketten is, akik mögötte álltak, erősebbnek tűntek.

A kapualj túlsó kijáratát egyedül egy lány zárta el, alacsony, fiatalka, de az egész csoportban ő volt a legtapasztaltabb és legveszélyesebb. Harci módosuló-mágus volt. Afféle Fénypárti alakváltó.

– Nos, mi van, Setét? – noszogatott Andrjuha. – Még mindig hallgatsz? Világos. Mutasd be a regisztrációdat! És tájékoztatni kell a Nappali Őrséget, hogy orvvadászaton értünk egy Setétet...

– Ostoba vagy te, Andrjuha – mondtam mulatva. – Megörültél annak, hogy orvvadászt fogtál. Legalább megnézted az áldozatot? Szerinted ki nyírta ki?

Andrjuhának elakadt a szava, és a halott lányra sandított. A jelek szerint kezdett neki derengeni valami.

– Vá... vámpír – motyogta.

– És én ki vagyok?

– Mágus... – Andrjuha zavarában dadogni kezdett.

A lányhoz fordultam, mert úgy döntöttem, vele érdemes szót váltanom.

– Mire ideértem, már mindennek vége volt. Láttam a vámpírt, de már a kapualjon kívül, berohant az udvarba. A lány már halott volt, nullára leszívta, de a vérbe csak belekóstolt. Én nem moszkvai vagyok, csak néhány órája szálltam le a vonatról, a Kozmoszban lakom.

Nem álltam meg, hozzátettem:

– Ugye nem először orvvadásznak vámpírok ebben a kapualjban?

Most már láttam a korábban történtek nyomait az aszfalton és a falakon. Most, hogy egyszerre több lépcsőfokot is átugrottam.

– Csak legutóbb több szerencsétek volt, Fénypártiak... Mellesleg a nyomokat gyalázatosan takarították el, máig látszanak.

– Ne hidd, hogy nagyon hálásak vagyunk neked – szűrte a szót fogi közt dühösen a lány. – És mégiscsak vetnék egy pillantást a regisztrációdra.

– Csak tessék – és engedelmesen bemutattam pecsétjeimet. – Remélem, nincs már rám szükség. Nem merészelném zavarni az utolérhetetlen detektíveket az orvvadász hajszolásában.

– Téged holnap is megtalálunk – közölte a lány szárazon. – Ha szükség lesz rá.

– Semmi kifogásom – hümmögtem. És félretolva az egyik őrt kiléptem a sugárútra.

A közönséges Másféle álarcát csak száz lépés után vetettem le.

2. FEJEZET

A KÖVETKEZŐ két nap és két éjszaka során a világon semmi érdekes nem történt. Kóboroltam Moszkvában, váratlan dolgokat vásároltam, úgy gyakoroltam új képességeimet, hogy ne nagyon legyen feltűnő. Bekapcsoltam a mobilomat, bár teljességgel érthetetlen volt, minek, nem volt hova és kinek telefonálnom. Vettem egy minidiszklejátszót, és jó két óra hosszat állítottam össze hozzá a lemezeket, régi és új dalokat válogatva össze a katalógusból, olyanokat, amelyek valamiféle visszhangot váltottak ki makacskodó emlékezetemben. Hozzászoktam a megváltozott Moszkvához, amely az ünnepélyes neonok csillogó leple alatt ugyanolyan koszos és kopott volt. A szállodában köszönt nekem a személyzet, és a jelek szerint már sorba álltak a jogért, hogy kiszolgálhassanak – továbbra is úgy éltem, mint aki százasnál kisebb címletet nem ismer. Furcsa, hogy az üzletekben viszont gondosan eltettem a visszajáró pénzt. Még a kis nikkelezett aprót is, ami pedig legfeljebb szuvenírnek jó a külföldieknek.

Másfélékkel ez alatt a két nap alatt csak háromszor találkoztam: egyszer a metróban teljesen véletlenül, egyszer éjszaka összeakadtam egy részeg boszorkánnyal, aki eredménytelenül próbált felrepülni egy második emeleti erkélyre, mert elvesztette a kapu-és lakáskulcsát, a Homályon átmenni pedig egyszerűen nem volt elég ereje. A boszorkánynak segítettem. És egyszer nappal hasonítatlannak nézett egy eléggé erős Fénypárti mágus, a nevét is megjegyeztem: Gorogyeckij. Egyébként ugyanazért ment be az üzletbe, mint én: összeállítani a következő lemezt a lejátszóhoz. Hivatalos pecsétjeimet meglátva a mágus csodálkozott, de békén hagyott. Még el is kart menni, talán hogy megvetését jelezze, de az én lemezem éppen elkészült, és én mentem el.

Egy darabig találgattam – miért gyűlöli ennyire a Setéteket?

Egyébként minden Fénypárti gyűlöl minket. Jó, majdnem minden Fénypárti. És sehogyan sem akarják elhinni, hogy mi alapjában véve közömbösek vagyunk velük szemben – hacsak a Fénypártiak nem állnak az utunkba. De ők az utunkba állnak, éspedig gyakran. Mellesleg mi is az övékbe.

Az Éjszakai Őrség nem zaklatott, sőt szerintem meg sem próbáltak megkeresni és kikérdezni. Mégiscsak felfogták, hogy egy Setét mágusnak nincs szüksége arra, hogy embervért igyon. Természetesen megtehetném a gyomrom hosszadalmas leépítésével, ha az undortól nem kapnék hányingert... Elmerültem a várakozásban a következő lépcsőfokra vezető következő lépést lesve, de az alighanem csak valamilyen kiélezett és nem egyértelmű helyzetben következhet be, amikor a belsőmben valami arra késztet, hogy mágiához folyamodjam. Nem apró beavatkozásokról van szó, olyasmiről, mint a borotvált pofájú ellenőrök elhajtása az autóbuszon vagy megnyugtató leplet borítani a metrójegyért sorban állók ideges tömegére, amikor nem volt kedvem kivárni a sorom – nem, ez a színvonal a szó szoros értelmében már a tegnapi napot jelentette számomra. Ahhoz, hogy valami újat tanuljak, és feltárjam elzárt emlékezetem még egy rétegét, hogy hatalmamba kerítsem egyelőre szunnyadó tudásomat, komolyabb megrázkódtatásra van szükség.

Ez váratott magára, de nagyon rövid ideig.

Mint sok Setét, én is megrögzött „bagoly” vagyok. A közönséges emberek közt élve nem tudtam teljesen kiiktatni a nappalt, de az éjszaka hívó szavának sem akaródzott ellenállnom. Későn keltem, dél körül vagy még később, a szállodába pedig csak hajnaltájt tértem vissza.

Negyedik moszkvai éjszakám kezdte mutatni a hajnal közeledésének első jeleit, a feketeség engedte beszűrődni az első sötétszürke árnyalatokat, amikor odaérkeztem a következő lépcsőfok aljába. A kihalt Izmajlovszkij sugárúton sétáltam, amikor hirtelen érzékeltem, hogy valahol a közelben, a házak közt nagy erejű mágikus kiáradás lobban fel.

Kiáradáson nem azt értem, hogy kontrollálatlan energia szabadult volna el. Nem. Az energia kiáradt, majd nyomban el is nyelődött, különben közönséges robbanás történt volna. A Másfélék átalakítják saját magukat is, a világot is, az energiát is. De a kibocsátás és az elnyelés mérlege végül mindig nulla, különben...

Különben a világ nem létezhetne. És mi sem benne.

Szinte lökött valami – menj oda! Menj! Mennem kellett.

Vagy húsz percig mentem, magabiztosan befordulva sarkokon, néha átvágva udvarokon, levágva kanyarokat. Már majdnem odaértem, amikor megéreztem a Másféléket – kétfelől közeledtek nagy sebességgel, ugyanakkor több autó zaját is meghallottam. Az arctalan sokemeletes épületek tömegéből szinte azonnal kiválasztottam a megfelelő házat és lakást, ahol nemrég történt valami, ami azt az énemet érdekli, amelyik ideje eljöveteléig valahol megszokott lényegem legmélyén rejtőzik.

Tipikus négyemeletes panelház a 13. Parkovaja utcában. A ház előtt szemeteskukák, és nyomuk sincs a számomra délen oly megszokott kis boltoknak.

A kapu előtt három autó. Egy Zsiguli, egy márkajelzés nélküli, jellegtelen kis furgon és egy ápolt BMW. Körös-körül rengeteg kocsi állt, de azokat nyilvánvalóan leparkolták éjszakára, de ezek éppen most érkeztek, és úgy hagyták ott őket, ahogy voltak. A motorok kelletlenül ontották melegüket a télbe.

Negyedik emelet. Már a lépcsőház bejáratánál (a vasajtó mellesleg tárva-nyitva állt) erős mágikus blokkokat éreztem. Éppen ezek késztettek arra, hogy felemelve a földről az árnyékomat belépjek a Homályba.

A Homály szerintem Erőt szív el a Másféléktől. Már persze, ha nem képesek neki ellenállni. Senki sem tanított erre, ösztönösen kezdtem csinálni, mintha mindig is tudtam volna. De az is lehet, hogy tényleg tudtam, és amikor szükség volt rá, eszembe jutott.

A falakon, a lépcsőn, sőt a korlátokon is szabadon és bőségesen tenyészett a kék moha, a Homály első rétegének lakója. Ebben a lépcsőházban nagyon szenvedélyes emberek élhetnek, ha ilyen bőséggel tenyészik.

Itt is van a keresett lakás. A blokkok még erősebbek, az ajtó még a Homályban is be van zárva.

És ekkor lendültem még néhány lépcsőfokkal feljebb. Leküzdve pillanatnyi gyengeségemet másodszor is felemeltem a földről az árnyékomat, és mélyebbre ereszkedtem.

Rögtön érzékelhető volt, hogy itt tartózkodni nem sokaknak adatik meg.

Nem volt ház. Szinte semmi sem volt a sűrű sötétszürke ködön és a rajta keresztül látható holdakon kívül. Három hold volt. Itt dühöngött volna a szél, de ebben a rétegben úgy lelassult az idő, hogy még a szél is alig volt érezhető, pedig az nem ismeri el a megszokott világ és a Homály közti különbséget.

Lassan hullani kezdtem, belesüllyedni ebbe a ködbe, de fenn tartottam magam. Kiderült, hogy erre is képes vagyok. Némi erőfeszítés, mint mindig, nehezen leírható és inkább ösztönös, mint tudatos – és megindultam előre. Még egy erőfeszítés, és benéztem innen a Homály előző rétegébe.

Minden nagyon lassan ment végbe, elnyújtottan, mintha a világ szürkés, ugyanakkor átlátszó kátrányba merült volna bele, a hangok kezdetben mennydörgés távoli, mély hömpölygésének tűntek, de sikerült hozzászoknom ehhez a lassúsághoz. Bizonnyal hozzáigazítottam érzékelésemet ugyanahhoz a tempóhoz, elmaradtam a realitástól, hasonultam, és ettől kezdve minden kezdett megint emlékeztetni a megszokott világra – az emberek világára.

De csak emlékezetni.

Mint az ilyen házakban mindenütt, szűk előszoba. Balra két ajtó a fürdőszobához és vécéhez, konyha, kicsit távolabb és balra az egyik szoba, jobbra a másik. A jobb oldali szoba most üres. A bal oldali szobában öt Másféle és egy holttest a feldúlt ágyon. A holttest harminc körüli férfié; lágyékán és hasán több tépett seb, kizárva még a gondolatát is annak, hogy még meg lehetne menteni. A sebeket gyűrött, véres lepedő takarja.

A Másfélék – három Fénypárti és két Setét. A Fénypártiak egyike szikár, kissé aszimmetrikus arcú srác volt, és két ismerős: a zenerajongó Gorogyeckij és a módosuló-mágus lány. A Setétek egyike egy pufók mágus, feszült és összeszedett volt, a másik komor figura egy gyík rosszul sikerült karikatúrájának tűnt – ruhában volt, de a kezét és az arcát zöld pikkelyek borították.

A Másfélék vitatkoztak.

– Egy hét alatt ez már a második eset, Sagron. És megint gyilkosság. Az a benyomásom hogy, már megbocsáss, tesztek a Megállapodásra.

A nekem ismeretlen Fénypárti beszélt.

A Setét mágus akaratlanul a halottra nézett.

– Nem tudunk mindenkit folyamatosan megfigyelni, és ezt ti is nagyon jól tudjátok – dörmögte, de sem bűntudatot, sem sajnálatot nem éreztem a hangjában.

– De vállaltátok, hogy minden Setétet figyelmeztettek a tiszta hétre! A főnökötök hivatalosan megígérte.

– Figyelmeztettük őket.

– Köszönöm! – A Fénypárti tüntetőleg tapsolt. – Az eredmény lenyűgöző. Megismétlem: mi, az Éjszakai Őrség munkatársai hivatalosan kérjük az együttműködést. Hívd a főnöködet!

– A főnök jelenleg nincs Moszkvában – felelte makacsul a mágus. – Ezt egyébként a ti főnökötök nagyon pontosan tudja, tehát nem kellett volna felhatalmaznia benneteket az együttműködés kérésére.

– Vagyis elzárkóztok az együttműködéstől? – kérdezte hangjában enyhe fenyegetéssel Gorogyeckij.

A Setét a kelleténél kissé gyorsabban megrázta fejét.

– Már miért zárkóznánk el? Nem. Nem zárkózunk el. De egyszerűen nem értem, mivel segíthetnénk.

A Fénypártiakat láthatóan elöntötte a jogos harag. Megint az ismeretlen mágus szólalt meg.

– Hogyhogy mivel segíthettek? Egy alakváltó kurva letépi a kliense, mellesleg hasonítatlan Másféle, tojásait, és sikeresen lelép! Ki ismeri jobban a ti megszámlálhatatlan söpredéketeket, ti vagy mi?

– Néha az az érzésem, hogy ti – vicsorgott a Setét, és a lányra nézett. – Ha még emlékszel a beszélgetésre a Hetedik Mennyországban, amikor az Inkvizítort és ezt – fejével Gorogyeckij felé intett – hajszoltuk...

A Setét elhallgatott, mintha gondolkodna.

– Az alakváltó valószínűleg nincs regisztrálva. És valószínűleg a kliens túl heves volt, és... e-e-e... Nos, fogalmazzunk így: olyasmit követelt, ami még egy kurva számára is elfogadhatatlan. És ez a következmény.

– Sagron, ezt az ügyet nem passzolhatod át az emberi zsaruknak, mert a nő homálybeli alakban gyilkolt. Kész, ebbe belekeveredtek az Őrségek. Beszélj egyenesen: lefolytatjátok a vizsgálatot, vagy kénytelenek leszünk mi megcsinálni? És jegyezd meg: ne is számíts arra, hogy elhúzhatod az időt. A szombati vámpírt és ezt macskát a bíróságon akarjuk látni, méghozzá a legközelebbi szabadnapok előtt. Világosak a feltételek? – A cingár mágus nyomást gyakorolt Sagronra, jogait fitogtatta, annak a Másfélének a nyilvánvaló elégedettségével, akinek ritkán adatik meg kiosztani valakit. És a jelek szerint nem alaptalanul tette.

– Torzszülött, buja macskák – mordult fel hirtelen a pikkelyes. – Agyatlan hülyék, szukák...

– Fogd be – ajánlotta hidegen a Fénypárti lány. – Te túlméretes gyík...

Hát igen, ő is csak macska, még ha Fénypárti is...

– Tigrincs, nyugalom – fordult felé Gorogyeckij. Majd megint a Setéthez:

– Világosak a követeléseink?

És ekkor visszatértem a Homály első szintjére. Ha a következő néhány másodpercet némajátéknak nevezzük, nem mondtunk semmit.

– Te?! – nyögte ki a lány. – Már megint te?!

– Buenos noches, uraim. Elnézést, csak beugrottam.

– Anton, Tolik – csengő, de az izgalomtól kissé remegő hangon szólalt meg Tigrincs, és gyerekes módon ujjával mutatott rám. – A vámpír áldozata fölött szombaton őt találta Andrjuha. Ezt az Ukrajnába való Setétet!

Meredten bámultak rám mind az öten.

– Remélem – mondtam gúnyosan –, egy alakváltó szajhá-ra sem hasonlítok jobban, mint egy megkergült vámpírra...

– Te meg ki a fene vagy? – kérdezte ellenségesen a Setét, az, akit Sagronnak szólítottak.

– Mágus vagyok, kolléga. Setét mágus. Nem idevalósi. Megpróbált letapogatni, és éreztem, hogy ha még nem is jutottam egy fokkal feljebb, mindenesetre már nagyon közel vagyok hozzá. Nem jutott semmire. Mellesleg megjegyeztem, hogy Sagron védelme nem teljesen a saját műve – érezhető volt, hogy a váz extra klasszisú mágus munkája. Valószínűleg a nevezetes főnöké, aki nincs Moszkvában.

– A második gyilkosság, és te már megint itt vagy – mondta hitetlenkedve Tolik, közben ő is megkísérelt megszondázni. Teljesen sikertelenül, amit én némi elégedettséggel állapítottam meg. – Nem tetszik ez nekem. Nem szíveskednél megmagyarázni?

Tolik valóban nagyon elégedetlennek látszott, de most korrektül tartotta magát. Ez nekem nagyon megfelelt. De Gorogyeckij viselkedése óvatosságra intett. A hármasnak nyilvánvalóan ő volt a vezetője, és most buzgón átgondolta a viselkedés lehetséges változatait. Márpedig ilyen változat több is kínálkozott.

– Szíveskedem – egyeztem bele könnyedén. – A közelben sétáltam. Megéreztem, hogy valami rossz dolog történik. És hát idejöttem... hátha segíthetek valamiben.

– Otthon, Ukrajnában az Őrségben dolgozol? – kérdezte hirtelen a pikkelyes.

– Nem.

– Akkor miben tudnál segíteni?

– Akármiben – vontam vállat.

A pikkelyes nyelve természetesen hosszú volt, és villás. Hát igen. Egyhangúan fantáziál a nép... Egy Setét homálybéli alakja, azt hihetnénk, igazán termékeny talaja lehetne a kreativitásnak – nem úgy, mint a Fénypártiak esetén. Náluk szabványos a választék: fény és fehér öltözék. A különösen szentimentálisak, túlnyomó többségükben nők még hozzáteszik: koszorú. De hát így mégse... Szinte minden Setét vonzódik a pikkelyes, villás nyelvű, szarvat viselő démon elcsépelt alakjához.

– Ezekhez a gyilkosságokhoz természetesen semmi közöd? – kérdezte rosszul leplezett szarkazmussal a lány.

– Természetesen.

– Nem hiszek neki – fordult el tőlem a lány. – Anton, le kell tapogatni.

– Letapogatjuk – ígérte gondolkodás nélkül Anton. – Ha visszaértünk, én magam kérem le az adatait...

Én ironikusan elnevettem magam.

– Rendben. Ha nem kell a segítség, hát nem kell. Tolakodni nem fogok. Akkor megyek...

És a kijárat felé indultam.

– Hé, Setét – szólt utánam Tolik. – Nem ajánlom, hogy elhagyd Moszkvát. Ez az Éjszakai Őrség hivatalos tilalma.

– Tiszteletben tartom – ígértem. – Egyébként sem készülök elutazni.

– Veletek megyek – mondta Tolik Antonnak és Tigrincs-nek. – Meg kell beszélnünk.

Anton komoran arra gondolt, hogy már megint nem takarította el alaposan a nyomokat – valami miatt mélyen érintették ennek a különös Setétnek a szavai. Tigrincs nagyon élethűen ismételte meg a mondatát, még a hanghordozását is utánozta, és őt figyelve Anton már sokadszor győződött meg arról, hogy a lányban igazi színész veszett el. Pontosabban színésznő. Ki tudja, mivé lehetett volna, ha nem Másféle...

Sagron és társa már régen eltűntek flancos BMW-jükön. Tolik követelőző mozdulattal nyújtotta a kezét, és Anton engedelmesen átnyújtotta neki a szolgálati Zsiguli kulcsát. Tigrincs szótlanul beült hátra. Anton Tolik mellé telepedett.

Tolik villámgyorsan kikanyarodott a Szirenyevoj körútra, és kelet felé tartott.

– Ki a csuda ez a Setét? – kérdezte Anton, hogy megtörje a csöndet. A hangulat gyászos volt. Megint egy holttest, és ráadásul egy hasonítatlan Fénypárti!

– Nagyon erős mágus – mondta akadozva Tolik. – Nálam erősebb. Megpróbáltam letapogatni. És nem tudtam, abban a pillanatban bezárkózott.

– Bezárkózott? – élénkült fel Tigrincs. – Hogyhogy, pajzs nélkül érkezett?

– Erről van szó – magyarázta borúsan Tolik. – Amikor belépett, úgy festett, mint egy közepes képességű, körülbelül harmadik-negyedik osztályú mágus. Mint én vagy Anton.

Anton hallgatott. Toliknak formálisan nem volt igaza, de a lényeget tekintve igen. Geszer másodosztályú mágusnak nevezte Antont, de Anton az Erőnek erre a szintjére csak néhány alkalommal tudott felemelkedni. Becsületesebb, ha beismeri, hogy egyelőre harmadosztályú.

– Alig fogtam hozzá, hogy letapogassam – folytatta Tolik –, és annyi. Falba ütköztem. Határozottan erősebb nálam. Anton, te letapogattad?

– Nem.

– Mintha első osztályú lenne – feltételezte sóhajtva Tolik. – Ha kisül, hogy így van, Ujának kell közbelépnie...

– Félek, nehogy a főnöknek kelljen beavatkoznia Olgával meg Szvetával – jegyezte meg Anton. Nem válaszoltak neki – nem tette boldoggá őket a kilátás, hogy a Legfelső mágusoktól kell segítséget kérniük.

Tigrincs fészkelődött, kényelmesebben elhelyezkedve.

– Az lehetetlen, hogy ne legyen köze ezekhez a gyilkosságokhoz. Az elsőt még megértem – megérkezett, sétálni indult, és véletlenül belebotlott az orwadászba. De most? Mi a csuda hozta a Pervomajkára?

– Biztos, hogy szombaton érkezett? – kérdezte Tolik.

– Biztos – erősítette meg Tigrincs. – Sehogy sem tetszett nekem, érted? Átvizsgáltam a vonatot, a kocsikísérő emlékezetét megszondáztam. A fickó szinte ki se lépett a kupéjából, és azon a vonaton utazott, ez tény.

– És van róla valami? – Antonnak úgy tűnt, Tolik titkon reménykedik.

– Valami kompromittálóra gondolsz? Semmi. Egyetlen szabálysértés sem. Licencre nincs szüksége, nem vámpír és nem alakváltó. És nemrégiben hasonították, csak hét éve...Mint engem is.

Tolik elgondolkodva bólintott.

– Nyikolajevben kevés a Másféle. Ennek megfelelően az Őrségek is kicsik, két-három tucat munkatárs... Jól van, ha megérkeztünk, alaposabban utánanézek – ígérte Anton. – A furgonodat bezártad?

– Mi történhetne vele? – vont vállat Tolik. – Hát igen. Mégiscsak fel kéne hívni a főnököt. Vagy boldogulunk?

Nyilvánvalóan kényelmetlenül érezte magát. Tolik a rendszerszervezők részlegét vezette már több mint egy éve, miután Anton átkerült a műveletisekhez. De az Éjszakai Őrség minden munkatársa köteles megőrizni a kvalifikációját, és Tolik számára is elkövetkezett az egy hónapos műveleti munka ideje. És már a legelső napon ilyen kellemetlen incidens...

– Alighanem közölnünk kell vele – döntött Anton.

– Akkor nincs értelme húzni az időt – sóhajtott Tolik. Tigrincs készségesen odanyújtotta neki a mobilt. De Toliknak még arra sem volt ideje, hogy megfogja, amikor a telefon megszólalt, a Moszkva-parti esték[25] dallamát csicseregve.

Anton a telefon után akart nyúlni, de visszafogta magát. Ki tudja... A hívó nyilván valaki az övéik közül, de nem érződött a hivatalos hívás feszült energiája. Talán egyszerűen Tigrincset hívja valaki az Őrségből? Mindenkinek vannak személyes dolgai, még az őröknek is.

Tigrincs fogadta a hívást. Többnyire hallgatott, csak egyszer mondta:”Nem tudom.”

– Garik volt – mondta aztán halkan és izgatottan. – Andrjuska eltűnt.

– Tyunnyikov?

– Garik azt hitte, velünk van.

– Napközben láttam utoljára – közölte Tolik. – Haza készült, kialudni magát.

– A telefonja nem válaszol. És Garik nem is érzi őt. Pedig ő Andrjuska nevelője...

Anton Tigrincshez fordult:

– Szombat óta olyan volt, mint a megszállott. Mit mondott neki az a Setét a kapualjban?

Tigrincs vállat vont.

– Semmi különöset, már vagy százszor elismételtem. Detektívnek titulálta. De Andrjuska tényleg buggyant volt – egyből lehetett látni, hogy a Setét nem vámpír. Én magam is ezt magyaráztam neki.

– Nem feltétlenül kell neki magának vámpírnak lennie – mondta az oktató unalmas hanghordozásával Tolik. – Könnyen meglehet, hogy ez a Setét szervezte ezt az egész zűrt. És meg kell mondanom, szervezői tehetsége jóval több, mint közepes.

– Zavulon gyalogja – találgatott Anton. – Igen, elképzelhető. Nagyon is.

– Emeld a tétet! Nem gyalog. Még csak nem is huszár vagy futó. Bástya. Súlyos figura. Csak ne vezér legyen...

– Tolik, ne ess túlzásokba. Zavulon nélkül simán elbánunk a Setétekkel. És Zavulon nincs Moszkvában.

– Ezt mondják a Setétek. De valójában ki tudja...

– Az utóbbi időben Zavulon általában nem mutatkozott – vetette közbe Anton.

– Hát ez az. Gubbasztott, előkészítette a műveletet... Az a legrohadtabb, hogy el sem tudom képzelni, mi a célja. És mit tudunk egyelőre? Volt két gyanús gyilkosság, és egyáltalán nem tudni, hogyan függenek össze.

– Ha egyáltalán összefüggenek – Anton a jelek szerint maga sem hitte, amit mondott.

– Nem, akármit mondasz, összefüggenek – makacskodott Tolik. – Érzem. És az összekötő szál éppen ez a jövevény mágus.

– Mit kell ezen spekulálni? – mondta Tigrincs. – Azzal, hogy megjelent nálunk Szvetlána, egy kis előnyre tettünk szert. A Setétek egyik állásukat a másik után adták fel – emlékezz csak, milyen nyomást gyakorolt a főnök a legutóbbi tárgyalásokon Zavulonra. És az engedett, mi mást tehetett volna? A Setétek alighanem akciót indítottak az egyensúly helyreállításáért. Ráadásul milyen rosszul jött ki – éppen a tiszta héten...

– A Setétek számára ez a legmegfelelőbb időpont – dörmögte Anton. – Hiszen tudják, hogy komoly ok nélkül mi nem kezdjük tépni a szánkat. Ilyen ok pedig egyelőre mintha nem lenne.

– Ne kiabáld el – kérte fojtott hangon Tolik.

A Zsiguli lendületesen haladt a Lenyingradszkoje sugárúton, a közeledő hajnal nyomában.

A központig már nem szólaltak meg. Talán nem akartak semmit elkiabálni, talán jobbnak látták meg se szólalni.

A bejáratnál idegesen toporgott egyik lábáról a másikra Garik. Mellette a kialvatlan Hja pislogott a szemüvege alól.

– Hát így – mondta Tolik bánatosan. – Fenik a fogukat...

Hja és Garik gyorsan beült a kocsiba. Két oldalról közrevették Tigrincset – és Anton rögtön megértette, miért így ültek be, és mit mond most mindjárt a sápadt, dühös és ettől nagyon visszafogott Garik...

– Kozmosz szálló. Andrjuha halott, gyerekek...

Tolik tövig nyomta a gázpedált, de a halált a leggyorsabb autó sem képes utolérni. Tigrincs összerándult, de barátai tartották kétfelől, és a lány mereven ült.

– Hogy történt? – kérdezte tompán Anton.

– Az előbb telefonált egy Setét, Vitalij Rogoza, hogy a szállodai szobájában megtalálta egy Másféle holttestét.

– Személyesen harapom el a torkát – ígérte rekedten Tigrincs. – És csak próbáljatok megállítani!

– Mindenesetre felhívtam Mackót – mondta nagyon közömbös hangon Hja. – Azt hiszem, már a Kozmoszban van.

Anton úgy látta, kollégái már felfogták és beletörődtek: az összecsapás elkerülhetetlen. Csöndben megtapogatta a hóna alatti tokban lapuló pisztolyt. A fegyvert, amelyre eddig még soha nem volt komoly szüksége.

Makacsul úgy éreztem, hogy a mai éjszaka eseményei még egyáltalán nem értek véget. Úgy látszik, fokozatosan kezdtem előre látni a legközelebbi jövőt. Egyáltalán nem részletesen, inkább mint a valószínű szálak valamiféle gubancát. Kezdtem érezni, hová vezetnek a legvastagabb fonatok.

Izgalom, baj, nyugtalanság, veszély – ezeket tartogatta számomra a mai éjszaka. Először meg akartam várni a Setéteket a BMW-jük mellett, a bejáratnál. De azután megértettem, hogy erre nincs szükség. Semmi értelme beavatnom őket a... szóval teljes tudatlanságomba. Gondolják csak azt, hogy valóban én irányítom a játékot. A Nappali Őrség főnöke nincs Moszkvában, a többiek meg nem ellenfelek...

Bár biztos ez? Nem markolok túl sokat? Talán kevés Moszkvában az erős mágus? Akár olyanok is, akik nem dolgoznak az Őrségekben? Elvégre nem juthatok örökké egyre magasabbra a lépcsőn – nincsenek végtelen lépcsők. Akad majd, aki engem is megreguláz, annál is inkább, mert ezek a moszkvaiak tapasztalt mágusok, többen is évszázados tapasztalattal. Azt meg magam sem tudom pontosan, mire vagyok képes és mire nem. Még barbár vagyok. És ki mondta, hogy az erőm nem apad el ugyanolyan csodálatos módon, ahogyan megjelent?

Úgyhogy csak ne kapkodj, Vitalik, ne vess szelet. Inkább azon törd a fejed, mi rosszat hozhat neked ez a haldokló éjszaka. És ne cibáld az oroszlán bajuszát, inkább szaporázd a lépést...

Sietve elnyargaltam a Solkovszkoje sugárútig, bebújtam az aluljáróba, és a másik oldalon stoppolni kezdtem.

Nagyon tetszik nekem Moszkvában, hogy késő éjszaka vagy korán reggel is elég felemelni a kezed, és azonnal a járdaszélhez kanyarodik egy kocsi. Nyikolajevben félórakig ácsoroghatsz, eszébe sem jut senkinek megállni. Itt viszont mindent megold a pénz. Pénzre mindenkinek szüksége van.

VDNH, egy ötvenes. Ez a bevett tarifa.

Beültem egy fiatalos Volkswagenbe, és elindultam a szinte kézzelfogható kellemetlenségek elébe.

Már az utcán, a szálloda előtt megéreztem, hogy a szobám védelme nem érintetlen. Működött, a védelem működött, ahogyan kell, és éppen ez az én problémám. Rá se nézve senkire föllifteztem az ötödik emeletre, elmentem a szobámig, a kulcsot bedugtam a zárba, és egy pillanatig dermedten álltam az ajtó előtt. Rendben. Aminek meg kell lennie, nem kerülheted el.

A szalon közepén feküdt kitárt karral. Arca gyerekesen csodálkozó és sértett volt, mintha az áhított cukorka helyett a papírban egy dühödt lódarázs lett volna, amely azonnal bele is döfte fullánkját az óvatlanul odatartott ujjába.

A Shahab Gyűrűbe botlott bele. Egyszerű, de nagy erejű mágia ez. És természetesen nem tudta a megfelelő szót. A sikertelen ifjú detektív, Andrjuha Tyunnyikov, aki a lány meggyilkolását akarta a nyakamba varrni, Fénypárti az Éjszakai Őrségből.

Ha tapasztaltabb lett volna, sosem próbálkozik meg bejutni egy Gyűrűvel védett helyre. Az egész lakosztályt nem is vettem körül vele, csak a szekrényt a táskámmal.

És erre volt a legkevésbé szükségem – ha a közönséges emberek halálát a Fénypártiak csak orvvadászatnak tekintették is, egy Másféle meggyilkolása egészen más szint. Ennek bíróságszaga van.

De hát én csak a saját területemet zártam le a Másfélék számára felismerhető módon! A sajátomat! Ne mássz bele, az enyém! Tilos!

De nem, ő belemászott. És vége, megboldogult a Homályban... Taknyos mamlasz! Talán jó pontokat akartál szerezni magadnak?

Be kell vallani. Különben úgy faggatnak majd, hogy abból nem sok jó sül ki.

A telefon után nyúltam. Nem a mobil, hanem a rendes telefon után, amelyik ott állt az asztalon. A szám késlekedés nélkül, készségesen előbukkant emlékezetemből.

– Éjszakai Őrség? Itt Vitalij Rogoza, Másféle, Setét. Itt van nálam a munkatársuk. Andrej Tyunnyikov, ha nem tévedek. Halott. Jöjjenek... Kozmosz szálló, hatszáztizenkettes szoba.

Bármily furcsa, nem a Fénypártiak érkeztek meg elsőként. Alig értek az emeletre a Másfélék – ketten voltak –, engem szinte elborított valakinek az energiája. Azok ketten Setét mágusok voltak, és mindkettőjüket csordultig töltötte a sötét Erő, amely valamelyest a Homályra emlékeztetett, csak sűrűbb és sötétebb volt. Hosszú, egyre keskenyedő nyelve egyenesen lefelé csorgott a szálloda födémjein át valahova a föld felé. Sőt szerintem még mélyebbre. A föld alá.

Kopogtak az ajtón – hangsúlyozottan udvariasan.

– Szabad – feleltem fel sem állva a fotelből. – Nyitva van, jöjjenek be.

Beléptek. Ismerősöm a pervomajkai lakásból, Sagron. És még egy, szintén mágus, amennyire én értettem. Testes, akárcsak Sagron, fekete. És erős. Erősebb a másiknál. Várakozásom ellenére mégis Sagron kezdett beszélni. Úgy látszik, az a szokás az Őrségeknél, hogy a csapat vezetője nem beszél – Anton is inkább hallgatott.

– Jó éjszakát, kolléga. Felhorkantam:

– Jó? Maga tréfál, kolléga.

Ezt a „kollégá”-t szándékosan ugyanúgy mondtam, mint Sagron. De rá nem volt egyszerű hatni, és éppen ebben rejlett a fölénye velem szemben. A tapasztalatban. Hiszen én csak az olyan olcsó „lovasrohamokra” építhetek, mint ez, meg a váratlan megvilágosodásokra és az én misztikus lépcsőmre, amely szolgálatkészen kínálja nekem egyik fokot a másik után, és gondoskodik a megfelelő rúgásról is a megfelelő helyre.

– Én nem tréfálok, kolléga, én köszöntem. Hiba volt, hogy nem várt meg minket... tudja, hol. Mindenképpen beszélni akartam magával.

– Nem akartam zavarni – ismertem be, és ez több mint félig igaz is volt. Megszokott dolog ez egy Másfélénél, mindegy, hogy Setét vagy Fénypárti.

– Én számítottam a segítségére. A társ segítségére. De kegyeskedett eltűnni.

Ez az „én”, ez aztán jellemző a Setétekre. Sagron helyében bármelyik Fénypárti feltétlenül azt mondta volna, „mi”, méghozzá teljesen őszintén. És ugyanazt értette volna ezen, mint Sagron. Világos, hogy ugyanolyan őszintén.

– Rendben. Ismerkedjenek meg, ő Edgar. Kollégánk Észtországból, az utóbbi időben a moszkvai Őrségben dolgozik. Mi ez itt magánál?

– A soros hulla – ismertem be. – Másféle. Fénypárti. Az Őrség tagja. Mellesleg maguk már mindent tudnak, Edgar kolléga, ugye?

– Nincs idő, mindjárt itt lesznek a Fénypártiak. Ezt akartad mondani? – mondta halkan Edgar, lendületesen félrelökve a diplomatikus modort, és áttérve a tegezésre. Én rögtön megértettem, hogy ezzel a sötét észttel nem tanácsos szóváltásba keveredni.

– Múlt szombaton, a megérkezésem estéjén ez a Fénypárti vezette a műveletet az orvvadász vámpír ügyében...

– Vámpírnő – pontosított Edgar, és elfintorodott. – Tovább?

– Én véletlenül az áldozat mellé kerültem. A holttest mellett találtak rám, és azonosítottak mint Setétet. Nyilván tapasztalatlanságból, más okot nem látok erre, Tyunnyikov engem vádolt a vámpír... vámpírnő által elkövetett tettel. Helyre tettem, éspedig, elismerem, elég keményen. De ő maga adott rá okot. Lényegében ennyi... Ma elhagyva a lakosztályomat, védő igézetet hagytam hátra. Amikor hazajöttem, itt volt. Már nem tudtam rajta segíteni.

Ez az utolsó mondat magától bukott ki a számon, nem akartam semmi ilyesmit mondani. Úgy látszik, megint kezdődik az a valami.

– Ez a tejfölösszájú vezette a műveletet? – kérdezett vissza értetlenül Sagron. – Sokkal tapasztaltabb Fénypártiak is voltak ott. A Tigrisnő, mágusok...

– Tyunnyikov próbaidős volt, megszokott dolog ez – dörmögte Edgar a társának, aztán megint rám nézett. – Olyan erős Shahab Gyűrűt élesítettél be, hogy az helyben megölte a próbaidős Fénypártit?

A kérdés nyilvánvalóan szónoki volt. Tehát egy egyszerű igézetet alkalmaztam, de túl sok Erőt öntöttem bele. Lehetséges...

A Fénypártiak közeledését Edgarral egy időben éreztem meg, akkor érkeztek meg a szállodához. Néhány másodperccel később Sagron is érzékelte őket.

– Mit mondtál nekik? – kérdezte nyilvánvalóan sietve Edgar. – Csak röviden.

Úgy tűnt, elég erős, láthatatlan burát vont fölénk. És még mielőtt egyetlen szót is szóltam volna, hozzáadtam a burához a saját Erőmet, amelyet részben valahonnan saját magamból, a tudatomból, részben máshonnan vontam el. Mindezt teljesen önkéntelenül; Edgar szeméből néma csodálkozást olvastam ki.

– Felhívtam őket, elmondtam, hogy egy halott Fénypárti van a szobámban. És a nevét. Ez minden.

Edgar alig észrevehetően bólintott, jelentőségteljesen Sagronra nézett. Az alig láthatóan vállat vont.

Az ajtón felhangzó, lényegesen kevésbé udvarias kopogásig több szó nem esett.

A Fénypártiak nem várták meg az engedélyt, hogy beléphetnek. Egyszerűen csak bejöttek.

Öten voltak: Tolik, Anton és a módosuló-mágus lány valószínűleg épp hogy visszaért Pervomajkából a központjukba. Rajtuk kívül még ketten voltak, egy intelligens képű szemüveges fiú (szemüvegkerete vagy nyolcszáz dolcsiba kerülhetett) és egy másik olyan napbarnított arccal, mintha nem is tél lenne.

Ezek ketten meg a hozzájuk csatlakozott Tolik gondosan átnézték, letapogatták, rögzítették a lakosztály minden centiméterét. Az itteni falak aligha tapasztaltak eddig ilyen intenzív mágikus beavatkozást. Anton és a lány nem avatkozott közbe, de világosan éreztem a belőlük áradó ellenséges indulatot. Nem gyűlöletet – a Fénypártiak még gyűlölni sem tudnak rendesen. Minden bizonnyal az a kívánság munkált bennük, hogy engem rendesen megszorongassanak, kiharcolják, hogy elítéljenek, büntessenek meg. Vagy egyszerűen olyan alaposan eldöngessenek, hogy ezzel örökre a Homályba kergessenek.

No és – úgy tűnt, legalább még egy Fénypárti van a lakosztályon kívül. Valószínűleg itt az emeleten vagy a liftnél. Nyilván rejtőzködik, méghozzá igen alaposan elfedte magát, mondhatni véletlenül fedeztem fel. Sagron és Edgar szerintem egyáltalán nem vette észre a jelenlétét.

Összevontam a szemöldököm. A Fénypártiak kétszeres számbeli fölényben voltak. Ráadásul kettő, akiket először láttam, nagyon erős mágus, első osztályúak, ennél aligha vannak lejjebb. Ők ketten erősebbek lesznek Sagronnál és Edgarnál. No meg Antont sem lehet figyelmen kívül hagyni – képes elbánni Sagronnál is, Edgarral is. És ott a lány – ő harcos. És az ismeretlen valahol a közelben. Az erőmegoszlás igen kellemetlenül alakult. Porrá morzsolnak minket, vaníliás porcukorrá.

Ezalatt a Fénypártiak befejezték a rögzítést. A szemüveges közelebb lépett hozzám, és hangsúlyozott közönnyel megérdeklődte:

– Mondja, valóban feltétlenül szükséges volt ilyen erejű védelmi igézetet alkalmaznia?

– Különben miért pazaroltam volna rá ennyi Erőt, mit gondol?

A szemüveges meg a másik ismeretlen gyorsan összenézett.

– Át kell vizsgálnunk a holmiját.

– Állj, állj! – lépett közbe sietve Edgar. – Milyen alapon? A szemüveges ferdén elmosolyodott:

– Az Éjszakai Őrségnek az a gyanúja, hogy Moszkva területére behoztak egy rendkívüli erejű, tiltott talizmánt. Arról, hogy a hasonló cselekmények ellentmondanak a Megállapodásnak, önöknek is tudniuk kell.

A Setét kollégák kétkedve néztek rám. És a jelek szerint valamilyen teljesen egyértelmű reakciót vártak tőlem. De milyet? Belső varázspálcám ezúttal nem tartotta szükségesnek a beavatkozást. Másrészt viszont nagyon jól tudtam, hogy a táskámban nincs semmiféle tiltott talizmán. Ezért nagylelkűen legyintettem.

– Nézzék csak meg! Akár reggelig nézegethetik.

– Tiltakozom – mondta Edgar halkan és különösebb remény nélkül. – Önöknek nincs felhatalmazásuk a vezetéstől.

– A tiltakozás elutasítva – replikázott hajthatatlanul a pápaszemes. – Én magam vagyok a vezetés. Setét, mutassa a holmiját!

Nem kellett kétszer kérni. Egyetlen mozdulattal közömbösítettem a védelem maradványát, és kinyitottam a szekrényt, amelyben teljes magányban, csak két ruhakefe társaságában ott gubbasztott a táskám. A FUJI felirat töredéke mintha szemrehányóan sandított volna ránk: „Fuj”. Valamiért elképzeltem, hogy egy közömbös, reszelős hang kimondja ezt a „Fuj”-t.

Fogtam a táskát, és tartalmát az ágyra borítottam. A Fénypártiakat nemigen érdekelték a holmijaim, de az utolsó csomagot megpillantva feszültté váltak, a második ismeretlen még a zsebében rejlő amulettet is megmarkolta.

Amikor kiráztam a szatyorból a pénzt, mindenki rám bámult. A sajátjaim is, a Fénypártiak is. Mint egy őrültre. Véglegesen és gyógyíthatatlanul őrültre.

– Itt van – mondtam. – Ez minden, amim van. Százezer. Egyébként már kevesebb.

A pápaszemes odalépett az ágyhoz, és megvetően kotorászott a holmik közt, belenézett a csomagokba. De én megértettem, hogy valójában a taktilis kapcsolat miatt teszi.

A távolból való rögzítés nem volt neki elég!

Úristen, mivel gyanúsítanak ezek engem? Valami kretén valószínűleg megpróbált behozni Moszkvába valami tilalmas dolgot, és mivel én kissé túlbuzgó módon védtem szerencsétlen dolcsijaimat, mindennel engem gyanúsítanak. Háromszoros ha-ha-ha. Minél tovább tart, annál mulatságosabb.

A pápaszemes egy perc alatt végzett a poggyászommal. Aztán megadta magát.

– Rendben. Itt nincs semmi. A lakosztályt zárt területté nyilvánítjuk, igyekezzen elköltözni.

A módosuló-mágus lány összerezzent, kérdve és értetlenül nézett a szemüvegesre. Az alig észrevehetően vállat vont, és én megértettem ennek a gesztusnak a jelentését. Nincs mibe belekötni. Nincs alap. Az alakváltó megfeszült, de a másik mágus a vállára tette a kézét, hogy visszatartsa a meggondolatlan cselekedettől.

– I-gen? – húzta el a szót behízelgően Edgar, és ebben a szóban végre megjelent az észt akcentusnak legalább az árnyéka. – Elköltözni-i? Ebben az esetben hivatalos engedélyt követelünk egy hetedik fokozatú beavatkozásra. Az adminisztráció felesleges kérdéseinek elkerülésére.

A Fénypártiak elégedetlenek lettek – egyébként amúgy is mindannyian elégedetlenek voltak.

– Miért? A személyzetre a pszichikum korrekciója nélkül is lehet hatni.

– Csakhogy önöknek szokásuk bármely beavatkozást törvényszegésnek nyilvánítani – magyarázta Edgar a legártatlanabb képpel.

– Enge... – húzta a szót Hja, majd elhallgatott. – Nem. Nem engedélyezem. Anton, menj le velük, és intézd el te. Igyekezz, hogy minél messzebb költöztessék innen, hogy ne... Szóval hajtsd végre.

Edgar csalódottan sóhajtott.

– Nos hát... Ha nem, hát nem. Mondja kérem, van még kérdésük a kollégánkhoz?

Edgar hangjában annyi kimértség, annyi fensőbbség volt. hogy megijedtem, nehogy a Fénypártiak azt higgyék, hogy gúnyolódik. De alighanem alaposan ismerték Edgart. De az is meglehet, hogy ez a savként maró udvariasság megszokott volt mindkét Őrség magatartásában.

– Nem. Nem merészeljük tovább is feltartani. De bátorkodunk emlékeztetni arra, hogy az immár három ügyben folytatott vizsgálat befejezéséig tilos elhagynia Moszkvát.

– Nem felejtem el – vetettem közbe a lehető legártatlanabbul.

– Ebben az esetben bátorkodunk elbúcsúzni. Vitalij kolléga, pakolja össze a holmiját!

Ahogy a kezem ügyébe estek, bedobáltam a dolgaimat a zacskókba, a zacskókat a táskába, felkaptam a székről odadobott kabátomat, és felálltam. Edgar invitáló mozdulattal mutatott az ajtóra.

Kiléptünk a folyosóra, és liften lementünk az előcsarnokba, ahol Edgar váratlanul a Fénypártihoz fordult:

– Anton! A kollégánk nem marad ebben a szállodában. Elvisszük magunkkal. Ha szükség lesz rá, a Nappali Őrség hivatalába küldjék a megkeresést.

A Fénypárti mintha elbizonytalanodott volna, határozatlanul a pultja mögött szundikáló adminisztrátorra nézett, és habozva bólintott. A kijárathoz mentünk.

A kabátomat fel sem vettem, mert észrevettem, hogy az ismerős BMW ott áll a szálloda bejáratánál. Mellesleg csak azért vettem észre, mert Másféle vagyok.

A kocsi belseje kényelmes és meleg volt. És tágas, a térdem nem nyomódott bele az első ülés támlájába. Kényelmesebben elhelyezkedtem, és megérdeklődtem:

– Most hol kell majd laknom?

– A Nappali Őrség hivatalában, kolléga. Pontosabban a hivatal szállodájában. Rögtön oda kellett volna jönnie.

– Ha tudtam volna, hova – dünnyögtem.

A BMW lendületesen kilőtt, merészen kikanyarodott a szálloda parkolójából, éppen átcsusszant a lassan emelkedő sorompó alatt, és egyből besorolt a Mir sugárút gyér forgalmába.

Meglehet, hogy Sagron nem a legerősebb mágus. De remekül vezetett. A Mir sugárút elvillant és mögöttünk maradt ugyanolyan gyorsan, mint a Szadovoje körút íve. A Tverszkajából csak a kirakatok fényvédő üvegeinek végtelen sorát érzékeltem. Egyébként nem, nem volt végtelen.

A Kreml közvetlen közelében szálltunk ki a kocsiból. A mágusok egyszerűen ott hagyták a BMW-t az út szélén, még a bezárásával sem bajlódtak. Elhatároztam, hogy megnézem a Homályon keresztül, egyszerűen kíváncsiságból, a védő igézeteket akartam felmérni.

Földbe gyökerezett a lábam. Nem a kocsi látványától. Hanem az épület látványától, amely a megszokott világban teljesen hétköznapi képet nyújtott.

A Homályban az épület teljes három szinttel megnőtt. Ráadásul ezek egyike a hétköznapi földszint és első emelet közé ékelődött be, a többi az amúgy sem alacsony házat magasította meg. A homálybeli szinteket csiszolt fekete gránit borította, szinte minden ablaka sötét, a függönyök behúzva, csak az első halvány napsugarak tükröződnek tompán a korszerű légkondicionáló fehér dobozain.

Abban a pillanatban megfeledkeztem a védő igézetekről.

Az aprócska bejárat egyenesen a Tverszkajára nyílt; az üvegajtó mögött inkább csak felsejlett, mint látható volt egy Másféle sziluettje.

– Ez már igen – mondtam. A hangom tompán szólt, mint minden hang a Homályban. Kollégáim mintha vezényszóra tennék, a hang felé fordultak.

– Mi van? Korábban nem láttad?

– Nem.

– Először mindenkit lenyűgöz. Menjünk, lesz még időd nézelődni.

Felmentünk néhány lépcsőfokot, és egy tenyérnyi ügyeleti helyiségben találtuk magunkat. Az ajtó mögött látott homályos figura sovány, levert fickóként öltött testet, szerintem alakváltó volt. Pelevint[26] olvasott, „A farkasember problémája a Középső sávban”, és boldog örömmel vigyorgott. De alig lépett be az őrszobára Edgar, a fickó átalakult. Szeme felvillant, a könyv az asztalra pottyant.

– Üdv, Oleeg – köszöntötte Edgar hirtelen a semmiből előbukkant baltikumi akcentussal.

Úgy döntöttem, én is köszönök.

– Jó reggelt.

– Ez itt egy kollégánk Ukrajnából – mutatott be Edgar. – Bármi van, a vendégszektorba ellenőrzés nélkül beengedhető.

– Értem – vágta rá Oleg. – Bevigyem az adatbázisba?

– Vidd.

Oleg a szemembe nézet, barátságosan vicsorgott, bizonyos erőfeszítéssel leolvasta az iktatójegyemet, majd az asztalhoz ülve elővett a fiókból egy notebookot.

– A társad hol van? – kérdezte Edgar. Oleg bűntudatos képet vágott.

– Elugrott cigarettáért... Csak egy percre.

– Menjünk – sóhajtott Edgar, és kabátujjamnál fogva a liftek felé irányított. Sagron közben már megnyomta a hívógombot.

Sokáig mentünk fölfelé. Legalábbis tovább, mint képzeltem. Aztán eszembe jutottak a kiegészítő szintek, és minden a helyére került.

– A vendégszektor a nyolcadik emeleten van – magyarázta Edgar. – Lényegében ugyanolyan, mint egy szálloda, csak ingyenes. Azt hiszem, most is lakik ott valaki.

A liftajtó hangtalanul kinyílt, és szögletes előtérben találtuk magunkat, amelynek berendezése a luxus és a gazdaságos funkcionalitás ésszerű keveréke volt. Bőrdíványok és – fotelok, egy kádban eleven pálma, a falakon metszetek, a parkettán szőnyeg. A szállodaihoz hasonló pult, de nyoma sincs a folyosóügyeletes[27] asztalának és székének. Csak egy bezárt irodahelyiség, de a zárban ott az elegáns fémkulcs.

Edgar kinyitotta az irodát; odabenn kis kampókra sorban felakasztva lógtak a kulcsok, a kampók mellett számok.

Elkeseredtem, mert két kampócskán nem volt kulcs, a másodikon és a negyediken.

– Válassz! Ha itt a kulcs, az azt jelenti, a lakás szabad. Lakást mondott, nem szobát, mintha a Másfélék szemében éppenséggel az ingyenesség lenne az a határ, amely elválasztja a jellegtelen szállodai szobát attól a helytől, amelyet otthonnak lehet nevezni.

A nyolcas számú kulcsot emeltem le. A jobb szélsőt a második sorban.

– Körülnézni ráérsz később is – figyelmeztetett Edgar. – Tedd le a holmid, és rögtön gyere vissza.

Bólintottam. Vajon mire készülnek a Setét kollégák? Valószínűleg udvariasan, de igen alaposan kifaggatnak.

Rendben. Állok elébe. Mégiscsak a sajátjaim.

Valóban egész lakás volt. Konyha, külön fürdőszoba és vécé, három tágas szoba. És jókora előszoba – az egész tipikus sztálini időkből maradt elrendezés – európai módon felújítva. A mennyezet három és fél, ha nem négy méter magas.

Kabátomat felakasztottam a fogasra, a táskámat ledobtam az előszoba közepén. Kiléptem a folyosóra, és becsaptam az ajtót.

A négyes számú lakásból halk zene szűrődött ki. Amikor az előbb elmentem előtte, valami könnyű külföldi szám ment. De változott a dal, és inkább csak kitaláltam, mint halottam a szöveget, amelyet csaknem elnyomott a hard rock vad ritmusa és hangszerelése.

A sors erős, alávetett,

megalázott és rád tiport.

Ki voltál, most már elfeledd,

de tudd, hogy most ki vagy!

A mélybe löktek, s mindegy már,

a hír miért szeretett,

az aljasság megbélyegez,

s nyomán lelked üres.

Az ember mind a mélyben túr,

és falni kész a másikát,

csak megnyújthassa életét,

csak jusson még falás...

Szánalmasok és gonoszak,

s te is csak körben futsz e nyájjal,

futsz zabáért kés alá, mint

próféta vagy rab.

Nem tudom, miért, de mintha gyökeret vertem volna az idegen ajtó előtt. Ezek nem egyszerűen szavak voltak. A bőrömmel, egész testemmel ittam. Elfelejtettem, ki voltam, de hogyan emlékezzek arra, kivé lettem? És nem kezdtem-e új körbe egy számomra egyelőre ismeretlen nyájjal együtt?

Ó, ha csak a csöndet hallgatod,

nem hazug hízelgést, delet, homályt,

hóként olvadsz a nap alatt,

szeretsz nem ismerve csalást,

megöl a rossz vágyakozás!

Nos, a csönd hallgatására a közeljövőben aligha van kilátásom. Túlságosan is sokan kezdtek érdeklődni szerény személyem iránt. A Fénypártiak is, a Setétek is...

Az énekes hangja közben fölerősödött, diadalmas és magabiztos lett:

Hé, egek lakói!

Ki nem volt még a mélyben?

Ha nem jártátok meg a pokolt,

nem építhettek édent!

Hé, mélységlakók!

A mennydörgés kinevet,

hogy egyenlőek legyetek vele,

Van egy út felfele,

van egy út felfele.

Szóval így... Felfele. És úgy fest, az édent nem érheted el, ha előzőleg nem mártóztál meg eléggé a pokolban. Csakhogy az éden is, a pokol is kinek-kinek személyre szabott. Másrészt viszont éppen erről énekel Kipelov.

Furcsa. Korábban már hallottam ezt a dalt, az énekes nevét is megjegyeztem, sőt a lejátszómhoz összeállított lemezre is fölvetettem a dalt. De most egészen máshogy szólt, mintha hirtelen láthatatlan üvegcserepek hasítottak volna a tudatomba.

– Igyekezzen, kolléga! – kiáltott rám Edgar.

Sajnálkozva hagytam ott az ajtót.

Az énekes hangja elhalt mögöttem:

De ha villan sugár agyadban,

s az alázatot kilököd,

lelkedben élednek múlt napok,

s az új bűn elkövettetik.

Vér a kézen, vér a köveken,

testén és hátán annak,

ki kész rabként meghalni.

Te megint felfelé törsz.

Valami miatt úgy éreztem, Kipelov úgy énekel, mint aki nagyon is jól ismeri ezt a dolgot. A vért. A mélységet. Az eget. Könnyen meglehet, hogy az oroszországi metálrajongóknak ez a hosszú hajú bálványa Másféle. Legalábbis nem nagyon csodálkoznék rajta.

Edgarral és Sagronnal együtt egy emelettel följebb mentünk, és az igazi hivatalban találtuk magunkat. A tágas termet alacsony válaszfalak osztották kis fülkékre, oldalt külön irodahelyiségek, jókora hall, amelyet hatalmas, kissé sötétített üvegtáblák választottak el a Tverszkajától. Feltűnt nekem, hogy a Setétek gyakorlatilag nem használnak asztali számítógépeket, legalábbis három munkatárs – vagy éjféli baglyok, vagy nagyon korán kelő pacsirták – egy emberként a notebookjába temetkezett.

– Hellemar – szólt Edgar, és a hármak egyike, akárcsak az ügyeletes farkasember odalenn, kelletlenül elszakadt valamiféle agyzsibbasztó játéktól.

– Igen, főnök?

– Kérem a hírek operatív összesítését! A nagy erejű reagensek és talizmánok helyváltoztatásáról. Lopás, eltűnés, csempészet. A legfrissebb eseményeket!

– Miért? – élénkült fel az, akit Hellemarnak szólítottak.

– Bűzlik valami?

– A Fénypártiak olyan információval rendelkeznek, hogy állítólag Moszkvába akarnak behozni egy talizmánt. Fürgén, Hellemar!

Hellemar a többi játékoshoz fordult:

– Hé, tökfejek! Munkára!

A tökfejek nyomban átkapcsoltak – és egy másodperc múlva már a klaviatúrák halk kopogását hallottam, a képernyőkön a szörnyekkel teli végtelen folyosókat pedig felváltották a Netscape világos ablakocskái.

Edgar bevezetett egy irodába, amelyet üveg és redőny választott el a teremtől. Sagron elugrott valahova egy rövid időre, és hamarosan egy üveg Tchibóval és egy karton gleccserekből származó finn kristályvízzel tért vissza. Vizet töltött egy teafőzőbe, és megnyomta a megfelelő gombot. A teafőző szinte nyomban ügybuzgón duruzsolni kezdett.

– Remélem, van cukrod? – mormolta Sagron.

– Majd keresek. – Edgar leült az egyik fotelba, nekem felkínált egy másikat:

– Üljön le, kolléga. – Nincs ellenére, ha egyszerűen Vitalijnak szólítom?

– Természetesen nincs. Szólítson csak így!

– Remek. Szóval, Vitalij, most én beszélek majd, és javítson ki, ha valami nem úgy volna. Megállapodtunk?

– Meg – egyeztem bele készségesen. Mert elképzelni sem tudtam, a tudatalattimból előugró miféle mesékkel fogom jóllakatni a Nappali Őrség céltudatos munkatársait.

– Jól értettem-e, hogy az előbb említett talizmánról semmilyen információja nincs?

– Jól értette – erősítettem meg.

– Kár – Edgar őszintén elkeseredett. – Ez nagyon leegyszerűsítette volna a dolgot...

Általában véve nem hogy az előbb említett, de egy, egyetlenegy olyan talizmánról sem rendelkeztem semmiféle információval, amely érdekelhette volna Edgart. Olyan területeken, ahol a tapasztalt Másfélék könnyedén eligazodnak, én annyira sem ismertem ki magam, mint tyúk az ábécében.

– Akkor térjünk át a következő pontra. Jól értettem, Ukrajnából érkezett?

– Jól. Nyikolajevből.

– Milyen céllal?

Vagy fél percig tűnődtem. Nem sürgettek.

– Nehéz lenne megmondani – ismertem be becsülettel. – Alighanem határozott cél nélkül. Egyszerűen meguntam, hogy tétlenül üljek otthon.

– Csak a közelmúltban hasonították, igaz?

– Igaz.

– Kedve támadt világot látni?

– Valószínűleg.

– Akkor miért éppen Moszkva, és nem, mondjuk, a Bahamák?

Vállat vontam. Csakugyan – miért? Talán csak nem amiatt, hogy máig sincs külföldre érvényes útlevelem?

– Nem tudom. A Bahamákra nyáron kell menni.

– A déli féltekén most nyár van. És van még egy csomó hely, ahova el lehet menni.

Ez igaz. Erre nem is gondoltam.

– Akkor sem tudom – válaszoltam. – Talán majd később... Úgy láttam, Edgar akart még valamit kérdezni, de ekkor kopogás nélkül berontott a szobába Hellemar. Szeme úgy elkerekedett, mint Jerry egérnek, amikor közvetlen közelében megpillantja örök üldözőjét, Tomot.

– Főnök! Bern, Fafnir[28] Karma! Megfújták az Inkvizíciótól! Harmadik órája egész Európa a feje tetején áll!

Sagron nem bírta ki, felpattant. Edgar uralkodott magán, de a szeme villogott, és nem kellett belemerülnöm a Homályba, így is láttam, hogy aurájában narancsszín áramlatok keletkeztek. Egyébként gyorsan összeszedte magát.

– Az információ nyilvános?

– Nem. Titkos. Az Inkvizíció egyelőre nem adott ki nyilatkozatot.

– Forrás?

A farkasember zavarba jött.

– Nem hivatalos forrás. De megbízható.

– Hellemar – szólt rá nyomatékosan Edgar. – Forrás?

– Egyik emberünk a prágai információs ügynökségnél – ismerte be Hellemar. – Másféle. Setét. Privát chaten értem el.

– Szóval így...

Nagyon szerettem volna kérdezni valamit, de érthető módon egyelőre csak a fülemet hegyezhettem némán, elraktározva a jelentőségteljes, de sajna érthetetlen mondatokat.

– A Fénypártiak honnan tudják? – kérdezte értetlenkedve Sagron.

– Ugyan már... – Edgar mulatságosan összevonta szemöldökét. – Kiterjedt informátorhálózatuk van.

– Alef[29] állapot – mondta pattogva Edgar Hellemarnak. – Hívd össze az állományt...

Körülbelül fél óra múlva benépesedett a hivatal. Természetesen minden jelenlevő Másféle volt. És persze Setét. De én változatlanul nem értettem semmit.

Amikor Anton visszament a hatszáztizenkettes lakosztályba, Hja a fotelban ült, és a halántékát masszírozta, Garik idegesen járkált a szőnyegen az ablaktól a díványig és visz-sza. Tolik és Tigrincs a díványra telepedett, Mackó a hálószoba ajtajában álldogált.

– ...egyébként észrevett – mondta éppen borúsan Mackó. – Nem segített a „felhőd”.

– És az észt?

– Az észt nem vett észre. És persze Sagron sem. De ez szinte rögtön.

– Ebből baj lesz, srácok. Elvégre nem lehet erősebb az észtnél – mondta Garik.

– Már miért ne lehetne? – érdeklődött Hja, fel sem emelve a fejét. – Még néhány órával ezelőtt azt hittem, ismerem Moszkva mind a négy olyan Setétjét, akikkel egyedül nem tudok elbánni. Most már semmiben sem vagyok biztos.

Anton nekidőlt a hűtőszekrénynek; a kérdés, amely már a nyelvén volt, egyelőre kimondatlan maradt. A beszélgetés érdekesebb volt, mint eleinte gondolta.

Tigrincs egyébként is megelőzte:

– Hja, nem magyaráznád el? Azt a talizmánt. Hja nehézkesen felállt. Belekezdett:

– Rövidre fogva: az Inkvizíció berni kincstárából elvitték Fafnir Karmát. Két... az órájára nézett – három órával ezelőtt. A svájci részleg pánikba esett. Az Inkvizíció mennydörög és villámokat szór, de hivatalos kommünikét nem adott ki. Részletek nem ismeretesek, csak annyit tudni, hogy a Karom erejének szezonális csúcsán van. A Setét fázisban természetesen. Egyszerű elemzések is azt mutatják, hogy ha a Karomban akkumulált Erőnek csak egy része is felszabadul, Közép-Oroszország területén hatalmas kilövellések fenyegetnek, helyenként elszabadulhat a pokol. Hát így állunk.

– És Zavulon nincs Moszkvában... – nyújtotta a szót jelentőségteljesen Tolik.

– Tehát a Setétek állnak a dolog mögött?

– Hát mi nem – Hja válla megrándult, mintha hirtelen kirázta volna a hideg.

– Ignatics tud róla?

– Persze. O szólt nekem. Azt mondta, ne idegeskedjünk, de dolgozzunk, dolgozzunk.

Hja megint leült.

– Azt sem tudom, mit gondoljak – mondta mereven, ugyanakkor tehetetlenül. – Bevallom, amikor hallottam a Shahab Gyűrűről és hogy megölt egy Fénypártit, arra gyanakodtam, hogy már itt van a Karom. Egyszerűen nincs miért ilyen pokoli erejű gyűrűt alkalmazni – ez pazarlás, tisztára értelmetlen pazarlás. Ha a Karmot védik vele, azt még megérteném, de koszos dollárokat – ez egyszerűen idiotizmus...

– A Karmot nem hagyta volna a Setét felügyelet nélkül a szobában – vetette közbe Garik. – Semmi esetre sem. Ez hülyeség.

– Hülyeség – értett egyet vele Hja. – De ellenőrizni kellett.

– És most mit tegyünk? – kérdezte komoran Tigrincs. – Andrjuska meghalt, és mi meg sem tudjuk büntetni a gyilkosát?

– Katya – Hja együtt érzően nézett rá –, bármilyen szomorú, de így van. És olyan probléma szakadt a nyakunkba, amely mellett Andrej halála háttérbe szorul. Az elemzők hajnali négy óta próbálják felállítani a globális erőgócok hozzávetőleges mérlegét. Ha a Karom beleavatkozik, a mérleg elkerülhetetlenül felborul.

– És van már eredmény?

– Van. Egy órával ezelőtt világossá vált, hogy a Karom vagy Moszkvában van már, vagy pillanatokon belül itt lesz.

– Várj!– rázta meg a fejét Tolik. – Ez azt jelenti, hogy az ismétlődő orwadászatok meg a Setétek indokolatlan agresszivitása a Karom hatása?

– Valószínűleg.

– De az első eset szombaton történt – csodálkozott Tigrincs.

Hja megint a halántékát masszírozta, most látszott meg rajta, mennyire elfáradt.

– A Karom rendkívüli erejű dolog, Tigrincs. A valószínűségi vonalak a távoli jövőbe nyúlnak. A Setétek pedig jobban ki vannak téve a fekete talizmánok hatásának, mint mi. Különösen az ilyen ősi talizmánokénak. És az alsóbbrendűek begőzöltek tőle.

– Ha ilyen erős ez a holmi, hogy packázhatta így el az Inkvizíció?

– Nem tudom – vágott a szavába Hja. – Nem voltam ott. De azt biztosan tudom, mindazt, amit lehet, előbb vagy utóbb megteszi valaki.

– A mieink jönnek – jegyezte meg nem a tárgyhoz illően Garik.

Valóban, a gazdasági részlegtől érkezett valaki. Világos volt, hogy miért: elszállítani Andrej Tyunnyikov holttestét, Andrejét, aki rossz órában került olyan erők szorításába, amelyek nagyságáig nem volt ideje felnőni.

– És ez a Setét? – kérdezte végül Andrej. – Gondolod, hogy köze lehet a tolvajokhoz?

– Nem feltétlenül. – Hja komoran figyelte, ahogy Tyunnyikov testét berakják egy fekete zsákba, és behúzzák rajta a cipzárat. – Lehet, hogy a figyelmünket tereli el. De az is lehet, hogy maga sem tudja, mit csinál. Egyébként még ez a legvalószínűbb. A Karom irányítja, vagy az, aki most a Karmot birtokolja. És a Setét határozottan erősebb lett a szombati összecsapás óta a kapualjban.

– Vagyis szemmel kell tartanunk? – javasolta Tolik. – Ha kapcsolatban áll a Karommal, feltétlenül elvezet minket a tolvajokig.

– Ha kapcsolatban áll, feltétlenül.

– És ha nem? Hja csak sóhajtott.

– Lesznek még váratlan események és rendkívüli helyzetek. És ez a Setét megint ott fog villogni a láthatóság határain belül. Ez biztos.

– Várj! – Garik kihúzta magát. – És mi van, ha ő rendeltetett a Karom számára?

– Éppen ettől félek...

Anton megrázta a fejét. A másfél évvel korábbi események után egy ideje úgy érezte, az Őrség tapasztalt és dörzsölt munkatársának tekinthető már. Most megint kis-inasnak érezte magát a virtuózok között. És ezt nagyon kellemetlen volt elismernie.

Megszólalt a telefon, a helyi, szállodai. A mobilok hangja után furcsa, szokatlan volt a hagyományos telefon csengése.

– Halló – Tolik vette föl a kagylót, egy darabig hallgatott, majd Ujához fordult: – Téged keresnek. Szemjon az.

Hja átvette a kagylót, a füléhez emelte, majd gyors pillantással végigmérte mindannyiukat.

– Lóra, emberek! A főnök már a hivatalban van. Anton furcsa fáradtságot érzett, és arra gondolt, most viszontlátja Szvetlánát. És ismét érzi majd, hogyan nő köztük a szakadék pillanatról pillanatra.

Nem sokáig maradtam a Nappali Őrség nyüzsgő hivatalában. El-elbóbiskoltam, és egyszerűen elzavartak, hogy aludjam ki magam. Nem tiltakoztam, mert több mint huszonnégy órát talpon töltöttem, egyszerűen leragadt a szemem.

Kipelov valahonnan beszűrődő hangja mellett aludtam el:

Hé, egek lakói,

ki nem volt még a mélyben?

3. FEJEZET

AKKOR ébredtem, amikor tudatosult bennem, hogy hívnak. Hívnak, ahogyan a vámpír az áldozatát. Még nem teljesen éberen felkeltem, és a ruhám után tapogatóztam a széken.

A Hívás édes volt, és csalogató, elborított, becézett, sürgetett, lehetetlen, teljességgel lehetetlen volt ellenállni neki. Hol, mint zene, hol, mint ének, hol mint suttogás, úgy szólt, és maga volt a tökéletesség, tulajdon lelkemnek tükörképe.

És – mintha térdhajlaton rúgtak volna – fellökött a következő lépcsőfokra.

A Hívás abban a pillanatban elvesztette hatalmát fölöttem, bár tovább zengett. Elejtettem a nadrágom, és megráztam a fejem.

Nagyon fájt.

Lassan kicsorgott belőlem ez a hipnotikus szirup. Kicsorgott és eltűnt valahol a padló alatt. Elhasználódott fényes energia, elfáradt Erő.

Hirtelen tisztán megértettem, miért tartják oda mosolyogva a nyakukat a vámpírok áldozatai. Amikor szól a Hívás, boldogok. Egész életükben e felé az édes pillanat felé haladtak, ezzel összehasonlítva az élet üres és szürke, mint a világ a Homályban.

A Hívás sajátos ajándék. Felszabadulás. Csakhogy nekem még korai lenne felszabadulnom.

Nem tudom, miért, de új képességem ezúttal abban nyilatkozott meg, hogy nem voltam fogékony a mágikus Hívásra. Hallottam, értettem, de továbbra is teljesen ura voltam magamnak. No és természetesen elzártam a tudatomat a hívó elől, nehogy megsejtse, hogy áldozata alvajáróból vadásszá változott.

„Vadásszá? – kérdeztem saját magamat. – Hm...”

Szóval vadászni fogok. Nos, ez érdekes.

A Hívás tovább zengett.

„No csak – gondoltam. Ez itt a Nappali Őrség rezidenciája. Itt mindent áthat a mágia. Itt olyan a védelem, hogy csak. És a Hívás hat... hatott?”

A Fénypártiaknak igencsak sokba kerülhetett ez a trükk. És az, hogy elrejtsék illetéktelen szemek elől. Szerencséjük, hogy a Nappali Őrség vezetője nincs Moszkvában – őt semmilyen erővel nem tudnák a Fénypártiak rászedni.

Közben nyugodtan felöltöztem, és szomorúan gondoltam arra, hogy határozatlan időre halasztást szenved az a tervem, hogy lemegyek az étterembe, eszem egy forró szoljankát[30], utána valami olyasmit, mint például kacsa meggymártással. Felraktam néhány gyengébb védőigézetet, és kiléptem a szo... Ja, persze, ez lakás. Ezt itt lakásnak nevezik, hát nem fogjuk megtörni a hagyomány!. A lejátszó lapos korongja természetesen az övemre volt erősítve, bedugtam a fülembe a fejhallgató aprócska gyöngyeit, és a fejembe nyomtam a sapkám.

„Véletlen lejátszásra állítom – gondoltam a vezérlő szenzorait nyomkodva. – Játsszunk a sorssal.”

Elvégezve mindent, amit kell, a lifthez mentem, várva, mit választ nekem a sors.

A sors már megint Kipelov és Mavrin albumából választott nekem egy dalt. De ezúttal egy másikat.

Felettem ott a néma csönd,

Az ég önti az esőt.

Átárad rajtam, elönt,

de már nincs fájdalom.

Suttogó csillagok alatt

felégettük az utolsó hidat

és minden a mélybe hullt.

Szabaddá válok rossztól és a jótól.

A lelkem kés élén haladt.

Hát igen. Eléggé borús jövendölés. És vajon mikor volt érkezésem felgyújtani az utolsó hidat? Talán éppen ezért léptem ki a szobából? Ahelyett, hogy egy emelettel följebb mennék, és valamiféle hatalmas erejű karom sorsa felől érdeklődnék. De engem a Hívás nyomába küldött az a valami, ami nem régóta lakozott bennem.

Szabad vagyok!

Mint madár az égen.

Szabad vagyok!

Feledtem, mi a félelem.

Szabad vagyok!

Egyenlő a vad széllel.

Szabad vagyok!

Almomban és éberen.

Kipelov hangja elvarázsolt, nem kevésbé, mint a Hívás. Hipnotikusan zengett, meggyőző volt, mint maga az igazság. És hirtelen megértettem, hogy a Setétek himnuszát hallgatom. Az ő gyötrődő, határt és szabályokat nem ismerő lelkük eszményeinek megtestesülését.

Felettem ott a néma csönd,

tűzzel teli az ég.

A fény átárad rajtam,

És szabad vagyok ismét.

Szabad szerelemtől, ellenségtől és pletykától,

az elrendeltetett sorstól

és a földi szemektől, jótól és a rossztól.

Lelkemben számodra nincs többé hely.

Szabadság. Ez az egyetlen, ami minket valóban érdekel. Szabadnak lenni – mindentől. Még a világuralomtól is, és mérhetetlenül nagy kár, hogy a Fénypártiak semmiképp sem képesek ezt megérteni és ebben hinni, és szövik, egyre csak szövögetik végtelen intrikáikat, és hogy továbbra is szabadok maradhassunk, egyszerűen kénytelenek vagyunk keresztezni az útjukat.

A lift lefelé siklott, elhagyva a homálybeli és hétköznapi emeleteket. Szabad vagyok...

Ha Kipelov Másféle, Setét. Senki nem tud ÍGY énekelni a szabadságról. És a Setéteken kívül senki nem hallja meg ennek a dalnak a valódi, mély értelmét.

Lent az őrt álló két hallgatag boszorkánymester szó nélkül kiengedett – nem hiába rendelte el Edgar, hogy vigyék be a munkabázisba regisztrációs jegyem képét. Kiléptem a Tverszkajára – a soron következő moszkvai este születő sötétségébe. Elindultam a Hívás nyomába, de szabadon tőle. Mindentől a világon.

Kinek van rám szüksége? A Fénypártiak között nincsenek vámpírok – a közönségesekre gondolok persze. Minden Másféle energetikai vámpír, mindannyian képesek energiát meríteni az emberekből. A szenvedélyeikből, az örömeikből, az érzelmeikből. Lényegében csak abban különbözünk a homálybéli mohától, hogy tudunk gondolkodni és helyet változtatni. És a felhalmozott energiát nem csak tápláléknak használjuk.

A Hívás a Tverszkaján vezetett végig, távolodva a Kremltől, a Belorusz pályaudvar felé. Az esti tömegben haladtam – elkülönülve, mint a megbélyegzett. így is volt – a Hívás volt az én bélyegem. Nem láttak, nem vettek észre. Senkinek nem volt rám szüksége, sem a kocsikban melegedő lányoknak, sem a striciknek, sem a járda mellett álló külföldi kocsikban gubbasztó zord fickóknak. Senkinek.

Jobbra, a Sztrasztnoj körútra.

A Hívás erősödött. Éreztem – tehát rövidesen találkozunk.

A nyálkásan szitáló hóesésben vonult az autók áradata. Az apró hópelyhek csodás táncot jártak a lámpák fényében.

Hideg és homály. A téli Moszkva.

A körút járdáit egyenletes hóréteg fedte be, akár az ebben az évszakban üres padokat és a bokrokat, az úttestet a járdától elválasztó, alacsony rácsos kerítéseket.

A Karetnij Rjad felé félúton próbáltak meg elkapni.

A nemtörődömség köre mintha az égből zuhant volna le – mindaz, aminek a körúton meg kellett történnie, a hétköznapi embereket többé nem érdekelte. Az autók száguldottak tovább dolguk után, a ritkán felbukkanó járókelők egy pillanatra megtorpantak, aztán közömbösen kitértek, még ha addig felém jöttek is.

A Fénvpártiak egymás után bukkantak elő a Homályból. Négyen. Két mágus és két alakváltó, már harci készültségben. Egy hatalmas hófehér medve és egy vöröses tigris.

Csaknem szétlapítottak – a mágusok egyszerre csaptak le rám kétfelől. De lebecsülték a zsákmányukat – a csapás erejét annak az énemnek szánták, amelyik engedelmeskedett a Hívásnak.

De nekem közben már sikerült mássá válnom.

Gondolatban kitártam a karom, és megállítottam az összeütközni és engem szétlapítani készülő falakat. Megállítottam, kiszívtam az erejüket, és ellöktem őket magamtól. Nem túl erősen.

Nem tudom, sosem láttam cunamit. De ez jutott elsőként az eszembe, a következmények láttán.

A Fénypárti mágusok falai, amelyek egy másodperccel korábban megingathatatlannak és monolitnak látszottak, összegyűrődtek, mintha rizspapírból készült paravánok lennének. Mindkét mágus ledőlt a lábáról, a hóba zuhantak, vagy tíz métert csúsztak a földön, és csak az út szélét övező rácsok akadályozták meg, hogy az autók alá kerüljenek. A levegőben kavargott a porhó.

A Fénypártiak valószínűleg rájöttek, hogy tiszta mágiával nem képesek velem elbánni. És ekkor lendültek támadásba az alakváltók. Módosulók vadállat alakjában.

Gyorsan magamba szívtam még Erőt, ahonnan tudtam – az úttest felől azonnal tompa csattanás hallatszott, törött üveg csörömpölése, még egy csattanás, majd hangos dudálás.

A medvét „hajlított pajzzsal” fogadtam, és végighengergettem a járdán. A tigrislány elől először egyszerűen csak kitértem.

Kezdettől fogva nem tetszett nekem. Nem tudom, a módosuló-mágusok honnan veszik a tömeget az átalakuláshoz. Ez a lány emberi alakjában jó, ha negyvenöt-ötven kilót nyom. Most viszont vagy másfél mázsa izom, izület, fog és karom volt. Merő gyilkoló harci gépezet.

A Fénypártiak szeretik őt.

– Hé! – kiáltottam. – Álljatok meg! Nem beszélhetnénk?

A mágusoknak közben sikerült felállniuk, és ismét megpróbáltak körülfonni, de én különösebb erőfeszítés nélkül összemarkoltam a vadul rángatózó szálakat, és visszalöktem őket gazdáikhoz. Megint elestek mind a ketten, de most nem a hátukon szánkáztak – egyszerűen csak visszadobtam tulajdon energiájukat. A medve oldalt állt, fenyegetően topogott egy helyben. Meggörbült, mintha a hátsó lábaira készülne állni.

– Nem ajánlom – mondtam neki, és megütöttem a támadó tigrist.

Nem erősen. Nem akartam megölni.

– Az ördögbe is, mi ez az egész? – kiáltottam dühösen. – Vagy Moszkvában ez a szokás?

Az Éjszakai Őrséget hívni hülyeség lett volna, a támadók maguk is ott szolgáltak. Talán hívjam a Nappalit? Már csak azért is, mert a hivatal itt van a közelben. Egy pillanat alatt ideérnek. De vajon segít-e ez rajtam?

A mágusok nem készültek megadni magukat; az egyikük kezében csurig feltöltött bot lángolt, a másiknál valamilyen bénító amulett. Szintén nem a leggyengébb.

Az amulettre két másodpercem ment el – a rám dobott hálót a közönséges „hármas tőr”-rel sikerült elpárologtatnom, de ebbe a nagyon egyszerű igézetbe annyi Erőt zúdítottam bele, amennyivel porrá lehetett volna égetni Moszkva egész belvárosát. A másiknak sikerült közben megcéloznia betlehemi tűzzel, de a Fénypárti csapásától csak felbőszültem, és mintha még erősebb lettem volna.

A botját befagyasztottam. Egyszerűen hosszúkás jégdarabbá változtattam, és a megtagadás igézetét küldtem rá.

A Fénvpárti két tenyeréből jégdarabkák fröccsentek szerte furcsa hideg tűzijátékként, ugyanakkor a zenit felé tört a felszabadult energia.

Végre is nem zúdíthatom a környezetre. Éppen elég miattam az a néhány karambol a környező kereszteződésekben...

A medve nem mozdult helyéről. Valószínűleg megértette, hogy a számbeli fölény ellenére sem kiegyenlítettek az erőviszonyok. De a tigris nem tágított. A kölykeit veszélyben látó anyaállat eszeveszett dühével támadt rám. A templomi gyertyák lángjához hasonló sárga szemében leplezetlen gyűlölet égett.

A nőstény tigris bosszút állt. Bosszút állt rajtam, a Setéten, minden sérelméért és veszteségéért. Az általam megölt Andrejért. És még sok minden másért... És szándéka szerint semmi nem állíthatta meg...

Nem mondom, hogy nem volt miért bosszút állnia – az Őrségek mindig harcban álltak, és én a nevükön szoktam nevezni a dolgokat. De elpusztulni sem állt szándékomban.

Szabad vagyok. Szabadságomban áll megbüntetni azt, aki az utamba áll, és nem hajlandó békésen rendezni a dolgot. Vajon nem ezt akarta nekem sugallni a dal?

És odacsaptam. Az Erdélyi Köddel.

A nőstény tigris összegörnyedt, majd kinyúlt, és még a motorok zaján és a dudák átható bőgésén keresztül is hallani lehetett a csontok ropogását. Az igézet szétlapította az alakváltót, mint gyerek a gyurmaemberkét. Széttört bordái átszúrták a bőrét, véres fogakként fúródtak bele a hóba. A feje lepénnyé lapult – lapos, csíkos lepénnyé. A gyönyörű állat egyetlen szempillantás alatt véres hússá változott.

Utolsó kiszámított csapásommal alávetettem a nőstény tigris lelkét a Homályba.

Ha elkezdtem, nem volt jogom félbehagyni.

A Fénypártiak megdermedtek. Még a medve is abbahagyta a toporgást.

„És most hogyan tovább?” – gondoltam szomorúan.

Lehet, hogy a többieket is meg kellett volna ölnöm. De az égnek vagy a pokolnak hála erre már nem került sor.

– Nappali Őrség – harsant fel egy ismerős hang. – Megállapítom, hogy megtámadtak egy Setétet. Kilépni a Homályból!

Edgar beszélt, keményen és mindenféle akcentus nélkül.

Csak a Homályról mondottak voltak feleslegesek. Az élők nem a Homályban voltak, a tigrisnek pedig nem volt hova visszatérnie.

– A Nappali Őrség követeli a bíróság azonnali összehívását. Addig igyekezzetek előkeríteni az Éjszakai Őrség vezetőjét.

– Ő majd szétkerget benneteket, mint a kismacskákat – mondta dühösen az egyik Fénypárti mágus.

– Nem kerget szét – vágott vissza Edgar, és rám mutatott. – Ha ő itt van, nem kerget szét. Hát még mindig nem érted?

Alig volt időm érzékelni, hogy valaki mesteri módon szétoszlatta a térben az Erőt. Aztán megjelent mellettem egy éles arcvonású, napbarnított férfi. Tarka keleti köntös volt rajta, és a behavazott körúton elképesztő látványt nyújtott.

– Már itt vagyok – dörmögte, és leverten nézett szét a nemrégiben lezajlott csata színhelyén.

– Geszer! – élénkült föl Edgar. – Üdvözöllek. A főnök távollétében nekem kell magyarázatot adnod.

– Neked? – Geszer oldalról sandított az észtre. – Túl nagy megtiszteltetés.

– Akkor neki – vont vállat Edgar, és megborzongott, mintha átfagyott volna. – Vagy ez is túl nagy megtiszteltetés?

– Neki majd magyarázatot adok – mondta Geszer szárazon, és felém fordult. Szeme feneketlen volt, mint az örökkévalóság. – Tűnj el Moszkvából – mondta szinte érzelemmentesen. – Most rögtön. Ülj vonatra, seprűnyélre, amire akarsz, és tűnj el! Már kettőt megöltél.

– Szerintem – jegyeztem meg amennyire lehet, békülékeny hangon – épp most próbáltak engem megölni, én csak védekeztem.

Geszer hátat fordított nekem, nem óhajtott meghallgatni. Nem óhajtott beszélni azzal a Setéttel, aki örökre a Homályba küldte egyik legjobb harcosát. Pontosabban női harcosát.

– Menjünk innen – utasította övéit.

– Hohó! – ágaskodott Edgar. – Ezek bűnözők! A Megállapodás nevében nem mennek sehova!

Geszer megint az észt felé fordult.

– Elmennek. És te semmit nem csinálsz. A védelmem alatt állnak.

Komolyan számítottam arra, hogy felhághatok a következő lépcsőfokra. Mert még a jelenlegi képességeim is elégségesek voltak ahhoz, hogy megértsem, Geszerrel egyelőre nem húzhatok ujjat. Porrá zúz. Nem egykönnyen, mégiscsak sikerült elég magasra kapaszkodnom az Erő képzelt lépcsőjén. De porrá zúz.

De nem történt semmi. Valószínűleg még nem jött el az ideje összecsapásomnak Geszerrel.

Edgar panaszosan nézett rám – a jelek szerint komoly reményeket fűzött hozzám.

A Fénypártiak belesiklottak a Homályba, magukkal vitték társnőjük maradványait is, és mélyebbre süllyedtek, a második rétegbe. És vége volt.

– Valóban nem tudom megállítani – ismertem be bűntudatosan. – Bocsáss meg, Edgar.

– Nagy kár – mondta összeszorított fogakkal az észt.

Az elmaradhatatlan BMW-n vittek vissza a Nappali Őrség hivatalába. És még valami – először éreztem magam fáradtnak Moszkvában.

De változatlanul szabadnak is.

Az Erőért fizetni kell – nemigen emlékszem, hogyan vittek vissza, vezettek a lifthez, vittek be az irodába, ültettek le és nyomtak a kezembe egy csésze kávét. Ahogyan a túlterhelt izmok sajognak, úgy sajgott egész valóm, amely alig néhány perce még uralma alatt tartotta a Homály erőit. Mégiscsak ügyesen vágtam ki magam – a Fénypártiak sokáig emlékezni fognak a velem való összecsapásra. És nem óvodások támadtak rám, mindkét Fénypártit legalábbis az Erő első szintjén állónak becsültem.

– Hívd az elemzőket – utasította Edgar az egyik beosztottját. – Szeretnék végre kiigazodni, mi folyik itt.

Ránéztem, és Edgar megértette, hogy magamhoz tértem.

– Mesélj! – mondta.

– Hívás! – mondtam rekedten, és köhögtem. Próbáltam kortyolni a kávéból, de megégettem a nyelvem, és felszisszentem a fájdalomtól. – Hívás – mondtam, mikor megint képes voltam beszélni. – Álmomban bocsátották rám.

– Hívás? – csodálkozott Sagron, aki hozzám hasonlóan egy fotelban ült, a szomszéd asztalnál. – A Fénypártiak már vagy harminc éve nem alkalmazták.

– Hívást bocsátottak rád a Nappali Őrség épületében? – kérdezett vissza hitetlenkedve Edgar. – Ez már sok! És senki más nem vett észre semmit?

– Nem. Nagyon finom, virtuóz módon megoldott Hívás volt. Valószínűleg a lakóemeletek természetes hátterét használták álcázásnak.

– És engedelmeskedtél?

– Természetesen nem – megint megpróbáltam kortyolni a kávéból, ezúttal sikerült. – De úgy döntöttem, megnézem, mit forralnak a Fénypártiak.

– És nem szóltál senkinek? – Edgar az értetlenség és elégedetlenség határán egyensúlyozott. – Ez kalandorság...

– Ha segítséggel jelenek meg a Hívásra, egy másodperc alatt elintéznek – magyaráztam. – Nem, egyedül kellett mennem, és védőálcázás nélkül. így is mentem. A Sztrasztnojon akartak elkapni – védekeznem kellett. A nőstény tigrist vagy háromszor ellöktem, és győzködtem, hogy fejezzük be, csak azután csaptam oda komolyan.

Edgar pislogás nélkül meredt rám.

– Sötét figura vagy te, Vitalij – mondta.

– Setét – hagytam rá elégedetten. – Setétebb már nem is lehetnék.

– Kategórián kívüli mágus vagy? – kérdezte.

– Sajnos nem – tártam szét a karom, de óvatosan, ki ne lötyögtessem a kávét. – Különben nem engedtem volna el Geszert.

Edgar ujjaival dobolva az asztalon türelmetlenül az ajtóra sandított.

– Mi van már az elemzőkkel? – morogta.

Kinyílt az ajtó. A küszöbön fegyelmezett középkorú nő (boszorkány) jelent meg, és két férfi (mágusok).

– Jó napot, Anna Tyihonovna – sietett üdvözölni Sagron. Mintha erősebb lett volna a boszorkánynál, mégis igyekezett a kedvében járni. Természetesen jól tette. A boszorkányok ereje kissé más természetű, mint a mágusoké. És egy boszorkány még egy nagyon erős mágus orra alá is könnyen borsot törhet.

Edgar csak bólintott.

– Ő az? – kérdezte az egyik mágus rám nézve.

– Ő az, Jura.

Jura öreg és erős mágus volt, ezt egyből megértettem. És azt is, hogy nem Jura a neve. Az igazi neveket olyan mélységekben őrzik, hogy évszázadok alatt sem áshatóak ki.

És ez helyes. Ha valóban drága számodra a szabadság.

– Foglaljon helyet, Anna Tyihonovna – Sagron átengedte a karosszékét a boszorkánynak, és csatlakozott a mágusokhoz, akik a széles ablakpárkányt részesítették előnyben.

– Edgar – mondta a boszorkány –, a Fénypártiak va banque-ot játszottak. Negyvenkilenc óta nem műveltek ilyen példátlan dolgot. Rendkívül komoly okuknak kellett lennie, hogy megsértsék a Megállapodást.

Edgar vállat vont, és röviden megmagyarázta:

– Fafnir Karma.

– De nincs nálunk! – mondta nyomatékosan a boszorkány, és kifejező pillantással mért végig minden jelenlévőt. – Vagy nem így van? Sagron?

Sagron sietve megrázta a fejét. Alighanem valamikor összetűzésbe keveredhetett a boszorkánnyal, és ebből egyáltalán nem ő került ki győztesen. És a néne még a régi.

– Kolja?

Az újonnan jött másik mágus elég nyugodtan válaszolt:

– Nincs. És kérdés, kell-e nekünk egyáltalán...

– Tőletek nem kérdezem – dünnyögte a boszorkány Edgarnak és Jurának. És csak azután nézett rám.

– Anna Tyihonovna – mondtam meggyőzően –, a Karom létezéséről tegnap értesültem. És az azóta eltelt idő nagyobb részét alvással töltöttem.

– Miért vagy Moszkvában? – kérdezte keményen.

– Magam sem tudom. Valami arra indított, hogy elutazzak. És én idejöttem. Alig szálltam le a vonatról, belekeveredtem abba a históriába a vámpírcsajjal és az Éjszakai Őrséggel. A közepébe csöppentem, mondhatni...

– Ha bármiből bármit is értek – szólalt meg Jura mágus –, ez eleve elrendelés. Ez mindent megmagyaráz – a növekvő erejét, a történetet a Karom eltűnésével és a Fénypártiak viselkedését. Igyekeznek őt eltávolítani vagy legalábbis izolálni, míg a Karom a kezébe nem kerül. Különben már késő lenne.

– Miéért nem vetették be a varázslónőjüket? – kérdezte Edgar, alig észrevehetően megint megnyújtva a magánhangzókat. Akcentusa nyilván akkor jött elő, ha izgatott volt vagy beszédén kívül valami másra koncentrált.

– Igen, és Geszer is csak a kritikus pillanatban lépett közbe – vetette közbe Sagron. – És akkor is csak a visszavonulást fedezte.

– Ki tudja? – a boszorkány pillantása megint engem fürkészett. – Lehet, hogy egyszerűen képtelenek lépést tartani ezzel?

– Vitalijnak hívnak – segítettem ki. – Nagyon örülök. Ki szereti, ha úgy beszélnek róla, „ez” meg „ő”. Megjegyzésemet a jelek szerint mindenki elengedte a füle mellett.

Jura a szemembe nézett, és egy pillanat alatt letapogatott. Nem zárkóztam be – minek?

– Jó első szint – jelentette ki. – Igaz, hiányokkal. Még tegnap is csak örültem volna egy ilyen mágus megjelenésének köztünk.

– És ma mi van, ma talán búsulsz? – horkant fel a boszorkány.

– Ma tartózkodom az értékeléstől. A Fénypártiak elszakították a pórázt, mi pedig itt maradtunk Zavulon nélkül. Geszer meg az a varázslónő, plusz Olga, még ha nincs is teljes erejében, meg Igor, Hja, Garik Szemjon... Velük szemben nem maradunk talpon.

– Nekünk viszont itt van a Karom meg ez a... Vitalij – visz-szakozott a boszorkány. – Várj! Zavulonnak is megvan az a szokása, hogy a legszükségesebb pillanatban jelenik meg.

– A Karom még nincs nálunk – jegyezte meg Jura. – És mi a garancia, hogy nálunk lesz? Egyébként Koljának teljesen igaza van: mihez kezdünk majd a Karommal? Igen, ősi és hatalmas erő, tudom. De ha ostoba módon ébresztik fel... Csak nehogy pofára essünk.

– Ezen majd dolgozunk – mondta behízelgően a boszorkány. – Edgar, mi van az elemzőkkel?

Mintegy végszóra kopogtak az ajtón. A küszöbön a notebookok korábban megismert felügyelője, név szerint Hellemar jelent meg.

– Megvan! – mondta diadalmasan. – Vnukovo[31]! A tizenöt-nulla-nullásjárat Odesszából! A rossz idő miatt kétszer is elhalasztották, csak nemrég szállt föl. Húsz perc múlva száll le. A Karom a fedélzetén van.

– Úgy – pattant fel Edgar. – Az operatív stáb a repülőtérre! Figyelni az időjárásra! A Fénypártiakat elvágni onnan! És egy francot, megfigyelő nem kell!

– Főnök – mondta Hellemar savanyú fintorral – Vnukovón már tizenöt perce ott a Fénypártiak stábja. Ezt vegye figyelembe!

– Figyelembe vesszük – ígérte a boszorkány. – Induljunk...

Mindenki felállt; volt, aki a telefon után kapott, egy másik előszedte a széfből a feltöltött amuletteket, egy harmadik hangos utasításokat osztogatott az állománynak...

Csak én tettem csüggedten az asztalra az üres kávéscsészét.

– Itt a stábnál enni is lehet kapni? – kérdeztem nem is tudom, kitől. – Én huszonnégy órája csak a nyálamat nyelem...

– Kibírod – intettek le. – Igyekezz lefelé. És eszedbe ne jusson megint a saját szakálladra tevékenykedni...

Furcsa, de ekkor semmi kedvem nem volt a saját szakállamra tevékenykedni.

Hihetetlenül gyorsan kiértünk Vnukovóra. A takaros mikrobusz volánjánál egy talpraesett fiatal srác ült, akit a többiek Gyenyiszkának szólítottak. Mágus volt, és még Sagronnál is jobban vezetett. A rakpart, Ordinka, Lenyinszkij, azután délnyugat, majd a körgyűrű... Még körülnézni sem volt időm. Sagron és Edgar eltűnt valahová, Jura és Kol-ja sem volt látható; Anna Tyihonovnával és három fiatal boszorkány-lánnyal maradtam együtt, időnként magamon éreztem érdeklődő pillantásukat. Valószínűleg Anna Tyihonovna tiltotta meg, hogy zaklassanak, mert egyikük sem próbált meg szóba elegyedni velem. Hátul, a raktérben esetlenül fészkelődött egy kövér alakváltó, Gyenyiszka egyre újabb előzési manőverei közben nyöszörgött. Csikorogtak a gumik, a futómű zörgött, a motor egyenletesen zúgott, mint egy szorgalmas májusi dongó.

Elsőként értünk ki a reptérre; Gyenyiszka a szolgálati bejáróhoz kanyarodott. Szinte ugyanakkor érkezett oda még két kocsi, Sagron BMW-je és egy másik mikrobusz a technikusokkal. Az Őrség tagjai rendkívül összehangoltan tevékenykedtek – azonnal létrehozták az információs igézeteket, amelyek az egyszerű emberek szemében puszta hellyé tettek minket. Technikusok sora haladt notebook-kal a kezében a bejárat felé, valaki kiválasztott egy helyet a stáb részére, egy tágas helyiséget, ajtaján a Könyvelés felirattal. Az ott dolgozó embereket áthajtották egy szomszédos irodába vagy tanácskozóterembe, és áldott tompultságot bocsátottak rájuk. Én azt a termet választottam volna a stáb számára, de Hellemar azt mondta, a könyvelésen több a telefonvonal.

Valahonnan előkerült Jura; és én nagyon oda nem illően arra gondoltam, vajon a főnök távollétében miért Edgar tölti be a vezetői tisztet, mikor csak nagy erőfeszítés árán képes a második szint határán egyensúlyozni. Jura eresebbnek tűnt nekem. De nem dolgom beleütni az orromat a Nappali Őrség ügyeibe, ezért bevettem magam az egyik sarokba, és azt latolgattam, sikerül-e tíz percre átszaladnom az étterembe. A technikus srácok már javában járatták ujjaikat a klaviatúrán.

– A gép már ereszkedik, érkezési idő húsz plusz-mínusz öt perc.

– A Fénypártiakat már megtaláltuk? – kérdezte Anna Tyihonovna.

– Igen. A várótermek melletti pihenőszobákban vannak. A szomszéd épületben.

– Mit csinálnak?

– Talán az időjárást bűvölik – mondta valaki.

– Mi a cél? Hogy a gép ne tudjon leszállni?

– Nem fogják elpusztítani az utasokat – horkant fel Anna Tyihonovna.

Nekem az tűnt a legegyszerűbb megoldásnak, hogy zuhanjon le a gép, és az ügy le van zárva. De a Fénypártiak azok Fénypártiak. Még ebben a helyzetben is az egyszerű emberek miatt aggodalmaskodnak. Na meg azt sem lehet tudni, árt-e a berni talizmánnak, ha lezuhan vele a repülőgép. Valószínűleg nem. Az Erő, az Erő.

– Nálunk ki foglalkozik az időjárással? – érdeklődött Anna Tyihonovna.

– Én – válaszolta egyszerre két boszorkány.

– Rajta, tapogassátok le, mi készül.

A boszorkányok nekiláttak letapogatni, vagyis feltérképezni a környéken az időjárást befolyásoló igézeteket. Érzékeltem a finom energiaáramlások tömör legyezőit, amelyeket sok Másféle sem képes érzékelni és megláthatni. Nem arról van szó, hogy a Másfélék számára ezek hozzáférhetetlenek lennének, de a többség egyszerűen alkalmatlan erre. A meteomágia mindig is a boszorkányok és csupán néhány varázslónő számára volt hozzáférhető, és mint mindennek, ennek is megvannak a maga finomságai.

– Szétkergetik a felhőzetet – közölte az egyik boszorkány. – Erőre van szükségem.

Az egyik tartalékban várakozó mágus azonnal megmarkolta az amulettjét, másik kezével végigsimította a boszorkány tenyerét. Egy ideig összpontosítottak, mindhárman lehunyták a szemüket, egymást kézen fogva álltak, és valamiféle nem túl mély transzba estek.

– Segítsen, aki tud – vezényelt Anna Tyihonovna.

Én egyelőre nem tudtam. Pontosabban azt az energiát, amelyet erre a dologra átadhattam volna, össze sem lehetett volna hasonlítani az amulett erejével. Rendesen kiadtam magamból mindent a Sztrasztnoj körúton.

Az Őrség tette a dolgát. A stáb látszólag nem nagyon nyüzsgött, senki nem rohangált, senki nem kapkodott, de a levegőben ott függött a feszültség. Kellemetlen érzés fogott el – az egész stábban egyedül én tétlenkedtem. És valami azt súgta, hogy a következő percekben aligha fogok tudni segíteni.

És megléptem. Kaptam magam, és átcsúsztam a Homályba. Azután még mélyebbre, a második rétegbe.

A leereszkedés az első emeletről vagy három percembe telt, pedig felgyorsítottam, amennyire tudtam. Furcsa volt, hogy bár azt gondoltam, a Homály végleg kifacsar, éppen ellenkezőleg történt, fölfrissültem, mintha lezuhanyoztam volna, és felhajtottam volna egy decit. Meglepő.

Mellesleg ezt az utóbbit nem is lenne rossz megvalósítani.

Kilépve a Homályból elindultam a szomszédos épület felé, ez hosszú, betonból és üvegből épült hasáb volt, egyáltalán nem hasonlított az adminisztrációs tömbre, amelyet timpanon koronázott meg – az építészeti szempontból pompakedvelőnek mondható ötvenes évek emlékeként.

Kabátomat a stábnál hagytam, ezért a bejáratig szednem kellett a lábamat. A szél apró szemű hódarát kavart, és én arra gondoltam, hogyan tud majd leszállni az odesszai járat. Esik a hó, sötét van, olyan az idő, hogy az ember még a kutyáját sem engedi ki. Na meg persze a Fénypártiak is megtesznek mindent, tovább rontják az időt, amennyire csak tudják. De ha nem száll le a gép, mi lesz vele? Átirányítják egy másik repülőtérre? Bikovóba vagy Domogyedovóra[32]?

Hoppá, erre figyelmeztetni kell majd Edgart vagy Anna Tyihonovnát. Hogy mindenesetre oda is küldjenek ki valakit az Őrségből.

Egyébként elirányíthatják a gépet valahova Kalugába vagy Tulába is. Ha ott jobb az idő. Ami könnyen meglehet, hiszen itt, Vnukovón nyilvánvalóan a Fénypárti meteomágusok ügyködnek.

A kinti időjárás után a reptéri épültben kellemes meleg volt. Rögtön fölmentem az első emeletre, a bárhoz, ahol egyszer Borjanszkijjal a repülőre várva sört ittunk, mogyorót rágcsáltunk, és hallgattuk a dalt, amely ezen az úton folyamatosan üldözött minket, és azt zengte, „a nyár elszállt, minden elmúlt”...

Nem is fogtam fel rögtön, hogy olyan emlék ez, amilyenből szinte semmi nem maradt meg. Honnan merült most fel, tudatom melyik mélységéből? Nem tudom.

Próbáltam visszaemlékezni, ki a csuda az a Borjanszkij, de még az arcát sem tudtam felidézni. És hogy hová és miért utaztunk... Valami miatt csak az az egyetlen makacs emlékkép merült fel, hogy a lakásában, még a hajdan volt szovjet időkben volt egy óriási bidé. Igaz, nem működött, de hát minek is egy szovjet embernek bidé?

De a bár ugyanolyan maradt, amilyenre emlékeztem. Pult, bárszékek, csillogó sörcsapok. És a sarokban egy tévé. Csak a rajta látható klip volt egészen más. Egy gyanúsan szép szemű fiú esőben egy piros ruhás lány kezét csókolta. A folytatás olyan volt, amilyennek egy jó thriller-ben lennie kell – farkaspofák stb. Nagyon tetszett az a pillanat, amikor kis idő után a fiú, valamiért a lány piros ruhájába öltözve belépett a bálterembe, és ott több farkasra esett szét. Na és az utolsó kép is tetszett – egy pici lány pirossá vált szemekkel meredt a vendégekre...

Hát igen. Valami miatt a srácok nem jól képzelik el maguknak a Másféle alakváltókat. Mint Pelevin, a divatos író is – az igazi mohó, falánk, mocskos farkasembereket. De a filmet szépen megcsinálták, nem szólhatunk semmit. Biztosan összeálltak a farkasemberek, lefizették a producert, befolyásolták a zenészeket – és kaptak egy gyönyörű romantikus filmet saját magukról. Ugyanezt csinálták nemrégiben az oroszországi vámpírok is.

Mindenesetre megjegyeztem az együttes nevét – Rammstein –, hogy majd megkeressem és figyelmesebben meghallgathassam.

Sört és néhány hamburgert rendeltem, és letelepedtem, a tévének oldalvást, a teremnek háttal. A gyomromat már régóta mardosta az éhség, és szilárdan eltökéltem, hogy ennek az állapotnak véget vetek, legalább részben.

A Fénypártiakra akkor figyeltem fel, amikor éppen hozzáláttam a második hamburgerhez. Szó szerint a hátammal érzékeltem őket. És gyorsan elfedtem magam – már képes voltam erre. És azt is egészen biztosan tudtam, hogy ők még nem fedeztek fel.

Mégiscsak erős Másféle vagyok, ha tapasztalatlan is. Azok ketten meg legfeljebb afféle mesterlegények lehettek. Egy gyengécske, húsz-huszonkét éves mágus és egy kezdő jós. Azt hiszem, és sokkal tisztábban láttam a jövőt, mint ez a legényke – a lehetséges változatok teljes tömegét, és pontosabban meg tudtam volna jelölni a legvalószínűbbeket közülük.

A Fénypártiak halkan beszélgettek, mindkettőjüket ügyesen elhelyezett figyelemelterelő igézet védte, méghozzá egy meglehetősen egzotikus változat. Aki elhelyezte, annak nagyon-nagyon erősnek kellett lennie.

Hallgatóztam.

– ...már itt van. A főnök azt mondja, lehet, hogy összecsapás lesz – közölte halkan a mágus.

– így is, úgy is bekerítenek minket – vetette ellene lehangoltan a jós. – Tigrincs és Andrej után különösen.

– Oleg, minden erőre szükségünk van, érted? Mindenre. Maradéktalanul. A Karom nem kerülhet a Setétek kezébe, mert akkor vége mindennek. Vége a Fénynek...

– Eh – tiltakozott szkeptikusan a jós –, ugyan már, hogyhogy vége...

A mágus helyesbített:

– Jó, a fölényünknek vége. És a közeljövőben nem leszünk képesek visszaszorítani a Setéteket.

– Lehetséges ez egyáltalán? – a jós szavaiban leplezetlen és nagyon egészséges szkepszis bujkált. – A Fénypártiak és a Setétek évezredek óta léteznek egymás mellett. Évezredek óta harcolnak. És az Őrségek is hány éve vetélkednek már. És ott van még az Inkvizíció is, és az nem engedi megbontani az egyensúlyt...

A Fénypártiak egy pillanatra elszakadtak a beszélgetéstől, odamentek a három ember alkotta sor elejére, és egy kissé mindenkinek elbolondították az agyát, a kiszolgálót is beleértve...

– Két tucat hamburger és egy karton üdítőtő – rendelt a mágus, és ismét beszélgetőtársához fordult.

Én is elbolondítottnak tettettem magam. A Másfélék lényegében nagyon óvatlanok. Különösen a fiatalok. A hétköznapi emberekkel szembeni fölény tudata alaposan megzavarja bárki fejét, és csak az évek múlásával érthetjük meg, hogy néha jóval egyszerűbb és könnyebb embernek lenni, mint Másfélének.

– így is, úgy is csata lesz. Anton mondta, hogy a Setéteknél megjelent valami jövevény varázsló. A Sztrasztnojon bal kézzel elintézte Faridot meg Danyilát. És megölte Tigrincset. A disznó...

„Nem kell rámászni egy békés Setétre – gondoltam dühösen. – Nem én hajkurásztam őt, hanem ő engem...”

Ami a „bal kezet” illeti, a Fénypártiak hazudtak. Sokban volt nekem az az összetűzés.

És ekkor megértettem, hogy valami elkezdődött. A Fénypártiak, mint vezényszóra, egyszerre a leszállópálya felé fordultak, és rögtön elmerültek a Homályban. Egy másodperccel utánuk én is.

A behavazott leszállópályán ott állt az egyik Setét, kinyújtott maga elé egy mágikus pálcát, és a hosszú lángnyelv végignyalta a hideg betont. Egyszer, kétszer. A mágus felszárította a leszállópályát az odesszai gép érkezése előtt. A reptéri épület felől a hóbuckákon botladozva Fénypártiak siettek felé.

Még néhány lángnyelvet kibocsátva a mágus mélyebbre merült a Homályba.

Azt hiszem, Kolja volt az.

Az én két fecsegőm sietve bedobálta az elemózsiát a zöldfehér reklámszatyrokba, és sietve eltűntek a kék moha hullámzó szőnyegét tapodva.

A moha jól érzi itt magát. Mennyi ember, mennyi érzelem... Elég egyetlen utas, aki lekéste a gépét, hogy egy álló napra elég táplálékhoz jusson ez az egész mindig éhes minidzsungel.

Én is leugrottam a bárszékről ott hagytam a pulton félig kiivott sörömet. A reptéri épület falán keresztül lényegében kivehetetlen volt, mi történik a leszállópályán – csak a Másfélék zavaros árnyait tudtam kivenni, fejük fölött aurájuk színes foltjával és a felszabadított Erő alvadt csomóival. Mindeközben láttam a terem belsejét és az embereket is, akik a műanyag székekben ültek türelmesen várva járatukra.

Basszushangú dörmögés szűrődött be a Homályba – a hangosbemondó közölte, hogy a „tizenöt-nulla-nullás odesszai járat megérkezett”. Lefelé iramodtam a lépcsőn, az alig-alig mozduló emberek közt lavírozva.

Lefelé. Előre. Most jobbra.

A forgókereszten átugorva ott találtam magam a leszállópályára vezető kijárat előtt.

Ott pedig nem akármilyen csata zajlott – betű szerint a bőrömön éreztem az energia áradását. Amulettek erejét és mágusok tudását, mindazt, amit más célkora kellett volna használni, nem pedig egymás ellen. Mennyire megátalkodottan vívták a Fénypártiak szent háborújukat! Még csak eszükbe sem jutott, hogy egyszerűen megállapodjanak velünk, lendületből rohamra indultak.

Éreztem, hogy a Setétek nehéz helyzetben vannak. A jelek szerint a küzdelembe beavatkozott az Éjszakai Őrség vezetője, Geszer is. És még legalább két rendkívüli erejű mágus volt most a megállóhelyhez közeledő repülőgépnél.

Ekkor a reptéri épület falán keresztül berontottak négyen. Természetesen mindannyian Másfélék. Mintha összeválogatták volna őket, mind a négyen magasak, széles vállúak, szőkék és kék szeműek voltak. A huszadik és huszonegyedik század határának afféle klasszikus vikingfigurái. Egyforma pufidzsekiben, egyforma táskákkal. Fedetlen hajuk zilált volt, és valami azt súgta nekem, hogy ebben egyáltalán nem a szél volt a vétkes.

Nem is értettem meg rögtön, miért maradtak emberi alakban, és nem a homálybeliben. Csak amikor az emberi világban is megnéztem őket, és zavartan néztem szét, értettem meg, hogy a homálybeli alak, a Másfélék tudatalatti álma igen sokféle lehet...

A termen keresztül a kijárat felé mentek, mellettem haladtak el, szinte futva. Arra, ahol a reptér épülete előtt élénk színes foltként virított a taxiállomás.

Mellettem.

Alighogy egy vonalba értek velem, jobbról hirtelen akkora sötétkék virág lobbant fel, mint egy Ural teherautó. Mindenki, aki a Homályban volt, a földre zuhant.

A hátamon fekve felemeltem a fejem – a levegőben kék fátyol lebegett, lengett, akkora, mint egy gigászi méretű medúza. De éreztem, hogy az áttetsző lepel mögött most történik valami.

Kitaláltam – a kék ködben megnyílt egy portál. Mellettem, az áttetsző válaszfalon túl, a csomagkiadó térben. Vakító fehér villogás ütött szemen, a Homályban abnormálisan világos lett, bár változatlanul teljesen hiányoztak az árnyékok. Félelmetes, furcsa látvány volt – elviselhetetlenül vakító fény, és árnyéknak még csak nyoma sincs.

A Fénypártiak ketten voltak. Az Éjszakai Őrség vezetője és egy rokonszenves fiatal nő. Egészen lenyűgöző erejű varázslónő.

– A hatalmunkban vannak – mondta hangosan Geszer, takarékos mozdulatot téve. – Álljanak fel!

Ezt a vikingeknek mondta. Rám. aki a portálhoz legközelebb hevertem, a Fénypártiak nem figyeltek.

Az egyik viking dühösen mondott valamit angolul. Geszer válaszolt. Szomorúan sajnálkoztam, hogy egyetlen szót sem értek. Azután a vikingek felálltak. És engedelmesen elindultak a portál felé. Sikerült annyira magamhoz térnem, hogy feltápászkodjak, sikerült négykézlábra vergődnöm.

Amikor a harmadik viking egy vonalba ért velem, a negyedik hirtelen mélyebbre süllyedt a Homályban.

Geszer azonnal reagált – az itt maradottakra hálót vetett, és eltűnt. A varázslónő maradt.

Az itt maradt vikingek a földhöz voltak szögezve. Én is – négykézlábról ismét a földre zuhantam, ezúttal arccal lefelé. Mint béka az autópályán. Olyan érzés volt, mintha egy mellettem elhaladó teherautóról egy betonlap zuhant volna rám – sem levegőt venni, sem mozdulni nem tudtam. És az ördög vigye el, valami elviselhetetlenül nyomja a mellemet, valami hosszúkás, kissé ívelt dolog.

Orrommal a padlón heverni nem volt valami kellemes, megfeszítettem az erőmet, és elfordítottam a fejem.

És pillantásom találkozott a mellettem fekvő vikingével.

Olyan hideg futott rajtam végig, amilyet a moszkvai telek sem tudnak produkálni.

„Te!”

„Én...”

„Te Másféle vagy!” „Igen...”

„A Setétet szolgálod...” , Alighanem...” „Őrizd ezt meg!” „Mit?”

De a viking már lecsukta a szemét. A hangtalan párbeszéd talán egy másodpercig tartott.

Mit kell megőriznem? Csak nem ezt a tormagyökeret, ami a bordámat töri?

A varázslónő, biztos, ami biztos, még egy betonlemezt ránk borított – a vikingek fojtottan felhördültek, az én mellemből valami nyögésféle szakadt ki.

Aztán arra gondoltam, mi történhet.

Lehunytam a szemem, összpontosítva Erőt kerestem... és közvetlenül mellettem meg is találtam a gyakorlatilag kimeríthetetlen forrást: a még mindig nyitva álló portált.

Na tessék, milyen egyszerű ez az egész! Mindössze néhány másodpercbe telt, hogy pótoljam a Sztrasztnojon elvesztett Erőt. Az, hogy a portál a Fénypártiaké, a legkevésbé sem zavart, az Erő természete mindenütt hasonló.

És kezdtem magamba szívni a portál erejét. Lassan, hogy a Fénypárti nő ne rögtön értse meg, mi is történik.

Először finoman levettem magamról a súlyt – sikerült, és nem mondhatnám, hogy túlságosan nehéz lett volna. Azután megfogtam azt a valamit, ami alattam volt, selyemtokban. Bedugtam az ingem alá, még mindig a földön fekve. A varázslónő mintha nyugtalan lett volna.

Már éppen felállni készültem, amikor visszatért Geszer, tetőtől talpig fehéren csillogott, mint az angyalok a falusiak képzeletében. Egyik kezével az akarattalan és engedelmes szökevény viking vállát fogta. Még egy lépés, egy második, és az elengedett viking rongybabaként zuhant társai mellé. De öröm helyett valami mást láttam Geszer arcán.

– Hol a Karom?

Futó pillantást vetett a varázslónőre, az nyugtalanul a válla közé húzta a fejét – és éreztem, hogy egyszerre mindannyiunk képét leveszi.

Nem, kislány. Az én burkomon nem hatolsz át!

Az még Geszernek sem sikerül. Ezt én mondom nektek, a következő lépcsőfok magasából.

De Geszer nem vesztegetve az időt, felém indult.

– Már megint te...

Hangjában nem érzékeltem gyűlöletet. Csak végtelen fáradtságot.

Felálltam, és valami maitt leporoltam a ruhámat. – Én.

– Elképesztesz – ismerte be Geszer, pillantásával személyemet fürkészve. – Képessz el még egyszer. Add vissza a Karmot.

– Karmot? – emeltem meg látványosan a szemöldökömet. – Miről beszélsz, kolléga?

Geszer összeszorította a fogát – tisztán láttam, hogy feszülnek meg az izmok az állkapcsán.

– Elég a komédiából, Setét. A Karom nálad van, máshol nem lehet. Már nem érzem, de ez a dolgon nem változtat. Most rögtön átadod a Karmot, és – másodszor mondom, eltakarodsz Moszkvából örökre. Ne feledd, te vagy az első, akinek másodszor ajánlom, hogy távozzon békével. Nagyon-nagyon hosszú idő óta az első. Érthetően beszéltem?

– Érthetőbb már nem is lehetne – mormoltam, felmértem az erőmet, és úgy döntöttem, a játék megér egy kis kockázatot.

Gondolatban kinyúltam a semmi rosszat sem sejtő varázslónő felé, és annyi Erőt szívtam el tőle, amennyit csak tudtam, míg fel nem ocsúdik, kiegészítettem a portálból, és mindezt olyan gyorsan, amennyire csak tudtam.

És megnyitottam a saját portálomat. Pontosan a lábam alatt. Egyidejűleg kiléptem a Homályból.

Ha egy csatornafedélen álltam volna, és a fedél hirtelen eltűnik, a hatás nagyon hasonló lett volna. Egyszerűen a föld elnyelt Geszer és a többiek számára. Elnyelt, és én eltűntem.

Geszerrel nem kockáztattam meg az összecsapást, valami azt súgta, egyelőre nem érdemes ujjat húznom vele. Képes vagy olyan védőburkot alkotni, amelybe felkészülés nélkül Geszer nem tud behatolni. Energiát tudsz elszívni a varázslónőtől, aki nagy valószínűséggel Hatalmas lesz – ez nyilvánvaló gyerekcsíny, ami csak egyszer sikerülhet. De nyílt összeütközésbe kerülni az Éjszakai Órség vezetőjével – ez egyelőre még korai a számodra, Vitalij Rogoza, Másféle, Setét.

Mondj köszönetet, hogy ép bőrrel megúsztad.

Köszönetet mondtam, és néhány méterről belezuhantam egy hókupacba. Körös-körül sötét volt.

Csaknem teljesen sötét. Csak a hold világított a fejem fölött. És körülöttem erdő terült szét.

Egy olyan egyenes nyiladékban voltam, mint Nyikolajevben a Lenin sugárút. Vagy tizenöt méter széles volt. Balról az erdő fala, jobbról az erdő fala, elöl pedig, az érintetlen hó ezüstös sávja fölött a hold. A csaknem teli hold.

Gyönyörű volt, eszméletlenül szép – a holdfényes nyiladék, az éjszaka, a hó... Szívesen gyönyörködtem volna benne kedvemre.

De kezdtem átfagyni.

Valahogy kikecmeregtem a hókupacból, és körülnéztem. A hó még mindig érintetlennek tűnt. De valahonnan a távolból meghallottam a helyiérdekű vasút kerekeinek jellegzetes zaját.

Hát igen. Szép kis mágus vagyok. A Setét portálok ura és parancsolója. Megnyitni még megnyitottam a portált, de hogy hol záruljon be, arról elfeledkeztem gondoskodni. És itt az eredmény: egyedül vagyok, egy szál pulóverben (már úgy értve, hogy kabát és sapka nélkül) a téli erdőben.

Önmagámra dühösen megtapogattam az ingem alatt azt a hosszúkás és kemény valamit, és úgy döntöttem, egyelőre nem szedem ki a tokjából, és elindultam a hold felé. A holdfényes nyiladék csodálatos havas szűzföldjén.

Nagyon hamar rájöttem, hogy a hókupacokon bukdácsolni kétes élvezetet kínál. Be kell mennem az erdőbe – józanul mérlegelve úgy gondoltam, a fák közt kevesebb hó lehet.

Magam is meglepődtem, hogy kétszáz százalékig igazam volt. Először is, az erdő szélén valóban nem voltak hótorlaszok, másodszor pedig volt egy ösvény. Viszonylag jól kitaposott. Az előbb az árnyékban egyszerűen nem vettem észre.

A régiek közül egyszer azt mondta valaki, hogy az utak mindig azokhoz vezetnek, akik építették őket. Más választásom amúgy sem volt. Hát elindultam az ösvényen. Mentem, azután futottam, hogy fölmelegedjek.

.Addig futok, míg el nem fáradok – gondoltam. – Aztán lemerülök a Homályba... felmelegedni.”

Remélem lesz elég erőm futni is, a Homályra is.

Vagy tizenöt percig futottam, teljes szélcsend volt, ezért kissé még ki is melegedtem. A nyiladék csak nem akart véget érni, egyre nyúlt, a hó pedig ezüstösen csillogott. Nem nekem kellett volna itt futnom, hanem valami régi vitéznek prémes mentében és bűvös karddal az oldalán. És néhány lépessel előtte szelíd farkasának.

Alig gondoltam a farkasra, valahonnan bal felől ugatás hallatszott. Kutyaugatás. A farkasok másképpen vonyítanak. És nem télen.

Megálltam és körülnéztem. A fák közt meleg narancsszín fény szűrődött át, és az ugatáson kívül más hangok is hallatszottak. Emberi hangok.

Egy darabig gondolkodtam. Majd továbbmentem, míg elértem egy pontot, ahol az ösvény elágazott, és befordultam a tűz irányába.

Rövidesen egyszerre két kutya ugrott rám, az egyik fehér karéliai lajka, farka a hátára kunkorodott, a hóban alig lehetett kivenni, a másik loboncos újfundlandi, fekete, mint a szurok. A lajka harsányan ugatott, az újfundlandi tompán buffogott.

– Petro, te vagy az? – hangzott a tűz felől.

– Nem – válaszoltam sajnálkozva. – Nem Petro vagyok. Melegedhetnék egy kicsit?

Őszintén szólva elsősorban egyáltalán nem melegedni akartam. Azt szerettem volna tisztázni, hol vagyok. Hogy ne kelljen találomra kószálnom az erdőben, hanem egyenesen kijussak a helyiérdekűhöz.

– Gyere ide! Ne félj a kutyáktól, nem bántanak!

A kutyák valóban nem bántottak. A lajka óvatosan vagy négyméternyi távolságot tartva tőlem futott, az újfundlandi egyszerűen odajött hozzám, megszagolta a cipőmet, fújtatott, és elszaladt a tűzhöz.

A tűz körül tíznél is többen voltak. Egy közeli fenyő vastag, vízszintes ágán keresztülvetett hosszú láncon jókora bogrács lógott, benne valami ígéretes dolog rotyogott. Az emberek két gerendán ültek, többségük kezében fémbögre volt látható, és valaki éppen akkor nyitotta ki a következő üveg vodkát.

– Hűha! – mondta egy szakállas, geológusra emlékeztető legény, mikor kiléptem a sötétségből a fénybe. – Pulóverben?!

– Elnézést kérek – sóhajtottam. – Aprócska problémám akadt.

– Ülj le – húzódott odébb azonnal valaki. Csaknem erőszakkal leültettek, és nyomban a kezembe nyomtak egy bögrét vodkával.

– Hajtsd fel!

Nem tiltakoztam. Égette a torkomat, de már néhány másodperc múlva végleg elfelejtettem, hogy tél van.

– Sztyopa! Mintha lett volna egy tartalék dzsekid – intézkedett tovább a szakállas.

– Van – erősítették meg a szemközti gerendáról, és valaki fürgén elrohant arra, ahol a fák közt felvert sátrak sötétlettek.

– Nekem meg van egy sapkám – mondta egy pufók lány, akinek olyan hajfonatai voltak, mint egy iskolás lánynak. – Mindjárt hozom...

– Régóta fagyoskodsz? – kérdezte a szakállas.

– Nem vészes. Talán csak húsz perce. Csak azt ne kérdezzétek meg, hogy kerültem ide.

– Nem kérdezzük – ígérte a szakállas. – Mindjárt kész a plov[33]. Holnapig maradunk itt. Éjszakára találunk neked helyet, és akad fölösleges hálózsák is. Holnap padig irány Moszkva. Jöhetsz velünk, de mehetsz egyedül is.

– Köszönöm – mondtam. – Szívesen maradok.

– Születésnapot ünnepelünk – magyarázta Sztyopa, világoszöld sídzsekivel a kezében közeledve hozzám. – Tessék, fogd!

– Köszönöm, srácok – hálálkodtam őszintén. Alapjában véve nem is kedvességüket, vendégszeretetüket köszöntem meg, hanem azt, hogy nem tettek fel fölösleges kérdéseket.

A dzseki meleg volt. Melegebb, mint amilyennek látszott.

– És kinek van születésnapja? – érdeklődtem.

A lányok egyike abbahagyta a csókolózást a soros szakállas udvarlóval.

– Nekem – közölte. – Tamarának hívnak.

– Gratulálok – mondtam, de kissé leverten hangzott. Komolyan sajnáltam, hogy egyszerűen semmi ajándékot nem tudok adni, egy százdollárost meg mégiscsak röstelltem volna átadni. Úgy festett volna, mint bőkezű borravaló-osztogatásom a szállodában, csak éppen az illendőség kedvéért felcserélve a dolgok rendjét...

– És téged hogy hívnak? – kérdezte az egyes számú szakállas. – Az én nevem Matvej.

– Vitalij – szorítottam meg felém nyújtott kezét. – Születésnap a téli erdőben. Először van részem ilyesmiben.

– Egyszer minden először történik meg – jegyezte meg filozofikusan Matvej.

A kutyák megint ugatni kezdtek, és elrohantak a sötétbe. – Ez már talán Petro – jegyezte meg az ünnepelt reménykedve.

– Petro, te vagy az? – ordított fel Sztyopa váratlanul zengő baritonja, egészen máshogy szólt, mint a beszédhangja.

– Én vagyok – hallatszott az erdőből.

– Hozod a pezsgőt? – kiáltotta Tamara.

– Viszem! – közölte örömmel Petro.

– Hurrá! – zengték kórusban a jelen levő lányok. – Hurrá Petrónak, az életmentőnek!

Titkon megtapogattam az ingem alatt a tokot. Nyilván Fafnir titokzatos Karmát rejti magában. Arra gondoltam, reggelig elengedhetem magam, és elmerülhetek az idegen ünnep szabályos folyásában. A tűz körül ülők hangsúlyozottan nem törődtek velem, mint közéjük tartozónak, az én bögrémbe is töltöttek, majd megvendégeltek egy tányér gőzölgő plowal. Mintha tábortüzükhöz minden éjjel kibukkanna az erdőből egy félig öltözött utas.

Nagy kár, hogy egyetlen Másféle sem volt köztük, még hasonítatlan sem.

4. FEJEZET

SZEMJON belépett Geszer irodájába, egy pillanatra meredten megállt az ajtó előtt, és alig észrevehetően a fejét rázta.

– Nincs Moszkvában. Ez biztos.

– Ez valahogy értelmetlen – prüszkölt foteljából Ignat. – Hiszen Moszkvában kell valamit csinálnia a Karommal. Akkor mi értelme Moszkva határán kívül nyitni meg a portált?

Geszer oldalról sandított Ignatra. Volt valami talányos a pillantásában, valami olyasmi, amit kapásból „felsőbb tudásának lehetne nevezni.

– Ne mondd ezt! – tiltakozott halkan. – A Setéinek nem volt más választása. Vagy Moszkvában marad, és elveszti a Karmot, vagy a Karommal együtt elkotródik valahova messzebb, és később próbál meg újra visszajönni vele. Más a baj: a Fivéreknek mégis sikerült átadniuk a Karmot ennek az Ukrajnából jött Setétnek. Az meg rá tudott szedni minket.

Geszer sóhajtott, lehunyta a szemét, és helyesbített:

– Még hogy minket... Engem tudott rászedni. Engem. Szvetlána, aki az ablaknál álló dívány sarkába vette be magát, megint felzokogott:

– Bocsásson meg, Borisz Ignatyjevics...

Anton, aki eddig mereven ült, mint aki karót nyelt, közelebb húzódott hozzá, és szótlanul átölelte a vállát.

– Ne sírj, Szvetlána. Te nem tehetsz semmiről. Ha én nem voltam képes előre látni a Setét cselekedeteit, tőled igazán nem várható el.

Geszer szárazon beszélt, de hangja közömbös volt. Az Éjszakai Őrség vezetője valóban nem tehetett szemrehányást Szvetlánának – ami történt, egyszerűen meghaladta a lány jelenlegi tudásának és gyakorlatának határait.

– Csak egyvalamit nem értek – mondta vontatottan Olga. Egy kis puffon ült Geszer íróasztala és az ablak között, és idegesen cigarettázott. – Ha a Setét tetteit egyáltalán nem lehetett előre látni, ez azt jelenti, hogy ösztönösen cselekedett? Semmit előre el nem tervezve és átgondolva?

– Úgy fest – értett vele egyet Geszer. – Szívesebben teremti meg maga a valószínűségeket, mint választ a meglevők közül. Általában véve merész hozzáállás, de nem veszélytelen. A szimat csalhat is. És ezzel fogjuk elkapni.

Rövid csend következett; Szemjon zajtalanul átment a szobán, és letelepedett a díványra, Antontól és Szvetlánától kissé távolabb.

– Valójában engem más nyugtalanít – mondta borús képpel Geszer, és elővett a zsebéből egy csomag Pali Mailt. Csodálkozva nézett rá, visszadugta a zsebébe, majd kihúzott ugyanonnan egy merev tokba csomagolt kubai szivart, egy szivarvágó ollót, és fogta a jókora asztali öngyújtót. De a szivart nem bontotta ki. – Egészen más.

– Az, hogy a Setét könnyedén felhasználta a portál energiáját és részben Szvetlánáét is? – találta ki egyből Szemjon. – De hát ez várható volt.

– Miért volt várható? – figyelt fel Geszer. Szemjon vállat vont:

– Szerintem erősebb, mint gondoltuk. Egyszerűen álcázza magát. Elvben én is, Hja is, sőt Garik is képes felhasználni a Setétek Erejét. Meghatározott feltételek között. És meghatározott következményekkel ránk nézve.

– Csak ne olyan pimaszul és ne olyan gyorsan – csóválta a fejét Geszer. – Emlékezz Spanyolországra. Amikor Av-vakum egy Setét portálból próbált feltöltődni. Emlékszel, mivel végződött a dolog?

– Emlékszem. – Szemjon egyáltalán nem jött zavarba. – De ez is csak azt bizonyítja, hogy ez a mi Setétünk sokkal erősebb Awakumnál. De semmi mást.

Geszer néhány pillanatig Szemjont nézte, kétkedve csóválta a fejét, majd Szvetlánához fordult.

– Szveta – kérte feltűnően lágyan –, próbálj meg még egyszer visszaemlékezni arra, mit éreztél akkor. Csak ne siess! És kérlek, ne izgulj! Mindent helyesen csináltál, a baj csak az, hogy ez kevésnek bizonyult.

Szemjon csodálkozva nézett Szvetlánára, mint aki éppen a legérdekesebbet szalasztotta el.

– Hogyhogy próbáld meg? Egyszerűen alkosd meg a képét, és kész – tanácsolta.

– A kép nem jön létre – mormolta Geszer. – Éppen ez a probléma. Hülyeség, de a kép nem áll össze.

– És más képet próbáltál létrehozni? – érdeklődött élénken Szemjon. – Absztraktot, ami nem függ össze a Setéttel?

– Próbálta – válaszolt Szvetlána helyett Geszer. – Más képek sikerülnek. De ez sehogy sem.

– Hát igen – mormolta Szemjon. – Talán túlságosan elevenek és nyomasztóak voltak a benyomások? Emlékszem, vagy húsz évvel ezelőtt megpróbáltam felidézni a Reichs-tag fölötti pokoli tölcsért, amely Hitler felszólalása alatt jelent meg. De képtelen voltam valósághűen megjeleníteni.

– Nem a valósághűségről van szó – mondta Geszer. – Egyáltalán nincs semmilyen kép. Zavaros szürkeség, mintha Szvetlána a Homályvilágot próbálná felidézni.

Anton még mindig egyetlen szó nélkül, reménykedve nézte Szvetát.

– Szóval – kezdte a lány – először egyáltalán semmit nem vettem észre. Amikor maga, Borisz Ignatyjevics, elment a szökevény Fivér után, ott maradtam a portál mellett. Aztán észrevettem, hogy a Setétek mozgolódni kezdenek a földön, ezért megerősítettem a maga hálóját. Az megint leszorította a földre a Setéteket, azután maga visz-szatért. És rögtön ezt követően mintha ájulás kerülgetett volna: minden elsötétült a szemem előtt, elgyengültem... Aztán a zuhanás... A földön tértem magamhoz, amikor Anton vizet spriccelt az arcomba. Erővel is csak ennyit tudok felidézni. De semmi értelmes nem jön ki belőle – a varázslónő az ajkát harapta, mintha kész lenne azonnal sírva fakadni. Anton úgy nézett rá, mintha azt remélné, a tekintetével képes megnyugtatni.

– Nincs ésszerű magyarázatom – szólalt meg Hja. – Egyszerűen nincs mire támaszkodni, kevés az adat.

– Adat van bőven – fújtatott Geszer. – De magyarázatot én sem tudok adni... Már úgy értem, száz százalékig helyes magyarázatot. Feltevések vannak, de azokat még ellenőrizni kell. Olga?

Olga vállat vont.

– Ha te nem tudsz mit mondani, én nem is próbálkozom. Vagy legmagasabb szintű mágus, akit soha senki nem regisztrált, vagy szédítenek minket. Én például még most sem értem, miért nem lépett közbe Zavulon. Azt hihetnénk, a Karom érkezése rendkívüli fontosságú művelet. Ő meg a kisujját sem mozdította, hogy segítsen a bandájának.

– Szóval így állunk – húzta a szót elgondolkodva Geszer, és mégiscsak kivette a szivart a tokjából, figyelmesen megnézte, élvezettel szívta be a dohány illatát, majd visszadugta a szivart a tokba. – Lehetséges, hogy a moszkvai Nappali Őrségnek semmi köze a Fafnir Karmának becsempészését célzó művelethez. A Régin Fivérei dolgozhattak akár a saját szakállunkra is. Ez esetben Zavulont nem érheti semmi vád. A bandája meg a jelek szerint önállóan cselekedett. Egyébként nem a legjobban, különben nem hagyták volna, hogy elkapjuk a Fivéreket.

– Mit számítanak a Fivérek, főnök! – Ignat elégedetlenül felállt. – Ha ez az Ukrajnából jött Setét valóban a Karom számára rendeltetett, a csatát a reptéren a Setétek nyerték meg.

– Ha az Ukrajnából jött Setét a Karom számára rendeltetett volna, már most mindannyian beletörődtünk volna, hogy örökre a Homályban maradunk. Még én sem tudtam volna megmenteni egyiketeket sem. Sen-kit. Világos, Ignat?

– Szóval így? – érdeklődött nyugodtan Szemjon. – Ennyire komoly a helyzet?

– Pontosan ennyire, Szemjon. Csak egy dologban reménykedem: egyelőre maga a Setét sincs tisztában a tulajdon szerepével. Hát kapkod. Az egyetlen esélyünk elébe vágni és megfosztani a Karomtól. Akkor az esélyek elvben kiegyenlítődnek.

– De hogyan vágjunk elébe? – makacskodott Ignat. – Talán próbáljak meg beszélni vele, meggyőzni? Jó a rábeszélő képességem. Csak meg kellene találni...

– Nem ülhet tétlenül, a Karom égeti a kezét. A Setét feltétlenül felbukkan Moszkvában. – Geszer felállt, végignézett beosztottjain, és fáradtan végigsimította az arcát. – Végeztünk. Pihenjetek. Mindenki pihenjen.

És Antonhoz fordult:

– Anton... maradj Szveta mellett! Egy lépésre se mozdulj el tőle! És nincs értelme hazamenni. Sem hozzá, sem hozzád. Maradjatok itt!

– Rendben van, Borisz Ignatyjevics – Anton Gorogyeckij most szólalt meg először. Még mindig átölelve tartotta Szvetlána vállát.

Tíz perc múlva az ügyeletesek kényelmes pihenőszobájában, ahol most nem volt senki, Anton odanyújtott a kétségbeesett varázslónőnek egy lejátszót és fejhallgatót.

– Tudod – mondta –, van valami játékfélém. Nagyon sok zene van a lemezen. Sokféle. Véletlen lejátszásra állítom. És valami miatt mindig a szükséges dalok szólalnak meg. Próbáld ki, jó?

Szvetlána haalványan elmosolyodott, és felvette a fejhallgatót.

– Itt nyomd meg!

A lány megnyomta a gombot. Felvillant a lejátszó zöld jelzőfénye, forogni kezdett a lemez; a lézer végigsiklott a barázdákon, és megállt egy helyen.

Kutyákról álmodom, vadállatokról, azt álmodom, hogy lámpaszemű lények kapaszkodnak szárnyamba már az ég alatt, s zuhanok bénán, mint a hulló angyal...

– A Nautilus – mondta Szvetlána megigazítva a fejhallgatót. – A Hulló angyal. Tényleg illik a hangulathoz...

– Tudod – mondta hangsúlyozott komolysággal Anton –, nézz nyugodtan babonásnak, de biztos voltam benne, hogy Nautilust fog választani. Nagyon szeretem ezt a dalt.

– Hallgassuk együtt! – kérte Szvetlána letelepedve a díványra.

– Hallgassuk! – egyezett bele Anton, és gondolatban köszönetet mondott annak az embernek, aki kitalálta a közvetlen csatlakozás nélküli fejhallgatót.

Nem emlékszem a zuhanásra,

csak süket becsapódásra a hideg köveken.

Valóban fel tudtam repülni oly magasra,

és lezuhanni, le, mint a hulló angyal?

Egyenesen le, ahonnan kimásztunk új életet remélve.

Egyenesen le, ahonnan mohón néztünk fel a kék magasba. Egyenesen le...

Sokáig ültek egymást átölelve, mindkettőjük fülében a Nautilus muzsikált. Szomorú is, jó is volt nekik így hármasban – Antonnak, Szvetának és a hulló angyalnak.

– És amikor bementem a reptér épületébe – mondta Sagron –, már senki nem volt ott. Majdnem a bejáratnál, kicsit jobbra, ott, ahol a csomagkiadó van, éppen akkor zárult be egy portál. A Fénypártiak már elvitték a stábjukat, alig éreztem őket, épp csak a periférián. Vagy akkor szálltak kocsikba, vagy már elhajtottak.

– És a Fivérek? – kérdezte Edgar.

– Ez aztán végképp érthetetlen. Szerintem valaki meghalt közülük. A többieket a Fénypártiak mozdulatlanná igézték és magukkal vitték.

– Miért? – csodálkozott Gyenyiszka, még a kávéjáról is megfeledkezve. – Miért nem puffantották le őket ott a helyszínen?

– Ugyan már, hiszen ezek Fénypártiak! – rökönyödött meg a kérdéstől Jura. – Ha a Fivérek egyszer megadták magukat, egyszerűen letartóztatták őket. Valószínűleg átadják őket az Inkvizíciónak... A szadisták. Jobb lett volna, ha rögtön megölik őket.

– Szerintem mégiscsak elment – mondta Nyikolaj a kiürült mágikus vesszővel játszadozva. A vesszőbe zárt Erő még nem is olyan régen néhány másodperc alatt megolvasztotta a havat a repülőtér leszállópályáján, és felszárította azt. – Te mit gondolsz, Jura?

– A Karmot nem érzem. Nincs Moszkvában.

– De hogy tudott elmenni? – Anna Tyihonovna beszéd közben folyton összeszorította az ajkát, és ettől úgy festett, mint egy szigorú tanárnő. – Geszer mancsából? Ezt valahogy nem hiszem el.

– Nem tudom – fojtotta bele a szót Jura. – De történt ott valami.

– Nem használhatta a portált? – kérdezte óvatosan Edgar.

– A portált? – fújt nagyot Jura. – Te tudod használni a portált?

– Nehezen – ismerte be Edgar. – Kevés hozzá az erőm.

– Ó! – közölte Jura jelentőségteljesen, és ujjával bizonytalanul a mennyezet felé bökött. – Ráadásul a körúti összecsapás után hősünk kifacsart citromra emlékeztetett.

– Csakhogy a reptéri összecsapás után viszont a Fénypártiak varázslónője emlékeztetett kifacsart citromra – jegyezte meg ártatlanul Nyikolaj. – És csak próbáljon meg valaki meggyőzni arról, hogy önként adta át az erejét.

– Tényleg – élénkült fel Sagron. – Ha belegondolunk, a vnukovói események energetikai képe nagyon is emlékeztet a közönséges vámpírizmusra. Minden olyan lilás volt...

Jura szkeptikusan ingatta a fejét:

– Bevallom nektek, rám nem tett valami nagy benyomást ez a hohol[34]. Ahhoz, hogy elszívja egy Fénypárti erejét Geszer szeme láttára, legalábbis Zavulonnak kellene lennie. És rendelkeznie kellene a joggal első fokú beavatkozásra...

– Miféle joggal? – csattant föl Ana Tyihonovna. – Megállapítást nyert, hogy az elmúlt egy nap alatt a Fénypártiak háromszor sértették meg a legdurvább módon a Megállapodást, beleértve egy támadást is az Erő alkalmazásával! A Fénypártiak elfelejtették, mi a jog!

– Anna Tyihonovna – mondta Edgar nyomatékosan –, az Inkvizíció megadta a Fénypártiaknak a soros felmentést. Amíg cselekedeteik az ellopott talizmán visszaszerzését szolgálják, a Megállapodás fel van függesztve. Addig a pillanatig, amíg Fafnir Karmát vissza nem szolgáltatják az Inkvizíciónak, az Éjszakai Őrségnek jogában áll azt tenni, amit akar. Lényegében hadban állunk. Mint negyvenkilencben, emlékeznie kell rá.

A szobában olyan csönd lett, mint a világűrben.

– És te nem szóltál semmit? – kérdezte helytelenítő hangsúllyal Anna Tyihonovna.

– Minek idegesítettem volna a fiatalokat? Bocsáss meg, Gyenyiszka. Amúgy is vesztes helyzetben vagyunk. Először is – nincs itt a főnök. Másodszor, a mi rovásunkra írják a Karmot, ráadásul két nem túl sikeres év van mögöttünk... Hányszor voltunk kénytelenek engedni a Fénypártiaknak ez alatt a két év alatt? Ötször, tízszer?

– Egy szóval, kerüljük a defetista hangulatot? – érdeklődött álnokul Jura. – Tartsuk a szánkat? Kíméljük meg az ifjúságot az ártó hatásoktól? Nana...

– Mit nana? – vicsorgott Edgar. – Inkább azt mondaná meg, hogyan tovább.

– Téged hagyott itt a főnök helyettesének – mondta Jura közönyösen. – Hát törd te a fejed!

– Maga meg Kolja nem vállalta, hát engem nevezett ki – Edgar mogorva és barátságtalan volt. – Szép kis harcosok...

– Hé, fiúk, hagyjátok abba – Anna Tyihonovna elvörösödött a méregtől. – Pont jókor jut eszetekbe! Még a boszorkányaim is jobban együtt dolgoznak!

– Jól van, menjünk tovább – legyintett Jura. – Azt kérditek, hogyan tovább? Sehogy. A hohol nem mehetett messze Moszkvától. A Karom, azt hiszem, nála van. Ha eddig még nem csinált semmit, az azt jelenti, még nincs itt az idő. Várjuk meg, míg visszajön. Nem teheti meg, hogy vissza ne jöjjön – a Karomnak a következő két nap során Moszkvába kell jutnia. Különben elmúlik a valószínűségi csúcs, és a Karom egyszerűen nem lesz több, mint egy erős talizmán.

Nyikolaj helyeslően bólogatott.

Edgar figyelmesen nézett egyik mágusról a másikra.

– Akkor várunk – sóhajtotta. És hozzátette:.– Igen. Ravasz fickó ez a mi hoholunk. Ravaszabb, mint Geszer.

– Ne kiabáld el! – tanácsolta Kolja.

– Anna Tyihonovna – kezdte Sagron kissé bizonytalanul nem kérné meg a lányokat, hogy főzzenek egy kávét? A történtek után mozdulni sincs kedvem...

– Lusta vagy, Sagron – ingatta a fejét Anna Tyihonovna. – De jól van, elismerem, kitettél magadért. Te leszel a többiek példaképe.

Sagron elégedetten elvigyorodott.

Legnagyobb meglepetésemre a sátorban egész éjjel meleg volt. Az alváshoz természetesen nem vetkőztünk le – én csak a dzsekit és a cipőmet húztam le, és belebújtam a felkínált hálózsákba. A sátor a szakállas Matvejé volt, és ha a helyzet úgy kívánta, hárman-négyen is elfértek benne. De mi csak ketten voltunk. A tőlünk vagy húszméternyire levő sátorban, miután mindenki szétszéledt a tűztől, egy ideig édesen nyögdécselt az ünnepelt valakinek az erős ölelő karjaiban, vagyis nem csak nálunk volt meleg. Furcsa, én, aki délről származom, mindig azt hittem, északon a téli erdőben hideg van, és fagy.

Tévedtem. Lehet, hogy az erdőben valóban hideg volt és fagyott. De az ember képes magával vinni a meleget és kényelmet. És el is viszi, bárhová megy. Igaz, emiatt a természetnek kissé összébb kell húznia magát, de ez már egy egészen másik kérdés. Más lapra tartozik.

Matvej ébredt elsőnek. Kimászott a hálózsákból, és a bejáratnál elszöszmötölt modern alpesi cipőjével (az én lábtyűm fel sem ért hozzá), kibontotta a sátrat, és kiment. Rögtön végigvágott rajtam a hideg. És abban a pillanatban megéreztem a mellemen azt az ívelt valamit, amit a vikingek adtak át nekem a reptéren. Eddig még meg sem néztem alaposabban, nem adódott rá lehetőség.

Azt képzeltem, hogy az éjszaka az energia-utánpótlás nélkül maradt védőtok lemerült. Ebből a micsodából érezhetően áradt az Erő. Sőt nem is az Erő – az ERŐ. Ha csak egyetlen Másféle is lett volna a közelben, feltétlenül megérezte volna a Karmot.

Kihúztam az ingem alól azt a hosszúkás és hajlított... tokot vagy mit. Mintha egy tőr hüvelye lenne, csak kétfelé nyílt, mint a tengeri kagyló. Már persze ha léteznek ilyen kagylók a tengerben – harminc-harmincöt centi hosszúak és keskenyek.

A tokot a Homályban zárták le, így közönséges ember semmiképp nem lett volna képes kinyitni. Hunyorogva közelebb húzódtam a bejárathoz, félrehúztam kissé a sátorlapot, hogy világosabb legyen.

Belül, a bélés meggyszínű bársonyán valóban valamilyen hatalmas állat kékesfekete karma rejtőzött. Éles volt, mint egy cserkesz tőr – a belső ívén. Az egészen hosszú vájat húzódott végig, vércsatornára emlékeztetett. Szélesebbik végének felülete töredezett volt, mintha minden körülményeskedés nélkül és durván tépték volna ki egy mancsból. Valószínűleg így is volt.

De miféle állat lehetett az, amelyiknek ilyen karma volt?! Biztosan valamelyik legendás sárkány. Más nem lehetett. Hát mégis léteztek sárkányok? Kutattam emlékezetemben, valamiféle választ remélve, de kétkedve csóváltam a fejem. Egy dolog, hogy vannak boszorkányok meg vámpírok... ők csak Másfélék. Na de sárkányok...

A patak felől a havat taposva közeledett Matvej. Sajnálkozva felsóhajtottam, egy pillanatra visszacsusszantam a Homályba, lezártam a tokot, és visszadugtam az ingem alá.

– Felébredtél? – kérdezte Matvej közelebb érve. – Aha.

– Nem fagytál meg?

– Nem. Elképesztő – azt hittem, az erdő meg a tél azt jelenti, hideg. De meleg volt...

– Fura emberek vagytok, ti déliek – hümmögött Matvej. – Hisz errefelé nincsenek is fagyok. Bezzeg Szibériában, ott igen. Tudod hogy mondják arrafelé? Nem az a szibériai, aki fél a hidegtől, hanem aki melegen öltözik.

Elnevettem magam. Ez jó mondás. Meg kellene jegyezni. Matvej is a szakállába mosolygott.

– Ott a patak. Megmosakodhatsz.

– Aha – kikászálódtam a sátorból, és rövid sétát téve leballagtam a befagyott patakhoz. Ott, ahol az ösvény elérte a partot, valaki akkurátus léket vágott; éjszaka megint vékony, átlátszó jégkéreg fedte be a vízfelületet, de Matvej ismét feltörte. A víz hideg volt, de nem annyira, hogy melegkedvelő lelkem visszariadt volna attól, hogy néhány maroknyi vízzel megmossam az arcomat. Ettől felélénkültem, azonnal csinálni szerettem volna valamit, elfutni valahova...

De az is lehet, hogy nem a mosakodás tette ezt. Tegnap a repülőtér előtt teljesen kiürítettem magamat. És ennek megfelelően is éreztem magam. Azután Erőt szívtam le a portálból, egy keveset a varázslónőtől is szereztem, de megint szinte az egészet elhasználtam. Az éjszaka folyamán pedig mintha feltöltődtem volna a Karomból.

Jó Erő volt, setét. A Fénypártiak energiája nem szolgált különösebb örömömre, engedetlen, idegen Erő volt. De a Karom – tisztára mint az anya érintése a csecsemőnek. Lélegzése valahogyan misztikusnak és a fájdalomig ismerősnek tűnt.

Olyan erősnek éreztem magam, mintha hegyeket tudnék megmozgatni.

– Mikor készültök indulni? – kérdeztem visszatérve a sátorhoz. Pontosabban nem is a sátorhoz, hanem a tábortűzhöz. Matvej fát vágott. Mellette sündörgött a két kutya, a húsevők mohóságával lesve a tűz fölött lógó bográcsot.

– Hát, ha felébredt a nép, megmelegítjük a plovot, bekapunk egy-két kortyot, hogy felmelegedjünk, azután indulunk. Miért? Sietsz?

– Hát nem lenne rossz igyekezni – mondtam kitérően.

– Hát ha sietned kell, menj. Tartsd magadon a dzsekit... Megadom Sztyopka címét, majd elviszed neki valahogy.

Ha tudnád, kinek segítesz, emberke...

– Matvej – mondtam halkan –, komolyan kétlem, hogy lesz lehetőségem megkeresni Sztyopát. Köszönöm, de nem fagyok meg.

– Ne hülyéskedj – Matvej felegyenesedett, kinyújtott kezében tartva a baltát. – Ha nem tudod visszaadni, hát nem adod vissza. A egészséged fontosabb.

Igyekeztem, hogy mosolyom bölcs legyen, és bánatos.

– Matvej... Jó, hogy nincs itt senki. Én tulajdonképpen nem ember vagyok.

A szakállas szeme elsötétült. Biztosan úgy gondolta, hogy valami halottlátó vagy más efféle csodabogár vagyok. Nos... Bizonyítunk.

Mind a két kutya egyszeriben elveszítette életkedvét, és szűkölve Matvej lábához rohantak. Felemeltem a hóból alig látható reggeli árnyékomat, és átmentem a Homályba.

Mulatságos volt látni a szemét meregető Matvejt. Zavarában elejtette a baltát, az az újfundlandi lábára esett, és a szegény kutya fülsiketítőén vonyított.

Matvej nem látott engem. Nem is láthatott.

Levettem a dzsekit, Matvej ezt sem láthatja mindaddig, míg ki nem dobom a Homályból. Az ingem zsebéből előkotorva a pénzt beledugtam a dzseki zsebébe két százdollárost. És odadobtam Matvejnek.

Matvej összerezzent, ügyetlenül elkapta a dzsekit, amely az ő értelmezése szerint váratlanul bukkant fel a levegőben, és körülnézett. Őszintén szólva némileg szánalmasan festett, de éreztem: ha nem tartok neki ilyen bemutatót, semmiről nem tudom meggyőzni.

De semmi idegen holmit nem akartam elvinni, még ezt a nyamvadt dzsekit sem. Attól, aki kérdés nélkül segít a félmeztelen idegennek, aki éjjel bukkant fel a tábortűznél, semmit nem szabad elvenni, ha e nélkül is boldogulhatsz. A dzseki rendes darab, nyilván nem olcsó. Nem kell. Én Setét vagyok. Nekem nem kell a másé.

A Homályból Matvej háta mögött léptem ki. Ő közben továbbra is szemét meregette a semmibe.

– Itt vagyok – szóltam, és Matvej hirtelen megfordult. A szeme most teljesen eszelős volt.

– Á-á-á – mondta vontatottan, aztán elhallgatott.

– Köszönöm. Valóban elboldogulok a dzseki nélkül. Matvej bólintott. Nyilvánvalóan elment minden kedve a tiltakozástól. Szerintem az foglalkoztatta nagyon erősen, hogy az éjszakát valamiféle szörnyeteggel töltötte együtt a sátorban, aki képes eltűnni szem elől. És nem tudni, még mi mindenre képes.

– Azt mondd meg, hogyan jutok ki innen!

– Ott – Matvej az ösvény felé intett, amelyen előző nap érkeztem. – Helyiérdekű. Már jár.

– Autóút nincs arrafelé? Szívesebben stoppolnék.

– De van. Rögtön a sínek után.

– Remek – örültem meg. – Hát, minden jót. Még egyszer köszönöm. Köszöntsd a nevemben az ünnepeltet... és ezt... add át neki.

Meglepő, hogy milyen könnyen sikerült megcsinálnom ezt az egyszerű, de számomra ismeretlen igézetet. Hátranyúltam, megérintettem egy jeges ágat, letörtem... és átnyújtottam Matvejnek egy eleven, a bokorról épp most levágott rózsát. A zöld levélkéken harmatcseppek reszkettek, a vörös szirmok szinte lángoltak. Nagyon szépen mutat egy szál friss rózsa a behavazott erdőben.

– A...á... – suttogta Matvej, gépiesen átvéve a virágot. Érdekes lenne tudni, átadja-e az ünnepeltnek, vagy elássa a hóba, félelmében minél messzebb, hogy ne kelljen hosszas magyarázkodásba bonyolódnia.

De nem álltam neki tisztázni ezt. Ismét lemerültem a Homályba. Nem volt kedvem a fagyban veszkődni. És ami tegnap jó volt, mikor arra gondoltam, hogy megszököm Geszer elől, mai kipihent és erővel teli énemnek már nem felelt meg.

Valamit elfelejtettem... Ó, igen! A sapka. Az sem az enyém, és még mindig rajtam van. Dobjuk csak a dzseki után... És indulás!

Száz-kétszáz méteres ugrásokkal haladtam. Gyengécske portálokat nyitottam, éppen csak a láthatóság határán, és úgy lépkedtem, mint valami óriás, falva a távolságot.

Nappal a nyiladék egészen hétköznapi látványt nyújtott, a bűvös varázslat visszavonhatatlanul elveszett. Nem véletlen, hogy az igazi romantikusok és a szabadságszeretők – a Setétek – az éjszakát választották a maguk idejének. Az éjszakát, és nem a nappalt, amikor minden mocsok és szemét tolakodóan szembe ötlik, amikor látszik, milyen szánalmasak és túlzsúfoltak a városaink, amikor az utcák tele vannak oktalan emberekkel, az utak pedig bűzölgő autókkal. A nappal a kötöttségek, a célok, a kötelességek és szabályok ideje, az éjszaka a szabadság ideje.

A szabadságé, amelyet egy igazi Másféle számára semmi sem pótolhat. Sem a megfoghatatlan Kötelesség, sem olyan olcsó szétfolyó eszmények szolgálata, amelyeket másvalaki gondolt ki már jóval előtted. Mindez mítosz, fikció, „ucho od sledzia”[35], ahogyan lengyel barátaink mondják. Csak a Szabadság létezik együtt és külön-külön mindenkinek, és csak egyetlen korlátozás van: senkinek nincs joga mások Szabadságát korlátozni. És csak keressenek ebben látszólagos paradoxont és ellentmondásokat a ravasz és álszent Fénypártiak, mindenki, aki szabad, remekül megfér a többi ugyanolyan szabaddal, és a legkevésbé sem zavarják egymást.

Kocsit csak Másféleként tudtam megállítani – egy felsőkabát nélküli embert valahogy senki nem akart felvenni. Könnyedén meg kellett érintenem a következő kocsi, egy ütött-kopott, „vizes aszfalt” színű Zsiguli vezetőjének tudatát.

Természetesen lefékezett.

A volánnál húsz-huszonöt év körüli, rövidre nyírt hajú srác ült, akinek egyáltalán nem volt nyaka. A feje valahogy nagyon egyszerűen és természetesen illeszkedett a törzséhez. A szeme teljesen üres volt. De a reflexei egyszerűen fantasztikusak voltak. Erős a gyanúm, hogy még eszméletlen állapotban is képes lenne elvezetni a kocsit.

– Na? – mondta, mikor beültem hátra, elképesztő méretű bőrdzsekije mellé.

– Csak hajts, hajts. Moszkvába. A Tverszkaján raksz majd ki.

És nagyon finoman megint megérintettem a Homályon át.

– Á – mondta a srác, és indított. A csúszós úttól és a rá bocsátott tompaságtól függetlenül száz fölött hajtott. A kocsi kifogástalanul működött, talán valami különleges gumi van rajta?

Valahol északnyugat felől értünk be Moszkvába, a volokalamszki országútra kanyarodva. Nagyon gyorsan átvágtunk a fél megapoliszon, és szinte végig egyenesen mentünk. Egészen a Nappali Őrség székházáig a Tverszkaján.

Jó, hogy ilyen nagyszerű sofőröm akadt, és az útvonal is megengedte, hogy tövig nyomja a gázt. Ráadásul nagyon ügyesen elkaptuk a zöld hullámot is. Amikor elmentünk a Szokol mellett, rájöttem, hogy felfedeztek.

Engem és a Karmot.

De a reggeli Moszkvában utolérni egy egyenesen és akadálytalanul száguldó Zsigulit, reménytelen vállalkozás. A Tverszkaján kiszálltam, és a nyakatlan markába nyomtam egy százast. Rubelt, nem dollárt.

– Mi? – nyögte, és körülnézett. Természetesen semmire sem emlékezett, és most soványka intellektusával igyekezett megoldani a csaknem megoldhatatlan problémát: hogy került a városon kívüli autópályáról Moszkva kellős közepére?

Nem zavartam, magára hagytam megoldhatatlan feladatával.

Reflexei ennek ellenére irigylésre méltóak voltak, a Zsiguli szinte azonnal indult. De a srác leesett állú arca az oldalsó ablak felé fordult. így is tűnt el a szemem elől. Átmentem a túloldalra, és a hivatal bejáratához indultam.

Az előtér alaposan tele volt füstölve. Egy Philips kazettás magnetofon halkan játszott valamilyen dalt. A dallam nyomasztó volt, és erőteljes, az énekes hangja pedig annyira rekedt és mély, hogy egyből ráismertem Butuszovra:

Hideg szél fúj a nyitott ablakon,

hosszú árnyékok ott az asztalon,

én – ezüst köpenyben vendég, titokzatos,

és te tudod, miért jöttem el hozzád épp most.

Hogy erőt adjak neked,

hatalmat adjak,

csókoljalak kedvemre.

csókoljam nyakad.

Az ifjú vámpír elégedetten pislogva, ajkait mozgatva némán zengte a refrént, engem meglátva elvesztette a beszéd adományát. A másik ügyeletes, ugyanolyan ifjú alkimistamágus, már darálta is a jelentést a telefonkagylóba.

– Várják önt – közölte. – A nyolcadikon.

A vámpír, bár a beszéd adományát elvesztette, hívta a liftet.

Hirtelen megéreztem, hogy belépnem a liftbe, még kevésbé fölmennem vele, semmiképp nem szabad. Nem szabad, és kész.

– Közölje, hogy élek, és velem minden rendben. De sietek – mondta az a valaki bennem.

Visszamentem a Tverszkajára.

Valami megint „vitt”. Habozás nélkül balra fordultam. A Vörös tér felé.

Még nem tudtam, mi hajtott oda, és miért. De a belém zárt erőnek nem tudtam nem engedelmeskedni. És azt is éreztem, hogy Fafnir Karma megelevenedett, lélegezni kezdett.

Minden rögöt, az aszfalt minden négyzetcentiméterét itt mágia itatta át. Ősi mágia, amely beleette magát az épületek köveibe, az utat borító porba.

Jobbról vörös tömegként magasodott a történeti múzeum. Azt sem tudtam, hogy működik-e még, vagy a sokat szenvedett Oroszország megint erősen átalakuló történelme folytán valami kaszinóféleséggé alakították-e át. De nem is volt idő tisztázni. Elmentem az épület mellett.

A Vörös tér macskakövei, amelyek emlékeznek a vesztőhelyen[36] kiömlött vérre, a cárok lassú lépteire, a forradalmár katonák csizmáira, a szovjet páncélos szörnyetegek lánctalpaira, a május elsejei felvonulások oszlopaira, a moszkvai állhatatosság megtestesüléseinek tűntek. Ez a város állt és állni fog, és semmi – sem a hétköznapi emberek csetepatéi, sem az Őrségek örök szembenállása – nem képes megingatni ezt a nyugodt nagyságot.

Kiléptem a térre, és körülnéztem. Kicsit balra nyüzsgött a GUM[37]. Jobbra a Kreml fogazott falai magasodtak, előttük apró piramisként terpeszkedett a mauzóleum[38]. Csak nem oda kell mennem?

Nem, nem oda. Még szerencse. Akárhogy viszonyuljunk is Oroszország volt vezéréhez, bűn a halottak nyugalmát megzavarni. Különösen azokét, akik örökre és visszavonhatatlanul halottak – ő nem volt Másféle... és jó, hogy nem volt az.

Ballagtam a téren, nem gyorsítottam a lépéseimet. A Kreml területéről kirontott néhány fekete Csajka, és bekanyarodtak a mellékutcákba. A vesztőhely hangtalanul köszöntött. Elkísért pillantásával Minyin polgártárs és Pozsarszkij herceg[39]. Rám szuszogott színes kupoláival a Vaszilij Blazsennij székesegyház.

Erő. Erő. Erő...

Annyi volt itt belőle, hogy egy teljesen kimerült Másféle néhány másodperc alatt feltöltődhetett volna.

De ilyet soha senki nem tesz. Mert ez idegen erő. Senkié. Megzabolázhatatlan és engedetlen. Az elmúlt évszázadok ereje. Megdöntött cárok és főtitkárok ereje. Ha hozzáérsz, porrá hullik.

Körülnéztem, már sokadszor.

És megláttam őt.

Az Inkvizítort.

Senkivel nem lehet összetéveszteni – sem Fénypártival, sem Setéttel, még kevésbé közönséges emberrel.

Az Inkvizítor engem nézett, mereven, és érthetetlen, miért csak most vettem észre.

Egyedül volt, teljesen egyedül, kívül minden zavaros erő-megosztáson, szövetségen és megállapodáson. Az Igazságosságot és az Inkvizíciót testesítette meg. Az Egyensúlyt őrizte. Kell-e kérdezni, miért van itt?

Egészen közel mentem hozzá.

– Helyesen tetted, hogy engedelmeskedtél – mondta az Inkvizítor.

Valahonnan tudtam: Makszim a neve. Kinyújtotta a kezét, és utasított:

– A Karmot.

Hangjában egy cseppnyi fensőbbség, a kényszer árnyéka sem volt. De nem kételkedtem benne, hogy ennek a hangnak mindenki engedelmeskedett volna, beleértve akármelyik Őrség vezetőjét is.

Lassan, leplezetlen sajnálkozással benyúltam az ingem alá.

A Karom nyugtalan volt, felkavarta a környező Erőt. Alig fogtam meg, súlyos hullám öntött el: minden sejtemet eltöltötte a Karomból nyert hatalom, úgy éreztem, az egész világ kész hódolva térdre borulni előttem. Fafnir Karmának birtoklója előtt.

– A Karmot – ismételte meg az Inkvizítor.

Semmi olyasmit nem tett hozzá, hogy tartózkodjam a hülyeségektől. Az Inkvizíció felette áll az értelmetlen tanácsoknak.

Még mindig ingadoztam. Talán le lehet mondani önként ilyen kimeríthetetlen, koncentrált erőről? Hiszen egy ilyen talizmán minden Másféle álma!

Gépiesen érzékeltem az energia újraeloszlását – a közelben Fénypárti portál nyílt meg. Természetesen Geszer volt az, a moszkvai Éjszakai Őrség főnöke.

Az Inkvizítor nem reagált a váratlan szemtanú megjelenésére. Sehogyan. Mintha semmiféle portál nem nyílt volna meg, és senki nem bukkant volna elő a Homályból.

– A Karmot – ismételte meg az Inkvizítor harmadszor. Harmadszor és utoljára. Egyetlen szót sem szól többet. Tudtam.

És azt is tudtam, ha Moszkva minden Setétje odagyűlik is, nincs értelme ellenkezni. Nem segítenek rajtam. Ellenkezőleg – az Inkvizítor mellé állnak. A Karom körüli intrikák csak addig tartanak, amíg meg nem jelennek a színen a Megállapodás őrei a tulajdon személyükben. Összehunyorítottam a szemem, és annyi Erőt szívtam magamba, amennyit csak tudtam, az erőfeszítéstől csaknem megfulladtam, aztán reszkető kézzel az Inkvizítor felé nyújtottam a tokot a talizmánnal. Ugyanakkor érzékeltem Geszer zavaros és erővel visszaszorított vágyát, hogy odarohanjon és megszerezze a Karmot. De az Éjszakai Őrség vezetője természetesen meg sem rezzent. A tapasztalat elsősorban az a képesség, hogy elnyomjuk a pillanatnyi fellobbanásokat.

Az Inkvizítor rám nézett. Tekintetéből valószínűleg elégedettséget, helyeslést kellett volna kiolvasnom, olyasmit, hogy derék fickó vagy, Setét, nem kapálóztál, engedelmeskedtél, okos vagy.

De semmi ilyesmit nem láttam az Inkvizítor szemében. Semmit.

Geszer őszinte érdeklődéssel nézett minket.

A Karmot tokostól sietség nélkül zakója belső zsebébe dugva, az Inkvizítor búcsú nélkül eltűnt a Homályban. Azonnal megszűntem érezni. Egyből. Az Inkvizíciónak megvannak a maga útjai.

– Ha! – mondta Geszer valahova oldalt nézve. – Ostoba vagy, te Setét.

Pillantása ezután megállapodott rajtam, sóhajtott, és hozzátette:

– Ostoba. De okos. És ez remek.

És ő is elment, de ezúttal csöndben, portál nélkül. Ót egy ideig még éreztem a Homály mélyebb rétegeiben.

Ott maradtam a Vörös téren, a csontig ható szélben, egyedül, a Karom nélkül, amelynek hatalmához már hozzászoktam, meleg ruha nélkül, még mindig ugyanabban a pulóverben, nadrágban és cipőben, hajam összeborzolódott, mint valami akciófilm hősének egy izgalmas epizódban. Csak nézők nem voltak, hogy értékeljék a jól sikerült jelenetet – még Geszer is hazahúzott.

– Tényleg ostoba vagy, Vitalij Rogoza – suttogtam. – Okos és engedelmes hülye. Mellesleg lehet, hogy csak ezért élsz még?

De az, aki ott van bennem, váratlanul megmozdult, és megnyugtatott: minden úgy megy, ahogyan kell. Helyesen tetted, hogy megszabadultál Fafnir Karmától. Olyan boldogító és olyan megingathatatlan meggyőződéssel hittem tulajdon igazamban, hogy már a szelet sem éreztem hidegnek és metszőnek.

Minden remek. Minden úgy van jól, ahogy van. Gyerekeknek nem való atombombával játszadozni.

Megrántottam a vállam, megfordultam, és a Tverszkaja felé lépkedtem.

Alig tettem néhány lépést, amikor felfedeztem a Nappali Őrség felső vezetését szinte teljes létszámban (csak Kolja, a mágus, és persze a főnök hiányzott), plusz vagy másfél tucat közepes rangú végrehajtót, beleértve Anna Tyihonovna boszorkáit, a vámpír fivéreket és egy testes alakváltót. Az egész társaság rám meresztette a szemét, mint a szájtátiak az állatkertből szökött pingvinre.

– Üdvözlet – mondtam váratlanul jókedvűen. – Hát ti mit műveltek itt?

„Már megint visz magával – gondoltam bánatosan. – Ohó!”

– Mondd, Vitalij – kezdte furcsán fojtott hangon – Edgar –, miért csináltad ezt?

Egy pillanatra megakadt – elterelt egy túlságosan is éber rendőrt, aki intézkedni akart a szerinte gyanús kompánia ügyében. Azután megint rám nézett:

– Miért?

– A Setéteknek talán szükségük van egy értelmetlen ösz-szecsapásra? Felesleges áldozatokra? – feleltem kérdéssel a kérdésre.

– Szerintem hazudik – mondta agresszíven Anna Tyihonovna. – Nem kellene letapogatni?

Edgar borúsan fintorgott. Majd éppen te tapogatod le... Már tartanak tőlem a Nappali Őrségnél? Ejha!

– Anna Tyihonovna – mondtam nyomatékosan az öreg boszorkánynak –, Fafnir Karma hihetetlenül erős destabilizáló elem. Az egyensúly első számú megbontója. Ha Moszkvában marad, az elkerülhetetlenül csatát jelent. Az Inkvizíció intézkedett, hogy megelőzze ezt a csatát. Én mint törvénytisztelő Másféle engedelmeskedtem az Inkvizíció parancsának, és visszaszolgáltattam a Karmot. Ez minden, amit mondani tudok.

Az erőről, amely megszállt a Karommal való érintkezés nyomán, egyelőre hallgattam. Majd ha eljön az ideje.

– Maga talán másképp cselekedett volna? – tettem hozzá jól tudva, hogy ellenvetés nem lesz. Mindannyian szerették volna megérinteni a talizmánt... erőt meríteni belőle... És mindannyian féltek egy ilyen tett következményeitől.

– Talán menjünk vissza a hivatalba! – mormogta Jura mágus. – Itt fagyoskodunk a szélben.

Szavait a józan ész diktálta – már megint kezdtem vacogni, és fölöslegesen elpazarolni a tartalékolt Erőt megengedhetetlen ostobaság lett volna.

Edgar támogatásával Jura nyitott egy takarékos portált, és az Őrség néhány perc múlva csoportonként fölment lifttel a hivatalba. Meg kellett állapítanom, hogy az én portálom stabilabban és tovább működött volna. Úgy látszik, feljutottam a sehova sem vezető lépcső következő fokára, amikor megváltam Fafnir Karmától. Úgy látszik, most erősebb vagyok, mint a jelenlévők együttesen. De változatlanul tapasztalatlan és naiv vagyok, és ami a legfontosabb: még ezután kell megtanulnom ésszerűen használni az Erőt.

A technikusok, élükön az éber Hellemarral teljes gőzzel működtették a stáb notebookjait. A csudába is, mikor pihennek ezek a srácok? Vagy mindannyian megkülönböztethetetlenül egyformák?

– Mi a helyzet, Hellemar? – érdeklődött Edgar.

– A Fénypártiak visszavonják az őrszemeket – jelentette élénken a farkasember. – Egyiket a másik után. Nem váltják őket, hanem szabályosan visszavonják. A bevezető utakról és a pályaudvarokról is eltávolítják a bekerítést.

– Megnyugodtak – sóhajtott Anna Tyihonovna.

– Természetesen megnyugodtak – dörmögte Jura. – Megvan a Karom. Alighanem már vissza is irányították Bernbe. Fogadásom van rá.

Igaza volt: néhány másodperccel korábban megéreztem, hogy erőm forrása hirtelen elmerült a Homályban, és elkerült valahova nagyon messze. Vajon lesz-e alkalmam, hogy legalább még egyszer a kezemben tartsam? Nem tudom...

– Öljetek meg, de akkor sem értem, mire volt jó ez az egész huzavona a Karommal. Mit értek el Régin Fivérei? Miért dolgoztak úgy, hogy minket nem tájékoztattak? Agyrém az egész, kész agyrém.

– És miért vagytok olyan biztosak benne, hogy Régin Fivérei nem érték el, amit akartak? – kérdeztem ártatlanul.

Úgy néztek rám, mint a kisgyerekre, aki kényelmetlen kérdést tesz fel felnőtt társaságban.

– Te máshogy gondolod? – érdeklődött óvatosan Jura, és gyorsan összenézett Edgarral.

– Igen – mondtam becsületesen. – De a részletekről ne kérdezzetek, azokat nem ismerem. Moszkvában erősen felborult az egyensúly a Fénypártiak javára. Olyan erősen, hogy Európa nyugtalankodni kezdett. Intézkedések történtek. A Régin Fivérei akciója annak a mozaiknak egy darabkája, amelyből végül megszületik az új egyensúly.

– A te megjelenésed is a mozaik része? – találgatott Edgar.

– Nyilvánvalóan.

– És az, hogy Zavulon nincs Moszkvában? A főnökünk?

– Valószínűleg.

A Setétek egy ideig kérdően néztek egymásra.

– Nem tudom – húzta a szót Anna Tyihonovna kissé elégedetlenül. – Furcsán fest ez az egész. Lenne csak nálunk a Karom, gyorsan sarokba szorítanánk a Fénypártiakat.

– De tudnánk-e vele bánni? – vetette közbe Jura. Anna Tyihonovna megint sóhajtott.

– Nem tudom...

– Mindenesetre – mondta némi tűnődés után Edgar – jogunkban áll elégtételt követelni a Fénypártiaktól. Néhány komolyabb beavatkozást. Az, amit az elmúlt két napban műveltek, össze sem hasonlítható a nemrégiben történt gyilkosságokkal. Tyunnyikov halálát inkább balesetnek lehet minősíteni, és próbálja meg Geszer ezt kétségbe vonni – a bíróság úgy lerombolja a bizonyitékait, hogy kő kövön nem marad belőlük. Az orvvadász vámpírcsaj meg az alakváltó szajha ügye meg nem olyan súlyos, hatodfokú, legfeljebb ötödfokú. És önállóan cselekedtek, a Nappali Őrségnek ehhez semmi köze... Most jogunk van követelni néhány legalább másodfokú beavatkozást. Én így gondolom... Úgyhogy végső összesítésben mindezekből az eseményekből a Nappali Őrség húzott hasznot. Ráadásul mindezt a főnök távollétében és hathatós támogatása nélkül.

– Azért még ne fújd meg a harsonákat – jegyezte meg szkeptikusan Jura. – Várj.

Edgar egy olyan ember arckifejezésével tárta szét karját, aki kitart a véleménye mellett. Valóban hitt abban, amit egy perccel korábban mondott. És meg lehetett őt érteni.

Nem tudni, mivel végződött volna a vita, de Edgar övén megcsörrent a mobiltelefon, és önkéntelenül is mindenki felé fordult.

Lehetett volna magánhívás vagy a műszaki szolgálat hívása is. De a hivatalban meglehetősen erős mágusok gyűltek össze. Szinte mindegyikük képes volt kiszámítani a legegyszerűbb események valószínűségét és következményeit.

A csengés vastag, jól látható fonalat jelzett. Rendkívüli fontosságú eseményekhez vezető fonalat.

Edgar a füléhez emelte a telefont, és egy ideig hallgatta.

– Vezesd be! – adta ki az utasítást, bontotta a vonalat, a készüléket pedig visszatette az övére.

– Az. Inkvizítor – közölte kővé dermedő arccal. – Hivatalos bejelentéssel.

Fél perc sem telt bele, és az ügyeletes boszorkánymester kitárta a Nappali Őrség központi hivatalának ajtaját. És újabb egy másodperc múlva az ajtón belépett ugyanaz a Makszim nevű szenvtelen Inkvizítor.

– A Megállapodás nevében – mondta minden érzelemtől és árnyalattól mentes hangon. Ez a hang pusztán informatív volt, és képtelenség lett volna az Inkvizítort egyik vagy másik fél iránti szimpátiával vádolni. – Holnap hajnalban az Inkvizíció felügyelete alatt összeül a Bíróság helyi kollégiumának kibővített ülése. Témája: Fénypárti Másfélék és Setét Másfélék több, a Megállapodás rendelkezéseivel összeegyeztethetetlen cselekménye. Minden értesített részvétele kötelező. Az értesített távolmaradása, valamint késése a Megállapodás rendelkezéseinek megsértéseként értékelendő. Az ülés megkezdéséig tilalom lép életbe az Erő alkalmazásának ötödik fokozatát meghaladó bármilyen mágikus beavatkozásra vonatkozóan. Diadalmaskodjék az Egyensúly.

E szavak elhangzása után az Inkvizítor sietség nélkül megfordult, és távozott. Az előtérbe, a liftekhez.

A boszorkánymester gyors pillantást vetett a főnökségre, és becsukta az ajtót. Kötelességének érezte, hogy a kapuig kísérje az Inkvizítort.

Az irodában egy darabig csönd volt, még a technikusok is felhagytak a notebookok gyötrésével.

– Mint negyvenkilencben – jegyezte meg halkan Anna Tyihonovna. – Egy az egyben.

– Reménykedjünk – mondta tompán Jura mágus. – Reménykedjünk, Anna Tyihonovna. Teljes erőnkkel.

5. FEJEZET

MINDEN emberrel megesik időnként, hogy az a benyomása támad, az abban a percben és másodpercben végbemenő dolog egyszer már megtörtént. Még külön fogalom is van a megnevezésére: déjá vu. Az emlékezet csalódása. A Másfélékkel is megesik.

Anton Gorogyeckij, az Éjszakai Őrség munkatársa saját lakásának ajtaja előtt állt, és az emlékezetével küzdött. Egyszer már ugyanígy toporgott lakásának be nem zárt ajtaja előtt, és azon töprengett, ki hatolhatott be oda. És belépve hívatlan vendégében esküdt ellenségét ismerte fel. A Nappali Őrségnek a Fénypártiak körében Zavulon néven ismert vezetőjét.

– Déjá vu – suttogta Anton, és átlépte a küszöböt. A védelem most is néma maradt, de a szobában érezhetően volt valaki. Ezúttal ki lehet?

Talizmánmedalionját szorongatva Anton bement a szobába.

A fotelban Zavulon ült, és az Argumenti és Faktit[40] olvasta. Szigorú fekete öltöny, világosszürke ing és tükörfényesre kefélt, szögletes orrú cipő volt rajta. Szemüvegét levéve Zavulon köszönt:

– Üdvözlet, Anton.

– Déjá vu... – motyogta Anton. – Szervusz. Különös, de ezúttal egyáltalán nem rémült meg Zavulontól. Talán azért, mert legutóbbi váratlan látogatását rendkívül korrekten intézte Zavulon?

– Fogd az én amulettemet. Ott van az asztalon, érzem. Anton elengedte a nyakában lógó talizmánt, levette a kabátját, és engedelmesen az asztalhoz ment. Zavulon amulettje ott rejtőzött a mindenféle papírok és egyéb irodai holmik közt, amelyek szinte maguktól teremnek meg, végzetszerű elkerülhetetlenséggel.

– Zavulon, nincs fölöttem hatalmad – mondta ki Anton idegen hangon.

A Setét mágus elégedetten bólintott.

– Nagyszerű. Elismerésemet kell kifejeznem: akkor úgy remegtél, mint a nyárfalevél. Ma viszont nyugodt vagy. Fejlődsz, Anton.

– Gondolom, köszönetet kellene mondanom a bókért – mondta Anton szárazon.

Zavulon hátravetette fejét, és hangtalanul nevetett.

– Na jó – mondta néhány pillanat múlva. – Látom, nem szereted az időt vesztegetni, én sem szeretem. Azért jöttem, hogy árulást ajánljak neked. Apró, kifizetődő árulást. Olyat, amelyik mindenkinek hasznot hoz, neked is. Paradoxonnak hangzik, nem igaz?

– Igaz.

Anton Zavulon szürke szemébe nézve igyekezett kitalálni, most milyen csapdát eszelt ki. Az embernek higgy félig, a Fénypártinak negyedig, a Setétnek sehogy.

Zavulon a legerősebb, tehát legveszélyesebb Setét Moszkvában. Sőt valószínűleg egész Oroszországban.

– Megmagyarázom – Zavulon nem sietett, de nem is húzta az időt. – A Bíróság holnapi üléséről már tudsz, ugye?

– Tudok.

– Ne menj el.

Anton végre rászánta magát, hogy leüljön – a fal mellett álló díványra telepedett le. Zavulon most jobbra volt tőle.

– És ugyan miért ne? – érdeklődött Anton.

– Ha nem mész el, Szvetlánával maradhatsz. Ha elmész, elveszíted őt.

Anton mellében forró gombóc keletkezett. Még csak nem is arról volt szó, hisz-e Zavulonnak. Szeretett volna hinni. Nagyon.

De nem felejtette el, hogy a Setéteknek nem szabad hinni.

– Az Éjszakai Őrség vezetősége a legújabb globális szociális kísérletet tervezi. Ezt bizonyára tudod. Szvetlánának ebben a kísérletben eléggé jelentős szerepet szánnak. Nem próbállak meggyőzni vagy a Setét oldalára téríteni – ez teljesen reménytelen dolog. Egyszerűen elmondom neked, milyen következményekkel jár egy ilyen kísérlet megvalósítása. Az egyensúly megbomlásával. Ez banális és a megerősödött fél számára nagyon kívánatos dolog. Az utóbbi időben a Fény megerősödött, és ez nekem természetesen nem tetszik. A Nappali Őrség az egyensúly helyreállításában érdekelt. És te vagy az, aki ebben segíteni tud nekünk.

– Furcsa – mondta Anton elgondolkodva. – A Nappali Őrség vezetője az Éjszakai Őrség munkatársához fordul segítségért. Nagyon furcsa.

– Egyébként számunkra nem nélkülözhetetlen a segítséged. Boldogulnánk magunk is. De ha segítesz saját magadnak – elsősorban saját magadnak –, segítesz nekünk is. Meg Szvetlánának is, meg mindazoknak, akik elkerülhetetlenül áldozataivá válnak a soron következő globális kísérletnek.

– Nem értem, hogyan segíthetnék magamnak és Szvetlánának.

– Mit nem értesz? Szvetlána potenciálisan igen erős varázslónő. Amilyen ütemben fejlődik, olyan ütemben növekedik a benneteket elválasztó szakadék is. Az ő ereje az a tényező, amely felborítja az egyensúlyt a Fény javára. Ha Szvetlána egy időre elveszíti az erejét, az egyensúly helyreáll. És semmi nem választ el benneteket, Anton. Szvetlána szeret téged, ez nyilvánvaló. Feláldoznád a Fénynek a boldogságodat és a szeretett asszony boldogságát? Arról nem is beszélve, hogy az áldozat mindenképpen értelmetlen. Éppen ezért ajánlok neked egy apró és fájdalommentes árulást.

– Az árulás nem lehet apró.

– Lehet, Anton. De még mennyire lehet! A hűség apró és kifizetődő árulások sorozatából áll össze. Hihetsz nekem, már elég régen élek ezen a világon, volt időm meggyőződni róla.

Anton hallgatott egy darabig.

– Én Fénypárti vagyok. Nem árulhatom el a Fényt. Lényegemből fakadóan nem tudom megtenni – és ezt te is nagyon jól tudod.

– Senki nem akar rávenni, hogy szembefordulj a Fénynyel. Azonkívül ezzel a tetteddel sok embernek segítenél. Nagyon soknak, Anton. És nem ez egy Fénypárti mágus célja: az embereknek segíteni?

– És hogy nézhetnék az enyéim szemébe? – nevette el magát keserűen Anton. – Ezek után?

– Ők megértik – mondta ki tudja, honnan vett meggyőződéssel Zavulon. – Megértik és megbocsátják. Ha nem, miféle Fénypártiak ezek után?

– Szofisztikában erős vagy, Zavulon. Nyilván jóval erősebb nálam. De attól, hogy máshogyan nevezed a dolgokat, a lényegük nem változik. Az árulás az mindig árulás.

– Jó – egyezett bele váratlanul könnyedén Zavulon. – Akkor áruld el a szerelmedet. Lényegében két árulás közt kell választanod, hát nem érted? Magadat áruld el, vagy akadályozd meg a következő véres ciklus bekövetkezését. Elejét venni az Őrségek közötti elkerülhetetlen összecsapásoknak vagy szabad utat adni nekik. Vagy kevesled az eddigi halálokat? Nemegyszer voltál együtt őrjáratban Andrej Tyunnyikowal. Jó barátod volt Tigrincs, az alakváltó lány. Ők hol vannak most? És még kit vagy hajlandó feláldozni a Fény nevében? Ne menj el holnap a Bíróság ülésére, és a barátaid életben maradnak. Nekünk nincs szükségünk újabb halálokra, Anton. Hajlandóak vagyunk kitérni a csata elől. Békével kitérni. Ezért javaslom neked, hogy segíts mindannyiunknak. Mindannyiunknak! A Setéteknek is, a Fénypártiaknak is. Sőt az egyszerű embereknek is. Érted?

– Nem értem, hogy távolmaradásom az ülésről hogyan segíthet helyreállítani az egyensúlyt.

– Te összecsaptál már azzal a Setéttel, aki Ukrajnából érkezett, igaz? Vitalij Rogozával.

– Igaz – felelte kelletlenül Anton.

– Ő nem Másféle. Anton elképedt.

– Hogyhogy nem Másféle?

– Nem egészen Másféle. Ő csak Tükör. És már nincs neki sok hátra.

– Mi az...ki az a Tükör?

– Éppenséggel „mi”.– Zavulon felsóhajtott. – Sajnos csak „mi”... Nem fontos, Anton. Hasznosabb számodra valami mást megtudni. Ha nem mész el az Inkvizíció ülésére, több vér nem fog folyni. Ha elmész, elkerülhetetlen a véres összecsapás.

– Az ülésről való távolmaradást az Inkvizíció megtorolja...

– Ha nem kívánsz részt venni a Rogozával vívott párbajban, azt az Inkvizíció indokoltnak ismeri el. Voltak precedensek, ha akarod, megszerzem a megfelelő dokumentumokat. De hihetsz a szavamnak. Egyelőre még nem csaptalak be.

– Tetszik nekem ez az „egyelőre”...

Zavulon mosolygott – de csak a szája sarkával.

– Mit tegyünk? Elvégre Setét vagyok. Ok nélkül hazudni nem tartom hasznos dolognak.

Zavulon felállt, és vele együtt Anton is feltápászkodott.

– Gondolkodj, Anton. Gondolkodj, Fénypárti. És ne feledd: te döntesz a szerelmedről és a barátaid életéről. Néha így alakul: hogy segíthess a barátaidnak, előbb az ellenségnek kell segítened. Szokd ezt meg!

Zavulon lendületesen kiment a szobából, majd a lakásból is. A Homályban abban a pillanatban felsivított a riasztójelzés, Cshojon maszkja rémes grimaszt vágott a falon.

Miközben fáradtan rendet rakott, Anton igyekezett összeszedni gondolatait.

Hihet-e Zavulonnak, vagy nem?

Maradjon-e Szvetlánával, vagy ne?

Felhívja-e Geszert, és beszámoljon neki mindenről, vagy inkább hallgasson?

Bármilyen összecsapás, a banális verekedéstől kezdve az államok és az Őrségek intrikáiig lényegében az információk párbaja. Aki pontosabban méri fel ellenfele erejét és céljait, az győz.

Zavulon céljai és Anton céljai nem lehetnek azonosak. Ez teljességgel kizárt. De ha a Nappali Őrség főnöke által elmondottak éppen azzal a számítással hangzottak el, hogy Anton még a gondolatot is elutasítja, hogy ne menjen el a Bíróság ülésére?

Hol az igazság, és hol a hazugság? Zavulon szava egy ketrec, de a ketrec belsejében egy csapda lapul, a csapda belsejében pedig egy egérfogó, az egérfogó belsejében pedig mérgezett csalétek... Hány rétegét kell lebontani a hazugságnak, hogy felfedezzük az igazságot?

Anton elővett a zsebéből egy pénzdarabot. Feldobta... elnevette magát, és anélkül dugta vissza a zsebébe, hogy megnézte volna, fej vagy írás lett-e az eredmény.

Ez nem módszer.

Ha a két megoldás közül az egyik csapda, keresni kell egy harmadikat.

Ha valaki virradatra oda akar érni a Bíróság ülésére, vagy nagyon korán kell felkelnie, vagy le sem kell feküdnie. Én a másodikat választottam. Majd utána kialszom magamat.

Setét kollégáim egy darabig még kitartóan próbálták kiszedni belőlem cselekedeteim okát, de mivel én magam is igen keveset értettem abból, miért éppen ezt tettem, és nem azt, nem sokra jutottak.

Estig már semmi különösebben érdekes nem történt, csak elugrottam abba a kis boltba, ahol a lemezeket csináltattam modern lejátszómhoz, és megérdeklődtem, megőrzik-e a kliensek által rendelt válogatások matricáit. Mint kiderült, megőrzik. Magam sem tudom, miért, megrendeltem az Anton Gorogyeckij Fénypárti mágus által összeállított lemez másolatát. Talán azt próbáltam meg elképzelni zenei érdeklődése révén, hogyan szemléli a világot? Nem tudom... Az utóbbi időben leszoktam arról, hogy kérdéseket tegyek fel, mert túlságosan ritkán találom meg a válaszokat. És még ritkábban a helyes válaszokat.

Még egy dolog vésődött az emlékezetembe abból az estéből: egy találkozás a metrón. A kis zenei boltból mentem hazafelé. Metrón. Ültem, kezemet a kabátom zsebébe dugva (a Setét kollégák szerencsére elhozták a holmimat a repülőtérről), és az imént vásárolt lemezt hallgattam. Nyikolszkij énekelte „A világ tükré”-t. Jól éreztem magam, nyugodt voltam.

Lényege mindennek,

az évek sora, a barátok arca,

maszkja ellenségnek mind látható,

el nem bújhat soha költő szemétől,

mert ő a korok ura.

Távol csillagfénye,

hajnal illata,

az élet és szerelem rejtélyei,

nap melengette ihlet percében

mind tükröződik a költő lelkében,

a világ tükrében...

És hirtelen valami megfoghatatlanul megváltozott körülöttem. A hangosbemondó éppen figyelmeztette az ügyefogyott utasokat, hogy az ajtók záródnak. Megnyomtam a szünet gombot, felkaptam a fejem és körülnéztem.

És megláttam őt. Egy tizennégy-tizenöt éves kamaszt. Kétségkívül Másféle volt. Valószínűleg hasonított, mivel megbabonázva bámult rám a Homályon át, és eléggé ügyesen védekezett a Homály ellen. De az aurája szűzi tiszta volt. Olyan tiszta, mint a frissen hullott hó, egyformán távol állt a Fénytől is, a Setéttői is. Másféle volt, ugyanakkor sem Fénypárti, sem Setét.

Nagyon sokáig néztük egymást, egész úton a következő állomásig. Valószínűleg tovább is néztük volna egymást, de a kamaszt megrázta egy csinos asszony, nyilván az anyja.

– Jegor! Elaludtál? Leszállunk.

A kamasz összerándult, még egyszer rám nézett valami homályos bánattal, aztán kilépett a peronra. Én a kocsiban maradtam.

Még vagy egy percig nem tértem magamhoz, még mindig nem értve, miért lepett meg ennyire ez a Másféle. Valamire emlékeztetett. Valami nagyon fontosra, de megfoghatatlanra. És semmiképp nem tudtam rájönni, mire.

Csak Nyikolszkijhoz és „A világ tükré”-hez visszatérve nyugodtam meg valamennyire.

A tükörben látszik, ki és hogy élt,

látszik, ki volt, ki hazug dalt zenélt,

ki akarja, mindig éjszaka legyen,

segítenem kell az embereken.

Itt van nálam a világ tükre,

ki belepillant, nézzen a tűzbe,

ne féljetek, e tűzről zeng dalom,

hogy mindenki tudja,

van egy jó erő, a világ tükrében...

Különös. Ez a dal inkább a Fénypártiakhoz illik. Akkor miért szorul úgy össze a szívem, nekem, a Setéinek?

Ezzel a zavaros érzéssel tértem vissza a Nappali Őrség hivatalába. Egy idős, az évek során bölccsé vált vámpír apóka úgy visszahőkölt tőlem, mint ördög a tömjénfüsttől. Felriadtam, és hirtelen felfedeztem, hogy a tulajdon aurámban kékesfehéren villog néhány világos sáv.

– Elnézést – hoztam gyorsan rendbe –, álcázás volt.

A vámpír gyanakodva nézett, az ügyeleti szobából kinézett egy vámpírasszony, bármibe lefogadtam volna, hogy a felesége.

Bélyegzőimet igen alaposan átvizsgálták, és a jelek szerint arra készültek, hogy igen alaposan rám szállnak, de ekkor belépett Edgar egy fiatal boszorkánnyal. Az első pillanatban mindent megértett, és a mértéken felül éber őrségnek elég volt szemöldökének egyetlen mozdulata. Edgar bólintott nekem, majd a lifthez indult. A boszorkány majd felfalt a szemével.

A liftben megkockáztatott egy kérdést:

– Maga újonc?

Hangja érzelmek és szándékok egész skáláját fejezte ki, de ezek elemzésére sem kedvem, sem lehetőségem nem volt. Edgar és a többi erős Másféle jelenlétében valami miatt nem akaródzott demonstrálni az erőmet.

Edgart érdekelte, éreztem, hogy valóban érdekli, mit válaszolok.

– Nos, bizonyos értelemben újonc vagyok. A kis boszorkány elmosolyodott.

– És igaz, hogy egymaga szétkergetett négy Fénypárti harcost és megölte a tigrislányt?

Edgar ajka alig észrevehetően szarkasztikus mosolyra görbült, de megint érdeklődve hallgatott.

– Igaz.

Új kérdést már nem tehetett fel a boszorkány, megérkeztünk.

– Alita – szólalt meg Edgar valamiért mély saljapini[41] basszussal majd később gyötörd tovább a vendégünket. Előbb számolj be Anna Tyihonovnának.

Alita lelkesen bólogatott, majd újra hozzám fordult:

– Benézhetek magához egy kávéra? Egy órácska múlva?

– Persze – engedélyeztem. – Csak nincs kávém.

– Majd én viszek – ígérte a kis boszorkány, és elindult az iroda felé.

Nem kérdezte, hol lakom. Vagyis tudta.

Néhány másodpercig még a boszorkány után néztem. Divatos ezüstös dzsekijének (a síelők és turisták hordanak ilyet, rögtön eszembe jutottak erdei ismerőseim) hátát élénk ábra díszítette, nagy szemű animációs lányfigura rúgásra emelt lábbal, és a felirat: „Battle Angel Alita”. Az ábrát és a feliratot részben eltakarta a kis boszorkány kabátján kívül leengedett hosszú haja.

Edgar és Alita után nézett. Volt mit nézni, még a téli felszerelés ellenére is.

– Gratulálok – jegyezte meg sokatmondóan Edgar. – Már kérdezősködött rólad.

Vállat vontam.

– Holnap lesz a bírósági tárgyalás – váltottam témát. – Hogy menjek? Egyedül? Vagy a többiekkel?

– A többiekkel természetesen, hiszen tanú vagy. – Edgar körülnézett. – Menjünk be az irodába?

– Menjünk!

Valami miatt biztos voltam abban, hogy ezt a dolgozószobát a Nappali Őrség igazi vezetője, aki jelenleg nem tartózkodik Moszkvában, sosem használta igazgatói irodaként. Ez inkább Edgar irodája vagy valamelyik magasabb rangú Setété. Élvezettel vetettem el magam egy fotelban, gépiesen megállapítva, hogy jóval kényelmesebb a metrókocsik agyonstrapáit üléseinél. Edgar valahonnan az asztal alól előszedett egy megkezdett üveg konyakot.

– Bedobunk egyet? – kérdezte.

– Dobjunk be.

Miért kéne lemondani a jó öreg Koktyebelről[42]?

– Jó, hogy megjöttél – mondta Edgar a konyakot kitöltve. – Különben meg kellett volna keresnünk.

– Hogy elmagyarázzátok a viselkedés taktikáját és stratégiáját a bíróság holnapi ülésén? – találgattam.

– Pontosan.

A konyak jó volt. Lágy és aromás. Bár nem a legismertebb és legtekintélyesebb márka (és az melyik?), nekem nagyon ízlett.

– Már nem is próbálom kideríteni, miért viselkedsz ilyen különösen. Őszintén szólva meg is tiltották mindenkinek. Onnan – és Edgar jelentőségteljesen a mennyezet felé sandított. – Továbbá azt sem próbálom kideríteni, ki is vagy valójában. Ugyanazon okból. Csak azt akarom kérdezni: velünk vagy? A Nappali Őrséggel? A Setétekkel? Számíthatunk rád holnap mint közénk valóra?

– Természetesen – válaszoltam gondolkodás nélkül. És hozzátettem pontosításként: – Ez a válaszom valamennyi kérdésre.

– Ez jó – sóhajtott Edgar némileg bánatosan, és egyetlen lendülettel kiürítette a gömbölyű poharat. Szerintem nem hitt nekem.

Hallgatva ittuk meg a konyakot. A Bíróság másnapi ülésén tanúsítandó magatartásról Edgar nem tartotta szükségesnek tanácskozni. Nyilván úgy vélte, úgyis a saját fejem után megyek. És mélységesen igaza volt.

Az éjszakát Alitával töltöttem. Beszélgetve, kávézva; a kis boszorkának sikerült a ma már feledésbe merült Casa Grandé kávéból szereznie. A fotelokba telepedve fecsegtünk mindenről és semmiről. Már rég nem volt ilyen ünnepem: egyszerűen csak üldögélni és beszélgetni. Zenéről, amelyben, mint kiderült, elég jól eligazodom. Irodalomról, amelyben már gyengébb voltam. Filmekről, amelyekben egyáltalán nem voltam otthon. Alita időnként megpróbálta rám és a képességeimre terelni a szót, de olyan őszintén csinálta, hogy még ahhoz sem támadt kedvem, hogy meggyanúsítsam, az éber Anna Tyihonovna küldte hozzám.

Hajnal előtt egy órával kopogtak az ajtón.

– Nyitva! – kiáltottam.

Edgar és Anna Tyihonovna lépett be.

– Kész vagy? – kérdezte Edgar.

– Az úttörő mindig kész – biztosítottam. – Kötelékben vonulunk fel? És páncélozott járműveken vagy gyalogos üzemmódban?

– Ne bohóckodj – Anna Tyihonovna összeszorította ajkát, és szigorúan nézett Alitára. Az ártatlanul pislogott.

– Rendben, nem bohóckodom – ígértem meg. – Hová kell menni? Nem tudom.

Lényegében egy cseppet sem kételkedtem abban, hogy az irányt és a helyet megsúgja nekem a tudatom legmélyén hibátlanul működő planéta. De azért megkérdeztem.

– Az MGU[43] központi épülete – közölte Edgar. – A toronyban. Lenn áll Sagron a kocsijával, mehetsz vele.

– Jó. Vele megyek.

– Sok sikert – kívánta Alita az ajtó felé menve. – Holnap benézek, jó, Vitalij?

– Nem – mondtam borúsan. – Nem nézel be. Teljesen biztosan tudtam, hogy igazam van. De egyelőre nem értettem, miért.

Alita vállat vont, és kiment. Utána Anna Tyihonovna is eltűnt. Hm... Lehet, hogy mégis a vén banya küldte a lányt? Az meg ment a maga feje után, és semmit nem szedett ki belőlem. Ha így van, Alitát csak sajnálni lehet. Anna Tyihonovna a lelket is kitapossa, kiszorítja és kipréseli belőle. Az eget is nagybőgőnek nézi majd szegény lány.

A mobil után nyúltam, és beütöttem Sagron számát, már arra sem vettem fáradságot, hogy meglepődjek, honnan is tudom.

– Sagron? Irt a délről jött vendég. Elviszel? Aha, megyek.

– Jól van, én is indulok – mondta Edgar. – Ne kíméljétek a gumit. Az Inkvizíció nagyon nem szereti, ha valaki késik.

Felöltöztem, bezártam az ajtót, és lementem. Az őrségben lévő vámpírok most sokkal nyugodtabban néztek rám – vagy közvetlen főnökségük folytatott velük szívhez szóló beszélgetést, vagy maguk jöttek rá az igazságra. De miféle igazságra? Az igazság még nekem sem óhajtja feltárni magát. Néha hirtelen feltárul a mozaik egy darabkája, egy pillanatra fellibben a függöny, majd újra leereszkedik eltakarva a szemet, átláthatatlan füstfelhő.

Sagron BMW-je vagy húszméternyire, éppen a megállni tilos tábla alatt állt prüszkölő kipufogóval. Beültem Sagron mellé, a jobb oldali ülésre.

– Jó reggelt!

– Remélem, hogy jó lesz – morogta Sagron. – Mehetünk?

– Ha mást nem várunk, menjünk.

Sagron szótlanul besorolt a sűrű kocsiáradatba.

A behavazott Moszkvában autózni csúcsforgalom idején külön tudomány. Sagron a Homályon keresztül rendre ki is cselezte a nem túl szemfüles szomszédos sofőröket. Különben folyton elénk vágtak, átszorítottak volna a szomszéd sávba, elzárták volna előlünk a váratlanul kínálkozó réseket. Mindenesetre bekapcsoltam a biztonsági övet. Sagron fogcsikorgatva mormogott valamit. Alighanem szitkozódott.

Az álmatlan éjszaka után elviselhetetlenül vágyódtam egy kis jótékony szendergés után. Annál is inkább, mert a német gyártmányú kocsi kényelmes ülése teljesen megfelelt erre a célra. Ha zenét akartam volna hallgatni, az biztosan álomba ringat. De nem volt kedvem a zenehallgatáshoz, így maradtam ebben a világban, amelyet megtöltött több tucat motor bőgése, a bekapcsolt légkondicionáló halk zúgása, autódudák éles hangja és a piszkosszürke hó-kása surrogása a kerekek alatt.

Ha a metrót választjuk, sokkal hamarabb odaérünk. így viszont még fél óra múlva is csak a bedugult Osztozsenka Vernadszkij sugárút felőli végénél tartottunk. A dugó egyre nőtt, és az üstököséhez hasonló farka Moszkva központja felé mutatott.

– A fenébe is – sipította dühösen Sagron –, végül még itt ragadunk.

– Nyissunk egy portál – vontam meg a vállam. Sagron furcsán nézett rám.

– Vitalij! A Bíróságnak az Inkvizíció felügyelete alatt megtartandó ülésére igyekszünk. Az a te portálod a cél előtt jó két kilométerrel kifúj!

– Á – mondtam gyámoltalanul. – Igaz. Erről megfeledkeztem.

Mellesleg ezt magamtól is kitalálhattam volna. A Bíróság munkája idején tilos a mágikus beavatkozás és általában véve a mágia mindenféle alkalmazása. A bennem lakozó én szolgálatkészen megsúgta, korábban többször előfordult, hogy megsértették ezt a törvényt, de csak a vad átalakulások éveiben, és ezek az átalakulások közvetlenül összefüggtek ezekkel a törvénysértésekkel.

Mellesleg most is az átalakulások korát éljük. Az évezred végét. Ez fordulópont. Lám, a nyáron is milyen rettegve várta a nép a napfogyatkozást, hogy remegett a törökországi földrengés hírére... Na és semmi, túlélték.

Igaz, túlélve mindannyian kissé mások lettünk. A Másfélék is, de különösen az emberek.

– Anyád! – ordította Sagron, kiragadva gondolataim közül. Még arra sem volt időm, hogy kinézzek a szélvédőn. Fülsiketítő csattanással egy időben előreestem, mellkasom fájdalmasan összeszorult, a biztonsági öv gyötrelmesen belevágódott a mellembe. A kormánykerékből undok sziszegéssel kinőtt a légzsák, és Sagron arcával, mellével végigcsúszva rajta belevágódott a szélvédő és a tető találkozási pontjába. Kívül valami bántóan csörömpölt, és üvegcserép záporozott mindenfelé. A hóra hangtalanul hullott le, de a szomszédos kocsik karosszériáján dobszólót vert ki.

És mintha csak a bosszantásunkra történne, hátulról is belénk jöttek. Neki a csomagtartónak.

Néhány másodperc múlva, amelyek talán az űrhajó startjára emlékeztettek, elmúlt a fájdalom és a nyomás. Beállt a dinamikus nyugalom áldott pillanata.

Sagron visszacsúszott az ülésre, véres nyomot hagyva a légzsákon. Úgy láttam, a karja is eltört. Nem kötötte be a biztonsági övet a hülye... Jó időbe telik, míg regenerálódik.

Körös-körül bömböltek az autódudák.

Vegyes érzelmekkel kikapcsoltam a biztonsági övet, és kinyitottam az ajtót. Kiléptem az üvegcseréppel borított, letaposott hóval fedett útra.

Egy piros Niva vágódott belénk nem túl nagy szögben. Hátul pedig az összegyűrt csomagtartóba, amelybe mintha beleharaptak volna, egy ápolt japán dzsip ékelődött bele. De már nem látszott ápoltnak. A dzsip egyébként nem sérül meg komolyan, a lámpák törtek össze a díszrácson, és maga a díszrács kissé meggörbült. Nyilván volt ideje fékezni.

– Mit csináltál, te barom? – rontott nekem valaki a dzsipből, egy sötétített szemüveges, borotvált észlény hordószerű törzzsel, amely valami málnaszín-fekete göncbe volt burkolva, lábán jókora stílusos félcipő. Ennek a figurának olyan fehér volt a szeme, mint egy újszülött aurája – vagy a Jegor gyereké a metróban.

Mi van, nem látja a belénk szállt Nivát?

És ekkor a málnaszín öltözetet tompa kékes tűz borította el. A fickó felvisított, mint a disznó a kés alatt.

Felismertem a tengerentúli igézetet, amelyet a népnyelv spiderflame-nek nevez. Póklángnak. És miközben még magamhoz sem tértem a málnaszínű támadásától, valaki megragadta a galléromat, és megfordított.

Hát ha valakire nem számítottam, hogy itt megpillantom, az ő volt. Anton Gorogyeckij Fénypárti mágus.

– Ki vagy te? – suttogta dühödten. – Ki vagy, hogy vinne el a Homály... De ne hazudj!

A szeme még fehérebb volt, mint a valami dzsiggfélét járó dzsipbéli fickóé.

A fejemben valami kattant. És ajkaim maguktól mondtak ki három szót:

– A világ tükre...

– Tükör – ismételte visszhangként a Fénypárti. – Legyetek átkozottak! Legyen minden átkozott!

Nagy kedvem lett volna kajánul visszavágni, hogy az átok a Setétek hatásköre, de visszafogtam magam. Jól tettem, hogy visszafogtam magam. Anton aurája bíbor és lila színekben kavargott. Én vitathatatlanul erősebb voltam nála, de... úgy tűnt, hogy Gorogyeckijt most valami olyan érthetetlen erő támogatja, amelynek semmi köze sem a Fényhez, sem a Setéthez, de ettől nem kevésbé hatalmas. És számomra nem volt világos, mi lenne a végkifejlet, ha sor kerülne az összecsapásra.

Galléromat elengedve Anton vakon odébb botorkált az autók között átfurakodva, és ügyet sem vetett a dudálásra és a leengedett üvegű ablakokból hallatszó átkokra. Valahol a közelben felsüvítettek a közlekedési rendőrök szirénái. A dugó végleg eltorlaszolta Osztozsenkát, csak a szemközti sávban maradt egy keskeny rés, amelybe sűrű anyázás és dudálás közepette egyenként sietve becsusszantak a ritka szerencsések.

Az órámra néztem. Hogy eljussak az egyetemig, csak tizenöt... nem, már csupán tizennégy percem maradt. És teleportáló mágiához, mint ismeretes, nem folyamodhattam.

Először is nézzük, mi van Sagronnal.

A nyitott ajtajú Nivát megkerülve odamentem a sérült BMW vezetőülés felőli ajtajához. Sagron eszméletlen volt, de a veszély legelső pillanatában reflexszerűen leengedte a védőernyőt, és becsusszant a Homályba. És most regenerálódott, tehetetlenül, mint valami bábú, és a mohó Homály nem tudott vele mit kezdeni.

Túléli. Magához tér, méghozzá elég gyorsan. Valószínűleg már a mentőben, már ha az át tudja verekedni magát a dugón. Sagron elég erős mágus ahhoz, hogy egy olyan apróság, mint az autóbaleset, komoly kárt tehetne benne.

Hát akkor viszlát, Sagron. Azt hiszem, az Inkvizíció sem tehet neked szemrehányást. A vis maior az vis maior.

És ekkor megpillantottam megmentőmet. Az úttest legszélén nyomorúságos narancssárga robogóján ügyesen lavírozó srácot. Őt aztán nem zavarják a dugók...

Bár az is igaz, nem az évszakhoz illő közlekedési eszköz. De azért...

Belemerültem a Homályba.

A robogó itt a mesebeli táltos paripához hasonlított. A lámpája mintha a szeme lett volna. – Mássz le! – utasítottam a legénykét. Engedelmesen lábra állt.

Átnyúltam egy bézs színű Opelen, és megragadtam a kormányt. A robogó szorgalmasan pöfögött üresjáratban.

Rajta, előre. A legényke kirakati bábuként állt dermedten a járdán, vakon szorongatva a dollárokat, amiket a markába nyomtam. Magam felé húztam a gázkart, és csaknem leszakítva a legközelebbi kocsi polírozott oldalát, előreszáguldottam a dugó elejéhez. A Szadovoje körút felé.

Viszonylag egyszerű volt idomulnom a meleg japán ászfalthoz és nem a moszkvai jégpáncélhoz szokott aprócska Hondához. És a kocsik között lavíroznom is eléggé bravúrosan sikerült. De igazi sebességre nem volt képes a robogó, talán harminc kilométert bírt teljes erővel. És megértettem, hogy nem érek oda. Még ha elhagyom is a szorgos kis Hondát, és lerohanok a legközelebbi metróállomásra, az Egyetem megállótól eléggé messze van a csúcsos központi épület. Elbolondíthatnék persze még egy autóst, de hol a garancia, hogy elkerüljük a reggeli dugókat? Homályosan emlékeztem rá, hogy az egyetem körüli utak jó szélesek, de biztos nem voltam a dologban. Ha a Hondával folytatom az utat, gyakorlatilag a célig megőrzöm a mobilitásomat. Másrészt viszont csak homályos elképzelésem volt az útvonalról. Sajnos nem vagyok moszkvai. Hagyatkozzam eddig kifogástalanul működő belső segítőmre? Persze megtehetem. De mi van, ha éppen most hagy cserben? A legfelelősségteljesebb pillanatban? Általában ez mindig így is történik.

Befelé, önmagamba figyeltem. Hideg, gázokkal teli szél vágott az arcomba. Moszkva széngázt lehelt...

Hűséges segítőm a jelek szerint aludt.

Elhagytam a Szadovoje körutat és a Kultúrpark metróállomást, de amikor feltűnt előttem a Frunze állomás épülete, úgy döntöttem lemegyek a föld alá. Sürgetett az idő.

Még a metrólejáró lépcsőjéig sem értem el, mikor a robogót már megfújták. A motor beindulva röviden felköhögött, és valami fürge fickó már húzott is el a szorgalmas és kifogástalanul működő japán szerkezettel, igyekezve eltűnni vele valahol a mellékutcákban. Hej, emberek, emberek... A Fénypártiak gondoskodnak rólatok, védenek, óvnak, ti meg disznók voltatok, disznók is maradtok. Lelkiismeret és együttérzés nélküli vadállatok. Könyököltök, loptok, eladtok, a hasatokat tömitek, a többire meg fütyültök. Mennyire undorító...

A beléptetőt egyszerűen átugrottam – a Homályban, láthatatlan árnyékként. Nem volt időm arra, hogy jegyet vegyek és bedugjam a jegykezelő automatába. Sebaj, ettől a haza még nem megy tönkre.

A mozgólépcsőn is úgy siklottam le, hogy nem léptem ki a Homályból. Felpattantam a lassan haladó gumikorlátra, és lefele száguldva alig győztem a lábamat váltogatni a nyúlós szürke aludttejben. A peronról éppen indult kifelé a szerelvény, és amíg tisztáztam, a nekem megfelelő irányba megy-e, az ajtók bezárultak. Sebaj, ez nekem nem akadály. De nem lett volna jó ötlet a városközpont felé metrózni.

A kocsiba egyszerűen az ajtón keresztül ugrottam be, a Homályon át. Kicsit odébb toltam az elképedt utasokat, és mintegy a semmiből testet öltöttem.

– Jaj! – mondta valaki.

– Mondják, ez itt Moszkva? – böktem ki valamiért. Talán hetyke kötekedésből.

Senki nem válaszolt. így is jó. Viszont körülöttem rögtön több lett a szabad hely. Megkapaszkodtam, és lehunytam a szemem.

Szportyivnaja. Verébhegy[44] – a szerelvény alig mászik, a nem pontosan összeillesztett fémpajzsok közti résekben itt-ott lámpák villognak és beárad a közelgő reggel szürke félhomálya. Már virrad...

Végre, itt az Egyetem megálló. A mozgólépcső végtelen hosszú és túlzsúfolt. Már megint várni kell. Kész, most már biztos, hogy elkéstem.

Fent már csaknem világos volt. Végleg felfogva, hogy a tárgyalás kezdetéig már nem érhetek oda, hirtelen teljesen megnyugodtam, és már nem siettem. Egyáltalán nem. Előszedtem a zsebemből a fejhallgatót, életre keltettem a lejátszót Anton Gorogyeckij lemezével, és elindultam kocsit fogni.

– Kezdünk – mondta halkan az Inkvizítor. – Mindazokat, akik nem értek ide időben, később vonjuk felelősségre a Megállapodás teljes szigorával.

A jelenlevők felálltak. A Setétek is, a Fénypártiak is. Az Őrségek munkatársai is, és a bírák is. Geszer is, és Zavulon is, akiről azt hitték, nincs Moszkvában. Makszim, az Inkvizítor is, és a két megfigyelő Inkvizítor is, akik szürke köpenyt viseltek. Mindenki, aki összegyűlt a moszkvai egyetem központi épületének tornyában. Az ötszög formájú kis helyiség láthatatlan homálybeli szintként fedte be a földművelési múzeumot, és kizárólag az Inkvizíció bíróságának nem túl gyakori üléseihez szolgált helyszínül. A háború utáni években elég gyakran emeltek ilyen homálybeli építményekéhez olcsóbb volt, mint leküzdeni az állambiztonságiak és a rendőrség állandó akadékoskodását, amelyek folyton beleütötték az orrukat abba, ami nem az ő dolguk. Gyönyörűen látszott, amint keleten a horizont alól felkúszik a hajnal bíbor fénye, és pillanatról pillanatra halványulnak el a villódzó fények, amelyek még mindig ott táncoltak az egyetem épülete fölött Jean-Michel Jarre moszkvai jubileumi koncertje óta. A Másfélék még sokáig látni fogják a lézer-show nyomait még akkor is, ha nem lépnek be a Homályba, ahol a színek kifakulnak és eltűnnek. Túlságosan is sok ember gyönyörködött a látványos előadásban, és érzelmeik beáradtak a Homályba.

Makszim, aki hétköznapi öltönyt viselt, és nem köpenyt, mint a többi Inkvizítor, kézmozdulatával kinyitott a Homályban egy szürke táblát, rajta lángoló vörös betűkkel. Három tucat hang kezdte hangosan olvasni:

„Másfélék vagyunk. Különféle erőknek szolgálunk. Ám a Homályban nincs különbség a setét és fény hiánya közt...”

A hatalmas város és a hatalmas ország nem is sejtette, hogy szinte mindenki, aki meghatározza Oroszország sorsát, most itt gyűlt össze, és egyáltalán nem a Kremlben. A moszkvai egyetem főépületének tetején meredező tű alatti elhanyagolt, szűk kamrában, ahol a lerakódott porba állították a székeket, könnyű karosszékeket, sőt strandszékeket is, ki mit tudott hozni. Asztalról senki sem gondoskodott, asztal nem is volt.

A Másfélék nemigen kedvelik az olcsó rituálékat, a tárgyalás cselekvés, nem látványosság. Ezért nincs semmiféle palást, paróka és terítő. Csak a megfigyelők szürke köpenye, bár már senki nem emlékszik arra, miért viselik néha az Inkvizítorok ezeket a köpenyeket.

„Korlátozzuk önnön jogainkat s törvényeinket. Másfélék vagyaink...”

A Megállapodás vörös betűi lángoltak a félhomályban, megtestesítve az Igazságot és az Igazságszolgáltatást. És zengtek a hangok:

„ Másfélék vagyunk...”

Három tucat hang:

„Az idő majd határoz felőlünk.”

Végigolvasták a Megállapodást, és megkezdődött a tulajdonképpeni bírósági eljárás. Hagyományosan a kevésbé fontos ügyekkel.

A bíró, az egyik köpenyt viselő Inkvizítor fel sem állva forgó zongoraszékéről, minden ünnepélyesség nélkül, teljesen hétköznapi hangon bejelentette:

– Első ügy. Orvvadászat a Setétek részéről. Vezessék be a bűnöst.

Még csak nem is a vádlottat, hanem a bűnöst. A bűn már bebizonyosodott. A tanúk csak a körülményeknek és a bűnösség fokának pontosításában segítenek. És a bíróság kimondja az ítéletet. A könyörtelen és igazságos ítéletet.

– Sajnos nem érkezett meg minden tanú. Hiányzik Vitalij Rogoza Nyikolajevben, Ukrajnában regisztrált Másféle, ideiglenesen regisztrálva Moszkvában, tisztázatlan okból maradt távol; továbbá Andrej Tyunnyikov és Jekatyerina Szorokina, akik elhaláloztak azon cselekmények következtében, amelyek tárgyalására később kerül sor...

Az ítélet rövid és kegyetlen volt:

– Viktorija Manguzova Másféle, Setét, Moszkvában regisztrálva, bűnös visszaesőként elkövetett licenc nélküli vadászatban. Az ítélet megsemmisítés. Van-e ellenvetés vagy kiegészítés az Őrségek részéről?

Ellenvetés nem volt sem a Setétek, sem – természetesen – a Fénypártiak részéről.

– Az ítélet azonnal végrehajtandó – mondta az Inkvizítor. A Fénypártiakra nézett – az ítéletet hagyományosan az Őrségek munkatársai hajtották végre.

Hja felállt, megigazította a szemüvegét. Figyelmesen megnézte a vámpírnőt, aki nyüszített, felfogva, hogy nincs menekvés. A mágus tekintetében nem volt sem gyűlölet, sem öröm. A koncentráláson kívül semmi más. Kinyújtotta a kezét, a Homályon át megérintette a regisztrációs pecsétet a vámpír mellén.

Egy pillanat múlva Viktorija lerogyott a padlóra. Nem porladt el, mint egy öreg vámpírral történt volna, mert Viktorija még nem élte le a neki kiszabott időt. De az, ami a vámpírok életerejét adja, amit az évek során az emberektől szív el, nyomtalanul feloldódott a Homályban. A szobában egy kicsit hűvösebb lett. Hja homlokát ráncolta, és még egy takarékos mozdulattal a Homályba küldte a testet.

Mindörökre.

Így hajtják végre a Másfélék ítéletét.

– Második ügy. Egy hasonítatlan Másféle meggyilkolása egy alakváltó Setét Másféle által. Vezessék be a bűnöst...

Kérdések. Válaszok. Az Inkvizítorok rövid tanácskozása.

– Okszana Dacjuk Másféle, Setét, Moszkvában regisztrálva. A szándékos gyilkosság vádja alól felmentve, az ügy önvédelemnek minősül. Bűnösnek találtatott a szükséges védelem határainak túllépésében; ezért vadászlicencének tízévi határidejű megvonására ítéltetik. Visszaesés vagy bármilyen, az Erő ötödik szintjét meghaladó törvénysértő cselekmény esetén azonnali megsemmisítés következik. Van-e ellenvetés vagy kiegészítés az Őrségek részéről?

Hja Geszerre nézett, és megint felállt:

– Ellenvetésünk van. A Másféle nő életét nem fenyegette semmilyen veszély. Nem volt szükséges az ember megölése. Kérjük a licencmegvonás határidejét ötven évre emelni.

– Harmincra – felelte Makszim, mintha már várta volna ezt a követelést. Egyébként valóban várta...

– Negyvenre – szólt közbe hidegen Geszer, fel sem állva. – Adjuk elő a szükséges indoklást?

– Negyvenre – egyezett bele Makszim. A Setétekre nézett, de ők nem avatkoztak közbe, okkal úgy vélve, hogy az alakváltó sorsa miatt nem érdemes vitába szállniuk.

– Engedjék el az elítéltet az őrizetből.

A sápadt, rémült lány előtt kitárult az ajtó. Boldogan kirohant, még fel sem fogta, hogy lényegében mégis megbüntették. Negyven év nagyon hosszú idő egy alakváltó számára, aki csak az emberi életekből nyerhet Erőt. Ezalatt megöregszik, talán meg is hal, mert nem képes szembeszállni a közelgő öregséggel.

– Harmadik ügy. Az Éjszakai Őrség munkatársainak támadása egy Setét Másféle ellen. A sértett távollétében a bíróság szükségesnek látja keresztkérdéseknek alávetni az életben maradt bűnösöket és az Éjszakai Őrség vezetését, amely megengedte az Erő nem szankcionált alkalmazását a Setét Másféle ellen. A Fénypártiak valamennyi ellenvetését előre elutasítom.

Geszer a homlokát ráncolta; Zavulon megengedett magának egy visszafogott mosolyt.

Szvetlána Nazarova Fénypárti varázslónő nyugtalanul pillantott az órájára. Ideges volt Anton Gorogyeckij Fénypárti mágus késése miatt.

– Talán célszerűbb lenne megállapítani három beidézett hiányzásának okát – mondta óvatosan Geszer, akaratlanul is átvéve a bírák hivataloskodó beszédmódját. – Higgyék el, nem az időt akarom húzni. Nyugtalanít az Éjszakai Őrség munkatársának és annak a távolmaradása, aki az utolsó hetek nyugalmának egyik legfőbb felkavarója volt.

Az Inkvizítorok összenéztek, mintha hangtalanul meghoznák közös döntésüket.

– Az Inkvizíciónak nincs ellenvetése – közölte érzelemmentesen Makszim. – Engedélyezem a szükséges mágikus beavatkozást.

Az Inkvizíció megfigyelői megmozgatták köpenyüket, máshova téve a védő amuletteket. Lehet, hogy azért hordanak köpenyt, hogy senki se láthassa, hogyan működtetik az amulettjeiket és milyen amuletteket használnak? Az Inkvizíciónak megvannak a maga módszerei, a maga törvényei, a maga fegyverei.

A levegőben kibontakozott a megfigyelő gömb. Tekergő vonalakkal szabdalt szürke köd. A legtöbb vonal eltűnt, csak három maradt.

Három sorsvonal, amelyek nemrég egy pontban futottak össze. Az egyik vonal elhalványult, alig lüktet. Egy Másféle megsebesült...

– Ez Sagron – nyögte a Setétek vezetőjének helyettesi feladataitól megszabadult Setét mágus, Edgar. – Hiszen ez Sagron!

A két másik szál szétvált, de megint össze kellett futniuk – éppen az egyetem épülete előtt.

Csata. Már megint a Setétek és Fénypártiak csatája, és megint egy áldozat. Egyelőre még nem halálos.

– Az Éjszakai Őrség kéri az Inkvizíciót, hogy avatkozzon közbe! – üvöltötte Geszer. – Makszim, Oscar, Raul, hiszen ezek megölik egymást!

Az Éjszajkai Őrség vezetője mellett felállt egy asszony, Másféle, Olga, aki nemrégiben nyerte vissza varázslónői képességeit, méghozzá nagyon erőseket, ezért elvesztette jogát a családnév viselésére, de még nem nyerte el a jogot a homálybeli névhez. Megérintette Geszer könyökét, és kérdően nézett a bírákra.

Szvetlána elfehéredett, mintha viaszból lett volna az arca. A Setétek hallgattak. Zavulon elgondolkodva vakarta az orra hegyét.

– A Bíróság megtiltja a beavatkozást – jelentette ki szárazon az egyik bíró.

– Miért? – kérdezte erőtlenül Szvetlána. Megpróbált felállni a könnyű, fonott székről, de nem volt rá ereje. Fizikai ereje. Az igazi erő, a Másféle, a Fénypárti varázslónő mágikus ereje spontán módon, szoros, terjedelmes spirálban kezdett örvényleni Szvetlána körül.

Ha haragszanak vagy extrém helyzetbe kerülnek, az emberekhez hasonlóan gyakran a Másfélék is erősebbek nyugodt önmaguknál.

– Miért? – zengett Szvetlána hangja. – Mindenütt, ahol megjelent ez a Setét, Másfélék vagy emberek haltak meg. Ez egy gyilkos! Engedik tovább is gyilkolni?

A bírák rendíthetetlenek maradtak.

– Vitalij Rogoza Másféle, Setét moszkvai tartózkodása során egyszer sem sértette meg a Megállapodás egyetlen rendelkezését sem, egyetlenegyszer sem lépte át a megengedett védelem határait. Tiszta az Inkvizíció szemében. Nincs semmi jogalapunk a beavatkozásra.

– Ha meglesz a jogalap, már késő lesz! – mondta élesen Geszer.

Az Inkvizítor csak vállat vont.

– Bosszút áll Sagronért – mondta halkan az egyik Fénypárti, és köhintett.

Két mágus – egy Fénypárti és egy Setét – közeledett az egyetemi épület bejáratához, és ahogyan fogyott köztük a távolság, úgy erősödött valamennyi jelenlévőben a meggyőződés, hogy a toronyba már csak egyikük ér föl.

De melyikük?

Nem tudom, miért, de az egyetemi épülettömb bejáratától vagy jó háromszáz méterre szálltam ki a kocsiból. Az épület fölött színes foltokat, sugarakat és méretes figurákat láttam feltűnni; éreztem, hogy valami számomra felfoghatatlan erő visszafogja a megszokott magasabb szintű mágiát, nem engedi az alkalmazását. És azt is éreztem, hogy ott legfelül, ahonnan kezd kinőni a moszkvai felhőkarcoló hegyes tűje, világosszürke felhő dagadozik, amely egy fékezett hatású bombára emlékeztetett.

Körülnézve elindultam a járdán. Elvileg sietnem kellett volna, de közepes tempóban haladtam. Valószínűleg így kellett lennie.

Csak ezt ne kérdezzétek, kinek volt erre szüksége.

A lejátszó belekezdett a következő dalba, de az nem tetszett, és találomra megnyomtam a szenzort. Most mi következik?

A nevem kitörölt hieroglifa,

a ruháimat csak a szél foltozza...

Mit viszek összezárt tenyeremben,

senki sem kérdi, és én nem felelek...

Piknik. Hieroglifa. Ez megfelel – lassú dallam, annak, aki már úgyis elkésett, és aki már csak azt teheti, hogy összpontosít és eléri a keleti bölcsek mindenre kiterjedő szenvtelenségét.

Vajon voltak-e Másfélék a keleti bölcsek között? Vagy talán inkább úgy kellene feltenni a kérdést, voltak-e köztük emberek?

Érdekes lenne megtudni.

Az őrséget sikerült elbolondítanom – úgy látszik a legegyszerűbb igézeteket a bíróság munkája közben is szabad használni.

Odamentem a liftekhez, az előcsarnok furcsán néptelen volt. Lehet, hogy az emberek tudat alatt megérezték Moszkva legerősebb Másféléinek jelenlétét a közelükben, és igyekeztek inkább elkerülni ezt a helyet? Megnyomtam a gombot, és azonnal kinyílt az egyik lift ajtaja. Beléptem, és gépiesen szétnéztem, nem igyekszik-e valaki a lifthez.

És megláttam Antont. Éppen akkor haladt el a még mindig tétlenkedő őrök mellett.

Érdekes, hogyan ért utol? Ő is szerzett egy robogót vagy motort?

Álltam, vártam. Anton rám nézett, mintha tűnődne, és ő is várt.

Rövid várakozás után megnyomtam a gombot, és az ajtó bezárult. Elindultam fölfelé. Nem egyből legfelülre, körülbelül az épület magasságának kétharmadáig. Kiderült, hogy még magasabbra csak egy másik lifttel lehet feljutni, amely csak az épület legfelső szintjein működött. Oda pedig, ahova én igyekeztem, már csak egy széles márványlépcső vezetett föl, fokain régi mészfoltokkal. A lépcső egy ajtóhoz vezetett, amely a Homályban nyitva állt, de a közönséges világban természetesen szorosan be volt zárva.

Éppen a lépcső aljánál véget ért a Piknik himnusza, és a lejátszó véletlen üzemmódban kiválasztotta a következő dalt.

Kutyákról álmodom, vadállatokról, azt álmodom, hogy lámpaszemű lények kapaszkodnak szárnyamba már az ég alatt, s zuhanok bénán, mint a hulló angyal...

Korábban csak fél füllel hallgattam a Nautilusnak ezt a dalát, de most hirtelen visszhangot vert lelkem legmélyén. Felfelé, a bezárt ajtó felé haladva belemerültem a Homályba, és Butuszowal együtt énekeltem:

Nem emlékszem a zuhanásra,

csak süket becsapódásra a hideg köveken.

Valóban fel tudtam repülni oly magasra,

és lezuhanni, le, mint a hulló angyal?

Egyenesen le, ahonnan kimásztunk új életet remélve.

Egyenesen le, ahonnan mohón néztünk fel a kék magasba. Egyenesen le...

Butuszovot és engem bármelyik Másféle hallhatott függetlenül attól, hogy a valóságos hang csak a fejhallgató parányi mikrofonjában zengett, és már egylépésnyire tőlem teljesen kivehetetlen zümmögéssé olvadt.

A terembe, ahol a bírósági tárgyalás zajlott, együtt léptünk be. Én és a hulló angyal.

Igyekeztem jó és igazságos lenni,

és nem tűnt sem szörnyűnek, sem különösnek,

hogy ott lenn a földön tömegek gyülekeznek,

hogy lássák, hogyan zuhan le az angyal...

Geszer. Zavulon. Makszim, az Inkvizítor. Setétek, akikkel az utóbbi napokban volt alkalmam kávézni is, beszélgetni is: Edgar, Jurij Kolja, Anna Tyihonovna... Fénypártiak, akikkel az utóbbi napokban volt alkalmam értelmetlen kockázatot vállalva megküzdeni is, szócsatába keveredni is: Hja, Garik, Tolik, a medve-alakváltó. Ismeretlen Másfélék, szintén Setétek is, Fénypártiak is, némelyiküknek nyilvánvalóan nincs köze az Őrségekhez. Ketten köpenyben – biztosan Inkvizítorok.

És a Fénypárti varázslónő, eltorzult arccal. Akkor ilyen az arcuk az embereknek vagy a Másféléknek, ha szeretteiket veszik el tőlük.

A tátott szájakba belesodor a szél

tán fehér havat,

tán a jó édes mannát,

vagy egyszerűen tollat,

mi száll utánam,

ki bukom lefelé,

mint a hulló angyal.

Azután megállíthatatlanul lökött fölfelé valami a képzeletbeli lépcsőn a titokzatos piramis tetejére, föl, ahová ez alatt az egész idő alatt törekedtem, és ezzel egy időben a két köpenyes megszüntette a felsőbb mágiára vonatkozó tilalmat. És a Fénypárti nő rám zúdította azt a bármely pillanatban szétpattanni és felrobbanni kész felhőt. Az Erőnek akkora alvadt csomóját, amely mellett megatonnás töltetek is elhalványulnak és puszta semmiségnek tűnnek.

Az idő megállt.

És én megértettem mindent. Mindent, ami történt és ami most történik, és mindent, aminek közlejövőbeli megtörténte meg van írva. Megértettem, és görcsösen lenyeltem a torkomban hirtelen keletkezett gombócot.

Én lettem a föld legerősebb mágusa. Kategórián kívüli mágus. Uralkodó egyetlen órára... nem, egyetlen pillanatra... Az egyetlen ebben a roskatag kerek szobában, akinek nincs jövője.

Némely Másféléknek néha nincs jövőjük...

Tükör! Én mindössze csak tükör vagyok. A világ tükre. Aprócska súly, amelyet a Homály a mérleg serpenyőjébe vet, ha megbomlik az egyensúly a Fény és a Homály erői közt.

Megjelent a Fény Nagy Varázslónője. A Setétnek nem akadt ugyanilyen erős beavatottja. A Fénynek esélye nyílt egyszer és mindenkorra leszámolni a Homállyal.

De Fény nem létezhet Setét nélkül. Ezért a Homály megszült engem. Megtalálta a különös Másfélét, aki nem hajlik sem az egyik, sem a másik oldal felé. Egy Másfélét szűzien tiszta aurával, amelyet Setéttel árnyalt. Elvette korábbi emlékezetemet, és felruházott az idegen erő visszatükrözésének és magamba szívásának képességével. Minél erősebben ütnek, annál erősebb leszek. Felugróm a következő lépcsőfokra. És amikor már nincs hova ugrani – a csúcson vagy, feljebb már csak az örökkévalóság és a Homály van –, a Tükörre nincs többé szükség. Mert a Tükör maga is képessé válik az egyensúly megbontására.

A Homály vár rám. Az örök Homály. Nem tudom, mi lesz Vitalij Rogoza, az egészen közeli múltig sors nélküli Másféle testével. Nem tudom, mi lesz emlékezetével és személyiségével, a Tükör minden megjelenése másként alakul. Csak azt tudom, hogy az az énem, amely a hideg nyikolaje-vi parkban ébredt önmagára a moszkvai vonathoz igyekezve, örökre eltűnik, testtelen és védtelen árnyékká válik, a Homály képzeletbeli lakójává.

Vagy egyszerűen a Homály részévé... a Homályévá, amely nem is olyan közömbös, mint ahogyan azt gondolni szokás...

Mindezt egyetlen rövid pillanat alatt fogtam föl, mielőtt maradéktalanul befogadtam volna Szvetlána teljes erejét, Szvetlánáét, aki azt hitte, hogy elvesztette Anton Gorogyeckijt. A realitás különös szeszélye miatt képzelte ezt, mert ugyanolyan lejátszóval léptem be a bíróság termébe, mint Antoné, az ő lemezének másolatával a lejátszóban és Anton kedvenc dalával a fülemben és a lelkemben. És még azt is megértettem, hogy az Inkvizíció tudja, mi az igazság. De egyik Inkvizítor sem szólt egyetlen szót sem, hogy megnyugtassa a moszkvai Másféléket – akik hittek feltételezett összecsapásomban magával Antonnal és abban, hogy az összecsapásban Anton meghalt.

A Fénypártiak ismerték kedvenc dalait...

– Halj meg!

Nem halok meg, Szvetlána. Pontosabban meghalok, de nem most. Én Tükör vagyok. Amikor a megsemmisítésemre törsz, te gyengülsz, én pedig erősebb leszek. Már látom, mi vár rád – oly értelmetlenül elpazarolt erődnek lassú, harminc-ötven évig elhúzódó helyreállítása. Morzsánként, cseppenként kell összegyűjtened, amit elvesztettél. Három vagy annál is több évtized – ez az idő teljesen megfelel a Homálynak, ez az idő lehetővé teszi a felkészülést az egyensúly megbontásának következő kísérletére, egyelőre nem tudni, melyik fél által. Évek várnak rád, ezek során elnyerheted a boldogságot Antonnal, de az is lehet, hogy nem nyered el.

Ezek alatt az évek alatt legalább egyenlőek lesztek.

Bár elveszted az erődet, de én adok neked egy esélyt... esélyt, ami nekem nincs.

A zene elhalkult – a lejátszó nem viselte el a mágikus csapást (a technika általában rosszul reagál az erős mágiára), apró műanyag szilánkok repültek szerte. A sapkám a bejárathoz repült, a kabátom egyszerre több helyen kihasadt.

Alig tudtam talpon maradni, de sikerült állva maradnom.

– Tükör – kiáltotta Geszer, hangjában visszaadhatatlan érzelmek és hangsúlyok egész sorával. – Harmadszor, és harmadszor is a Setétekhez!

– Mi viszont nem rendezünk globális szociális kísérleteket, kolléga!

Zavulon. A Nappali Őrség főnöke, aki nem is leplezi, hogy diadalmaskodik.

Ma a győztesek közé tartozik. A Fénypártiak pedig a vereséget szenvedettek közé.

Egyébként hányszor történt már meg ez ugyanígy és hányszor éppen ellenkezőleg?

De a kiürült és sivárrá vált Szvetlána, akit egy perccel ezelőtt még porba sújtott a bánat, most viszont örömét leplezni képtelenül felkiáltott:

– Anton!

Ott állt az ajtóban. Anton Gorogyeckij Fénypárti mágus. Elevenen és sértetlenül. Közvetlenül utánam lépett be.

– Köszönöm, Anton! – fordult hozzá a mérhetetlenül elégedett Zavulon. – Jobban már nem is teljesíthetted volna megbízásomat. Remélem, elégedett leszel a jutalommal.

– Megbízás? – kiáltott fel Geszer. – Anton!

Zavulon felállva könnyedén elnevette magát. Az Éjszakai Őrség vezetője csak futó pillantást vetett diadalittas ellenfelére, és ismét Antonra nézett.

Ő pedig odament a boldog és semmit sem értő Szvetlánához, megölelte, és odasúgta neki: „Mindjárt”, azután felém közeledett.

Néhány másodpercig egymás szemébe néztünk. Barát a barátnak. Ellenség az ellenségnek. Másféle a nem Másfélének a szemébe. Nem is tudom, hogyan mondjam, hogy igaznak tűnjön. Mert hiszen igazság mindig legalább kettő van.

– Fogd! – mondta Anton.

És odanyújtotta nekem saját lejátszóját a tönkrement helyett.

– Köszönöm – suttogtam. Levettem az övemről a sajátom roncsait. Szótlanul kivettem belőle a lemezemet, beletettem az ajándék lejátszóba, mintha ez lenne most a legfontosabb. És azt gondoltam, „most feláll az Inkvizítor, és azt mondja, elmehetek.”

Természetesen kitaláltam. Az ilyen magas szintű mágusok nem tévednek, még ha nem Másfélék is.

– A Megállapodás nevében – mondta, mint mindig, szárazon és érzelemmentesen Makszim. – Mivel hitelt érdemlően bizonyítást nyert, hogy Vitalij Rogoza nem tekinthető Másfélének a szó megszokott értelmében, az Éjszakai Őrségnek Vitalij Rogozával kapcsolatos cselekményei nem képezik az Inkvizíció vizsgálódásának tárgyát. Vitalij Rogoza továbbá nem esik a Megállapodás hatálya alá. Ő kiszolgáltattatik tulajdon sorsának.

Volt is nekem olyanom valaha! Sem nekem, sem a korábban volt Tükröknek, sem a fiúcskának, Jegornak, akinek az ideje még nem jött el.

– Az Inkvizíció befejezte az ügyek vizsgálatát – Makszim végignézett a mágusokon. – Van az Őrségeknek észrevételük vagy javaslatuk?

A Play gombot megnyomva megfordultam és elindultam kifelé. Szakadt kabátomban úgy festettem, mint valami csöves vagy közönséges madárijesztő. De kit érdekel?

Az ajándékba kapott lejátszó véletlen kiválasztással működött. És a több tucat közül megint a szükségeset választotta ki. Kipelov és Mavrin. Zavaros idők. Az egyetlen dolog, amit még tehetek, hogy énekelek.

És énekelni kezdtem:

Zavaros idők!

Lóháton szabadság árnya.

Térdig a vér,

mint az őrültek vad álma,

mulat a nép.

ős istent vernek,

vár Igaz szóra

a nép esengve.

Fenn az üstökös,

jele közel bajoknak.

Máglyán égetik

fényhősök a halottakat.

Homályvitézek világot dúlnak,

madárhadak esőként hullnak.

Zavaros idő, annak, akinek már nincs joga Vitalij Rogozának nevezni magát. Annak, aki csak azért emelkedett fel, hogy leessen. A hulló angyalnak... setét angyalnak. Zavaros idő neked és a Másféléknek. Az évezred vége. Olyan idő, amikor nem lehet megkülönböztetni a Fényt a Homálytól és a Homályt a Fénytől. Összecsapások és pusztulás ideje. Zavaros idő.

Nem tudjuk, kik vagyunk

– vörös csillag fia, fekete csillag fia

vagy új siroké...

A haláltánc könnyű s iszonyú,

de az óra még nem üt,

minden éltünk bűneiért

a zavar ideje büntet.

Én sem tudom, kinek vagyok a gyereke. Csak egyet tudok – a zavarok ideje gyakrabban bünteti azokat, akik nem követtek el bűnt. Vagy elkövettek, de egyáltalán nem azokat, amelyekért büntetik őket. De nekem nem engedték meg, hogy válasszak. Nekem nem adtak sorsot.

Még élők vagyunk,

lesz, ki nem, s ki megmenekszik.

Vad indulattal

kioltják várunknak fényeit.

Tépett zászló

jele

megadásnak,

de velünk nem bírsz,

hazudsz,

egyelőre élünk.

Egyelőre élek. Énekelek. Énekelek, bár tudom, hogy Kipelov és Mavrin következő dalában ilyen sorok vannak:

Ne kérd, nem viszlek el magammal,

ne nézz, az élet értelmét nem tudom,

más titkait kitudni ne akard,

ki csak lélek voltam, eltűnök majd.

Csak lélek vagyok. Csak Tükör vagyok. Tükör, amely tükrözte mindazt, amiért létrehozták. De nem tudok nem kérni és nem hinni. Elmegyek, hogy eltűnjek, de kérem, remélem, hinni akarom – vigyetek magatokkal! Vigyetek!

Hiszem.

Remélem. Hiszem. Remé...

HARMADIK RÉSZ

MÁSFÉLE ERŐ

PROLÓGUS

JUHA MUSTAIOKI fogott egy kocsit, most ő volt kis csoportjuk vezetője. Jari Kuusinen és Raivo Nikkilia bepréselődött az öreg Zsiguli hátsó ülésére, Juha pedig beült előre.

– Vigyen minket Seremetyevóra! – mondta gondosan ügyelve a kiejtésre. Mustaioki számára, bármily furcsa is, az orosz gyermekkora nyelve volt, bár azóta alaposan elfelejtette. De mindig jó nyelvérzéke volt, meg valahol az orosz határ közelében is lakott, és rendszeresen átjárt Pityerbe[45] leinni magát. A többiek inkább a Svédországba járó kompot részesítették előnyben, éjszaka, útközben rendesen be lehetett rúgni a vámmentesen vett italokból, nappal kialhatták magukat, ki sem szállva (kit érdekel az a Stockholm?), és a visszaúton ismét átadhatták magukat a költséges szórakozásnak. Mustaioki viszont ragaszkodott Pityerhez. – Vigyen oda minket gyorsan és akkurátusan.

A sofőr odavitte őket. Gyorsan és akkurátusan. Külföldieket vinni a reptérre maga a gyönyörűség. Ritkán pottyan az ölébe ilyen potya meló a fuvarozással foglalatoskodó munka nélküli mérnöknek. Hát még ilyenkor, újév előtt, ráadásul a kétezres előtt, amikor mindenki igyekszik gazdagabb ünnepi asztalt teríteni, szeretteinek gazdagabb ajándékot adni[46].

A három Másféle, akik hallgatagon ültek a kocsiban, nem lestek ki a sofőr gondolatait, bár persze képesek lettek volna rá.

Már a körgyűrűn jártak, amikor Juha hátrafordult társaihoz:

– Hát tényleg elutazunk, testvérek?

Jari és Raivo bólintott. Valóban szinte hihetetlen volt, hogy véget értek a kihallgatások a Nappali Őrségnél, az Inkvizíció komor munkatársainak látogatásai, a Nappali Őrség ügyes vámpír-ügyvédjének sürgés-forgása, akit az emberek is, a Másfélék is jól ismertek.

Kiszabadultak. Kiszabadultak, kiengedték őket a szörnyű, hideg, nem vendégszerető Moszkvából. Igaz, egyelőre nem haza, hanem Prágába, ahol nemrégiben telepedett meg az Inkvizíció európai irodája. De elengedték őket. Jogaikat korlátozták, a helyszínen kötelesek regisztráltatni magukat, de mégis...

– Szegény Ollikainen – sóhajtott Raivo. – Hogy szerette a cseh sört. Azt mondta, a Lapin Kult után az a legjobb sör. Többet már nem ihat sört...

– Majd iszunk egy korsóval helyette – javasolta Jari.

– Három korsóval – zárta le az ügyet Juha. – Ő volt a legkiválóbb Régin Fivérei közül.

– Hát mi? – kérdezte némi tűnődés után Jari.

– Mi is jók vagyunk – hagyta rá Juha. – Teljesítettük a kötelességünket.

Valami miatt e szavak hallatán mind a hárman lehunyták a szemüket.

A Setét Másfélék kis szektája, amely Régin Fivéreinek nevezte magát, már csaknem ötszáz éve létezett Helsinkiben. Azon kevés Másfélék közé tartoztak, akik nem fogadták el a Megállapodást, de mivel soha nem sértették meg komolyan, az Őrségek elnézően bántak velük. A Fénypártiak a jelek szerint elégedettek voltak, hogy vagy két-három tucat Setét ártalmatlan rituálékkal, énekléssel és régészeti ásatásokkal van elfoglalva. A Setétek, akik évszázadonként egyszer-kétszer megpróbálták bevonni a Régin Fivéreit a Nappali Őrség munkájába, szintén csak legyintettek rájuk.

A legutóbbi időkig Juha is, Jari is, Raivo is és elhunyt társuk, Pasi Ollikainen is érdekes és bizonyos szempontból szórakoztató játéknak tekintette szerepét a szektában. Nagyapáik és dédapáik is a szekta keretében élték le egész életüket, a gyerekeik is Régin Fivérei lesznek... Természetesen a fogadott gyermekeik. Ritkán adatik meg egy Másfélének az a szerencse, hogy a gyermeke is a Másféle adottságaival születik. Ez csak az alacsonyabb rendű Setéteknél, a vámpíroknál és alakváltóknál fordul elő.

A kis finn szekta mágusainak nehezebb dolguk volt. Be kellett járniuk az egész világot Másféle gyerekek után kutatva, akiket örökbe lehet fogadni, felnevelni és elkötelezni a nagy ügy, Fafnir szolgálata mellett. Ilyen gyerekek általában csak a fejletlen és egzotikus országokban fordultak elő.

Raivo például Burkina Fasóból származott. Az apró, dülledt szemű, angolkórosan görbe lábú és puffadt hasú gyereket nincstelen szüleitől vásárolták meg tizennégy dollárért. Meggyógyították, felnevelték, megtanították a finn nyelvre. Ki gondolná a szép, nyúlánk, fekete bőrű fiú láttán, hogy egészen más sors várt rá?

Jarira Makaó nyomornegyedében bukkantak rá. Négyéves létére már remekül lopott, felhasználva eközben mágikus képességeit – így bukkantak rájövendő nevelőszülei. Érte még fizetni sem kellett. Nem nőtt nagyra, de fogékony esze és jó adottságai a mágiához sok örömöt szereztek Régin Fivéreinek.

Juha viszont Oroszországból származott. Pontosabban valahonnan Ukrajna déli részéből. Kisgyermek korától kezdve nagy csavargókedv jellemezte, tehervonatokon és autóstoppal hétévesen átvágott az egész országon, gyalog átment a határon, és egyszer bekopogott a Mustaioki házaspárnak, a szekta hűséges tagjainak tanyájára. Mással, mint mágikus elrendeléssel, ezt a dolgot nem lehetett megmagyarázni.

Csak a meghalt Ollikainen volt igazi finn – a sors gonosz iróniája.

A sofőr még sosem szállított ilyen különös kompániát – egy fehér srác hohol fizimiskával, egy fekete, mint a szurok, és egy apró termetű, bandzsa ázsiai. Ráadásul mind a hárman egyformán folyékonyan beszéltek finnül vagy talán svédül. De hát mi meg nem esik az életben...

A repülőtéren a fivérek először is áttanulmányozták a menetrendet, de az ármányos és ostoba Oroszország még itt is tartogatott számukra egy aprócska akadályt: kiderült, hogy a prágai járat indulását már negyedszerre halasztották el. Igaz, volt egy tranzitjárat Duisburgba, prágai leszállássál. De ez természetesen nem szerepelt a menetrendben, a madridi gép pedig, amelyik szintén leszáll Prágában, nagyon rossz időpontban indult. Ezért a jegypénztárnál állva kellett átszabni a terveiket, megmagyarázhatatlan dührohamot váltva ki ezzel egy erős, sportruhás fickóból, aki ujjnyi vastag láncot viselt, szőrös mancsában mobilt szorongatott. Már éppen félre akarta lökni az alacsony termetű Jarit, amikor Raivo sietve felidézte a tisztelet igézetét, ezt követően a mögöttük felgyülemlett sor rögtön elfelejtett minden panaszt a ráérős finnekkel szemben.

– A duisburgival megyünk – döntött végül Juha. – Kényelmesebb. És kevesebbet kell várni. A prágai járatot még háromszor elhalasztják, látjátok?

Természetesen látták. A realitásvonalak kis csomóban futottak össze, és a balszerencsés prágai járat majd csak késő este tud elindulni.

A szabadság csaknem elfeledett érzése legalább olyan részegítő volt, mint a hazai Lapin Kult. Míg Juha a kedves, de a végére agyongyötört pénztárosnővel tárgyalt, Jari és Paivo nagy élvezettel nézelődött a teremben – a jövő-menő utasokat, az eladókat az üzletek kivilágított akváriumaiban,a nagy légitársaságok minden repülőtéren kötelezően ott lévő képviseleteit...

Jari vette észre a Másfélét.

– Nézd!

A beszálláshoz szolgáló kijárattól nem messze, a bárpultnál ott állt egy Fénypárti mágus, és sötétzöld csészéből kávét ivott. A bárszék mellett félig teli útitáska feküdt.

Jari és Raivo egy darabig a Másféle auráját vizsgálgatta – az teljesen kiegyensúlyozott volt, a mágus remekül kontrollálta érzelmeit. Valószínűleg észrevette őket, de ennek nem adta jelét.

– Már sosem hagynak minket békén? – sóhajtott Raivo.

– Gondolod, hogy minket figyel?

– Hát persze – mondta Raivo mély meggyőződéssel. – Meg kell jelennünk a bírósági tárgyaláson. És a moszkvai Éjszakai Őrségnek meg kell bizonyosodnia arról, hogy a szabadlábra helyezett tanúk elutaznak Prágába. Figyeld meg, egészen a lépcsőig elkísér majd minket.

– De majdnem öt óra van még a felszállásig!

– Hova sietne egy Másféle? Ez a munkája.

Csatlakozott hozzájuk Juha jegyfüzetekkel a kezében. Erezhető volt rajta a mágia könnyű lehelete – aznapra már természetesen nem volt jegy, az előjegyzettekből kellett megszerezni – befolyásolva a pénztárosnőt is, a repülőtér vezetését is.

– Itt van, fogjátok – kezdte, de elakadt. Figyelmesen nézte a fivéreket, és óvatossá vált: – Miről van szó?

– Figyelnek. Ott, a bárnál, kávét iszik. Juha odanézett és meglátta.

És ebben a pillanatban a megfigyelő egyenletes türkizszín aurájába zavaros borsó sáv hasított bele.

– Ideges – jegyezte meg Jari.

– Még egy Másféle – mondta Raivo. – Ott, a kijáratnál! Valóban, közvetlenül az üvegajtónál sötét képű, telt, harminc-valahány éves férfi állt, egyik kezével a homlokát törölte zsebkendőjével, a másikkal mobilját tartotta a füléhez. Nem beszélt közben, nyilván valakinek az úttal kapcsolatos instrukcióit hallgatta. Mellette diplomatatáska állt a földön.

Ez a Másféle Setét mágus volt.

– Ezek is figyelnek – mormogta Raivo.

– Kinek kellünk mi? – kezdett kételkedni Juha. – Nem akadhat bőven dolguk a Másféléknek a moszkvai nemzetközi reptéren?

– Légy éber, testvér! – figyelmeztette Jari. – Fafnirt elkeseríti és nyugtalanítja a hanyagság.

Juha borúsan arra gondolt, hogy a Karom Moszkvába szállításának ostobán összeomlott akciója után az újjászületett Fafnir kénytelen lett volna mind a négyüket porrá égetni. Pontosabban hármukat, akik megmaradtak. De hangosan, mint általában, most sem mondott semmit.

Közben a Fénypárti megitta kávéját, elégedetlen pillantást vetett a Setét felé, és elindult az étterem felé. Aurája ismét felöltötte korábbi egyenletes türkizszínét, csak alig-alig észrevehető meggyszín nyomai maradtak az előbbi sávnak.

A Setét még mindig beszélt, pontosabban hallgatott valakit a telefonján.

– Biztosak akarnak lenni benne, hogy elrepülünk – ismételte az éles elméjű Raivo. – Pedig mi is örülünk, hogy mehetünk, mit csinálhatnánk itt?

De Raivo tévedett.

A Fénypárti mágus fel-alá bolyongott a repülőtéren, majd megint a bárnál telepedett le, valamiféle könyvecskét olvasva és kávét iszogatva. A Setét, befejezve a telefonbeszélgetést, odament a jegypénztárhoz, és a Fivérek mágia nyomait érzékelték. Elég erős mágiáét, körülbelül negyedik fokozatúét.

– Mit csinál ott? – nyugtalankodott Raivo. – Ő is jegyet vesz? Mi? Juha, csak nem fog zavarni minket?

– Miért zavarna? – csodálkozott Juha. – Nézzétek! A Setét mágus jeggyel a kezében lépett el a pénztártól.

– Valakinek törölték az eladott jegyét – találta ki Raivo. – Ez már igen! Botrány lesz...

Négy óra múlva a beszállásnál valóban ki is tört a botrány, amikor mindannyian ott álltak egy sorban. Mindannyian, a Fénypárti mágust is beleértve. Az egyik utassal hirtelen udvariasan közölték, hogy tévesen állították ki a jegyét, a légitársaság elnézését kéri, és a következő járaton biztosít számára helyet a bizniszosztályon...

A Setét mágus, mintha mi sem történt volna, figyelte a botrányt csapó utast. Sőt még mosolygott is. De Régin Fivéreinek nem volt kedvük mosolyogni – mind a Setét, mind a Fénypárti mágus velük egy gépen utazott.

– Azt találták ki, hogy egészen Prágáig elkísérnek minket – találta ki végül Raivo. – Komolyan veszik az ügyet.

Juha megcsóválta a fejét:

– Nem, testvér. Nem. Valami másról van itt szó. Meglátjátok, még odajönnek majd hozzánk...

1. FEJEZET

GESZER késő este hívta fel Antont, amikor az elemzők és technikai munkatársak már szétszéledtek, az aznap éjjel ügyeletes műveletisek pedig éppen csak gyülekezni kezdtek a székházban. Az első emeleti folyosókon frissen főzött kávé, meleg fahéjas sütemény és könnyű, aromás dohány illata terjengett – ebben az évben az Éjszakai Őrség szinte teljes állományát megfertőzte a pipázás divatja. Még a nők sem tudtak kitérni előle.

Anton már jó egy éve nem az információs központban dolgozott, helyette Tolik lett a komputerek és operátorlányok főnöke. Egy másodosztályú mágus – és Anton épp az év elején kapta meg a másodosztályú besorolást – túlságosan is erős ahhoz, hogy karosszékben üldögélve a klaviatúrát nyüstölje és programokat fabrikáljon.

– Kérsz kávét? – kérdezte Szemjon. Anton bólintott, és ebben a pillanatban megszólalt a telefon. A kis szobában, ahol a négy műveletis, Anton, Szemjon, Garik és Mackó üldögélt, hirtelen csönd lett. A főnök hívását mindannyian képesek voltak megérezni.

Azt is, kinek szól.

Társai figyelmes tekintetétől kísérve Anton felvette a kagylót.

– Nézz be hozzám, ha végeztél! – mondta köszönés nélkül Geszer. – Idd meg a kávét, és gyere be!

– Jó – mondta közömbösen Anton. – Rögvest teljesítve, Borisz Ignatyjevics.

Tűnődve végigszívta a pipáját. Ha Geszer nem hívta fel a figyelmét, hogy szorít az idő, nem kell különösebben sietnie.

– Fejmosás várható? – találgatott Garik. Anton csak vállat vont. Bármi várható volt. A vádtól kezdve, hogy elárulta az Éjszakai Őrség ügyét, az előléptetésig bezárólag. Az utasítással kezdve, hogy ne dugja ki az orrát a hivatalból, a parancsig bezárólag, hogy ostromolja meg a Setétek főhadiszállását. Ha a legmagasabb szintű mágus kigondolt valamit, hasztalan találgatni, mik a tervei. Főleg akkor, ha ez a mágus olyan rossz lelkiállapotban van, mint Geszer az utóbbi hónapokban.

Egyébként valamennyien vacakul érezték magukat. Ebben az évben egyik kudarc követte a másikat. Nyáron kezdődött az egész, a törvénytelenül praktizáló boszorkány banális letartóztatásával, amely a Setétekkel való összecsapásba torkollott. Azután az ebben a csatában kimerült Igor, Igor Tyeplov, a remek, nagyszerű srác, aki beutalót kapott Artyekbe, hogy regenerálja erőit, a Setétek provokációjának esett áldozatául. Sikerült megbabonáznia és magába bolondítania Alisza Donnyikova boszorkánynak, annak a Setét bestiának, Zavulon barátnőjének, aki már nemegyszer beleártotta magát az Éjszakai Őrség legbonyolultabb intrikáiba. De Alisza ezúttal nem úszta meg büntetlenül – Igornak sikerült megsemmisítenie. De eközben átlépte az önvédelem megengedett határait, és sorsa most hajszálon függ.

Vagy egy hónappal korábban aztán megjelent Vitalij Rogoza, és ez bizonyult aztán igazán komoly bajnak. Kezdetben közönséges Setétnek vélték, azután gyanakodni kezdtek, hogy az Ukrajnából érkezett fickó ügynök, aki a Nappali Őrségnek jött segíteni. De Rogoza Tükörnek bizonyult, igen ritka esetnek, az Őrségek fennállásának egész története folyamán tíznél kevesebb ilyet rögzítettek. Lényegében a Homály közvetlen szülötte volt, egy semmilyen különleges tulajdonsággal nem rendelkező emberből, talán még csak nem is Másféléből alakította át rettenetes harci gépezetté. Ha ezt rögtön megértették volna... de nem értették meg. A vele való összecsapásban elpusztult Tigrincs, elfecsérelte az erejét Szvetlána és kisebb-nagyobb mértékben több mágus is megsérült.

Nagyon, nagyon rossz ez így...

Anton nem egyszer és nem kétszer átkozta el saját magát, hogy nem jutott eszébe részletesen elemezni a Tükör megjelenésével kapcsolatos körülményeket. Hiszen a titkos archívumokban megvan a hasonló esetek leírása – az osztályokba nem sorolható mágus megjelenése, erejének rohamos növekedése, a döntő összecsapás, majd az eltűnése. Minden egyezett. Egészen a legutolsó pillanatig, amikor Vitalij Rogoza szétfoszlott a levegőben, megsemmisült, elmerült az őt megszülő Homály mélységeiben.

Rendben, nem jött rá Anton, Garik vagy Szemjon. A Tükör az ő szemükben a számtalan egzotikus eset egyike volt, amelyeket csak tanulmányaikból és az archívumból ismerhettek. De munkatapasztalatával miért nem értette meg rögtön a teljes igazságot Geszer vagy Olga? Hiszen nekik már volt dolguk Tükrökkel...

Minden rosszul alakul. Sikertelenül. Mintha az Éjszakai Őrség közelmúltbeli sikerein feldühödött Homály mért volna rájuk csapást csapás után. És el kell ismerni, nagyon sikeresen. Anton megcsóválta a fejét, visszautasította a Szemjon által felkínált második csésze kávét. Gondosan kitisztította a pipáját, akaratlanul Mackóra sandítva.

Ő is a pipáját tisztogatta. A kicsi, hosszú, vékony pipa korábban Tigrincsé volt. A lány csak alkalmanként szívta, inkább csak a társaság, a barátok kedvéért. Most, hogy Tigrincs nincs többé, Mackó felváltva szívta hol az övét, hol a sajátját. Ezt az egyetlen jelét adta érzelmeinek Tigrincs halála óta. Ahogyan óvatosan érintette meg a pipát és talán az a tűnődő pillantás, amikor Vitalij Rogoza kezdett megsemmisülni. Az a keserű sajnálattal teli pillantás. Rogoza nem adatott meg neki, Mackó nem tudta kitölteni rajta bosszúját...

Ahogyan Aliser sem, az Üzbegisztánból jött Fénypárti mágus, akinek apját Alisza ölte meg egy évvel ezelőtt.

De Antonnak is volt elszámolni valója a Nappali Őrséggel és vezetőjével. És ezt a számlát természetesen nem fogja kiegyenlíteni. A Megállapodás mindkét Őrség kezét megköti. Az Inkvizíció ügyel betartására, és az egyetlen kiút – szembemenni, kihívni az ellenséget párbajra... ahogyan például Igor tette. És mi lett az eredmény? A boszorkány halott, de maga a mágus is a megsemmisítés határán van, az Inkvizíció európai irodájának döntésére vár. És nem nehéz kitalálni, milyen lesz.

Anton felállt, bólintott a barátainak, és elindult a második emeletre, a főnökhöz.

Nehéz volt a lelke, nem örült a közelgő ünnepnek, amelyet az egész Földön úgy vártak az emberek, mintha a kétezres szám bármit is megváltoztathatna. Ugyan mi változik?

Már csak a dolgozószoba ajtajához érve érzett Anton valami halvány érdeklődésfélét.

Nagyon erős volt a mágikus védelem. Az Éjszakai Őrségnek már maga az épülete is el volt zárva mindenféle megfigyelés elől, a munkatársak irodái és a tanácskozótermek kiegészítő védelmet kaptak. De úgy látszik, Geszer ma egy sor további erőfeszítést tett, hogy biztosítsa a titkosítást: a folyosón fojtott, mozdulatlan volt a levegő, telítve energiával. És ez a láthatatlan fal elnyúlt egészen valahova a Homályba, lényegesen mélyebbre az Anton számára még elérhető első két rétegnél.

Belépett az irodába, és szorosan bezárta maga mögött az ajtót. Könnyű mozgást érzett a háta mögött, ahol összezárult az egy pillanatra megszakított védelem.

– Ülj le, Anton! – mondta Geszer. Nagyon barátságosan megkérdezte: – Teát, kávét?

– Köszönöm, Borisz Ignatyjevics – válaszolta Anton, ismét a világi nevén szólítva Geszert. – Most ittam.

– Egy korsó sört? – ajánlotta váratlanul Geszer. Anton alig állta meg, hogy meg ne dörzsölje a szemét vagy még inkább meg ne csípje a karját. Geszer sosem idegenkedett az élet örömeitől. Az ifjúsággal beugrott néha egy-egy diszkóba, elflörtölgetett butácska fiatal lányokkal, némelyikkel egy egész éjszakára is el-eltűnt. Szívesen elüldögélt egy étteremben egzotikus ételek mellett, fel-alá hajkurászva a pincéreket és az őrületbe kergetve a szakácsokat kulináris ismereteivel. Sőt munkatársaival is elment néha mulatni, egymás közt elsörözgetve, füstölt keszeget falatozva, vodkát ittak sós uborkát harapva hozzá vagy bort gyümölcsökkel.

Egy dolog volt teljesen idegen Geszertől – a munkahelyen mulatozni. Az elemző részleg tíz munkatársa, akik Julecskának, az Őrség legfiatalabb és mindenki által szeretett varázslónőjének a születésnapja alkalmából együtt megittak egy üveg konyakot, igazán zseniális találékonyságra valló büntetést kapott. Még a „kihágásban” részt vett Olgának a közbelépése sem mentette meg őket. A büntetést mindenkinek személyre szólóan szabták ki, méghozzá úgy, hogy a lehető legsérelmesebb legyen. Julecska például egy hétig be sem tehette a lábát az Őrséghez, kénytelen volt iskolába járni kortársaival együtt, osztálytársaival fagylaltozni, moziba és diszkóba kellett járnia. Juha a felháborodástól fortyogva tért vissza az Őrséghez, és sokáig ismételgette: „Istenem, ha tudnátok, milyen ostobák mindannyian! Gyűlölöm őket!”

Ezért a „gyűlölöm” – ért egyébként plusz egy nap büntetést kapott. És egy hosszas beszélgetést Geszerrel arról a témáról, „táplálhat-e egy Fénypárti varázslónő negatív érzelmeket az emberek iránt”.

Anton ezért állt most Geszer előtt dermedten, még leülni is elfelejtett.

– Ülj már le – emlékeztette Geszer. – Ülve kényelmesebb. Szóval kérsz sört?

– Nem nagyon illik az időjáráshoz – intett szemével az ablak felé Anton. Odakinn hatalmas, súlyos pelyhekben hullott a hó. Igazi karácsonyi hóesés volt. – Sem az időjáráshoz, sem a helyhez.

Saját maga számára is meglepő módon ez az utóbbi mondat inkább kérdés volt, mint kijelentés. Geszer egy pillanatra elgondolkodott.

– Igen, elmehetnénk valami jó kis helyre – mondta árnyalatnyi érdeklődéssel a hangjában. – Például abba a kávézóba a délnyugati városrészben, ahová a fogorvosok járnak. Képzeld csak el! A moszkvai foggyötrők kedvenc helye! A Belorusz pályaudvarnál meg van egy pizzéria, az aztán kész őrület...

– Borisz Ignatyjevics – Anton nem állta meg, hogy meg ne kérdezze –, hogy kutatja fel mindig ezeket a helyeket? A síelők étterme, a leszbikusok bárja, az egészségügyiek falatozója, a bélyeggyűjtők büféje...

Geszer széttárta a karját...

– Anton, kedvesem, hadd emlékeztesselek még egyszer, kikkel van dolgunk...

– A Setétekkel – mormolta Gorogyeckij, és letelepedett a fotelba.

– Nem, fiú. Nincs igazad. Emberekkel van dolgunk. És ez emberek nem kiónozott birkák, amelyek szinkronban rágják a füvet és egyszerre szellentenek. Minden ember egyéniség. Ez a mi szerencsénk, mert megnehezíti a Setétek munkáját. És ez a mi bajunk, mert a mi munkánkat is megnehezíti. És hogy csak valamennyire is megértsük az embereket, akiknek a lelkéért folyik végül is az Őrségek vég nélküli csatája, mindannyiukat ismernünk kell. Nem csak nekem, érted, nekünk valamennyiünknek. És mindegyiket meg kell értenünk – a diszkóban extasyt faló pattanásos kamasztól a kékvérű ősöktől származó agg professzorig, aki szabad idejében kaktuszt termeszt... Egyébként annak a bárnak, ahová a kaktusztermesztők járnak, elég érdekes a konyhája és sajátos a berendezése. De most nem mehetünk sehova. Érezted a védelmet? Anton bólintott.

– Hidd el, nem véletlenül állítottam fel. És emberek között jóval bonyolultabb lenne a biztonságról gondoskodni. Aligha engedhetnék meg most magamnak ilyen erőpazarlást. – Geszer tenyerével megtörölte arcát, nagyot sóhajtott. Nagyon fáradtnak látszott. – Egyébként... fogd! Egy kis ajándék.

Anton csodálkozva vette át kezéből az apró tárgyat. Olyan volt, mint egy kis földgömb: ívesen meghajlított vékony csonttűkből állt, amelyek a két póluson kis fakorongokba csatlakoztak. A gömb belseje üres volt... ó nem, nem volt üres. Erővel volt tele. Szunnyadó, megbilincselt Erővel...

– Mi ez? – kérdezte Anton kissé rémülten.

– Ne félj. Nem cseppfolyós áldás.

– És... mi az a cseppfolyós áldás? Geszer sóhajtott.

– Honnan tudjam. Csak tréfáltam. Csak afféle szólás. így szokták mondani. Metafora. Nem igazán hiszem, hogy létezik áldás, azt meg, hogy cseppfolyósítható, még kevésbé. Amit most a kezedben tartasz az a fehér zajnak valami mágikus generátorféléje. Ha arra lenne szükséged, hogy abszolút, hangsúlyozom: abszolút titkos beszélgetést folytass, amelyet senki és semmilyen eszközzel nem hallgathat ki, egyszerűen roppantsd össze a kezedben a gömböt! A kezedet valószínűleg megsebzed, de ez elkerülhetetlen fizetség. Úgy tizenkét órán keresztül a téged körülvevő tízméteres sugarú körben semmiféle kontroll nem férhet hozzád. Sem készülékkel, sem mágiával. Holmi teljesen békés és ártatlan képeket, beszélgetéseket, eseményeket fognak rögzíteni. Egyébként magát az amulettet sem lehet felfedezni mágikus eszközökkel.

– Köszönöm – mondta borúsan Anton. – Valahogy nem lelkesít fel az ilyen ajándék.

– Majd még köszönetet mondasz érte. Na mi legyen, kérsz sört, vagy nem?

– Kérek. De miért éppen sört?

– Csak azért, hogy ne nagyon sértsem meg a saját szabályaimat – mosolygott elégedetten Geszer. – Elvégre a munkahelyünkön vagyunk.

Megnyomta az asztali készülék gombját, és halkan beleszólt:

– Ólja, hozz nekünk sört!

Anton már semmin sem csodálkozott. De Geszer, kikapcsolva a készüléket, megmagyarázta:

– Galocska remek titkárnő. De negyedosztályú varázslónő. És úgy adhat ki információt az ellenségnek, hogy ő maga észre sem veszi. Úgyhogy mára lecseréltem a titkárnőmet.

Egy perc múlva belépett Olga. Egy tálcát hozott, amelyen két hatalmasa korsó világos sör volt, egy kétliteres kristálykancsó szintén sörrel teli és egy sajttál.

– Szia, Antoska – mondta Olga nagyon barátságosan. – Ugye szereted a Budweisert?

– Melyik Fénypárti nem szereti a cseh világos sört? – próbált tréfálni Anton. A tréfa nem sikerült valami jól, de már maga a kísérlet is meglepő volt. Hosszú ideje nem volt tréfás kedvében...

– Hogy van Szveta? – kérdezte még az előbbi hangnemben Olga.

Anton összeszorította a fogát. A lelkét nyomó súly, amely egy pillanatra elhagyta, most visszatért.

– Még mindig ugyanúgy...

– Nulla? Anton bólintott.

– Estefelé beugrom hozzá – közölte Olga. – Azt hiszem, már tud látogatókat fogadni. És én meg tudom vigasztalni egy kicsit... hidd el.

Ez igaz volt. Ki lenne képes megvigasztalni egy Hatalmas Varázslónőt, aki hosszú időre elvesztette mágikus képességeit, ha nem egy másik Hatalmas, aki tettéért büntetésből hosszú évtizedekig volt megfosztva Erejétől?

– Nézz be hozzá, Olga – kérte Anton. – Szveta nagyon fog örülni.

Geszer könnyedén elköhintette magát.

– Ráértek még – intette le hidegen Olga. – Anton, tudod... sok sikert kívánok neked. Nagyon őszintén sok sikert.

– Miféle sikert? – kérdezte Anton értetlenül.

Válasz helyett Olga fölé hajolt, és puhán, gyengéden megcsókolta az ajkát.

– Na de mégis! – Geszer csak ennyit mondott.

– Az után, hogy testet cseréltünk Antonnal – vetette oda hanyagul Olga –, aligha lehetsz féltékeny rám. Főleg ilyen apróság miatt. Jól van, fiúk. Ne helytelenkedjetek, ne igyatok sokat, és bármi van, hívjatok.

– Bármi van? – fintorgott Geszer. De Olga már kiment. A nagy mágus elkísérte pillantásával, és amikor az ajtó becsukódott mögötte, felsóhajtott, és ezt mondta: – Egy Hatalmassal élni kész megpróbáltatás. Még nekem is. Te hogy boldogulsz, Anton?

– Szvetlánának még nem igazán volt ideje Hatalmas Varázslónővé válni – jegyezte meg Anton. Fogta a korsót, beleivott. A sör remek volt. Olyan, amilyennek egy igazi sörnek lennie kell.

– De te ennek csak örülsz, nem? – érdeklődött Geszer.

– Nem. – Anton fogott egy darab csípős kecskesajtot. – Nem örülök.

– Miért? – kérdezte kissé csodálkozva Geszer. – Hiszen most néhány évtizednyi boldog, egyenrangú élet vár rátok. Elvileg vagy ötven év.

– Geszer, miféle boldogság az, ha az asszony, akit szeretsz, nem teljes értékűnek, nyomoréknak érzi magát? – kérdezte szárazon Anton. – Pláne, ha erről én tehetek, még ha csak részben is?

– Részben? Anton bólintott.

– Igen, részben.

Geszer hallgatott egy darabig. És azután feltette azt a kérdést, amelyet Anton három héttel korábban várt, és amelyre már nem számított:

– Mondd el, mi történt közted és Zavulon között.

– Eljött a lakásomra. Megint, mint akkor.

– Megint a vámpír barátod segítségét vette igénybe? – érdeklődött Geszer.

– Nem. Az után az eset után kizártam az otthonomból. Egyszerűen nem értem, hogy jutott be Zavulon.

Geszer bólintott, és kiitta a sörét.

– Aztán Zavulon... árulást ajánlott nekem. Azt mondta, hogy Vitalij Rogoza mágus, Tükör, amelyet a Homály szült válaszul az Éjszakai Őrség megerősödésére. Hogy legfőbb célja Szvetlána megsemmisítése vagy megfosztása erejétől. És ha én elkésem az Inkvizíció üléséről, Rogoza megfosztja Szvetlánát az erejétől, és ő maga megsemmisül.

– És te beleegyeztél?

Anton elgondolkodott, mielőtt megfogalmazta volna válaszát. Gondolatban már sokszor lefolytatta ezt a beszélgetést Geszerrel. De még így sem találta a meg a megfelelő szavakat...

– Geszer, az egyetlen alternatíva a szembenállás folytatása volt. Szvetlána halála vagy...

– Vagy? – érdeklődött élénken Geszer.

– Vagy sokak halála... az Őrség egyszerű munkatársaié. Hogy összességében ugyanolyan mértékben gyengüljünk meg.

Geszer elégedetten bólintott.

– Magadtól jöttél rá?

– Nem, nem egészen. Beástam magam az archívumba, és találtam néhány hasonló esetet. Az egyik az Éjszakai Őrség teljes kijevi részlegének összeomlásával végződött, egyedül a vezetője, Alexander von Kissel maradt életben. A Tükör célja akkor nyilvánvalóan maga von Kissel báró volt, de ő meg tudta védeni magát. De a következmény az egyszerű műveletisek és a mágusok pusztulása volt.

– De miért nem kerestél meg engem? – érdeklődött Geszer. – Miért nem szóltál Zavulon látogatásáról?

– Honnan tudhattam volna, mire számít? Talán éppen arra, hogy tanácsért rohanok magához. Zavulon nyilvánvalóan rá akart szedni, de képtelen voltam rájönni, hol rejtőzik a csapda. Hibának bizonyulhatott volna az is, ha szólok magának, az is, ha hallgatok. Ezért egy harmadik utat választottam. Igyekeztem megakadályozni, hogy a Tükör Szvetlána közelébe jusson. A legprimitívebb módon: belehajtottam a kocsijába.

– Bravó – mondta Geszer ismeretlen, reszelős hangon. – Ügyes vagy, Anton. Nem sikerült, de a kísérlet jó volt. De mégis, miért nem mondtad meg senkinek, kicsoda ez a Rogoza?

– És maga miért nem mondta meg, Borisz Ignatyjevics? – kérdezte Anton fejét felemelve.– Vagy azt akarja mondani, hogy nem maga vezette a kijevi események kivizsgálását 1906-ban? Vagy emlékezete képtelen megőrizni valami nyamvadt évszázad eseményeit? Hiszen a helyzet teljesen analóg volt a mostanival! Egy bizonyos Vlagyimir Szoboljev Poltavából Kijevbe érkezett, az Éjszakai Őrségnél regisztráltatta magát, később egy meggyilkolt prostituálnak a vámpírizmus nyilvánvaló jeleit mutató holttesténél érték tetten, azután egy szétkergetett boszorkányszombat helyszínén találtatott...

– Miért hívtalak ide? – vágott közbe nagyon hangosan Geszer. – Azért, hogy kikérdezzelek a Setétekhez fűződő kapcsolataid kétes körülményeiről, vagy azért, hogy nekem címzett vádaskodásaidat hallgassam?

– Azért hívott, Borisz Ignatyjevics, hogy sörözzön velem. És megkérjen valamire.

Geszer nehezen lélegzett. Azután megrázta a fejét.

– Nem, nem áll szándékomban kérni. Egyelőre még jogomban áll parancsot adni.

– Tegyen próbát – mondta elégedetten Anton. – Nem fogok vitatkozni, a parancsot teljesítem. Az elejétől a végéig. Csakhogy magának ugye nem ez kell? Nem engedelmes, kezdeményező kedv nélküli végrehajtó.

Geszer megadta magát.

– Rendben. Meggyőztél. Szeretnélek valamire megkérni, Anton.

– Előbb válaszoljon... a Tükörről.

– Akkor figyelj. A Tükör kilencszer jelent meg, ha a dokumentumokban regisztrált és bizonyított eseteket számoljuk. Ezekben az esetekben csak kétszer a mi oldalunkon. Az utolsó három esetben a Tükör a Setétek oldalán jelent meg, mindig ott, ahol a Fény erői jelentős fölényre tettek szert, és... ilyen vagy olyan nagyléptékű művelet előkészítése folyt. A Tükör ellen nem lehet harcolni, bármilyen mágikus rohamot visszaver, ellenfele szintjére emelkedve, a közönséges támadásokat pedig mágikus módszerekkel hárítja el. Csak egyetlen választási lehetőség van, kit áldozzunk fel – egy-két tucat egyszerű mágust, vagy valakit a Hatalmasok közül.

– És maga úgy döntött, Tigrincset és Szvetlánát adja oda neki.

– Sehogy sem döntöttem! Először is, Tigrincs halála előtt nem voltam biztos benne, hogy valóban Tükörrel van dolgunk! – Geszer öklével az asztalra csapott, kilöttyentve a sörét. – És senkinek nem kellett volna meghalnia, az egésznek vagy Rogoza elfogásával kellett volna végződnie, ami azt jelentette volna, hogy egyáltalán nem Tükör, hanem közönséges kóbor ügynök, vagy pedig a mi visszavonulásunkkal. De nem feltételeztem, hogy Tigrincs felrobban.

– Nagyon impulzív lány volt.

– Nem, Anton, nincs igazad. Energikus, impulzív, de nagy önuralommal rendelkező Másféle volt. És az a dühroham... – Geszer hallgatott egy darabig. – Valószínűleg alábecsültem, mennyire rokonszenvezett Andrej Tyunnyikovval.

– Az utóbbi időben gyakran találkoztak – ismerte el Anton. – Andrej még a nyaralóba is kiment hozzá, pedig Tigrincs nagyon szerette a magányt. És akkor Andrej... egyébként minek ment el ahhoz a Rogozához?

– Hogy jó pontokat szerezzen magának Tigrincs szemében... – Geszer felsóhajtott. – Ej, ti fiúk-lányok, zöldfülűek, hetvenkedtek egymás előtt, dicsekedtek a mágiával, a harci sebeitekkel, a talizmánjaitokkal meg az igézetietekkel... miért van bennetek ennyi emberi butaság?

– Mert emberek vagyunk. Másféle emberek, de emberek. És nem egyszerre lesz belőlünk igazi Másféle.

Geszer bólintott.

– Megint igazad van, Anton. Le kell élni egy teljes értékű emberi életet, nyolcvan vagy száz évet, el kell veszíteni kedveseinket, szeretteinket az emberek közül, látni, milyen nevetségesek a politikusok, akik ezeréves birodalmakat vagy filozófiákat építgetnek egy vagy két nemzedék számára... és akkor lesz belőled igazi Másféle. De amíg első, hétköznapi emberi életedet éled, ember maradsz. Még akkor is, ha képes vagy leszállni a Homályba, igézetet mondani és figyelni a realitásvonalakat... Te egyelőre még ember vagy, Anton. Szvetlána is ember. És Tigrincs... meg Andrejka... ők is emberek voltak. És éppen ember voltotokkal fog ki rajtatok a Homály. A gyengeségeitekkel, érzelmeitekkel...

– Miért, a szerelem is gyengeség?

– Ha a szerelem benned van: erő. De ha te vagy a szerelemben: gyengeség.

– Mi egyelőre nem vagyunk képesek máshogy szeretni.

– Képesek vagytok, Anton. Nem könnyen, de képesek vagytok. – Geszer a szemébe nézett. – Na, még mindig haragszol rám?

– Nem. Hiszem, hogy... igyekezett... hogy a legjobban...

– Igen, igyekeztem. Sikerült is, és ez a legmeglepőbb.

– Tigrincs és Andrej pusztulása, Szvetlána Erőtlensége – ez volna a „sikerült”? – kiáltott fel Anton zavartan.

– Igen. Mert minden más kimenetel sokkalta rosszabb lett volna. És az, ami történt, nem csak Zavulonnak és bandájának játszik a kezére.

És Geszer mosolygott. Hidegen, ironikusan. Nagyon nem jó, de sokat ígérő mosoly volt.

– Szvetlánán mindez nem segít – kezdte Anton, de elhallgatott, mert Geszer megrázta a fejét.

– Még minden előttünk van, Anton. Az egész csak most kezdődött el.

Az Éjszakai Őrség főnöke kitöltötte a második korsó söröket is, kortyolt egyet, és hátradőlt a fotelban.

– Borisz Ignatyjevics...

– Anton, értek mindent. Elfáradtál. Én is elfáradtam, mindannyian elfáradtunk, tele vagyunk keserűséggel, fájdalommal, bánattal. De háborúban állunk, és ennek a háborúnak még messze a vége. Ha ki akarsz szállni belőle, szállj ki. Élj egyszerű Fénypártiként. De amíg az Őrséghez tartozol... az Őrséghez tartozol, Anton?

– Igen!

– Ez nagyszerű. ízlik a sör?

– ízlik – motyogta Anton.

– Ez nagyszerű. Mert ennek az isteni italnak a hazájába utazol. Prágába.

– Mikor? – kérdezte fásultan Anton.

– Holnap reggel. Pontosabban délelőtt, a reggeli járatot hat órával elhalasztják, ezért tranzittal repülsz.

– Miért?

– Tudsz róla, hogy az Inkvizíció európai irodája Bernből áttelepült Prágába?

– Igen, persze. Fafnir Karma miatt, amit azok a hülyék elloptak...

– Pontosan. Az Inkvizíciónak amúgy is szokása ötvenszáz évente megváltoztatni a székhelyét, és aztán itt volt ez a fricska a berni Őrségeknek... De már elhelyezkedtek, és végre napirendre tűzték a mi ügyünk vizsgálatát.

– Hát ezért kaptam az ajándékot... Igor?

– Igen. Ő már ott van. Hivatalos panaszt nyújtottunk be, kijelentve, hogy a Setétek tudatos provokációt hajtottak végre, és Alisza Donnyikova megbűvölte Igort, ezzel idézve elő Igor idegrohamát, a mértéken felüli erőgyűjtést az emberektől... és... azt az undorító incidenst a megfulladt gyerekkel. A Setétek természetesen kijelentették, hogy Igor bűvölte meg Aliszát, hogy megpróbálja átcsábítani a mi oldalunkra.

Anton a képtelen vád hallatán – még hogy átcsábítani! – fújtatott. Mintha egy Setét képes lenne arra, hogy megszűnjön Setét lenni! Megrémíteni, együttműködésre kényszeríteni, megvesztegetni vagy megzsarolni lehet, de átcsábítani!?

– Egy szóval a bíróság dönt majd, ki a bűnös, és menynyiben felelős Igor. A fiú hivatalosan regisztrált párbajra hívta ki Aliszát, úgyhogy az Őrséget semmi felelősség nem terheli. De ha az Inkvizíció túlzott mértékű önvédelemmel vagy tudatos provokációval vádolja, Igornak már csak egy útja marad. A Homályba. Már így is alig él... és a jelek szerint nem is akar harcolni az életéért. De Igorra szükségünk van, Anton! El sem tudod képzelni, milyen nagy szükségünk van rá!

– Borisz Ignatyjevics, mi történt ott tulajdonképpen? – kérdezte Anton.

– Tulajdonképpen? Nem tudom. Mi nem provokáltunk, ezt elhiheted. Pihenni küldtem el Igort, mert a végsőkig kiürítette magát. Tudod, milyen jól helyrehoz a gyerektábori munka? Az örömtől sugárzó gyerekarcok, a vidám nevetés, az élénk hangok. – Geszer hangja átforrósodott. Antonnak úgy tűnt, hogy az Éjszakai Őrség mindig komoly főnöke rögtön megnyalja a száját, és dorombolni kezd. De Geszer témát váltott, és így folytatta: – Vagy igaz a vádunk, és akkor van esély Igor megmentésére, vagy mindaz, ami történt, tragikus véletlen... és akkor az Inkvizíció semmivel nem vádolhat minket, de Igor nem éli túl a történteket. Önmagát bünteti annak a gyermeknek a haláláért... és Alisza haláláért.

– Aliszának mi köze ehhez?

– Igor valóban beleszeretett... ő is a még éretlen Másfélék egyike. – Geszer Anton megváltozott arcát figyelte, és bólintott: – Beleszeretett, hidd el. Ezért elutazol Prágába. Mint képviselőnk a perben. Védő és vádló leszel egy személyben. Rögtön megkapod az összes szükséges anyagot.

– De... nem... – Anton belezavarodott. – Nincs semmi tapasztalatom!

– Senkinek sincs. Te most megszerzed. Azt súgja a szívem, hogy ahogy halad az idő, egyre több lesz az ilyen... jogi ügylet. A becsületes harc és a nyílt összecsapás helyett. És ne izgulj ennyire, az ülés időpontjára minden bizonnyal én is Prágába megyek. Lehet, hogy Olgával és Szvetlánával együtt.

– Szvetlánával – miért?

– Mert talán sikerül bebizonyítanunk, hogy Szvetlána a Setétek provokációja következtében vesztette el az erejét, és engedélyt szerezhetünk a gyógyítására.

– Hogyan?

– Ugyanúgy, ahogyan Igorral volt. Nem az a baj, hogy Szvetlána nem tud gyorsított ütemben, néhány hónap alatt helyrejönni. Képes rá! A baj az, hogy egy erejét vesztett másod-harmadosztályú mágus gyógyítására még képes vagyok megszerezni az engedélyt, de már egy Hatalmas Varázslónő helyreállítása rendkívüli jelenség. Ez ügyben csak az Inkvizíció közvetlen engedélye segíthet rajtunk. Méghozzá nem is a moszkvai, hanem legalábbis az európai irodáé.

Geszer mosolyogva felemelte korsóját:

– Prosit, Anton. Igyunk a sikerre.

– Borisz Ignatyjevics, maga már megint nem mond el nekem mindent! – Anton szinte kiabált.

– Igazad van, nem mondok el mindent. De már így is többet mondtam, mint kellett volna. De ha álmatlanul akarsz hánykolódni... – Geszer elgondolkodott. – Akkor vess egybe mindent, ami az elmúlt évben történt: a Sors Krétáját[47], Alisza Donnyikova halálát, a Tükör megjelenését, ezeket a karikatúraszerű Régin Fivéreket Fafnir Karmával... és azt a hisztériát, amely mindenfelé eluralkodott a második évezred vége kapcsán.

– De ezekben nincs semmi közös! – bukott ki Antonból.

– Akkor aludj nyugodtan – mosolygott Geszer.

December vége zűrzavaros és köztudomásúlag komolytalan időszak. Az ünnep előtti sürgés-forgás, az ajándékok és a kollégákkal folytatott munkahelyi pezsgőzések időszaka, munkaidőtől függetlenül. Ez a különlegesen díszes kivilágítások, a karácsonyi vásárok időszaka. Karácsony és újév táján még a Másfélék ősi szembenállása is csillapodik, ilyenkor a Fénypártiakat is, a Setéteket is egy rövid időre álmodozó hangulat fogja el, néha még arra is hajlanak, hogy megbocsássák ellenfelüknek a korábbi sérelmeket. A legkisebbeket és legjelentéktelenebbeket.

Edgar, a Setét mágus, a Nappali Őrség munkatársa, Észtországból Oroszország fővárosába érkezése óta először elkésett a napi operatív megbeszélésről. Az ok egészen triviális volt, de bármelyik, magára valamit is adó mágus restellte volna hangosan beszélni róla.

Edgar kacsákat etetett a Csisztoprudnij körúton. Teljesen elmerült a hirtelen rátörő emlékekben, és teljesen megfeledkezett az időről. Álmodozott, mint egy kamasz egy pohár sör után. Mikor észbe kapott, rájött, hogy az értekezlet már megkezdődött.

Ha az életkor megtanít valamire, az így megszerezhető bölcsességek egyike, hogy ne siessünk, ha már úgyis elkéstünk. Ezért Edgar nem rohant kocsit fogni, nem száguldott hanyatt-homlok a metróhoz, hanem nyugodtan elmorzsálta és odaszórta az erre a célra vásárolt zsömlét a szabad vízfelület szélén vagy egyszerűen a jégen bóklászó fürge vadkacsáknak, és csak ezután indult a Csisztije Prudi metróállomáshoz. A karácsonyi hó vidáman ropogott a cipője alatt.

Húsz perc múlva lépett be Edgar a Nappali Őrség hivatalának épületébe, még mindig nem veszítve el méltóságát és nem sietve. Az őrségben lévő idős vámpírpár a fenyőfát díszítette. Úgy üdvözölték Edgart, amint illik – tisztelettel, nem tolakodóan.

– A főnök már kereste – mondta a vámpír férj. – Kérte, hogy ha megérkezik, nézzen be hozzá.

– Köszönöm, Filippics – nyugtázta Edgar. – A főnök a helyén van?

– Már igen.

– Aha. Kellemes ünnepeket!

– Magának is, Edgar.

Edgar fölment a felső szintre, és a Homályon keresztül jelzett Zavulonnak.

„Gyere be”, jelzett vissza Zavulon.

A Nappali Őrség főnöke szigorúan megkövetelte beosztottjaitól a hierarchia figyelembevételét és a fegyelmet. Ugyanakkor ügyelt arra, hogy tiszteletben tartsa még az őrszemélyzet legnyomorúságosabb alakváltójának személyi szabadságát is, és megbízott a Nappali Őrség felső vezetésének mágusaiban. Nem kezdte nyíltan faggatni Edgart, miért hiányzott a megbeszélésről. Ha elmulasztotta, nyilván nyomós oka volt rá.

De nem volt nyomós ok. Ezért Edgar szükségesnek tartotta, hogy elmondjon mindent, ahogyan volt, és kész. Már csak azért is, mert erre a napra semmilyen fontos akciót nem terveztek, kényes helyzetben pedig elérhették volna a Homályon keresztül, vagy végső esetben felhívhatták volna mobilon, úgyhogy Edgar egy szikrányi bűntudatot sem érzett.

– Jó estét, főnök.

– Jó estét, Edgar. Milyen az idő?

– Esik a hó. De szerencsére nincs szél. Bocsásson meg, főnök elmulasztottam a megbeszélést. Nem volt semmi sürgős ügy?

– Nem. De most lesz.

Zavulon szokás szerint elmaradhatatlan szürke öltönyét viselte, szürke inggel. Edgar arra gondolt, még sosem látta főnökét más öltözetben. Csakis öltönyben és szürke ingben, ha a hétköznapi világban tartózkodtak. No meg mindenféle öltözék nélkül homálybéli alakjában.

– Képzelje, főnök, belemerültem az álmodozásba. A Csisztije Prudin kószáltam, és Szamarára gondoltam, a tizenkettes évre.

Zavulon alig láthatóan elmosolyodott, és halkan énekelni kezdett:

– Fotóműterem... Ebben a párban megint, Szamara városa, tizenkettes év...

Kiderült, hogy a Nappali Őrség vezetőjének zengő, jó fekvésű baritonja van. Bár a Setét mágusok már hosszú évek óta ismerték egymást, Edgar most hallotta először énekelni Zavulont.

– Kacsát etettél? – érdeklődött Zavulon.

– Igen.

Zavulon sóhajtott, egy rövid időre átadta magát emlékeinek. Nagyon rövid időre. Pontosan fél percre.

– Jól van, Edgar. Most dologra. Holnap Prágába repülsz.

– A tárgyalásra?

– Igen. Több ügyet tárgyalnak, többek közt Alisza megölését és a Régin Fivérei ügyét.

– De őket holnap elengedik – csodálkozott Edgar. – Vagy meggondolták magukat a Fénypártiak?

– Nem gondolták meg. Az ügyet átadták a bíróság európai részlegének. És az az érzésem, Geszer megpróbálja ránk hárítani a felelősséget az akciójukért. Mintha mi terveltük volna ki. Vagy kiprovokáltuk volna.

– De nincs bizonyítékuk! Semmilyen!

– Ezért küldelek Prágába. Megnézed, mi történik ott. És senkivel ne legyél elnéző, eléggé meghunyászkodtunk előttük az utóbbi néhány évben, ideje felemelni a fejünket.

– A körülmények miatt voltunk kénytelenek meghunyászkodni – mondta Edgar. Az, hogy a karácsonyt és a közelgő kétezres évet az ősi gótikus Prágában fogadhatja, egészen fellelkesítette. Edgar szerette ezt a komor várost, az európai szellem megtestesülését, a várost, amelyben a Setétek otthonosan és szabadnak érezhették magukat.

– Apropó. Minden bizonnyal együtt utazol ezekkel a Fivérekkel, egy gépen. Ejtsd szerét valahogy egy pillanatra, és add tudtukra, hogy a moszkvai Nappali Őrség nem készül cserbenhagyni a Setéteket, akik a területén jutottak bajba. Szóval hogy ne essenek pánikba, és ne lógassák az orrukat.

– Tényleg védeni fogjuk őket?

– Tényleg. Tudod, Edgar, nekem terveim vannak ezzel a kétbalkezes trióval kapcsolatban. Egyelőre szükségem van erre a nemzetközi csapatra... Úgyhogy gondoskodj róluk is! Nagyon valószínű, hogy a Fénypártiak rájuk szabadítanak valami besúgót. Róla is gondoskodj. Hogy ne zavarhasson. Ok nélkül ne keveredj konfliktusba, egyszerűen tartsd távol, és kész.

– Értem, főnök.

– Fogd – Zavulon kinyitotta az asztala melletti széfet, és kivett két amulettet meg egy feltöltött mágikus vesszőt. – Elkábításhoz, gondolom, nem kell majd folyamodnod, de mindenesetre... A vesszőt meg, tudod, hol töltheted fel.

– Kostnicében? Ahol az a csontokkal és koponyákkal díszített templom van? – vágta rá rögtön Edgar.

Zavulon bólintott.

– A Homályra! – mondta Edgar, és kissé irigyelte saját magát. – Vagy hetven éve nem jártam ott.

– Egyben te magad is megtisztulhatsz – tanácsolta Zavulon. – Meg tudod csinálni?

Edgar elfintorodott. Szép dolog a barátság, de Zavulon mégiscsak kategórián kívüli mágus, Edgar meg még az első fokozatig sem jutott el, nyilvánvaló adottságai ellenére. Jelenleg Edgar még kénytelen hétköznapi emberi nevet használni. Másrészt viszont a családneve már rég feledésbe merült.

– A technikát elsajátítottam. Nagy vonalakban – érezhető volt, hogy Edgar nem szívesen vallja ezt be.

– Hát most majd gyakorolhatod – zárta le a témát Zavulon. – Ennyi, menj, készülj. Van valami ügyed? Ha van, add át valakinek. Sagronnak vagy Belasevicsnek.

– Értettem, főnök, átadom.

– Sok sikert.

Edgar kiment, egy időre benézett a saját irodájába, összeállított egy üzenetet Sagron részére, felakasztotta a Homályban, és hazaindult.

Lent Alitával találkozott.

– Üdvözlet, szépségem!

– Szervusz, Edgar! Nincs kedved korizni jönni?

– Nincs időm.

– Ugyan már – mondta a kis boszorka. – Nyakunkon az újév, miféle dolgod lehet? A Fénypártiakat most jobban lefoglalja a készülő pezsgő minősége, mint megszokott komiszkodásaik. Az ünnepek alatt szórakozni kell, nem dolgozni.

– Erről vitatkozhatnánk – sóhajtott Edgar. – Még sincs időm. Elutazom.

– Hová?

– Prágába.

– Ó! – irigykedett Alita. – Hosszú időre?

– Nem tudom. Talán egy hétre.

– Szilveszter Prágában – sóhajtotta Alita. – Nem is akármilyen, a kétezres... Elmenjek veled?

– Gyere – hagyta rá Edgar –, de ne velem. Nem mulatozni megyek.

Egy kicsit ő is irigy volt: ha a kis boszorka elmegy Prágába, tiszta lelkiismerettel pihenhet. Edgar viszont túl gyakran utazott ilyen kiküldetésekbe, így nem táplált alaptalan illúziókat, hogy nem lesz sok munka.

A munka mindig sok. És különösen sok ünnepekkor – szinte bosszantásképp. Nagy ünnepeken pedig (és ki mondja, hogy egy évet jelölő négyjegyű sorszám első jegyének változása nem nagy ünnep?) mindig több a munka, mint azt a legborúsabb előrejelzések alapján gondolni lehetett.

Hazafelé menet Edgar megnézte a valószínűségeket, és tisztázta, hogy a reggeli prágai járatot estig elhalasztják, ezért a nappali tranzitjárattal kell majd mennie. A pénztárban természetesen már nem volt jegy, a foglalások visszamondására sem lehetett számítani. De ez nem nagyon izgatta Edgart: a régi jól bevált trükk a kettős jegyeladás imitálásával, mi lehet ennél egyszerűbb? És az csak természetes, hogy a Másféle jegye bizonyul majd „az igazinak”. Még ha egy perccel a beszállás előtt szerezte is.

A készülődés egy Másfélének nem tart soká. Miért kellene magával cipelni dolgokat, ha egyszerűbb útközben megvenni? Egész poggyásza az amulettek, a mágikus vesz-sző meg egy diplomatatáska egy folyóirattal meg néhány csomag zöld tengerentúli valutával.

Természetesen mindazt, amit pénzért meg lehet venni, a Másféle megkaphatja csak úgy is. De először is, nem érdemes feleslegesen pazarolni az Erőt. Másrészt a beavatkozás beavatkozást szül. Ha az eladó embert megbűvölöd egy sütemény erejéig, az Éjszakai Őrség engedély nélküli beavatkozást varr a nyakadba. Kitelik tőlük.

Ezen kívül meg Edgar egyszerűen sajnálta volna az eladót. Természetesen nem a sütemény miatt. De ha hirtelen egy dzsipet kellene elvinni az autókereskedésből? Az emberek az alap. A táplálékbázis, a táptalaj. Gondoskodni kell róluk... És nincs abban semmi rossz, hogy ez az ideológia túlságosan is emlékeztet a Fénypártiakéra.

A Setétek érzik a különbséget a „gondoskodni valakiről” és a „gyámkodni valaki felett” között.

Nagyon is pontosan érzik.

Edgar arra fordította az éjszakát, hogy alaposan kialudja magát, bár nehezebben aludt el a szokatlan időpontban, mint gondolta volna. Már félálomban arra gondolt, kár, hogy nem ment el Alitával a jégpályára.

Edgar reggel észrevette, hogy természetes mágikus burkát alaposan megpiszkálták. Megerősítették, kikezdhetetlen, robbanásbiztos páncélszálakat fűztek bele. Természetesen Zavulon, ki más? Más erre nem képes. „Hm... – gondolta Edgar. – Ezek szerint a feladat bonyolultnak és veszélyesnek ígérkezik? Vagy Zavulon csak túlbiztosít?”

A Fénypártiakkal egyre gyakoribbá váló összetűzések után Zavulon a Nappali Őrség több munkatársának személyi védelmet alakított ki. És honnan veszi az energiát ennek a számtalan pajzsnak a fenntartásához?

Erre a kérdésre Moszkvában valószínűleg csak ketten tudják a választ. Maga Zavulon és ősi ellenlábasa, Geszer. Na meg talán az Inkvizíció. Az ottani fejesek.

A repülőtérre saját kezdeményezésére Sagron vitte ki Edgart. Úgy látszik, a nemrégiben helyrepofozott mágusnak tetszett, hogy a nemrég helyrepofozott BMW-el furikázzon az ünnep előtti Moszkvában. Ritka egyszerű és meggyőző ürügyet talált hozzá: át kell vennie a folyó ügyeket. Bár ügyek alig voltak, fél kézzel el lehetett intézni őket. Egy tizenhárom éves kislány hisztériája, aki rájött, hogy be tud lépni a Homályba, és ott véletlenül meglátta magát a tükörben. Meg kell zabolázni, észhez téríteni, támogatni... Egy dilettánsnak való feladat. Meg az a meghibbant gerontofil succubus, rajta röhög fél Birjulevo...

Ezek még csak nem is ügyek. Aprócska fennakadások, jelentéktelen semmiségek.

Már a repülőtér épületének bejáratánál érte utol Edgart egy másik mágus hívása a Nappali Őrség felső vezetéséből – ezt a mágus kollégát Juraként ismerték, bár nyilvánvaló volt, hogy nyugodtan viselhetné homálybeli nevét. Sagron is azt viselte az Őrségnek tett különleges szolgálataiért. Jurij pedig érzékelhetően erősebb és jóval idősebb volt Sagronnál.

– Szevasz, Edgar. Prágába utazol?

– Na és? – kérdezett vissza válasz helyett Edgar.

– Figyelj, és ne szól közbe. Tudok egyet-mást a főnök terveiről. Arról is, miért küldtek téged oda. Ez az egész nem olyan egyszerű és sima, mint első pillantásra tűnik. Ma vagy holnap néhány Fénypárti is Prágába utazik, és nem lepne meg, ha a napokban Geszer is odarepülne. Bizonyos jelekből arra lehet következtetni, hogy a Fénypártiak nagyszabású műveletre készülnek. Világos, hogy Zavulon méltó választ akar adni. Úgyhogy nagyon figyelj oda... különösen útközben.

Jurij elhallgatott, mintha Edgar válaszára várna, de az észben tartva a figyelmeztetést, hogy ne szóljon közbe, hallgatott. Csak kinyúlt a Homály felé, megpróbálta Zavulont kitapintani, de nem találta semmi nyomát a főnöknek. Nem tudni, merre kószál, a Homály melyik rejtett zugában vagy mély rétegében. A hatalmas mágusoknak megvannak a maguk útjai és motívumai, amelyeket környezetük nemigen érthet meg.

– Emlékszel, hogyan küldte el pihenni a főnök Alisza Domnyikovát? – folytatta Jurij. – Emlékezz a lány sorsára! Persze szeretnéd megkérdezni, miért mondom el neked mindezt. Megelőlegezem a választ. Azért, mert Setét vagyok. És mert egy ideig együtt dolgozhattam veled. Értsd ezt ahogy akarod, de szívesebben látnálak jó egészségben viruló Másfélének, mint az árnyak közt a Homályban. Viszlát, Edgar.

És Jurij bontotta a vonalat.

Edgar egy darabig csak állt, elgondolkodva szorongatva markában a telefont. Aztán visszarakta övére a készüléket, felkapta a diplomatatáskát, és a pénztárakhoz indult.

„A Homályra – gondolta a mágus. – Mi volt ez? Figyelmeztetés? Óvatosságra intés? Ráadásul nyilvánvalóan Zavulon háta mögött. Aliszát említette...”

Aliszát, a boszorkányt Zavulon egyszerűen feláldozta. Hidegvérrel és fölösleges sajnálkozás nélkül. Akár egy gyalogot a sakkpartiban. Az Őrségek játszmáiban nevetséges lenne rokonszenvet táplálni a táblán sorakozó arctalan figurák iránt... de azért a Másfélék is képesek érezni és szeretni. Edgar emberileg sajnálta Aliszát, de a kisujját sem mozdította volna meg a megmentésére, még ha előre tudja is, mi történik. Hiszen minden játéknak megvannak a szigorú, egyszer és mindenkorra meghatározott szabályai. És aki egyszer beszállt a játékba, már nem szállhat ki belőle, és nem fordulhat szembe a szabályokkal. Alisza, a boszorka elment, jött helyette Alita, a boszorka. A megmaradás törvénye a gyakorlatban, és Alita talán még szimpatikusabb is lesz...

A pénztárosnőt Edgar teljesen gépiesen dolgozta meg, mélyen belemerült gondolataiba. Megkapta a kék jegyfüzetet, valami szerencsétlen utasnak meg érvénytelenítették a jegyét. Ez a szerencsétlen sajnos kénytelen lesz később elrepülni. Mivel az embereknek és a Másféléknek ebben a világában az utóbbiak határozzák meg a törvényeket. „Miért tartotta szükségesnek Jurij, hogy figyelmeztessen? – töprengett Edgar már a bárpultnál állva egy korsó drága és nem jó sörrel. – Aligha altruizmusból tette. A játékszabályokat így nem szegik meg.”

Futólag az is eszébe jutott, hogy mielőtt eltűnt volna Moszkvából, Zavulon nem Jurát, nem Nyikolajt, a Nappali Őrség Zavulon után legerősebb Setét mágusait nevezte ki helyettesévé, hanem őt, Edgart, aki köztudomásúlag elmarad mindkettőjük mögött. Juráról már az elmúlt évszázadban elismerték, hogy kategórián kívüli mágus, Nyikolajról meg nem olyan régen, már a háború után. Edgar egyelőre még az Erő első szintjét sem érte el, sőt őszintén bevallva még a másodikat sem sajátította el teljesen. Edgar természetesen erős mágus maradt. Természetesen erősebb volt a moszkvai Másfélék többségénél. A Setétek és a Fénypártiak többségénél egyaránt. De Jura és Nyikolaj mögött elmaradt.

Miért csinálta ezt Zavulon? És vajon Jura nem ezért akar-e bosszút állni? Egyszerű irigységből? Megijeszteni vagy (mi meg nem történhet?) megtréfálni a felkapaszkodott kollégát?

Már az is valahogy furcsa és logikátlan volt, ahogyan Edgart kiemelték Észtországból. Csöndben éldegélt az aprócska baltikumi országban, vezette a kis létszámú és álmos Őrséget, amikor derült égből villámcsapás: sürgősen Moszkvába rendelték. Sürgősen kellett utódot kerítenie is – egy klasszikus „lobbanékony észt srácot”, alig negyedosztályú mágust... fel is kéne hívni Tallinnban. És mi volt Moszkvában? Edgart rögtön nyakig lökték egy zűrzavaros kéthetes műveletbe, majd valamivel később részt kellett vennie egy merész rohamban, hogy kiszedjenek a Fénypártiak markából egy licenc nélkül praktizáló boszorkányt. És kész. Majd több mint három hónapi rutin, és csak november közepén a váratlan kinevezés: a Nappali Őrség vezetői feladatainak ellátása Zavulon távollétében, majd a Tükör látogatása és a bírósági tárgyalás a moszkvai egyetemen.

Ha meggondoljuk, a Nappali Őrség régi mágusai megpróbálhatták volna móresre tanítani a túlságosan gyors karriert csinált baltikumi vendégszereplőt, mert a fúrás szó itt nem éppen helyénvaló. Hiszen Zavulon ritkán hagyja el Moszkvát. Zavulon jelenlétében pedig Edgar csak a műveletisek egyike. Persze erős, mondhatni, az elithez tartozik. De nincsenek külön jogai.

Mire kiürült a korsó, Edgar úgy döntött, nem töpreng tovább az okokon. Inkább meg kellene próbálnia, hogy kidolgozza, mihez tartsa magát figyelembe véve... mindent figyelembe véve. Még a legképtelenebb változatokat is.

Nos hát. Mire fizetett rá Alisza? Nem volt ideje erőt gyűjteni. Nem ismerte fel a Fénypárti Másfélét a közvetlen környezetében. Nem volt képes kitérni a nyilvánvalóan vesztes összecsapás elől. És ami a legfontosabb – átadta magát emócióinak. Egy Fénypártiban akart érzelmeket kelteni.

Nos, erő dolgában Edgarnál minden rendben volt, még Zavulon is segített. Mindkét amulettje egyszerűen hatalmas erőforrás, különösen az Erdélyi Köddel feltöltött. Ha Edgar használná ezt az amulettet, Európa összes Másféléje megérezné az iszonyatos energiakiáramlást. Plusz ott van a mágikus pálca, amelynek alkalmazási területe elég kicsi, de gyors és biztos. A Shahab Ustora sem piskóta.

Edgarnak tehát nagyon oda kell figyelnie a Fénypártiakra. Apropó, Fénypártiak. Seremetyevón pillanatnyilag három Fénypárti is tartózkodott. Először is a korábbi műveletekből ismerős Anton Gorogyeckij, akit az alsóbbrendű Setétek csak „Zavulon kedvencedként emlegettek. A Tükörrel kapcsolatos ügyben valamilyen oknál fogva Zavulon terve szerint cselekedett, és ezzel segített a Setéteknek... Vagy csak rászedett mindenkit, hogy azt higgyék, a Setéteknek segít? Inkább ez utóbbi lehet, különben hogyan maradhatott volna meg az Éjszakai Őrségben?

Másodszor, a vámmentes boltban parfümöket szagolgatott egy középkorú javasasszony, akinek semmi köze sem volt az Éjszakai Őrséghez. Nagyon valószínű, hogy véletlenül van itt, utas.

Harmadszor, a regisztrációs pultnál egy Másféle rendőr volt ügyeletben. Ahogyan az bármely repülőtéren szokás.

Magán Edgaron kívül Seremetyevo-2-n négy Setét volt jelen. A Régin Fivérei pártfogolt triója, ők óvatosan hol Antont lestek, aki a terem túlsó végében, a bárnál horgonyozott le, hol pedig Edgart; valamint egy senkire és semmire nem figyelő gyengécske mágus a játékautomatáknál. A jelek szerint hatni próbált a gépre, hogy maximális nyereményt zsebeljen be. Pitiáner svindler.

A legegyszerűbb leosztás.

Az útlevél-és jegykezelés gyorsan lement, Csehországba egyelőre nem kell vízum. Egyébként Edgarnál mindenesetre volt egy észt és egy argentin útlevél is. Teljesen törvényesek – Argentína remek ország, teljesen nyíltan üzletel az állampolgárságával.

A beszállásig hátralévő időt Edgar az egyik bárban töltötte el. Természetesen nem abban, amelyikbe Zavulon kedvence ült be. Gorogyeckij, a Fénypárti mágus. Tekintetük egyetlenegyszer találkozott. Úgymond tudom, hogy itt vagy, te is tudod, hogy itt vagyok, mind a ketten tudjuk, hogy mind a ketten tudunk az ellenfelünkről... Feladatunk is hasonló. Védeni a mieinket és víz alá nyomni az ellenfeleket...

Gorogyeckij becsületére legyen mondva, világosan Edgar értésére adta, hogy amint megkezdődik a tárgyalás, majd összeakaszkodunk. De addig repülünk, és nem zavarjuk egymást[48].

Ez igazán különös, nagyon nem helyénvaló itt a barát szó használata. De így mondják.

Lehet, hogy ez azoknak a régi időknek a visszhangja, amikor a Másfélék még nem váltak szét Setétekre és Fénypártiakra, még közösen szálltak szembe a sorssal és az élet viszontagságaival? Akkor persze még bármelyik gyógyító közelebb volt akármelyik vámpírhoz, mint az egyszerű, ügyefogyott emberhez a hozzá hasonlók arctalan tömegéből. A Homály képes megteremteni a közelséget.

De a Homály elválasztani is képes. És ezt nagyon jól csinálja – a Setéteknél és a Fénypártiaknál kibékíthetetlenebb ellenségek nincsenek ma a földön. A nyomába sem érhet az USA és az Irán meg Irak vezette iszlám világ bágyadt szembenállása... Még az USA és a Szovjetunió múltba tűnt hidegháborúja sem közelíti meg az Őrségek háborúját. Ezek csak játszadozások. Ostoba emberek gyerekjátékai.

Edgar nagyon fekete, de nem túl jó ízű kávét ivott, és közben mindenfélére, de konkrétan semmire sem gondolt. Például arra, miért van az, hogy a pályaudvari és repülőtéri bárok, amelyek drágák és rendszerint nem is szélhámoskodnak az áruval, csakis ízetlen kávét és sört képesek felszolgálni, valamint tökéletesen ehetetlen szendvicseket. Az emberi élet sok baja írható az Őrségek számlájára, de ehhez aztán semmi közük.

Gyámoltjai – a tarka bőrszínű trió – helytelenítő pillantásokkal leste őt a váróteremből. Érthető, Régin Fivérei közönséges besúgónak nézik őt. Hát csak nézzék. Balfácánok. Ostoba, kétbalkezes balfácánok. Márpedig ha így van, érdemes felhasználni őket a Homály ügyében. Zavulon teljes joggal döntött a felhasználásukról. Meg kell mondani, az a história Fafnir Karmával rendesen betett a Fénypártiaknak a Tükör-Rogoza vizitje idején. Régin Fivérei, anélkül hogy sejtették volna, felfogták a Nappali Őrségnek szánt egyik csapást, és lehetővé tették a megerősödött Tükörnek, hogy csurig szívja magát Erővel. És végső soron ez alapozta meg Zavulonnak és gárdájának a sikerét a Fénypártiakkal vívott soros összecsapásban. És így van ez jól.

Edgar minden különösebb együttérzés nélkül figyelte, amint az éber vámosok elvezettetnek egy drága köpenyt viselő, dühös alakot – éppen az ő helyén készült Edgar Prágába repülni.

Már útközben, kilesve a pillanatot, amikor az egyik Régin Fivér felállt a helyéről, Edgar odaült a legértelmesebbnek látszó, a fehér mellé.

– Üdvözöllek, testvér – mondta Edgar behízelgően. A „finn” tágra nyílt szemmel bámult rá. Óvakodva.

– Setétek vagyunk – folytatta Edgar halkan. – Mi nem hagyjuk cserben a mieinket. Azért küldtek, hogy védelmezzelek benneteket, ha szükséges. És képesek leszünk megvédeni benneteket a bíróságon, higgyétek el. Úgyhogy fel a fejjel, szolgáljátok a Homályt. Rövidesen üt a mi óránk.

Mondókáját befejezve Edgar felállt, és vissza sem nézve a helyére ment.

Ennyi. Hadd törjék a fejüket...

De milyen patetikus volt! Megőrizni ünnepélyesen merev arckifejezését anélkül, hogy elmosolyodna, Edgarnak nem kis erőfeszítésébe került. De a „finn” kimeredt szeme egészen másról beszélt – az a fiú valóban fél és izgul.

– Kár volt – mormolta az orra alatt Edgar. – Ezek olyanok, mint a gyerekek. Én meg kigúnyolom őket.

Edgar keserűen sóhajtott, majd kinyitotta a folyóiratot. Még szerencse, hogy Prágáig rövidebb az út, mint például Juzsno-Szahalinszkig. Egy-kettő, és már ott is van. Mindenféle közbeeső leszállás és olyan szörnyűség nélkül, mint a repülőülésben töltött éjszaka. Bár ha jól megnézzük, az utazás legkényelmesebb módja a Setét portál. De portált nyitni Moszkva és Prága között megengedhetetlen pazarlás lenne. Tehát repülni kell, mint a közönséges embereknek.

Egyébként ez nem igaz. A Másféléknek legalábbis a repülőjegy nem okoz gondot.

2. FEJEZET

ANTON szerette Prágát. Sőt képtelen volt megérteni, hogy lehet nem szeretni. Vannak városok, amelyek már az első pillanatban meghökkentenek, nyomasztóak, de vannak olyanok is, amelyek finoman és észrevétlenül elbűvölnek. Moszkva sajnos sem az első, sem a második típusba nem sorolható. De Prága egy bölcs, öreg varázslónőre emlékeztetett, aki képes lenne fiatalnak mutatni magát, de nem látja szükségét, mert minden életkorban megőrzi szépségét.

És ha alaposan meggondoljuk, Prágának a Setétek otthonává kellett volna válnia. Egy gótikus épületekkel teli város, egy pestisoszlopokkal, a középkori járványok emlékműveivel teli város, a második világháborús gettó városa, a hidegháború idején a szuperhatalmak összecsapásainak városa... hát hová lettek a Homálynak mindezen kiáradásai, a Setétek éltető táptalaja? Hol szóródtak szét, miért váltak emlékké – de nem a gonoszság emlékévé?

Rejtély...

Anton senkit nem ismert személyesen a prágai Éjszakai Őrségből. Időnként futárokkal vagy elektronikus postával információt cseréltek, ha valamit tisztázni kellett az archívumokban. Karácsonykor, újévkor minden Éjszakai Őrségnek küldtek hagyományos üdvözletet, és senki nem tett különbséget Prága Éjszakai Őrsége (aktív létszám százharminc Másféle, műveleti tartalék hetvenhat fő) és valami amerikai „városé” (aktív létszám egy Másféle, műveleti tartalék nincs) között.

Anton kétszer járt Prágában, pihenni. Egyszerűen gondolattalanul kószált a városban egyik sörözőtől a másikig, emléktárgyakat vásárolt a Károly hídon, kirándult Karlovy Varyba, hogy megfürödhessen a hévízzel töltött medencében és forró ostyát egyen a kávéházban.

De most dolgozni megy Prágába. Nem is akármilyen munka várt rá.

Elnyújtózott az ülésen, amennyire a Boeing-737-es turistaosztálya megengedte, amely kényelmét tekintve nem sokban különbözött a régi szovjet TU-gépekétől. Anton elnézegette a Régin Fivérek tarkóját. Ezek a tarkók feszültségről árulkodtak, a Setétek auráját félelem és türelmetlenség töltötte ki. Tudtak a jelenlétéről, és minél előbb szerettek volna a lehető legmesszebb kerülni Antontól.

Ha nem lett volna az a história a vnukovói repülőtéren, Anton még meg is sajnálhatta volna az ügyefogyott mágusokat. De az ellenség, akivel akár egyetlenegyszer is összecsaptál, örökre ellenség marad.

Mintha megértette volna Anton gondolatát, ami egyébként természetesen meghaladta az erejét, az egyik Régin Fivér, a magas, erős néger megfordult. Óvatosan Antonra sandított, majd gyorsan elkapta pillantását. Raivo a neve jutott eszébe Antonnak. Valahonnan Szenegálból... nem, Burkina Fasóból származik. A Régin Fivérei egyik családja vette magához, és a nagy Fafnir iránti hűség jegyében nevelte fel...

Na nem, micsoda őrültség ez ezekkel a Régin Fivérekkel?

Valamikor nagyon régen esett meg egy, a Másfélék között megszokott história. Életre-halálra összecsapott egy Setét és egy Fénypárti mágus. A Fénypártit Sigurdnak hívták... ha németesen ejtjük a nevét, Siegfriednek. A Setét elpusztult... méghozzá homálybeli alakjában, sárkányként. Fafnir volt a neve. Később Sigurd is meghalt... érdekes lenne tudni, vajon ismerte-e Geszer.

A történet a továbbiakban kissé eltért a megszokottól. A Setét mágus tanítványai nem széledtek szét, ahogy általában történni szokott, és nem is estek egymásnak, ahogyan még gyakrabban előfordul. Elhatározták, hogy feltámasztják urukat. A Régin Fivérei nevű szektában egyesültek, szinte teljesen elzárkóztak a Fény és a Setét megszokott harcától... ami a Fénypártiaknak természetesen nagyon megfelelt. A Fivérek féltve őrizték a Setét mágus homálybeli testéből kitépett karmot. Fafnir Karmát később elkobozta az Inkvizíció – a második világháború előtt a Fénypártiaknak sikerült tiltakozást benyújtaniuk a Setétek birtokában lévő túlságosan is erős talizmán miatt. Régin Fivérei mintha nem is nagyon tiltakoztak volna, átadták a Karmot, mondván: „Fafnir ideje még nem jött el”... És akkor az a váratlan támadás az Inkvizíció európai irodája ellen! Az összecsapásban elpusztult a kis szekta csaknem valamennyi mágusa és az Inkvizíció elkényelmesedett őreinek nagy része. Azután következett a szekta maradékának ostoba repülése Moszkvába.

Hülyék, mint ismeretes, nem csak az emberek között akadnak.

Egyébként... tényleg hülyék?

Anton emlékezett rá, az Erőnek micsoda hatalmas töltete áradt abból a karomból. Ez részben az az Erő volt, amelyet az évszázadok folyamán a Régin Fivérei erőfeszítése akkumulált a karomban, részben pedig a Setét mágus ereje.

A Másfélék nem úgy halnak meg, mint a közönséges emberek. Ők elmerülnek a Homályban, elveszítve anyagi burkukat és megfosztva attól a lehetőségtől, hogy visszatérjenek az emberi világba. De valami azért megmarad – Anton látott a Homályban néha megjelenő zavaros árnyakat, reszkető ködöt, amely a halott Másfélék útját jelzi. Egyszer még beszélnie is megadatott egy halott Másfélével... Nem túl kellemes emlék. De valami azért még ott is megmarad...

Fel lehet-e támasztani egy halott Másfélét?

A válasz valahol létezik. Az archívumok mélyén, a legszigorúbb titkosítás pecsétjei, a Nappali és az Éjszakai Őrség pecsétjei, az Inkvizíció tilalma őrzi. A Hatalmas Mágusokat nyilván megkerülhetetlenül foglalkoztatnia kell a kérdésnek, hová kerülnek a Másfélék haláluk után, nekik maguknak is hová kell majd jutniuk végül...

De Anton nem tudhatja meg a választ.

Kinézett az ablakon, az alattuk húzódó felhőkre, a városokat jelző sok ezer, egybeolvadó aurára. A gép már valahol Lengyelország fölött repült.

Tegyük fel, hogy Fafnirt fel lehet támasztani...

És akkor mi van? Még ha nagyon erős mágus volt is, sőt Hatalmas, kategórián kívüli mágus... feltámasztása semmit nem változtat az Erő globális egyensúlyán. Annál is kevésbé, mert elszakadt az emberi élettől, nem igazodik ki a körülmények közt... még ha ostobán végigszáguld is Európán homálybeli alakjában, rakétákkal porrá lövik, műholdakról semmisítik meg lézerrel, taktikai atomfegyvert vetnek be ellene... a japánok fájdalmas jajgatása közepette, akik egyszer már megölt és feltámadt Godzillájukat siratják...

Mit akartak a Setétek? Zavargásokat, pánikot, jajongást az apokalipszisről?

Anton fészkelődött az ülésen. Átvette a mosolygó stewardesstől a műanyag poharat és a kis, kétdecis üveg száraz magyar bort. Jó Edgarnak... mint minden Setét, a business osztályon utazik, ő kristályserleget kap, és jobb bort.

Valami volt abban az előbbi feltételezésben. Fafnir... apokalipszis... Ez legalábbis alátámasztja Geszer utalását a kétezredik évvel kapcsolatos tömeghisztériára. De miért akarnának a Setétek világ végét rendezni? És a többi? Alisza, a boszorkány... a Sors Krétája...

Anton sajnálta, hogy nincs notebookja. Most összeállíthatna a képernyőn egy sémát, próbálgathatná a változatokat, megnézhetné, mi hogyan kapcsolódik össze. Van egy sztenderd program az intrikák kiszámítására, a Mazarini, az segítene, hogy megértsen valamit.

A Sors Krétája...

Belekortyolt a borba, amely meglepően jó volt. Elkomorodott. Geszer és Zavulon. Valójában ők jelentik a két alapvető tényezőt, amelytől az egész história függ. Ők sokkal rejtélyesebbek és bonyolultabbak, mint az olyan ősi talizmánok, mint a Sors Krétája és Fafnir Karma, vagy mint a Tükörhöz és Aliszához hasonló Másfélék. És ők biztosan értik is azt, ami történik... és igyekeznek kijátszani egymást. Mint mindig.

Geszer.

Zavulon.

Alighanem a Sors Krétájától kell kezdeni az egészet. Amikor az Éjszakai Őrségnél megjelent Szvetlána, az új Hatalmas Varázslónő, Geszer megpróbálta végrehajtani a következő globális beavatkozást. Szvetlánának elhozták a Sors Krétáját, ezt az ősi és hatalmas talizmánt, amellyel át lehet írni a Sors Könyvét, megváltoztatva egy emberi életet. Első pillantásra úgy tűnt, Szvetlánának egy kisfiú, a meghatározatlan aurával rendelkező Másféle, Jegor sorsát kell átírnia, aki egyaránt hajlott a Homályhoz is, a Fényhez is, hogy talán próféta vagy államférfi legyen majd belőle. De Szvetlána az ő, Anton közreműködése nélkül nem tette ezt meg. Mindössze egyensúlyba hozta Jegor sorsát, kiiktatta mindazt a hatást, amelyet az Őrségek egymás elleni harca okozott.

De Geszer terve természetesen többrétegű volt. És e terv a második rétegének eredményeképpen régi barátnőjét, a szintén Hatalmas Varázslónőt, Olgát, akit valaha büntetéssel sújtott a Fénypártiak vezetése, rehabilitálták, visszanyerte mágikus képességeit, és a Sors Krétájának egy másik darabkájával átírta valakinek a sorsát, mialatt Moszkva összes Setétje Szvetlánát figyelte.

Ez volt az az igazság, amelyet Anton ismert. Az igazság második rétege.

De nem volt-e egy harmadik is?

Jól van, ezzel még várhatunk. Mi következett azután? Alisza Donnyikova, a Nappali Őrség tehetséges, ha nem is az elithez tartozó boszorkánya. A Setétek és Fénypártiak nyilvánvalóan Zavulon tervei szerinti összecsapása után teljesen elvesztette mágikus képességeit. Artyekba küldték pihenni... ugyanoda, ahova Geszer Igort küldte, aki hasonló sérülést szerzett. Fellobbant közöttük a szerelem – a Fénypárti mágus és a Setét boszorkány szörnyű, gyilkos szerelme. A következmény látható – Alisza halott, Igor megölte, maga Igor pedig a megsemmisülés határán van, a Megállapodás megsértésének vádja és tulajdon bűnének súlya nehezedik rá. És az a kisfiú, aki az ő hibájából fulladt a vízbe...

Ez már nem Geszer játszmája. Ez a Nappali Őrség keze nyoma, könyörtelen és cinikus stílusa. Zavulon feláldozta a barátnőjét, odadobta áldozatul... de miért? Hogy Igort eltávolítsa? Furcsa. Végül is szinte egyenlő volt az áldozat, Alisza Donnyikova erős boszorkány volt.

Tehát intrikára intrika a válasz.

Azután a Tükör megjelenése. Geszernek meggyőződése, hogy nem lehetett megjósolni, tehát valóban véletlen volt. És alighanem Geszer is, Zavulon is nyomban elhatározta, hogy kihasználja... mindegyik a maga módján.

Anton elnyomta a hangosan kikívánkozó káromkodást. Nincsenek adatai az elemzéshez. Csupa találgatás, fehér folt, feltételezés...

A Régin Fivérekkel kapcsolatosan is kevés dolog világos. Moszkvába Zavulon csábította őket. Pánikot akart kelteni az Éjszakai Őrség soraiban? Feltölteni Erővel a Tükröt? Az Inkvizíció elleni esztelen támadásra csak egy dolog vihette rá a Setét mágusokat – Fafnir feltámasztásának ígérete. Érthető, hogy ebbe egyből beleegyeztek az öreg mágusok, akik még látták az eleven Fafnirt – ez volt szinte az utolsó esélyük a győzelemre. Az is érthető, miért mentek bele a fiatal mágusok... ezek az apránként összegyűjtött, afrikai és ázsiai eredetű finnek túlságosan be voltak zárva saját közegükbe, és játéknak tekintették a történteket, nem pedig botrányos bűnténynek.

De mit akarhatott Zavulon?

Nem. Semmi sem érthető. Anton megrázta a fejét, beletörődve, hogy képtelen eligazodni a történtekben. Hát... akkor csak a rábízott ügyet kell elintéznie. Meg kell kísérelnie megmenteni Igort.

Meg kell próbálni a Nappali Őrséget megvádolni.

A repülőgép már leszálláshoz készülődött...

Edgaron nem segített a National Geographic legfrissebb száma – nem kötötte le a figyelmét a cikk arról az olaszországi szokásról, hogy újévkor kidobálnak az ablakon mindenféle régi holmit, meg egyéb szórakoztató újévi rituálékról. Az egyetlen, amit Edgar az első bekezdésekből leszűrt, az a szilárd elhatározás, hogy újév táján nem sétál majd szűk, régi olaszországi utcácskákban.

A turbinák egyenletes zúgása arra késztette, hogy rendezze gondolatait. Edgar akarva-akaratlanul sokadszor is elgondolkodott feladatáról, valamint a Fény és Homály Másfélék által vívott végtelen harcának pillanatnyi állásáról.

Nos, kezdjük a legelején.

A Nappali Őrség az utóbbi időben érzékelhetően megszilárdította pozícióit, néhány érzékeny csapást mért a Fénypártiakra, nehezen pótolható veszteségeket okozva nekik. A pótláshoz idő kell majd – nem évek, hanem évtizedek. Logikusan következik Zavulon természetes lépése – a sikert most rögtön kiaknázni, még mielőtt a Fénypártiak újra erőre kapnak. Az elképedt ellenség hátán kapaszkodni fel a győzelemhez...

Mi gyengítheti most a Fénypártiakat és erősítheti a Setéteket? Az után, hogy az Éjszakai Őrséget megfosztották nagyon erős, perspektivikus varázslónőjétől? Meg kell próbálni még valaki kiütni a nyeregből?

Edgar elgondolkodott, és sajnálta, hogy nem hozta magával a notebookját. Azzal gyorsan fel lehetne vázolni a variációkat, végigelemezni az összes valamennyire is jelentős Fénypárti mágust, és megkísérelni megtalálni a gyenge pontjukat... Még speciális program is volt az ilyen munkákhoz, a Richelieu; a Nappali Őrség szerencsére nem szenvedett hiányt kvalifikált programozókban.

Kénytelen volt tulajdon természetes komputerére hagyatkozni, amely nagy teljesítményű volt ugyan, de nem a legtökéletesebb.

Ki legyen az? Geszer nyilvánvalóan szóba sem jöhet, ő már átlépte azt a határt, amelyen túl egy Másféle már sérthetetlenné válik a kollégák számára.

Az Éjszakai Őrségnél tényszerűen Szvetlána Nazarovát lehetett a kettes számú vezetőnek tekinteni, de ő hosszú időre kiesett a játékból, így Edgar a kettes sorszámot most vagy a nagy intrikus Olgának, az Erővel végrehajtott akciók régi szakemberének adta volna, aki maga is csak éppen most tért vissza a „játékon kívüli” helyzetből, vagy Ujának, az elsőrendű mágusnak. Mellesleg Edgar azt gyanította, hogy ez még korántsem végső határa Uja képességeinek. Távlatilag megvolt az esélye, hogy Hatalmassá növekedjen, de az ilyen átalakulásokhoz időre és kolosszális erőfeszítésekre van szükség. Mindenekelőtt magának a mágusnak a részéről, és Hja még elég fiatal ahhoz, hogy lemondjon az élet egyszerű, szinte emberi örömeinek sokaságáról.

Akkor ki? Olga vagy Ilja? Most melyikük támadható?

Akárcsak Stirlitz, a hetvenes évek kultuszfilmjének hőse, Edgar lehajtotta az asztalkát, és a papírszalvétára lassan felvázolt két jelképes portrét – egy finom női sziluettet és egy keskeny, szemüveges arcot. Olga vagy Ilja?

Olga. Okos, tapasztalt, előrelátó és gyakorlatiasan cinikus. Edgar nem tudta pontosan, hány éves Olga, de joggal feltételezhette, hogy legalább kétszer annyi idős, mint ő. Edgar a valódi erejét sem ismerte, nem volt alkalma felmérni és megbizonyosodni róla. És őszintén szólva nem is nagyon akarta volna... Újra megfosztani őt a képességeitől hihetetlenül bonyolult lenne, ez vitathatatlan, aki nemrég szabadult a börtönből, kezdetben nagyon nagyra értékeli a szabadságát. Olga ezerszer is meggondolja, mielőtt megkockáztatná, hogy újra a bíróság előtt találja magát. Azonkívül Geszer régi szerelme, és az Éjszakai Őrség főnöke nyilván különös gonddal ügyel rá.

Zavulon helyében Edgar óvakodott volna attól, hogy Olgát bántsa, mert a felbőszült Geszer sokkalta veszélyesebb ellenfél, mint a mindennapi Geszer.

Edgar elgondolkodva megvakarta filctollával az orra hegyét, majd keresztben kétszer áthúzta a szalvétán a női sziluettet.

Hja. Nagyon erős mágus, kifinomult, intelligens arccal, valami miatt szemüveget visel, pedig rendbe hozhatná a látását. Pillanatnyilag nem hogy Moszkvában, még Európában sincs. Valahol Ceylonon van – egyébként az utóbbi öt évben a moszkvai Éjszakai Őrség tagjai valahogy gyanúsan sűrűn látogatják Ceylont. Vajon mit kavarnak ott?

Edgar az eszébe véste, hogy majd továbbítania kell ezt az információt az elemző részlegnek, törjék rajta ők a fejüket... Bár valószínű, hogy ellenőrzés alatt tartják ezt a furcsaságot. És ha mégsem? Még mindig jobb, ha Edgar felsül, és fölöslegesen csap lármát, mint ha utóbb esnek pofára, mert senki sem foglalkozott Ceylonnal.

Hát igen. De még ha forral is valamit Zavulon Hja ellen, tervét aligha Prágában és a közeljövőben valósítja meg. Legfeljebb csak reménykedhet abban, hogy sikerül valahogy Uját odacsábítania.

Edgar félretolta a szalvétát anélkül, hogy áthúzta volna, és tisztát húzott maga elé. Az utolsót. Két merőleges vonallal négy részre osztotta, és nekilátott, hogy mindegyikbe rajzoljon egy-egy portrét. Kezdetnek hármat, néhány vonással, de hihetetlenül elevenen, Bidstrup vagy Csizsikov stílusában.

Lehet, hogy Edgarban egy tehetséges karikaturista-grafikus veszett el.

Hja, Szemjon... Igor. A tárgyalás vádlottja. Számoljon vele, vagy ne? Valószínűleg igen, bár ő a legsebezhetőbb.

Némi gondolkodás után Edgar negyediknek odarajzolta Anton Gorogyeckijt. Az egyetlent, aki egyelőre aktívan használja a családnevét. Ezzel együtt elérte a második fokozatot, vagyis Edgarral egy szinten van. Bár kevésbé tapasztalt.

Ki lehet az közülük? Természetesen Igort a legegyszerűbb kiiktatni, ő fél lábbal már amúgy is a Homály árnyai közt van.

Már megint Gorogyeckij – hiszen ő is Prágába repül. De ez csak a legegyszerűbb változatok egyike. És hány ilyen lehet?

Már az elméletileg lehetséges változatok és elágazások számának gondolatától is sajogni kezdett a foga. Hej, ha itt lenne a notebook és a Richelieu ablakocskái a heurisztikai modullal!

Állj, mondta magának Edgar, elképesztően egyoldalú vagy, Setét!

A fejébe ötlő gondolat egyszerű és váratlan volt.

A Setéteket nemcsak valamelyik ellenfél kiütésével lehet megerősíteni. Miért ne fordítanánk meg a tételt – csatasorba állítva egy erős Setétet?

De ki léphet be a Nappali Őrség mágusainak sajna nem túl tömött soraiba? Vitalij Rogoza csak Tükörnek bizonyult, pedig Edgar úgy örült a megjelenésének, mint egy gyerek. Rogoza véghezvitt mindent, aminek elvégzésére a Homály megszülte, és örökre megszűnt létezni. Keressünk ígéretes fiatalokat? Keresünk, ilyet-olyat találunk is... De igazán erős Másfélét nevelni belőlük hosszú időbe telik, olyan őstehetség pedig, mint Szvetlána Nazarova, már régen nem akadt a Setétek útjába.

És mégis, gondolta Edgar, jó úton járok. Prágába repülök. Az európai nekromantia fővárosába. Ráadásul karácsony előtt és a kétezredik év beköszöntének küszöbén. Olyan időszakban, amikor a megszámlálhatatlan jós és jövendőmondó a legkülönfélébb szörnyűségekkel riogat mindenkit, a világ végét is beleértve.

Ez az! Megvan! Vajon nem arra gondolt-e Zavulon, hogy feltámaszt valakit a múlt megsemmisített mágusai közül? Prága, és ebben az időszakban! A Homályra, Zavulon, mint mindig, most is feltűnés nélkül és ügyesen leplezte el azt, ami nyilvánvaló! Edgar nagyot sóhajtva összegyűrte és zsebre vágta a szalvétákat.

Vagyis a nekromantia városában, az iszonyatos energetikai instabilitás pillanatában Zavulon nagyon is képes lehet visszahozni a nemlétből... Kit?

Gondolkodj, Edgar! A válasznak is kézenfekvőnek kell lennie.

Nos, nézzük, mink van. Prága, bíróság, Tyeplov és Donnyikova párbaja, kirendelve Gorogyeckij és Edgar... Lehet, hogy Alita iderepül. Ki van még? Ó, igen. Régin Fivérei...

Állj! És még egyszer állj! A legteljesebb mértékben állj!

Régin Fivérei! Fafnir szolgái! „Szükségem van rájuk, Edgar – ezt mondta Zavulon. – Valamiféle terveim vannak velük.”

Fafnir!

Edgar külsőleg igyekezett megőrizni a nyugalmát, visszahajtotta az asztalkát, és kényelmesebben elhelyezkedett az ülésen.

Fafnir. Ő aztán valóban nagyon is kapóra jönne a Setéteknek, a nagy Fafnir, a Hatalmas Mágus, a Homály Sárkánya!

Erejének halvány visszfénye, amelyet Tükör-Rogoza szívott magába, könnyedén elegendőnek bizonyult egy olyan varázslónő teljes elerőtlenítésére, mint Szvetlána.

„Ha valóban Fafnir feltámasztását tervezi, Zavulon sem az elmúlt, sem az elkövetkező száz évben nem találhatott volna alkalmasabb időpontot és helyszínt – gondolta Edgar a Boeing burkolatát pásztázva tekintetével. – Biztosan nem talált volna...”

A stewardess pillantásának engedelmeskedve Edgar becsatolta a biztonsági övet. A gép leszállni készült.

Szervusz, Prága...

Mintha vattát tömtek volna a fülébe, de ez nem zavarta Edgart a gondolkodásban.

Tehát feltámasztás. Olyan akció, amilyet már vagy ötven éve nem hajtottak végre a Setétek. Sztálin kora óta. De lehetőség sem volt a végrehajtására: harminchárom és negyvenhét után nem voltak megfelelően nagy mértékű energetikai zavarok.

Miért nem mondott semmit Zavulon Edgarnak? Még nem jött el az ideje? De akkor hogy illeszkedik az egészbe Jurij óvatos figyelmeztetése? Meg azután hogyan függ össze mindezzel az a nyári artyeki történet? Pedig összefügg vele, ez nyilvánvaló. Feláldoztak egy gyalogot, most egy értékesebb figura következik? Huszár vagy futó – Edgar melyiknek tekinthető? A két bástya nyilvánvalóan Jurij és Nyikolaj, a vezér maga Zavulon, no és a király – az nem más, mint a Homály védtelen és döntő ügye.

Egyszóval a bástya figyelmeztette Edgart, hogy a krími áldozat története megismétlődhet, ezúttal egy tiszttel. Edgar valahogy nem szeretett volna ló lenni. Legyen csak az Anna Tyihonovna, a vén boszorkány, a dög, már épp itt az ideje, hogy ló legyen...

A repülőgép megrázkódott – a kerekek elérték a leszállópályát. Egy, kettő, és a gép lendületesen, de másodpercről másodpercre lassulva futott a betonon.

Nem lehetséges, hogy Zavulon már kitervelte a következő cserét, csöndben előretolva néhány gyalogot (a Régin Fivéreket) azt remélve, hogy a táblán megjelenik, ha nem is egy új fekete vezér, legalább egy súlyos bástya?

Nem jó érzés lecserélhető figurának lenni.

„És mi van, ha ez egyben vizsga is? – gondolta Edgar. – Meózás? Alisza hagyta magát felfalni, és ilyen figurákra Zavulonnak nincs szüksége a játékban. De ha Edgar képes talpon maradni, és közben nem rombolja le a főnök terveit... Igen, ez a kívánatos eredmény!”

Csak hogyan érhető el?

És a csere tárgya Anton Gorogyeckij, Zavulon kedvence. Ez nem vitás. Nem lehet őt felhasználni a végtelenségig, ezzel a Nappali Őrség főnöke tisztában van. Egyébként az sem biztos, hogy sikerül felhasználni... Zavulon mindig készen áll arra, hogy jó képet vágjon egy rossz játszmához, és úgy állítsa be a dolgot, mintha rászedte volna a Fénypárti mágust...

Az utasok felálltak, és a kijárat, a volt Szovjetunió lakói számára szokatlan bordázott cső felé indultak. Edgar előszedte és fölvette a köpenyét, a folyóiratot ott hagyta az előtte levő ülés zsebében, felkapta diplomatatáskáját, és maga is a kijárathoz indult.

Az érzés, hogy már nem Oroszországban, hanem Európában van, azonnal hatalmába kerítette, és furcsa mód mindenre kiterjedt. Nehéz lett volna megérteni, miben nyilatkozott ez meg – az emberek arcában, a ruhájukban, a tisztaságban vagy a repülőtér küllemében. A cseh és angol nyelvű közleményekben, amelyek mucsai akcentus nélkül hangzottak el. És a jóval több mosolyban. Abban, hogy az épület előtti téren nem nyüzsögtek az elmaradhatatlan cigányok és a szintén elmaradhatatlan maszek taxisok.

És a taxiállomáson ott sorakoznak a szimpatikus sárga Opelek.

A taxis egyformán szabadon csevegett oroszul is, angolul is, no és persze anyanyelvén, csehül is. Hová? Szállodába. Gondolom, a Hiltonba. Ó! Az oroszok ritkán mennek egyből a Hiltonba. Vagy ha igen, másmilyenek: teli arannyal, fontoskodóak, testőrséggel, drága limuzinokkal... De én nem orosz, én észt vagyok. Igen, ez most már nem ugyanaz... Korábban sem volt ugyanaz. Eh, korábban a cseh is csak majdhogynem ugyanolyan orosz volt... Ez azért nem igaz, nem igaz. Lehet, hogy nem igaz.

A taxis fecsegése lekötötte, és Edgar úgy döntött, kipiheni egy kicsit a sok töprengést. Végül is az érkezés napján még úgysem lesz igazi munka. Lehet lazítani – természetesen egy-két korsó sörrel. Ki az, aki józan ésszel és egészséges gyomorral (sőt akár beteggel is) nem kész felhajtani egy korsó igazi cseh sört?

Csak a halott.

Mint bármelyik Hiltonban, különösebb gond nélkül akadt szabad szoba, még a karácsony előtt turistáktól ellepett Prágában is. De mint minden, a nemrég volt szocializmus béklyóit még nem egészen levetett országban, egy nem Másféle számára megfizethetetlen összegbe került. Edgar Másféle volt, és szemrebbenés nélkül fizetett, holott valami meghökkenésfélét elvártak volna tőle. Elvégre orosz, bár nem hasonlít egy újgazdag banditára... Száz évvel ezelőtt Edgar fiatalsága miatt nem állta volna meg, és az adminisztrátor orra alá dugja argentin útlevelét, de azóta száz évvel felnőttebb lett. Teljes száz évvel.

Ezért az orosz útlevélre szorítkozott.

A regisztrációnál – amelyik nem mindenkire vonatkozik – egy Setét ült. Méghozzá igen ritka szerzet, egy beszkud. Edgarra nézve megnyalta vékony ajkát és tágra nyitotta résnyi pupilláit. Csak ezután mosolyodott el – fogai aprók és egyenletesen háromszög alakúak voltak.

– Üdvözlet! A tárgyalásra? – Aha.

– Fogd...

Kék tűzcsóvát hajított Egdar felé – az ideiglenes regisztrációt. A csóva áthatolt a ruháján, és a Homályban fénylő ovális pecsétként megállapodott Edgar mellén.

– Köszönöm.

– Pörköljön jól oda nekik a tárgyaláson – mondta a Setét. – Ahogyan illik. Eljött a mi időnk...

– Megpróbálom – ígérte Edgar sóhajtva.

Csak ezután ment fel a szobájába, hogy megmosakodjon és letegye a diplomatatáskát.

„Na – gondolta Edgar lelkesen, miközben lefelé ment a lifttel –, irány a Fekete Sas! És természetesen pecené vepfové kolenót (sült sertéscsülök) rendelek.”

Miközben a megrendelt ételre várt, Edgar lassú kortyokban itta második korsó sörét (az első korsót orosz szokás szerint egy lendülettel ürítette ki, ezzel kivívta a pincér helyeslő biccentését), és igyekezett megfelelő hangulatba hozni magát a töprengéshez. De valami zavarta. Vagy valaki.

Felnézett, és megpillantotta Anton Gorogyeckijt, aki asztala mellett állt, és merően nézte őt.

Edgar összerezzent, és arra gondolt, hogy követték őt. De Gorogyeckij szemében bizonytalanságot látott, és ettől megkönnyebbült. Véletlen... nem más, csak véletlen.

Na és nem volt több hely. Csak Edgar asztalánál.

Hirtelen ötletnek engedve Edgar bólintott a Fénypártinak.

– Ülj le. Pihenek. És neked is ezt kívánom – a fenébe a munkával!

Anton ingadozott; Edgar már arra gondolt, hogy elmegy, de aztán mégis elszánta magát. Közelebb lépett és leült Edgarral szemben. Komoran nézett Edgarra. Mintha nem bízott volna ősi ellensége szándékában, hogy csak pihenni akar. Hogyan is mondják a Fénypártiak? Akivel csak egyszer is összecsaptál, az örökre ellenség marad.

Hülyeség. Fanatizmus. Edgar úgy döntött, rugalmas lesz – és ha most megéri szövetséget kötni azzal, aki ellen tegnap még Shahab Ustorával küzdött, miért ne kötné meg ezt a szövetséget? Egyébként akit eltalál Shahab Ustora, azzal nemigen lehet szövetséget kötni. Legfeljebb a hamujával...

– És egyetlen szót sem az Őrségekről? – kérdezte Anton ironikusan.

– Egyetlen szót sem – erősítette meg Edgar. – Egyszerűen földiek vagyunk itt Prágában, karácsony előtt. Pecené vepfové kolenót rendeltem. Nagyon ajánlom.

– Köszönöm, ismerem – Anton arcán a mosoly árnyéka sem látszott, úgy mondott köszönetet, és a közeledő pincér felé fordult.

Nem, az európaiaknak fogalmuk sincs arról, milyen az igazi fagy, az igazi tél... Anton a Malostranskánál jött fel a metróból, és habozott, begombolja-e gallérját, végül nem gombolta be.

Gyengécske hóesés. Legfeljebb mínusz két fok lehet.

Lassan, sietség nélkül ballagott végig a régi kockakővel burkolt utcán. Időnként nem állta meg, be-benézett a szuvenírboltokba – mulatságos fa játékszerek, fantasztikus formájú kerámiaedények, képeslapok Prága látképével, pólók jópofa feliratokkal. Majd venni kell valamit. Emlékül. Például azt a pólót a „Born to be wild” felirattal és a mulatságos pofával.

Az Inkvizíció képviselőjével való találkozójáig még majdnem három órája maradt. Még taxit sem kell fognia vagy metróra szállnia, nyugodtan megebédelhet és elsétálhat a megadott helyig. Találkozás az óra alatt – mi lehet ennél romantikusabb? És ha kiderül, hogy az Inkvizíció képviselője nő, ráadásul rokonszenves és Fénypárti? Az már tiszta romantika lenne.

Anton kinevette a saját gondolatait. Fel sem merült benne a gondolat, hogy „bekavarjon”, valami intrikába bonyolódjon. Meg az Inkvizítorokkal kapcsolatban nem is szokás a „Fénypárti” meg „Setét” fogalmakat használni. Ők kívül állnak a két hatalmas erőn.

Lehet, hogy a nemiség fogalma is idegen tőlük? Amennyire Anton tudta, miután a Makszim nevű Fénypárti moszkvai mágus, akit az eljárás folyamán Dúvadnak neveztek, Inkvizítor lett, elvált a feleségétől. Lehet, hogy az Inkvizítorok számára érdektelenné válnak az olyan apró-cseprő emberi butaságok, mint a szerelem, a szex, a féltékenység...

A Fekete Sas volt Anton egyik kedvenc kis prágai étterme. Talán egyszerűen csak azért, mert amikor először volt Prágában, többször is járt ott. Az orosz embernek nem kell sok a boldogsághoz. Jó, de nem tolakodó kiszolgálás, ízletes étel, remek sör, alacsony árak. Az utolsó pont meglehetősen fontos. Csak a Setétek engedhetik meg maguknak, hogy ne számolják a pénzt. Még a Homály szülte Rogoza is dollárral kitömve érkezett Moszkvába. Pénzt becsületesen is lehet keresni, de sok pénzt keresni mindig csak úgy lehet, ha az ember kisjátékokba kezd a tulajdon lelkiismeretével. És ezen a ponton az Éjszakai Őrség egyértelműen vesztésre áll a Nappalival szemben.

Az utca, amelyen haladt, kettéágazott. Mint egy folyó, tengelyében hosszú, keskeny kis szigetet alkotott néhány régi, alacsony épület, főleg kisvendéglők és ajándékboltok. A Fekete Sas volt az első ebben a sorban.

Ahogy belépett az udvarra, Anton meglátott egy Fénypárti Másfélét.

Nem, nem volt valamelyik Őrség munkatársa. Egyszerűen Másféle volt, aki a mágikus háború tűzvonalánál többre becsülte a hétköznapi, szinte emberi életet. Magas, jó kiállású, szép középkorú férfi volt, az amerikai légierő tiszti egyenruhájában. Éppen kilépett az étteremből, nyilvánvalóan elégedetten az ott eltöltött idővel, barátnőjével – egy rokonszenves cseh nővel – és önmagával.

Antont nem vette észre rögtön, belemerült a beszélgetésbe. De amint meglátta, széles mosoly ragyogott fel a képén.

Nem volt mit tenni. Anton felemelte a behavazott kövekről az árnyékát, és belépett a Homályba. Vattatakaróként borult mindenre a csönd. A világ lelassult, elvesztette színeit. Összefolyó szivárványként villantak fel az emberi aurák – többnyire nyugodtak, nem terhelték őket fölösleges gondolatok. Ahogyan egy turistaközpontban annak lennie is kell.

– Üdvözlet, őrségbeli! – köszöntötte örömmel az amerikai. Itt, a Homályvilágban nem léteztek nyelvi problémák.

– Szervusz, Fénypárti! – felelte Anton. – Örülök, hogy látlak.

– Prágai Őrség? – találgatott az amerikai. Az Őrség jelét felismerte az aurában, de már a részleteket nem. Egyébként gyengécske mágus volt. Talán hatodik szintű, ráadásul erősen leragadt a természeti mágiánál. Valóban nem volt keresnivalója az Őrségnél. Legfeljebb elüldögélhetett volna valahol, és a magához hasonlókat, a gyengécske boszorkányokat és alakváltókat figyelhette volna.

– Moszkvai.

– Ó! A moszkvai Őrség! – az amerikai hangjában most érezhető volt a tisztelet. – Erős Őrség! Hadd szorítsam meg a kezed!

Kezet fogtak. Az amerikai pilóta a kellemes este méltó elemének tekintette a találkozást.

– Christian Vanower Junior kapitány. Hatodik osztályú mágus. Segíthetek valamit, őrségbeli? – A formális felkínálkozás a kötelező komolysággal hangzott el.

– Köszönöm, Fénypárti, nincs szükségem segítségre – felelte ugyanolyan udvariasan Anton.

– Szabadságon vagy? – kérdezte Christian.

– Nem. Kiküldetésben. De segítségre nincs szükségem. Az amerikai bólintott.

– Én karácsonyi szabadságon vagyok. Az egységünket Koszovóba vezényelték, és úgy döntöttem, megnézem Prágát.

– Jó döntés volt – bólintott Anton. – Szép város. Nem volt kedve folytatni a beszélgetést. De az amerikaiban túlcsordult a jóindulat.

– Gyönyörű város! Milyen jó, hogy megmentettük a második világháború idején!

– Igen, mi mentettük meg... – bólintott Anton.

– Te harcoltál azokban az években, őrségbeli?

Anton arra gondolt, tényleg gyenge mágussal van dolga. Nem látja meg a valóságos korát, már a legelső közeledésnél...

– Nem.

– Én is túl fiatal voltam még – sóhajtott az amerikai. – Szerettem volna belépni a hadseregbe, de még csak tizenöt éves voltam. Kár, esélyem lett volna egy fél évszázaddal korábban eljutni ide...

Anton nehezen fogta vissza magát, hogy ki ne mondja: nem lett volna esélye, mert az amerikai csaptok nem vonultak be Prágába. De el is szégyellte magát a gondolat miatt.

– Hát, sok sikert! – Az amerikai végre rászánta magát, hogy elbúcsúzzon. – Egyszer majd feltétlenül elmegyek Moszkvába, őrségbeli.

– Csak ne úgy, mint Koszovóba! – Anton ezúttal nem tudta megfékezni a nyelvét. De Christian Vanower Junior kapitány nem sértődött meg. Ellenkezőleg, fülig érő szájjal mosolygott, és azt mondta:

– Nem, azt hiszem, addig nem fajul a dolog, igaz? A Fény legyen veled, őrségbeli!

Anton az amerikai nyomában kilépett a Homályból. Az megint kézen fogta lányt, aki semmit sem vett észre, és Anionra kacsintott.

– A fene essen beléd – mormolta Anton oroszul. Micsoda balszerencse... Jó hangulata elolvadt és elpárolgott, akár egy darab jég a forró fazékban.

Ezerszer elismételheti magának, hogy az államok vitáinak és villongásainak semmi közük a Fény és a Homály ügyeihez. Nagy valószínűséggel feltételezhetjük, hogy a mágus pilóta, aki részt vesz a háborúban, nem bombázza a békés lakosságot. De azért...

Vajon hogy tud harci repüléseket végezni, robbanóanyagot szórni az emberek fejére, és megmaradni Fénypártinak? Hiszen Fénypárti, ehhez kétség sem férhet! És közben szinte biztos, hogy emberéletek száradnak a lelkén. Hogyan sikerül elkerülnie, hogy belezuhanjon a Homályba? Miféle erős hitének kell lennie a maga igazában, hogy össze tudja egyeztetni a hadsereget, egy harcoló hadsereget a Fény ügyével?

Anton dühösen és nyomott hangulatban lépett be a Fekete Sasba.

És rögtön megpillantotta Christian Vanower bajtársait. Körülbelül tízen voltak, mind egyszerű ember. Egy hosszú asztal körül ültek, gulyást ettek és Sprite-ot ittak.

Becsület szóra Sprite-ot ittak!

Egy cseh sörözőben. Szabadságuk idején.

És nem azért, mintha szesztilalmat tartottak volna. Az asztalon volt néhány üres sörös üveg is. Az amerikai Budweiser üvegei. Anton ilyet legfeljebb akkor ivott volna, ha szomjhalál fenyegeti a sivatagban.

Elment az amerikaiak mellett. Nem volt szabad asztal, már megint balszerencse... De ott ül valaki egyedül, talán megengedi...

Az asztalnál ülő fölemelte a fejét – és összerezzent. Ugyanakkor Anton is. Edgar volt az.

3. FEJEZET

HA VAN valami, amitől a Setéteket nem lehet megfosztani, akkor az az élet élvezete. Antonnak efelől semmi kételye nem volt. Elég volt csak megnézni, milyen jó étvággyal birkózik meg Edgar a nagyon finom és a dietológusok által nyilván nem ajánlott sertéscsülökkel, bőkezűen kenve rá az orosz ízlésnek kissé édeskés, ám mégis csípős, tormával kevert mustárt, és bőséges mennyiségű sört fogyaszt hozzá.

Ez mindig meglepte Antont. Még vámpír szomszédai is, akikkel valaha egészen baráti kapcsolatokat ápolt, néha elevenebbeknek tűntek, több életöröm áradt belőlük, mint a Fénypárti mágusokból. A felsőbb szintűekből természetesen, azok, akik erejüket tekintve Antonnal voltak egyenrangúak, „még nem játszották ki magukat az emberesdiben”.

Csak egy baj volt a Setétek életörömével – rendszerint csak saját magukra terjedt ki.

Anton megemelte a világos cseh Budweiserrel teli, súlyos korsót, és azt mormolta:

– Prosit.

Még jó, hogy a cseh szokások nem írják elő a koccintást. Antonnak nem volt kedve egy Setéttel koccintani.

– Prosit – felelte Edgar. Nagy élvezettel, két korttyal kiürítette a korsó felét, letörölte szájáról a habot. – Ez jó.

– Jó – hagyta rá Anton, bár nem csökkent benne a feszültség. Nem, természetesen semmi elítélendő nem volt ebben a közös sörözésben. Az Éjszakai Őrség szabályai nem tiltották a kapcsolattartást a Setétekkel, ellenkezőleg – ha a munkatárs biztos volt a dolog veszélytelenségében, még üdvözölték is. Hátha sikerül valamit megtudni, vagy, mire nem képes a Homály, még hatni is lehet a Setétre. Persze nem a Fény felé fordítani... de legalább visszatartani a következő gaztettől. Maga számára is váratlanul egyszer csak ezt mondta Anton:

– Azért jó, hogy akad legalább egy olyan dolog, amivel kapcsolatban egyetérthetünk.

– Igen – Edgar igyekezett békülékeny és korrekt lenni, nehogy alapot adjon a Fénypártinak a következő képzelt sérelméhez vagy kiagyalt gyanúhoz. – A Moszkvában kapható cseh sör meg a Prágában kapható között óriási a különbség. Gorogyeckij bólintott.

– Igen, különösen az üvegesek közt. A palackozott cseh sör olyan, mit az igazi sör holtteste üvegkoporsóban.

Edgar elnevette magát, egyetértett a hasonlattal. Megjegyezte:

– Kelet-Európa többi részén mintha szunnyadna a sör-főzők tehetsége.

– Észtországban is? – kérdezte Anton.

Edgar vállat vont. Ezek a Fénypártiak sosem mulasztják el, ha gúnyolódhatnak.

– Jó a sörünk. De nem kiváló. Mint Oroszországban. Anton fintorgott, mintha a hazai sör ízét idézné föl. De egészen mást mondott.

– Az idén nyáron Magyarországon voltam. Magyar Drehert ittam... szinte ez az egyetlen sörük van.

– És?

– Akkor már inkább megsavanyodott Baltikát innék. Edgar elnevette magát. Még némi erőlködés után sem tudott felidézni egyetlen magyar sörfajtát sem. Egyébként ha Antennák ez a véleménye róla, jobb is nem emlékezni rá. Beszélgetőtársa jól eligazodott a sörök között, sőt nagyszerűen. A Fénypártiak nem vetik meg a testi örömöket, ezt el kell ismerni.

– Azok meg... azok a vitéz katonák a saját hazai mosogatólevüket isszák. – Anton az amerikaiak felé intett a fejével. – Béketeremtők... Göring ászai...

A sült csülköt már rég megették, Edgar is, Anton is. Már sör is fogyott annyi, hogy mindkettőjük szeme csillogjon, hangjuk kötetlenebbé és hangosabbá váljon.

– Miért Göringé? – csodálkozott Edgar. – Ezek nem deutschok, ezek amerikaiak.

Anton türelmesen, mintha gyereknek mondaná, elmagyarázta.

– Az, hogy az USA légierejének ásza, nem hangzik olyan jól. Tudsz valami hangzatos és rövid elnevezést az amerikai légierőre?

– Nem tudok.

– Jól van. Legyenek akkor Clinton ászai. A németek legalább tudták, hogy ugyanolyan pilóták harcolnak ellenük, mint ők maguk. Ezek meg olyan településekre szórják a bombát, ahol az egész légvédelem a második világháborúból maradt légvédelmi ágyú. És még kitüntetést is kapnak érte. Kérdezd csak meg tőlük, van-e valami, ami szent a szemükben. Máig úgy gondolják, hogy negyvenötben ők szabadították fel Prágát.

– Szent? – nevetett Edgar. – Minek az nekik? Katonák.

– Tudod, Másféle, azt hiszem, a katonáknak is meg kell maradniuk elsősorban embernek. Az emberek lelkében meg kell lennie valami szentnek.

– Ehhez előbb az kell, hogy legyen lelkük. Csak azután jöhet a szentség. Ó! Hiszen mi vitatkozunk!

Asztaluk mellett éppen akkor ment el egy pirospozsgás tengerentúli pilóta, csillogtak rajta a rangjelzések meg egyéb paszományok. Kicsattanó egészség, Texas vagy Oklahoma büszkesége. A pilóta alighanem a mosdóból tartott visszafelé.

– Bocsásson meg, tiszt úr! Kérdezhetek valamit? – fordult hozzá Edgar jó angolsággal. – Van valami az életében, ami szent? Valami nagyon fontos?

Az amerikainak mintha földbe gyökerezett volna a lába. Ösztöne azt súgta, hogy a föld legeslegjobb államának katonájaként tartania kell a színvonalat, és méltó választ adnia a kérdésre. Arcán tükröződött a gondolkodás keserves munkája, aztán hirtelen felderült. Megvilágosodott. Az amerikai megértette, hogy valóban van valami, ami szent a számára. Büszke mosoly ömlött el az arcán.

– Szent? Természetesen van! A Chicago Bulls!

Még a mágusok sem értették, tréfált vagy teljesen komoly volt.

– Olyan ez, mint a sakkparti, tudod? – magyarázta Edgar.

– A főnökség tologatja a táblán a személyiség nélküli figurákat... minket.

A pincér álla leesett az Anton és Edgar által elfogyasztott sörmennyiség láttán. Már annyi jókora korsónyi sört hordott ki ehhez az asztalhoz, hogy elég lett volna az egész amerikai légi ezrednek meg ráadásul a Chicago Bullsnak.

A két orosz meg csak ült és ült, bár a nyelvük érezhetően egyre nehezebben forgott.

– Vegyünk minket kettőnket – folytatta Edgar. – Ezen a tárgyaláson te leszel a védő, én meg a vádló. Mégsem képviselünk értékelhető nagyságot. Sakkfigurák maradunk a táblán. Ha kell, odadobnak minket a tűz közepébe. Ha kell, félreállítanak jobb időkre. Ha kedvük tartja, lecserélnek. Hiszen micsoda lényegében ez az egész eljárás? Tánc egy triviális csereügylet körül. A ti Igorotokat elcserélték a mi Aliszánkkal. És kész. Egyszerűen fennakadtak, mint legyek a légyfogón, egymásnak ütköztették és leszedték őket a tábláról. Magasabb és számunkra felfoghatatlan célok érdekében.

– Nincs igazad – Anton szigorúan megfenyegette az ujjával. – Geszer nem gondolta, hogy Igor összefut Aliszával. Ez Zavulon manővere volt!

– Honnan tudod te ezt ilyen biztosan? – kérdezte gúnyosan Edgar. – Talán olyan okos vagy, hogy úgy olvasol Geszer lelkében, mint a nyitott könyvben? Amennyire én tudom, a Fénypártiak vezetősége sem szereti beavatni a munkatársakat a titkosabb tervekbe. A magasabb erők magas politikája! – jelentette ki nagyon hangosan és nagyon nyomatékosan.

Anton nagyon szeretett volna tiltakozni. De sajnos semmilyen komoly ellenérve nem volt.

– Vagy vegyük a legutóbbi összeütközést a moszkvai egyetemen. Zavulon felhasznált téged – bocsáss meg, biztosan kellemetlen ezt hallanod, de ha már elkezdtük... Tehát Zavulon téged felhasznált. Zavulon! Az esküdt ellenséged.

– Nem használt fel. – Anton habozott, aztán mégis befejezte: – Megpróbált felhasználni. Én pedig megpróbáltam kihasználni a helyzetet a mi javunkra. Megértheted, hiszen ez háború.

– Tegyük fel, megpróbálta – hagyta rá megvetően Edgar. – Tegyük fel... De Geszer semmit, semmit nem tett, hogy megvédjen téged. Miért óvná a gyalogokat? Ez gazdaságtalan és értelmetlen lenne.

– Mert ti jobban viszonyultok a saját gyalogjaitokhoz – jegyezte meg megátalkodottan Anton. – Az alsóbbrendű Másféléket, a vámpírokat és alakváltókat még egyenlőnek sem tekintitek magatokkal. Ők csak ágyútöltelékek.

– Ók valóban csak ágyútöltelékek, Anton. Olcsóbbak és kevésbé értékesek, mint mi, mágusok. Egyébként sincs értelme az erőlködésnek meg a dumának. Marionettfigurák vagyunk. Csak marionettfigurák. És az, hogy mi mozgassuk a bábokat, teljességgel reménytelen dolog, mert ahhoz Geszer vagy Zavulon képességei szükségesek, márpedig ezek a képességek rendkívül ritkák. Azután meg a játékasztalnál már foglaltak a helyek. Egyik sakkozó sem adja át a helyét valamelyik figurának, még a vezérnek vagy a királynak sem.

Anton komoran kiürítette a korsóját, és zajtalanul letette az étterem emblémájával díszített alátétre.

Már régen nem az az ifjú mágus volt, aki életében először indult nyomozni egy orvvadász vámpírcsaj után. Már régen nem, pedig nem nagyon hosszú idő telt el azóta. Elegendő esettel találkozott, hogy meggyőződhessen arról, mennyi Homály van a Fényben. És Edgarnak, a Setét mágusnak az a borúlátó elmélete, hogy csak homokszemek a Nagy Öregek vetélkedésének malomkövei közt, ezért az a legjobb megoldás, hogy idd a sört és ne ugrálj, bizonyos mértékig még imponált is neki. Anton már nem először gondolt arra, hogy a Setétek látszólagos egyszerűségük ellenére is néha emberibbek, mint a magasztos eszmények harcosai, a Fénypártiak.

– Még sincs igazad, Edgar – mondta végül. – Van köztünk egy alapvető különbség. Mi másokért élünk. Mi szolgálunk, nem irányítunk.

– Ezt mondja minden emberi vezér is – sétált be készségesen az egérfogóba Edgar. – A párt a népet szolgálja. Emlékszel?

– Valamiben azért különbözünk az emberi vezérektől – Anton Edgar szemébe nézett. – A megsemmisítés. Érted? Egy Fénypárti nem léphet a rossz útjára. Ha rájön, hogy megnövelte a világban a rossz mennyiségét, alámerül a Homályba. Eltűnik. És ez nemegyszer megtörtént, ha a Fénypárti hibázott vagy csak egy kicsit is engedett a Homálynak.

Edgar halkan felvihogott.

– Anton, de hiszen magad adtad meg a választ. „Ha rájön”. És ha nem jön rá? Emlékszel a mániákus gyógyítóra? Ha jól tudom, úgy tizenkét éve lehetett...

Anton emlékezett. Őt akkor még nem hasonították, de a hallatlan esetet az Őrségek minden munkatársa, minden Fénypárti kielemezte.

Egyszerű Fénypárti gyógyító volt, erős hajlammal a jövőbe látásra. Moszkva környékén élt, nem dolgozott aktívan az Éjszakai Őrségben, de az aktív tartalékhoz tartozott. Orvosként dolgozott, praxisában alkalmazta a fehér mágiát. A páciensei istenítették, mert betű szerint csodákat tett...

Közben gyilkolta a betegeit, fiatal lányokat. Nem valamiféle mágikus módszerrel, egyszerűen megmérgezte őket. Néha akupunktúrával ölt – tökéletesen ismerte az emberi test valamennyi energetikai pontját.

Az Éjszakai Őrség szinte véletlenül bukkant rá. Az egyik elemzőnek felkeltette az érdeklődését a fiatal nők halálozásának hirtelen megugrása az egyik Moszkva környéki kisvárosban. Különösen riasztó volt, hogy az áldozatok többsége terhes volt. Iszonyatosan nagy számú vetélést, abortuszt, halva születést is regisztráltak. A Setéteket, a vámpírokat és alakváltókat, a sátánistákat, boszorkányokat gyanúsították... Ki mindenkit nem ellenőriztek...

Azután maga Geszer vette kézbe az ügyet, és elkapták a gyilkost. A Fénypárti mágus – gyilkos...

Ez az elbűvölő, tekintélyes gyógyító, egyszerűen túlságosan jól látta a jövőt. És néha, mikor páciensét fogadta, meglátta még meg sem született gyermekének jövőjét, aki felnövekedve szinte biztosan gyilkos, mániákus, bűnöző lesz. Néha azt látta, hogy maga a beteg követ majd el valami iszonyatos bűntettet, vagy akaratlanul is több ember halálát okozza. Úgy döntött, felveszi a harcot, ahogyan tudja.

A bírósági tárgyaláson a gyógyító nagy hévvel magyarázta, hogy a Fénypárti mágikus beavatkozás itt nem segített volna – hiszen akkor a Setétek válaszakciókra nyertek volna jogot, és nem csökken a rossz aránya a világban. Ő pedig csak „a gazt irtotta”. A Homályba zuhanástól biztonságosan megóvta az a szilárd meggyőződése, hogy az általa a világnak adott jó végösszege jóval nagyobb, mint az általa okozott rossz.

Személyesen Geszernek kellett őt megsemmisítenie.

– Az pszichopata volt – magyarázta Anton. – Egyszerűen pszichopata. A gondolkodás tipikus torzulásával... ilyen esetek sajnos előfordulnak.

– Mint Jeanne d’Arc fegyverhordozója, Gilles de Rais báró – súgott készségesen Edgar.– Hiszen szintén Fénypárti volt, nem? Aztán asszonyokat és gyerekeket kezdett gyilkolni, hogy testükből kivonja az ifjúság elixírjét, legyőzze a halált, és boldoggá tegye az egész emberiséget.

– Edgar, az elmebaj ellen senki sincs biztosítva. Még a Másfélék sem. De ha veszünk egy közönséges boszorkányt... – kezdte felfortyanva Anton.

– Nem vitatom – tárta szét a karját csillapítóan Edgar. – De nem is a szélsőségekről van szó. Egyszerűen csak arról, hogy ez lehetséges, és az a ti híres védőmechanizmusotok, a megsemmisítés... nevezzük egyszerűen lelkiismeretnek, felmondhatja a szolgálatot. És most gondolkodj: mi van, ha Geszer úgy találja, hogy a halálod hatalmas hasznot hajt majd a jövőben a Fény ügyének? Ha a mérleg egyik serpenyőjében Anton Gorogyeckij, a másikban pedig több millió emberélet?

– Nem kell átvernie – mondta keményen Anton.– Nem lesz rá oka. Ha így alakul a helyzet, kész leszek feláldozni magam. És bármelyikünk kész lenne.

– És ha nem lehet veled közölni semmit? – nevette el magát elégedetten Edgar. – Hogy az ellenség meg ne tudja, hogy természetesen viselkedj, hogy ne izgulj fölöslegesen... hiszen lelki nyugalmad őrzése is Geszer kötelességi közé tartozik.

Elégedetten emelte meg a soron következő korsót. Lármásan szürcsölte le róla a habot.

– Setét vagy – mondta Anton. – Mindenben csak a rosszat, az árulást, az aljasságot látod.

– Csak nem hunyok szemet felettük – vágott vissza Edgar. – És ezért nem bízom Zavulonban. Csaknem ugyanúgy, ahogyan Geszerben sem. Még benned is jobban megbízom, hiszen ugyanolyan szerencsétlen figura vagy, véletlenül az enyémtől eltérő színűre festve. A fekete gyalog talán gyűlöli a fehéret? Nem. Főleg, ha a gyalogok fejüket összedugva békésen együtt söröznek.

– Tudod – mondta hangjában könnyű csodálkozással Anton –, sehogy sem értem, hogyan tudtok így élni, ilyennek látva a világot. Én rohannék és felkötném magam.

– Mi van, nincs ellenérved?

Anton is belekortyolt a sörébe. Meglepő sajátossága az eleven cseh sörnek, hogy sem a testet, sem a fejet nem nehezíti el, még igencsak jelentős mennyiségben sem. Vagy csak úgy tűnik?

– Nincs – ismerte el Anton. – Pillanatnyilag nincs. De meggyőződésem, hogy nincs igazad. Egyszerűen nehéz egy vakkal vitatkozni a szivárvány színéről. Neked nincs... nem is tudom, mid nincs. De valami nagyon fontos hiányzik belőled, ami nélkül a vaknál is tehetetlenebb vagy.

– Miért lennék én tehetetlen? – sértődött meg kissé Edgar. – Inkább ti, Fénypártiak vagytok tehetetlenek. Kezeteket-lábatokat megkötik az etikai dogmák. És azok, akik elérték a fejlődés legmagasabb fokát, mint például Geszer, irányítanak benneteket.

– Megpróbálok válaszolni neked – mondta Anton. – De nem most. Lesz még alkalmunk találkozni.

– Elmenekülsz a válasz elől? – nevette el magát Edgar.

– Nem. De abban állapodtunk meg, hogy nem beszélünk a munkáról. így volt?

Edgar hallgatott. Na tessék, kijátszotta őt ez a Fénypárti, ha nem is nagyon, de kijátszotta. Minek mászott bele ebbe a felesleges vitába? Kutyából nem lesz szalonna.

– Igen – ismerte be. – Az én hibám, elismerem. Csak...

– Csak nagyon nehéz nem beszéli arról, ami elválaszt minket – bólintott Anton. – Megértem. Ez nem hiba... ez a sors.

Belekotort a zsebébe, előhúzott egy csomag cigarettát. Edgar gépiesen megállapította, hogy a 21. század nevű, olcsó orosz gyártmányú cigaretta. Szép dolog. Egy ugyanilyen szintű setét mágus az élet bármely örömét megengedheti magának. Anton meg hazai cigarettát szív... és vajon véletlenül került ebbe a kicsi, kellemes és nagyon nem drága étterembe?

– Nem árulod el, hol szálltál meg? – kérdezte.

– A Kafka szállóban – felelte Anton. – A Zizkovon van, a Kfemencová utcán.

Úgy is van, olcsó, nem túl tekintélyes szálloda. Edgar bólintott, figyelve hogyan szívja cigarettáját a Fénypárti. Valahogy ügyetlenül csinálta, mint aki nem régóta dohányzik, vagy csak nagyon ritkán gyújt rá.

– Te meg a Hiltonban – mondta hirtelen Anton. – Igaz? Vagy legfeljebb a Radisson-SAS-ban.

– Figyeltek? – vált önkéntelenül is óvatosabbá Edgar.

– Dehogy. Csak minden Setét vonzódik a hangzatos nevekhez és drága intézményekhez. A ti dolgaitokat is meg lehet jósolni.

– Na és? – kérdezte kihívóan Edgar. – Te meg talán az aszketizmus és a koldusélet híve vagy?

Anton gúnyosan nézett végig az éttermen, a csaknem teljesen elpusztított sertéscsülök maradványain a késsel összeszabdalt fatálon és a nem tudni, hányadik korsó sörön... Tulajdonképpen nem is kellett volna válaszolnia, de azért felelt.

– Nem, nem is vitatom. De azért nem a szobák száma meg a kiszolgálás a legfontosabb egy szállodában. Ahogyan az étlapon sem az árak. Én is megszánhattam volna a Hiltonban, és elmehettem volna sörözni Prága legdrágább kocsmájába. Csak minek? Te például miért éppen ide jöttél? Hiszen nem ez a legmenőbb hely.

– Kellemes itt – ismerte el Edgar. – És jó a konyha.

– Erről van szó.

A részeg nagylelkűség egy váratlan rohamában Edgar felkiáltott:

– Azt hiszem, megértettem. Hogy mi a különbség köztünk. Ti igyekeztek korlátozni természetes szükségleteiteket. Valamiféle szerénységből... Mi nagyvonalúbbak vagyunk, igen... az Erővel, a pénzzel, az anyagi és emberi tartalékokkal...

– Az emberek nem tartalékok. – Anton pillantása hirtelen élessé és dühössé vált. – Érted? Nem tartalékok!

Tessék, mint mindig... elég csak közelíteni az érintkezési pontokhoz... Edgar felsóhajtott. Elbolondították ezt a Fénypártit. Alaposan elbolondították.

– Jól van. Hagyjuk a fenébe! – Kiitta sörét, és nem állta meg, hogy hozzá ne tegye: – Ült itt egy amerikai pilóta... Fénypárti mágus... egyébként teljesen fafejű, engem észre sem vett. Fogadjunk, hogy az emberi tartalékba tartozik? Vagy valami alsóbbrendű, ostoba és értetlen fajhoz, amelyet lehet nevelni is, büntetni is. Vagyis úgy, ahogy mi is.

– Az a mi bajunk, hogy az emberi társadalom termékei vagyunk – jegyezet meg borúsan Anton. – Annak minden hibájával együtt. És még a Fénypártiak is, ha nem éltek még le sok száz évet, magukban hordozzák hazájuk minden sztereotípiáját és mítoszát, Oroszországét, Amerikáét vagy Burkina Fasóét, egyre megy. De mi az ördögért jár egyre a fejemben ez a Burkina Faso?

– Azoknak az ostoba Régin Fivéreknek az egyike való Burkina Fasóba – feltételezte Edgar. – Már az ország neve is röhejes.

– Régin Fivérei. – Anton bólintott. – Velük meg mit főztetek ki? Hiszen a moszkvai Nappali Őrségből hívta el őket valaki! Segítséget ígért Fafnir Karmának aktiválásához... miért?

– Nem rendelkezem ilyen információval, és ezt kénytelen vagyok hivatalosan kijelenteni – válaszolt gyorsan Edgar. Még csak az kell, hogy ez a Fénypárti belekapaszkodhasson valami formális szabálytalanságba...

– Ne ismerd be, nem kell! – legyintett Anton. – Nem vagyok gyerek. De semmi szükségünk egy iszonyatos erejű, esztelen Setét Mágus megjelenésére...

– Nekünk sincs – jelentette ki Edgar. – Értsd meg, ez háború. Annak teljes forgatókönyvével. Vagyis az apokalipszis.

– Vagyis a Régin Fivéreknek hazudtatok – hagyta rá Anton. – Rávettétek őket, hogy ostromolják meg a berni irodát, lopják el a Karmot, repüljenek vele Moszkvába... de miért? Hogy a Tükröt feltöltsék?

„Gyorsan jár az agya” – jegyezte meg gondolatban Edgar. De megrázta a fejét, kapásból meglelve a remek ellenérvet:

– Micsoda hülyeség! Mi csak akkor tudtuk meg, kicsoda Vitalij Rogoza, amikor a Karmot már ellopták, és a négy életben maradt bajnok már úton volt Moszkvába.

– Úgy van! – kiáltott fel hirtelen Anton. – Igazad van, Setét! A Tükör megjelenését nem lehet előre megjósolni, az a Homály spontán szüleménye. És az Inkvizíció hivatalos kommünikéje megerősíti, hogy a szekta már az esemény előtt két héttel megkezdte az előkészületeket a talizmánok kincstárának ostromára. Rogoza akkor még nem létezett... pontosabban létezett, de nem ő, hanem egy közönséges ember, akit azután a Homály átformált...

Edgar az ajkába harapott, Úgy festett a dolog, mintha ő súgott volna valamit a Fénypártinak... megosztott vele valamilyen információt, vagy egyszerűen rávezette a helyes gondolatra. Ez baj... Bár miért lenne baj? Neki is érdeke, hogy eligazodjon a helyzetben. Ez neki is életbevágóan fontos. Edgar hangosan gondolkodott:

– Lehet, hogy valaki ki akarta piszkálni az Inkvizíció Irodáját Bernből?

– Vagy át akarta telepíteni Prágába... Elgondolkodva meredtek egymásra – a Fénypárti és a Setét mágus, akiknek egyaránt érdekében állt megérteni a történteket. Odalépett a pincér, de látva, hogy még nem itták meg a sörüket, az amerikaiakat kezdte kiszolgálni.

– Elképzelhető – hagyta rá Edgar. – De magára a műveletre a Karommal nekünk nem volt szükségünk! Ne is próbáljátok meg a nyakunkba varrni ezt a hülyeséget!

– De az lehetséges – mondta hirtelen Anton –, hogy megakadályozni akartatok valamilyen akciót... a mi akciónkat? És ehhez nagyon is kapóra jött Fafnir Karma?

Edgar átkozta magát a fecsegése miatt. Természetesen nem volt az komoly átok. Egyetlen Setét sem idézi a tulajdon fejére az infernó örvényét.

– Hülyeség, ugyan miféle akció... – kezdte. És rögtön rájött, hogy amint védeni kezdi a Nappali Őrséget, gyakorlatilag igazolja Anton feltételezését.

– Köszönöm, Másféle – mondta bensőségesen a Fénypárti. Gondolatban tovább ostorozva magát Edgar felállt. Jól mondják, ha egy asztalhoz ülsz egy Fénypártival, vágd ki a nyelved és drótozd be a szád.

– Ideje mennem – mondta. – Nagyon kellemes volt... elbeszélgetni.

– Nekem is – értett egyet vele Anton. Sőt kezet is nyújtott.

Ostobaság lett volna elutasítani a kézfogást. Edgar megszorította a felé nyújtott kezet, egy ötszáz koronás bankót dobott az asztalra, és sietve távozott.

Anton mosolyogva nézett utána. Mégiscsak kellemes érzés ráijeszteni egy Setét mágusra, aki ráadásul a Nappali Őrség első tíz vezetője közé tartozik. Ez a dagadt őrségbeli nyilván azt hiszi, hogy valami szörnyű titkot árult el neki... bár semmit sem árult el, és bár Anton vaktában fogalmazta meg azt a változatot, és még ha az igaznak bizonyulna is, Anton semmi különöset nem tudott meg...

A pincérre sandított, és úgy tett, mintha ujjával tenyerére írna. Egy percen belül megkapta a számlát.

A megfelelő borravalóval együtt ezerhúsz korona lett a végösszeg.

Na ezek a Setétek...

Ha nem is sokat, de nyert az ügyön. És mindezt a szegény Éjszakai Őrségre tett gúnyos megjegyzések és fricskák után.

Anton fizetett, felállt (a sör mégiscsak megtette a magáét – teste kellemesen elgyengült, mégis feldobott hangulatban volt), és kilépett a Fekete Sasból. Alig sikerült időben elérnie a Staré Mésto térig, ahol az Inkvizíció európai irodájának képviselőjével kellett találkoznia.

Itt mindig sok volt a turista. Különösen minden óra elején, amikor ütni kezdett a régi csillagászati óra. Kinyíltak a páros ablakocskák, megjelentek és előrejöttek az apostolok figurái, mintha szemügyre vennék a teret, majd visszatértek a szerkezet belsejébe. A Staré Mésto fáradhatatlan őrsége.

Anton a turisták közt állt zsebre dugott kézzel – fáztak az ujjai, de kesztyűt valami miatt sosem szeretett hordani. Körülötte surrogtak a videokamerák, kattogtak a fényképezőgépek, a soknyelvű tömeg megosztotta benyomásait a soros kötelező látványosság megtekintéséről. Antonnak úgy tűnt, szinte hallja, amint gondolatban ezt is kipipálják Prága turistatérképen. „Megnézni az órát – megtörtént.”

Miért megy önkéntelenül is ebben az arctalan tömegben, gondolatban ugyanúgy teljesítve a program pontjait?

A gondolkodás tehetetlensége? Lustaság? Vagy a leküzdhetetlen nyájösztön? A Setétek aligha haladnak együtt a tömeggel...

– Nem, nem értelek – hangzott fel néhány lépésnyire tőle. – Pihenni jöttünk, hallod? Nem vagy képes egyedül dönteni?

Anton honfitársára sandított. Nem sok öröme volt a látványban. A földi erős testalkatú, széles vállú alak volt, teli arannyal. Már megtanulta viselni a drága öltönyt, de már a Hermes nyakkendőt rendesen megkötni nem. Persze meg volt kötve, de olyan szégyenletes „kolhozcsomóra”, hogy kínos volt még csak rá is nézni. A kigombolt bordó kasmír-kabát alatt gyűrött sál lógott.

Az újorosz elkapta pillantását, mobilját elrakva elfintorodott, és megint az órára meredt. Anton elfordult.

A harmadik nemzedék, állítják az elemzők. Ki kell várni a harmadik nemzedéket. Ennek a meggazdagodott és mégis életben maradt banditának az unokája már nagyon rendes ember lesz. Csak ki kell várni. És az emberektől eltérően a Másfélék nemzedékeken keresztül képesek várni. Munkájuk évszázadokig eltart... legalábbis a Fénypártiaké.

A Setétek könnyen végrehajthatják a szükséges változtatásokat az emberek tudatában. A Homály útja mindig rövidebb, mint a Fényé. Rövidebb, könnyebb, kellemesebb.

– Anton Gorogyeckij – mondta valaki mögötte. A beszélőnek nem volt anyanyelve az orosz, de jól ismerte és tökéletesen bírta.

De már a hanghordozása összetéveszthetetlen volt. Az Inkvizítorok távolságtartó, kissé monoton intonációja.

Anton megfordult, bólintott és kezet nyújtott.

Az Inkvizítor valószínűleg cseh volt. Meghatározhatatlan korú, magas férfi, meleg szürke köpenyben, szőrmesapkáján jópofa kitűző, amely vadászkürtöt, puskát és szarvasfejet ábrázolt. Valami miatt nagyon könnyű volt őt elképzelni egy ködös őszi parkban: a lehullott levelek vastag szőnyegén lassan, elgondolkodva, szomorúan, gondolataiba merülten ballagó kémként.

– Vitézslav – mondta az Inkvizítor. – Vitézslav Grubin. Menjünk!

Könnyen kijutottak a tömegből – az emberek kitértek az Inkvizítor útjából, bár ő nem folyamodott a Másfélék képességeihez. Egy keskeny utcácskába tértek be, fokozatosan távolodva a semmittevő turistáktól.

– Hogyan utazott, Anton? – kérdezte Vitézslav . – Kipihente magát, megebédelt?

– Köszönöm, minden rendben.

Az Inkvizítor udvariassága, még ha az csak formális volt is, váratlanul és kellemesen érintette Antont.

– Szüksége van bármiféle segítségre az Iroda részéről? Anton megrázta a fejét, és biztos volt benne, hogy az előtte haladó Vitézslav megérzi a mozdulatot.

– Ez jó – mondta ugyanolyan egykedvűen, de őszintén az Inkvizítor. – Olyan sok a munka... Az Európai Iroda Prágába költözése nagy esemény a számunkra. Nagyon büszkék vagyunk... büszkélkedünk. De a mi részlegünk nagyon kicsi. És sok a munka.

– Hajói értem, Prágában nem túl sűrűn kell beavatkoznia az Inkvizíciónak – jegyezte meg Anton.

– Ez igaz. Nálunk törvénytisztelőek az Őrségek. Nemigen sértik meg a Megállapodást.

„így helyes” – gondolta Anton. Az Inkvizícióra mindig is csak az Őrségek közti villongások tartoztak. Az egyes Másfélék bűntetteivel maguk az Őrségek foglalkoztak. Aligha hat csillapítólag a prágai Setétekre egy normális európai ország légköre. De a szervezet keretein belül megtanulták tiszteletben tartani a törvényeket.

Vagy legalábbis kevésbé feltűnően megsérteni azokat.

– A bíróság ülése, amely Igor Tyeplov, a moszkvai Éjszakai Őrség állományába tartozó másodosztályú mágus ügyét tárgyalja, holnap este kezdődik – mondta Vitézslav. Anton értékelte, hogy Igort teljes nevén, valamennyi címével, rangjával együtt nevezte meg, valamint azt, hogy az ülés „kezdődik”, és nem „zajlik le”. Vagyis az Inkvizíció még semmilyen következtetést nem vont le. És készen áll egy hosszadalmas vizsgálatra... – Szeretne találkozni vele?

– Igen, természetesen – bólintott Anton. – Hoztam neki néhány levelet a fiúktól, ajándékokat.

Elhallgatott – valahogy nagyon gyászosra sikeredett a mondat a levelekről meg ajándékokról. Mintha valóban börtönbe hozott volna küldeményt. Vagy egy súlyos beteg ágyához...

– Kocsival vagyok – mondta az Inkvizítor. – Elugorhatunk a szállodába a küldeményért, és elmehetünk az őrizeteshez.

– Igor... valahol az Inkvizíciónál van?

– Nem, miért lenne? – válaszolt kérdéssel Vitézslav. Egy útszélen parkoló Skoda Felicia mellett állt meg. – Egy őrizetbe vett Setétet talán valóban megfigyelés alatt tartanánk.

De a maguk munkatársa egy közönséges szállodában van. Aláírattunk vele egy nyilatkozatot, hogy nem hagyja el.

Anton bólintott, elismerve kérdése buta voltát. Valóban, miért is kellene cellába zárni egy Fénypárti mágust?

– Bocsásson meg, Vitézslav – mondta. – Megértem, hogy ennek semmi jelentősége mostani munkájában, de szeretném tudni... csak úgy egyszerűen, minden hátsó gondolat nélkül... valószínűleg le is tapogathatnám, de ez valahogy nem szokás...

– Hogy ki voltam korábban? – kérdezte Vitézslav.

– Igen.

Az Inkvizítor előszedte kulcsát, megnyomta a gombot, kikapcsolva a riasztót. Kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Vámpír vagyok. Pontosabban vámpír voltam.

– Felsőbb szintű? – pontosított Anton.

– Igen.

Anton beült az első ülésre, bekapcsolta a biztonsági övet. Vitézslav, a vámpír bekapcsolta a motort, de nem sietett az indítással, várta, hogy felmelegedjen a motor.

– Bocsásson meg, tényleg hülye kérdés volt – ismerte el Anton.

– Természetesen abszolút hülye kérdés volt – a fölösleges finomkodás nem jellemezte az Inkvizítort. – Amennyire én tudom, maga még rendkívül fiatal, Anton.

Óvatosan, simán kigördült az utcára. Természetesen nem kérdezte meg, melyik szállodában szállt meg Anton, erre nem volt szükség.

– Valószínűleg vannak bizonyos illúziói arra vonatkozóan, mi az Inkvizíció – mondta –, és kik azok a Másfélék, akik ott dolgoznak. Nos, megadom a szükséges felvilágosítást. Az Inkvizíció nem harmadik erő, amint azt az Őrségek sok beosztott munkatársa képzeli. Nem a Másfélék valami különös változata vagyunk, akik nem tartoznak sem a Homályhoz, sem a Fényhez... Egyszerűen Inkvizítorok vagyunk. Azok közül a Setétek és Fénypártiak közül választanak ki minket, akik megértették, különböző okok miatt égető szükség van a Megállapodásra és az Őrségek közötti fegyverszünetre. Igen, rendelkezünk bizonyos informáci ókkal, amelyekkel maguk, az Őrségek munkatársai nem... kivéve talán a legnagyobb mágusokat. És higgye el, Anton Gorogyeckij, hogy tudásunk nem szolgál örömünkre. Kénytelenek vagyunk őrködni a Megállapodás felett. Érti?

– Igyekszem megérteni – mondta Anton.

– Vámpír vagyok – ismételte meg halkan Vitézslav. – Teljesen valódi felsőbb szintű vámpír, nem egy fiatal lányt öltem meg... energetikailag ez a leg...

– Ne tartson előadást a vámpírok fiziológiájáról – mondta Anton. – Higgye el, nagyon kellemetlen ezt hallgatnom.

Vitézslav bólintott, figyelmesen nézve az utat. Anton hirtelen arra gondolt, hogy a kocsi még új, ápolt, és az Inkvizítor nyilván óvja és büszke rá.

– Ezért nem rendelkezem lélekkel vagy legalább élettel a szónak abban a jelentésében, ahogyan azt a Fénypártiak értelmezik – mondta Vitézslav. – A Fény ügyét naiv, veszélyes, időnként bűnös doktrínának tartom. A Setét ügye ellenkezőleg, nagyon rokonszenves számomra. De...

Egy pillanatra elhallgatott, mintha valamilyen bonyolult gondolati konstrukciót építene fel.

– De nagyon jól el tudom képzelni a jelenlegi helyzet alternatíváját. Ezért vagyok Inkvizítor. Ezért büntetek mindenkit, aki megsérti a Megállapodást. Jegyezze meg, Anton! Nem azt, akinek nincs igaza, hiszen igazság legalább kettő van. Nem azt, aki előretör... volt idő, amikor a Fény erősödött meg nagyon, és volt idő, amikor a Homály győzött. Az Inkvizíció csupán a Megállapodás fölött őrködik.

– Értem – mondta Anton. – Természetesen. De mindig érdekelt... Kialakulhat-e olyan helyzet, amikor az Inkvizíció egyik vagy másik oldalt támogatja? Nem a Megállapodás betűjére támaszkodva, hanem az igazságra...

– Igazság legalább kettő van – ismételte meg az Inkvizítor. – Helyzet...

Elgondolkodott.

– Nem találkoztam olyan Fénypárti Inkvizítorral, aki a saját Őrségét támogatta volna – pontosította kérdését Anton. – Gondolom, ugyanez a helyzet a Setét Inkvizítorokkal is. Akárhogy vesszük is, maguknak megvan a maguk ereje, maguk titkos tudása. Az elkobzott, maguknál őrzött talizmánokról már nem is beszélek.

– Minden lehetséges – mondta váratlanul a vámpír. – Igen... megengedem. Ha nyílt háború tör ki a Homály és a Fény között, nem egyszerűen az Őrségek összecsapásai, hanem a Homály és a Fény háborúja. Ha minden Másféle felsorakozik a front megfelelő oldalán... mi szükség lesz akkor az Inkvizícióra? Akkor mi is egyszerűen Másfélékké válunk. Bólintott, és hozzátette:

– De addigra az Inkvizíció valószínűleg megsemmisül. Mert megkísérli megakadályozni ezt a helyzetet. Hiszen nem vagyunk túl sokan. És annak a néhány életben maradt Másfélének a tettei, akik korábban az Inkvizítorok köpenyét viselték, semmit sem változtatnak meg.

– Azt értem, mi készteti az Éjszakai Őrséget a Megállapodás betartására – mondta Anton. – Aggódunk az emberekért. Azt is tudom, mi mozgatja a Nappali Őrséget: önmagukért aggódnak. De mi készteti magukat, Inkvizítorokat, hogy tulajdon lényegük ellenére cselekedjenek?

Vitézslav feléje fordult, és halkan ezt mondta:

– Benneteket, Anton Gorogyeckij, az aggódás mozgat. Önmagatokért vagy az emberekért aggódtok, egyre megy. De minket a rettegés mozgat. És ezért őrizzük a Megállapodást. Nyugodt lehetsz a vizsgálat kimenetele felől. Ha a kollégád nem szegte meg a Megállapodást, épen és egészségesen hagyhatja el Prágát.

Estére kissé javult Edgar nyomott hangulata. Talán a drága étteremben elköltött jó vacsora segített ebben, és az üveg minőségi cseh bor (hát nem francia, nem is spanyol, de egész iható). De az is lehet, hogy magának a karácsonyi Prágának a hangulata hatott rá csillapítólag. Istenben Edgar természetesen nem hitt, a Másfélék, főleg a Setétek közül kevesen hódoltak az ilyen előítéleteknek. De a karácsonyi ünnepet nagyon kedvesnek és kellemesnek tartotta, és igyekezett méltó módon megünnepelni.

Lehet, hogy a gyerekkori emlékek hatására? Amikor még csak egyszerű falusi kisfiú volt, akit Edgarnak hívtak, apjának segített a tanyán, templomba járt, és kihagyó szívveréssel várt minden ünnepet. Vagy a húszas-harmincas évek kéretlen emlékei jutottak eszébe, amikor már Másféle volt, de még nem dolgozott aktívan az Őrségben, Tallinnban élt, jól menő ügyvédi praxisa volt, gyönyörű felesége és négy gyereke... Szülei már rég meghaltak, feleségét is eltemette, két megmaradt fiát pedig, akik közül az egyik Kanadában élt, a másik meg Párnuban, vagy negyven éve nem látta. Nehezen hinné el a két öreg, hogy az a fiatalos, életerős férfi – az apjuk, aki még a tizenkilencedik század végén született...

„Igen, biztosan az emlékek” – gondolta Edgar szivarját szíva. Azért nagyon sok jó is volt a hétköznapi emberi életben. Nem kéne megint embert játszania? Megnősülni, családot alapítani... az Őrségből meg szabadságra menni vagy harminc évre.

Halkan elnevette magát. Ostobaság az egész. Kétszer nem léphetsz bele ugyanabba a folyóba. Élt egyszerű emberként, élt beosztott Másféleként, most pedig a Nappali Őrségben a helye. Jó annak a zöldfülű Antonnak a még el nem fecsérelt lelkesedésével, eleven érzelmeivel, de Edgarhoz már nem illik a heveskedés...

Edgar elkapta a szomszédos asztalnál egymagában unatkozó lány pillantását, és elmosolyodott. Nagyon-nagyon finoman megérintette a tudatát.

Nem prostituált, egyszerűen fiatal lány, aki kalandot keres. Nagyon jó. Nem szerette a profikat, már semmi meglepetést nem tudtak neki szerezni.

Odahívta a pincért, és rendelt egy üveg pezsgőt.

4. FEJEZET

Az Inkvizíció nem volt szűkmarkú a fogva tartottakkal. A szálloda nagyon rendes volt, és az elhelyezés is – ha nem is luxus, de kellemes kétszobás lakosztály.

Anton egy pillanatig habozott, mielőtt Igor elé lépett volna.

Hogy megváltozott...

Igort mindig műveletisként dolgozott az Őrségnél. A háború utáni első években került oda, amikor nagyon sok volt a munka, egyrészt az örömteli érzelmek áradása, másrészt viszont a nehéz évek során elszaporodtak a mindenféle csirkefogók... Na meg az országban elterjedt általános ateista szemlélet miatt az emberek nehezen vették tudomásul, hogy ők Másfélék. De Igor könnyen, örömmel fogadta el lényegét. Úgy tűnt, mindegy neki, mit csinál: ejtőernyővel leugrik a fasiszták hátországába és hidakat robbant, vagy a moszkvai utcákon vadászik vámpírokra meg alakváltókra. Az Erő becsületes harmadik szintjét érte el, nem sok eséllyel a további fejlődésre, de a harmadik szint sem csekélység, főleg, ha tapasztalat, merészség, jó reakciókészség társul hozzá.

Igor mindezzel bőségesen rendelkezett. Talán csak a tapasztalata volt kevés, de az Őrségnél végzett munkájának volt néhány olyan éve, hogy akár háromszorosan is beszámíthatták volna. Talán nem volt annyira olvasott és művelt, mint Hja vagy Garik, nem vett részt olyan látványos akciókban, mint Szemjon, de a „harctéren” nem sok konkurense akadt. És még valami tetszett mindig Antonnak – Igor fiatal maradt. Nemcsak fizikailag, ami az ő szintjén álló mágusnak nem okozhat problémát, hanem lelkileg is. Ő volt az, aki örömmel csatlakozott az elemző részlegben dolgozó tizenöt éves Juljához, hogy elkísérje valahova Tusinóba a Tequlia Jazz nevű fiatal együttes Százötvenmilliárd lépés című albumának bemutatójára. Ő volt az, aki nagy odaadással foglalkozott a komplexusokkal küszködő kamasszal, aki rádöbbent, hogy Másféle. Az is ő volt, aki öt hosszú évig foglalkozott extrém ejtőernyőzéssel csak azért, hogy kimerítően ellenőrizze azt a teóriát, mely szerint az extrém sportot űzök közt az átlagosnál több a Másféle. Ő jelentkezett elsőként, hogy átvállalja valamelyik társától az ügyeletet vagy a legunalmasabb feladatot (a veszélyes feladatokra mindig akad elég önként jelentkező). Talán nem volt igaza, de Anton egy ideje úgy vélte, sokkal hasznosabb, ha megbízható és életkedvvel teli társ fedezi a hátát, nem pedig erős és a tapasztalatoktól bölccsé vált partner. Az erős és bölcs figyelmét mindig elvonhatja valami fontosabb, mint valaki hátának a fedezése...

Az a Másféle, aki most Antonnal szemben állt, nem volt sem erős, sem életvidám. Igor nagyon lefogyott, szemében valami vigasztalan, tompa fájdalom ült. És mintha nem tudott volna mit kezdeni a két kezével... hol a háta mögé rakta, hol összekulcsolta őket.

– Anton... – mondta végül. Mosolytalanul, csak az öröm halvány árnyékával hangjában. – Szervusz, Anton.

Hirtelen felindulásának engedve Anton odalépett hozzá, és átölelte.

– Hát szervusz... – suttogta. – Mi van veled, egészen elfogysz...

Vitézslav, aki az ajtóban állt, halkan megszólalt.

– Nem hívom fel hivatalosan a figyelmet a gyanúsítottal való érintkezés szabályaira... mivel maguk Fénypártiak. Megvárjam, Gorogyeckij?

– Nem, köszönöm – Anton ellépett Igortól, de karját a vállán hagyta. – Hazatalálok egyedül is.

– Igor Tyeplov, a bírósági tárgyalás az ön ügyében holnap este lesz, helyi idő szerint hét órakor. Fél hétre kocsi jön magáért, legyen kész.

– Már régen kész vagyok – felelte halkan Igor. – Ne nyugtalankodjon.

– Minden jót – mondta udvariasan a vámpír, és távozott. A két Fénypárti magára maradt.

– Rohadtul nézek ki? – kérdezte Igor. Anton nem hazudott.

– Az nem kifejezés. Különbeket is temettek már. Azt hihetné az ember, hogy kenyéren és vízen tartanak.

Igor komolyan megrázta a fejét.

– Nem, dehogy. Normálisak a tartási körülmények. Szavaiban felvillant az irónia szikrája. Mintha egy állatról beszélne, amely az állatkerti rács mögött gubbaszt.

– Hoztam neked ezt-azt – válaszolt ugyanolyan hangnemben Anton, igyekezve megragadni ezt a soványka jelét az életnek. – Ennivalót szabad hozni?

– Szabad – bólintott Igor. – Egyszerűen csak... egy falat nem megy le a torkomon, érted? Nem tudok olvasni, inni sincs kedvem, beszélni valakivel... ahhoz sincs. Bekapcsolom a tévét, és nézem éjjel háromig. Reggel felkelek, megint bekapcsolom. Ha hiszed, ha nem, már tökéletesen megtanultam csehül. Könnyen érthető nyelv.

– Kábítószer – bólintott Anton. – Na jó. Biztosan megérted, azt a titkos utasítást és útravalót kaptam, hogy adjam vissza az életkedvedet.

Igor erre mégiscsak elmosolyodott.

– Értem. Nos, mit tegyünk... pakolj ki.

Anton kirakott az asztalra egy nagy kupac levelet. Minden borítékon csak egy név volt, a levél küldőjéé.

– Ez itt mind a mieinktől van. Olga azt mondta, feltétlenül az ő levelét olvasd el elsőnek. De ugyanezt mondta Julenyka és Lena is. Úgyhogy neked kell döntened.

Igor elgondolkodva nézte a leveleket. Bólintott.

– Majd sorsot húzok. Na pakolj. Nem a levelekre gondolok. Anton mosolyogva előhúzott egy papírba csomagolt üveget.

– Szmirnov vodka, huszonegyes – mondta Igor. – Igaz?

– Igaz.

– Tudtam. Gyerünk tovább.

Anton zavartan mosolyogva előszedett a csomagból egy cipó fekete borogyinói kenyeret, egy pár kolbászt, savanyú uborkát műanyag zacskóban, néhány fej lila jaltai hagymát, egy darab szalonnát.

– A nyavalyások – Igor a fejét ingatta. – Minden, amit szeretek. Szemjon súgta meg, igaz?

– Igaz.

– A vámosok alighanem futóbolondnak néztek.

– Eltereltem a figyelmüket. Elvégre kiküldetésben vagyok, megvan rá minden jogom.

– Értem. Jó, mindjárt elkészítek mindent, te addig mesélj, mi történt nálatok? Tájékoztattak... de jobb így. Andrejről, Tigrincsről... erről az egész őrületről.

Mialatt Igor előkészítette a harapnivalót, kiöblítette és gondosan eltörölte a poharakat, felbontotta az üveget, Anton röviden elmesélte neki a közelmúlt moszkvai eseményeit.

Igor szótlanul kitöltötte a vodkát – négy pohárba. Kettőt letakart egy-egy szelet kenyérrel, egyet Anton elé tolt, az utolsót maga fogta meg.

– A srácokra – mondta. – Legyen hozzájuk könyörületes a Fény. Tigrincsre... Andrjuskára...

Koccintás nélkül ürítették ki poharaikat. Anton kíváncsian meredt Igorra. Az köhögött.

– Anton... várj... ez kisüsti vodka!

– Az bizony! – erősítette meg örömmel Anton. – A legtermészetesebb kisüsti vodka, csapvízzel dúsítva. Direkt ezt kerestem, de el sem hiszed – az üzletekben alig lehet hamisított vodkát kapni.

– Miért? – kiáltott fel Igor.

– Hogyhogy miért? Miért borogyinói kenyeret hoztam neked? Bármelyik prágai boltban vehettem volna fekete kenyeret, frisset, finomat! Meg kolbászt és szalonnát is. Talán csak a hagymával kellett volna vesződnöm...

– Akkor mi ez, a haza üdvözlete? – kérdezte még mindig homlokát ráncolva Igor.

– Pontosan.

– Na nem... utolsó reggelemet fejfájás nélkül szeretném köszönteni – mondta Igor komolyan. Szemöldökét ráncolva áthúzta kezét az üveg és a két teli pohár fölött. A folyadék egy pillanatra citromsárga fénnyel felszikrázott. Hangjában könnyű bűntudattal Igor közölte: – Az alsóbbrendű mágiát engedélyezték.

– Akkor tölts még.

– Sietsz valahova? – kérdezte Igor Antonra sandítva, és töltött az újjászületett italból.

– Nem, hová sietnék? – felelte Anton. – Inkább elüldögélek, pletykálgatok veled. Tudod, miért cseréltem még el az üveget?

– Hát te találtad ki?

– Én, én. Szemjon rendeset hozott. Emlékeztetni akartalak... hogy a szép edény nem mindig rejt jó tartalmat.

Igor felsóhajtott, arca elkomorult.

– Gorogyeckij... nincs szükségem erkölcsi prédikációra. Én már akkor az Őrségnél voltam, amikor te még meg sem születtél. Értek én mindent! De bűnös vagyok, és én szabom ki magamra a büntetést.

– Nem, nem értesz te semmit – kiáltotta Anton dühösen. – Pózba vágtad magad! „Bűnös vagyok, én szabom ki”... – utánozta Igort. – És mi mit csináljunk? Különösen most, Tigrincs éa Andrej nélkül? Tudod, hogy Geszer úgy határozott, hogy a programozólányokat vonja be?

– Hagyd ezt, Anton. Nincsenek pótolhatatlan Másfélék. A moszkvai Őrség tartalékában több száz mágus és varázslónő van.

– Igen, persze. Csak füttyentenünk kell, és jönnek. Elhagyják a családjukat, eldobják a munkájukat, megszokott dolgaikat. Fegyvert fognak, mit is tehetnének mást? Ha már az Őrség tényleges állománya szégyent vallott, leengedte a kezét, megadta magát...

Igor sóhajtott. Élesen, energikusan, a régi műveletisre emlékeztető hangon kezdett beszélni.

– Anton, értek én mindent. Okos srác vagy, és most ügyesen próbálsz feldühíteni. Az életkedvemet akarod feltámasztani... hogy harcolni akarjak... de érts meg egyvalamit: én tényleg nem akarok harcolni! Én tényleg bűnösnek tartom magamat! Én tényleg... úgy döntöttem, hogy elmegyek. A semmibe, a Homályba.

– Miért, Igor? Megértem – egy ember halála mindig tragédia, még inkább az, ha a te hibádból következik be, de hát nem láthattad előre...

Igor rá emelte súlyos pillantását. Megrázta a fejét.

– Nem, Antoska. Nem értesz te a világon semmit. Azt hiszed, azért büntetem magam, mert az a kissrác a vízbe fulladt? Nem.

Anton felkapta a poharat, és egy hajtásra kiitta.

– Sajnálom a fiút – folytatta Igor. – Nagyon sajnálom. De annyi mindent kellett már látnom... olyan is volt, hogy emberek haltak meg. Az én hibámból. Gyerekek is, asszonyok is, öregek is. Például választanod kellett: kihez rohanj, kit ments meg, a hasonítatlan Másfélét vagy az egyszerű embert? Nekem volt ilyenben részem. Megesett már veled, hogy egy tömegből kellett kiszívnod az Erőt, az utolsó cseppig? Tudva, hogy két ember kilencvenszázalékos valószínűséggel nem fogja kibírni, és végez magával? Velem megesett.

– Már nekem is sok mindent meg kellett tennem, Igor.

– Igen, értem. Az az orkán... Akkor meg mit rágod a fülem? Nem tudod elhinni, hogy nem arról a szerencsétlen fiúról van szó? Hogy beleszerettem egy Setétbe?

– Nem tudom elhinni – mondta Anton. – Sehogyan sem! Geszer is ezt mondta, de...

– Hát akkor higgy Geszernek! – Igor keserűen elmosolyodott. – Szeretem őt, Anton. Még most is szeretem. És szeretni is fogom, és ez a baj.

Megfogta a poharát.

– Még szerencse, hogy nem tettél az asztalra neki is poharat... – Anton érezte, hogy növekszik benne a düh. – Még sze...

Elakadt a szava, akaratlanul is követve Igor pillantását. A szekrényben, üveg mögött, a poharak között félig töltött kis pohár állt, rajta egy darab száraz kenyér.

– Te megőrültél – morogta Anton. – A legteljesebb mértékben megőrültél. Igor, fogd már fel: Alisza boszorkány!

– Boszorkány volt – hagyta rá halvány, szomorú mosollyal Igor.

– Provokált téged... jó, nem megigézett, értem, de magába bolondított!

– Nem. Ó is szerelmes lett. És nem is sejtette, ki vagyok.

– Jó. Tegyük fel, ezt te jobban tudod. De ez az egész akkor is provokáció volt. Zavulon részéről, aki mindent nagyon jól tudott...

Igor bólintott.

– Igen, nagyon valószínű. Sokat gondolkodtam erről, Anton. Nyilván azt az összecsapást is Butovóban teljes egészében a Setétek készítették elő. A legfelső vezetés. Zavulon és még két-három Setét. Lemeseva valószínűleg tudta. Edgar és a boszorkányok nem.

A vámpírokat meg az alakváltót még említésre sem tartotta méltónak.

– De ha egyetértesz... – kezdte Anton.

– Várj. Igen, az a Setétek tudatos manővere volt. Zavulon intrikája. Méghozzá sikeres intrikája... – Igor lehajtotta a fejét. – De mit változtat ez az én kapcsolatomon Aliszávai?

Anton legszívesebben káromkodott volna. Meg is tette, majd így folytatta:

– Igor, hiszen átnézted Ahsza Donnyikova dossziéját. Biztosan átnézted.

– Igen.

– Akkor tudnod kell, mennyi vér tapadt a kezéhez! Mennyi rossz van a számláján! Én magam is többször összeütközésbe kerültem vele. Az ő műve volt, hogy összeomlottak a műveleteink, ő... ő hűségesen kiszolgálta Zavulont...

– Elfelejtetted hozzátenni, hogy Zavulon macája volt – mondta élettelen hangon Igor. – Hogy a moszkvai Setétek főnöke szívesen szexeit vele homálybeli alakjában, hogy boszorkányszombatokon vett részt, ahol áldozatot mutattak be, és orgiákra járt gruppenszexelni. Mért hallgatsz? Mondd csak, hiszen úgyis tudok mindent. Geszer ideadta a teljes dossziét... igazán mindent megtett. Tudok én mindent.

– És mégis szereted? – kérdezte Anton ostobán.

Igor felemelte a fejét, és egymás szemébe néztek. Aztán Igor kinyújtotta a kezét, és óvatosan megérintette Anton karját:

– Ne haragudj rám, Fénypárti testvérem! Ne vess meg! De ha képtelen vagy megérteni, inkább menj el! Sétálj Prágában...

– Igyekszem megérteni – suttogta Anton. – Becsület szavamra igyekszem. Alisza Donnyikova a legközönségesebb boszorkány volt. Nem jobb és nem rosszabb a többinél. Okos, szép és kegyetlen boszorkány. Rossz és fájdalom járt a nyomában. Hogyan szeretheted?

– Az én számomra másmilyen volt – felelte Igor. – Nyugtalan és szerencsétlen fiatal lány, aki nagyon szeretne szeretni valakit. Aki életében először maga is szerelmes lett. Egy kislány, akit a mi pechünkre először a Setétek vettek észre. És azt a pillanatot választották ki a hasonítására, amikor több Homály volt a lelkében, mint Fény. Kamasz lányokkal ez könnyen megesik, te is tudod. Azután már minden egyszerű volt. A Homály kiszívott belőle minden jóságot. A Homály azzá változtatta, amivé lett.

– Te nem magát Aliszát szereted – mondta Anton, észre sem véve, hogy jelen időben beszél Donnyikováról –, te az ő idealizált... nem, alternatív képét szereted. Azt az Aliszát, aki nem létezett és nincs!

– Most már valóban nincs. És még sincs egészen igazad, Anton. Én olyannak szeretem őt, amilyenné lett, elveszítve a Másféle képességeit. Ha csak egy pillanatra is, de megszabadulva ettől a szürke pókhálótól. Mondd, még sosem kellett megbocsátanod?

– De kellett – mondta rövid hallgatás után Anton. – Igen. De nem ilyesmit.

– Szerencséd volt, Antoska. Igor megint töltött a vodkából.

– Akkor azt mondd meg – Anton nem akarta kímélni Igort, mégis nehezen jöttek szájára a szavak –, miért ölted meg?

– Mert boszorkány volt – válaszolt Igor nagyon nyugodtan. – Mert bajt és fájdalmat okozott. Azért, mert „az Éjszakai Őrség munkatársa védelmezi az embereket a Setétektől mindig és mindenhol, bármely területen, tekintet nélkül a helyzethez fűződő személyes kapcsolatára”. Még sosem gondolkodtál azon, miért szerepel a Szabályzatban ez a pontosítás? A helyzethez fűződő személyes kapcsolatról? Inkább a „Setétekhez fűződő személyes kapcsolatról” kellett volna szólni, de az valahogy szánalmasan hangzik. Ezért folyamodtak efem... emfem...

– Eufemizmushoz – mondta Anton megbabonázva.

– Eufemizmushoz. – Igor elnevette magát. – Pontosan. Emlékszel, amikor elfogtuk a vámpírcsajt a háztetőn, és te rálőttél, de akkor megjelent a vámpír szomszédod, és te leengedted a pisztolyt?

– Nem volt igazam – vont vállat Anton. – A csajt bíróság elé kellett volna állítani. Ezért is hagytam...

– Nem, Anton. Lelőtted volna. És bármelyik másik vámpírt is, aki megpróbálja megvédeni a bűnös csajt. De nem egyszerűen egy vámpír állt előtted, hanem a barátod... jó, nem barátod, csak haverod. És képzeld el, hogy aközött kellett volna választanod, leengeded a pisztolyt, vagy szabadon engeded azt a bűnöző csajt.

– Lelőttem volna – mondta szárazon Anton. – És Kosz-tyát is. Nem volt választásom. Nagyon rossz lett volna, elismerem, de én...

– És ha nem jó ismerősöd lett volna, hanem a szerelmed? Egyszerű asszony az emberek közül, vagy bármelyik oldalhoz tartozó Másféle varázslónő?

– Lőttem volna – suttogta Anton. – Mindenképpen lőttem volna.

– És azután?

– Én nem kerülhettem volna ilyen helyzetbe. Egyszerűen nem engedtem volna meg.

– Természetesen. A szerelem gondolata meg sem fordulhat a fejünkben, meglátva a Homály auráját. Ahogyan a Setétekében sem, meglátva a Fény auráját. Csakhogy mi ki voltunk zsigerelve, Anton. Minden erőnktől megfosztva. És nem volt választásunk...

– Mondd, Igor! – Anton visszafojtotta a lélegzetét. A vodka nem hatott, es a beszélgetés, bár a bizalom legszélső határáig mentek el, nem hozott megkönnyebbülést. – Mondd, miért nem zavartad el egyszerűen Aliszát a tábor területéről? Miért nem kértél segítséget vagy tanácsot Geszertől? Megvédted volna az embereket, és mégsem...

– Nem ment volna el – mondta keményen Igor. – Törvényesen tartózkodott Artyekben. Tudod, mi a legszörnyűbb, Anton? Alisza regenerálásának jogát Zavulon Geszertől alkudta ki egy harmadik kategóriájú mágus erejének helyreállításához való jogért cserébe. Vagyis az enyémért. Érted, mennyire összekuszálódott minden?

– Biztos vagy benne, hogy nem ment volna el? – kérdezte Anton.

Igor szótlanul megemelte poharát, és az este folyamán először koccintottak, bár semmiféle pohárköszöntő nem hangzott el.

– Nem vagyok biztos, Anton. Éppen az a baj, hogy nem vagyok biztos. Mondtam neki... utasítottam, hogy tűnjön el. De ez a legelső pillanatban volt, amikor ráébredtünk, hogy ki kicsoda. Amikor nem működött az agyunk, csak az adrenalin...

– Ha szeretett téged – mondta Anton –, elment volna. Csak a megfelelő szavakat kellett volna megtalálni...

– Biztosan. De ki mondhatja ezt meg most már?

– Igor, nagyon sajnálom – suttogta Anton. – Nem Aliszát, a boszorkányt, nem... ezt ne is kérd tőlem. Nem tudok könnyeket ontani miatta. De téged nagyon sajnállak. És nagyon szeretném, ha velünk maradnál. Hogy bírd ki, ne add fel.

– Többé nincs miért élnem, Anton. – Igor bűntudatosan széttárta karját. – Értsd meg, nincs miért! Tudod, azt hiszem, én is életemben először lettem szerelmes. Volt feleségem... valaha. Negyvenötben lettem Másféle. A frontról jöttem haza, fiatal kapitányként, a mellem tele kitüntetéssel, egyetlen karcolás nélkül... egészében véve szerencsém volt, és csak később fogtam fel, hogy a Másféle látens képességei mentettek meg. És akkor tudtam meg az igazságot az Őrségekről... Egy új háború, érted? Ráadásul teljesen igazságos, jobb már nem is lehetne! Máshoz nem is értettem, csak a harchoz, és megértettem, hogy megtaláltam az egész életemre szóló munkát. Az egész nagyon hosszú életre szólót. És még azt is, hogy megszabadulok az emberi nyavalyáktól, az undorító betegségektől, a sorba állástól az élelmiszerekért... neked fogalmad sincs arról, milyen a legközönségesebb éhezés, Anton, milyen az igazán fekete kenyér, milyen az igazi pancsolt vodka... mit jelent az, amikor először vigyoroghatsz bele egy SZMERS-es különleges ügynök jóllakott pofájába, és hanyagul legyinthetsz a kérdésre: „Miért tartózkodott két hónapig ellenséges területen, ha a hidat már a deszant ledobása utáni harmadik napon felrobbantották?”

Igort elkapta a hév, nagyon gyorsan és dühösen beszélt... egyáltalán nem úgy, ahogyan az Éjszakai Őrség fiatal mágusa szokott.

– Hazamentem, és megnéztem az én szép és fiatal Vilenámat, aki mindennap írt nekem, nem hazudok, mindennap, és ha tudnád, milyen leveleket! És láttam, hogy nagyon örül a visszatérésemnek, hiszen ép és egészséges vagyok, nem lettem nyomorék, ráadásul hős vagyok! Kevés nőnek jutott akkor ilyen szerencse. De nagyon félt, hogy a pletykás szomszédasszonyok mesélnek majd nekem minden férfiról, akikkel a négy év alatt dolga akadt, arról, hogy kisebb gondja is nagyobb volt a tiszti káderlapomnál... a felét sem érted annak, amit mondok, igaz? És hirtelen megláttam. Egyszerre mindent. És minél tovább néztem, annál többet láttam. Mindent, részletesen. És nemcsak az összes férfikalandját – a tetű spekulánsoktól a magamfajta katonákig, akik a kórházi kerítésen keresztül meglépve mentek önkényes kimenőre... Meg ahogyan egy ezredesnek suttogja: „Biztos már régen a földben rohad”, azt is meghallottam... Az az ezredes egyébként rendes ember volt. Felkelt az ágyból, képen vágta a nőt, felöltözött és elment.

Vodkát töltött, Antont be sem várva megitta, majd újra töltött.

– Azóta lettem ilyen – mondta. – Kiléptem az otthonomból kitüntetéseim csörömpölése és Vilena bőgése közepette: „hazudtak neked a szukák, én hű voltam hozzád”. Mentem az utcán, és valami kiégett a lelkemben. Május volt, Anton. Negyvenöt májusa, és engem rögtön Németország kapitulációja után Geszer cibált ki a frontról, mondván: „most itt van a te frontod, Tyeplov kapitány”. Az emberek meg... akkor egészen mások voltak az emberek. Mindenkinek ragyogott az arca. Rengeteg volt a Setét mocsok, mit tagadjam. De sok volt a Fény is. Mentem az utcán, és körülöttem ugráltak a gyerekek, a mellemen díszelgő ikonosztázt nézték, és azt találgatták, melyiket miért kaptam. A férfiak a kezemet szorongatták, meghívtak egy italra. A lányok odarohantak... és megcsókoltak. Csak úgy, nem gondoltak semmire. Megcsókoltak a saját párjuk helyett, aki még nem tért vissza, vagy már elesett. Mint az apjukat vagy a fivérüket. Néha bőgtek, megcsókoltak és tovább mentek. Érted? Nem, aligha... Pedig te is a hazáért aggódsz, arra gondolsz, milyen rossz most minden, micsoda gödörben vagyunk... Elégedetlenkedsz, miért nem segítenek a Fénypártiak globális méretekben Oroszországon. Pedig te nem is tudod, milyen az igazi gödör, Anton. De mi tudjuk.

Igor megint ivott. Anton szótlanul felemelte poharát, bólintott, csatlakozva az el nem mondott, de szavak nélkül is érthető pohárköszöntőhöz.

– Akkor lettem ilyen – ismételte meg Igor. – Mágus. Műveletis. Örökké fiatal. Aki mindenkit szeret... és senkit sem. El is határoztam magamban, hogy senkit nem fogok szeretni. Soha. A barátnők, az egy dolog, a szerelem egészen más. Az embert nem lehet szeretni, az ember gyenge. Másfélét sem lehet szeretni – a Másféle vagy ellenség, vagy bajtárs. Hát ilyen életelvet alakítottam én ki magamnak, Antoska.

És tartottam is hozzá magamat, ahogyan tudtam. Mintha még most is az a frontról éppen hazatért fiatal legényke lennék, akinek még nagyon korai lenne szerelembe esni. Persze el lehet vinni egy lány táncolni – nevette el magát halkan –, vagy a diszkóba menő szerelésben ugrándozni a diszkólámpák fényében... mi különbség van a dzsessz, a rock vagy a pop között, hogy hosszú a szoknya, vagy rövid, hogy miből van a harisnya... Ez mind rendben van. Ezt szabad, ez helyes. Láttad azt az amerikai rajzfilmet Péter Panről? Hát olyan lettem én is, csak nem ostoba fiúcska, hanem ostoba ifjonc. És jól éreztem magam... sokáig. Az embernek osztályrészül jutott kort már végigéltem. Nincs okom panaszra, nem ért utol a magatehetetlen öregség meg más ilyen problémák. Úgyhogy ne izgasd magad feleslegesen, Anton.

Anton a fejét fogva ült. Hallgatott.

Mintha kinyitott volna egy ajtót, és meglátott volna valami... nem, nem tilalmasat... nem szégyenleteset... Valami nagyon idegent. És megértette, hogy minden ajtó mögött, ha – ne adja a Fény – sikerül kinyitni, valami ugyanennyire idegent... személyeset látna.

– Én végigjártam az utamat, Anton – mondta Igor szinte gyengéden. – Ne keseredj el ennyire. Tudom, azzal a reménnyel jöttél, hogy észhez térítesz, kivered a fejemből a hülyeségeket, teljesíted a megbízatást. Csak ez nem sikerülhet. Én hülye fejjel tényleg beleszerettem egy Setétbe. Megöltem. És úgy fest, magamat is.

Anton hallgatott. Minden üres volt. Rázuhant az idegen bánat, az idegen fájdalom, és úgy alakult, hogy bár beteg barátjának hozott ajándékot, most mégis mintha már a halotti torán ülne vele együtt.

– Anton, ne menj el ma – kérte Igor. – Úgysem tudok aludni... nemsokára majd alaposan kialszom magamat. Bevallom, van még három üveg vodkám a hűtőszekrényben... Meg öt emelettel lejjebb ott az étterem is.

– Az asztalnál fogunk elaludni.

– Ugyan, elvégre Másfélék vagyunk. Kibírjuk. Beszélgetni akarok. Kisírni magam valakinek a vállán. Újabban félek a sötéttől. Elhiszed?

– El.

Igor bólintott.

– Köszönöm. Itt a gitárom, énekelhetünk is valamit. Vagy majd én énekelek. Tudod, saját magadnak énekelni olyan, mint... mindegy, te is tudod. És még valami.

Anton Igorra nézett, akinek a hangja hirtelen összeszedettebb lett. Erősebb.

– Mégiscsak az Őrség tagja vagyok. Ezt nem felejtettem el, elhiheted. És az az érzésem, hogy ebben az egész zavaros históriában én csak egy gyalog vagyok... nem, talán nem gyalog... Tiszt, amelyik leütött egy idegen figurát, és beállt a tűzvonalba. Csak a sakkfigurától eltérően én tudok gondolkodni. Remélem, még te sem felejtettél el. Nekem már mindegy, Anton. De hogy ki nyeri a játszmát, az már nem mindegy! Gondolkodjunk együtt.

– Honnan kezdjük? – kérdezte Anton. És közben belül önmagán csodálkozott. Elfogadta, amit Igor mondott? Elfogadta, hogy leütött figurának kell tekinteni? Vagy ha nem is leütöttnek, de már halálra ítéltnek, aki felé már kinyúlt a láthatatlan játékos keze...

– Szvetlánától. A Sors Krétájától. – Igor figyelmesen leste, mint változik meg Anton arca. Elégedetten elnevette magát. – Mi az, egyből eltaláltam? Te is erre gondoltál?

– És Geszer is... – suttogta Anton.

– Geszer nagy koponya – ismerte el Igor. – És mi? Talán próbáljunk meg most az egyszer a saját fejünkkel gondolkodni.

– Próbáljuk meg – bólintott Anton. – Csak... Kitapogatta zsebében a Geszertől kapott amulettet. Összenyomta az aprócska gömböt, és érezte, amint belefúródnak a bőrébe a vékony csonttűk. Fájdalom nélkül semmi sem megy...

– Tizenkét óra hosszat senki nem láthat és hallhat minket – mondta.

– Biztos? – hitetlenkedett Igor. – És az információ hiánya nem kelti fel az Inkvizíció gyanúját?

– Nem lesz hiány – mondta Anton. – Amennyire én értem, ha vannak itt megfigyelő készülékeik vagy figyelő igézetek, hamis információt fognak kapni. Minőségi halandzsát.

– Geszer nagy koponya – ismételte meg mosolyogva Igor.

Edgar az ablaknál ült, dohányzott, és lassan kortyolta az erejét vesztett pezsgőt. így is kellemes volt...

Barátnője, megnyugodva, kielégülten, békésen aludt a szomszéd szobában. Kiderült, hogy nagyszerű teremtés. Német diáklány, ráadásul valamiféle skandináv gyökerekkel, a megfelelő mértékben szenvedélyes, a megfelelő mértékben vidám. Egyébként Edgar véleménye szerint túlságosan találékony a szexben. Kollégái többségétől eltérően Edgar nagyon konzervatív volt ezen a téren. Nem vett részt orgiákon, nem tartott kiskorú barátnőket, és valamennyi póz közül a klasszikus, „katolikus” pózt részesítette előnyben.

Azt viszont, ez tagadhatatlan, tökélyre fejlesztette.

Jólesően nyújtózkodva Edgar óvatosan kinyitotta az ablakot. Felállt, beszívta a fagyos levegőt. Új nap kezdődött, és lehet, hogy a bíróság már ma este meghozza az ítéletet. Akkor nyugodtan tölthetné az ünnepet, nem kellene intrikákon törnie a fejét.

Igen ám, de kinek az intrikája ez? A Nappali vagy az Éjszakai Őrségé?

És ami a legfontosabb – neki milyen szerepet szántak benne?

Csak nem ugyanazt, ahogyan Jurij célzott rá, mint Aliszának, az áldozatét?

– Itt van, nézd... – Igor kiterített az asztalon egy nagy ív papírt, zsebéből elővett egy csomag filctollat. – Fölvázoltam néhány sémát... és van, ami összejön. Ez itt Szvetlána.

Anton elgondolkodva nézte a vastag sárga vonallal meghúzott kört.

– Nem igazán hasonlít – mondta. Igor elnevette magát.

– Rendben... ne élcelődj. Azt nézd, milyen a megoszlás. Egyensúlyban voltunk a Setétekkel, még ha ingatag volt is, de egyensúly volt. Itt vannak az első és harmadik szintű mágusok a mi részünkről, itt pedig a velük azonos súlyú Setétek... A ténylegesek is, meg azok is, akiket könnyű mozgósítani.

A papírt gyorsan elborították a kis körök. Igor lendületes mozdulattal kettéosztotta a papírt. Az egyik részre felül felírta: „Geszer”, a másikra: „Zavulon”. Magyarázni kezdett:

– Lényegében ők játékon kívül állnak. Ők a sakkozók, de minket most a figurák érdekelnek. Nézd meg, mi változott Szvetlána megjelenésével.

– Attól függ, melyik figurának tekintjük – mondta óvatosan Anton. – Jelenleg első szintű varázslónő... pontosabban csak volt.

– Na és? Nézd meg, hány mágus szintje közelíti meg az övét.

– Szvetlána gyalog – mondta Anton, és magát is meglepték saját szavai. – Szvetlána még hosszú évekig nem lesz több, mint gyalog. Gyarapítania kell az Erejét, meg kell tanulnia irányítani a képességeit, tapasztalatot kell szereznie... Erősebb nálam... erősebb volt. De elbánnék vele, ha a front másik oldalán állnék.

– Pontosan, Anton. – Igor ügyesen töltött magának a második üveg vodkából, az első üveg már rég az asztal alatt volt. – Pontosan. Szvetlána nagyon nagy mértékben megerősítette az Éjszakai Őrséget. És a jövőben könnyedén Geszerrel egy szintre kerülhet. De ehhez évtizedek, ha nem évszázadok kellenek.

– Akkor mi indokolja a Setétek nagy aktivitását? Majdnem megsértették még a Megállapodást is, csak hogy megöljék Szvetát.

– Gondolkodj – Igor a szemébe nézett. – Gondoljuk csak végig a sakkjátszma analógiáját.

– Az a gyalog, amelyik eléri a tábla túlsó szélét...

– Átváltozhat bármelyik figurává. Anton széttárta a karját.

– Igor, ez teljesen világos. Mindannyian gyalogok vagyunk, de néhányunknak van esélye, hogy vezér legyen belőle. Szvetlánának van esélye. Neked nincs, nekem nincs, Szemjonnak nincs... De az út a tábla túlsó széléig nagyon hosszú, és a Setéteket semmi sem sürgeti, hogy ilyen gyorsan megszabaduljanak Szvetlánától!

– A Sors Krétája – mondta Igor.

– Mi van a Krétával? Geszer felhasználni készült a sors nélküli fiút, Jegort, hogy átváltoztassa...

– Kivé?

Anton megvonta a vállát.

– Prófétává, filozófussá, költővé, mágussá... Nem tudom. Valakivé, aki a Fény felé vezeti majd az emberiséget. Vagy talán Tükörré? Ugyanolyan Tükörré, amilyen Rogoza volt, csak a mi oldalunkon?

– De Szvetlána nem akart beavatkozni – bólintott Igor. – Jegor, a fiú magára maradt sorsával.

– Ugyanakkor... – Anton szava elakadt. Nem tudta, jogában áll-e, akár még az amulett védelme alatt is, elmondani Igornak azt az igazságot, amely feltárult előtte.

– Ugyanakkor Olga a Sors Krétájának másik felével átírta valakinek a sorsát – nevette el magát Igor. Ez nyitott titok.

– Nyílt titok – javította ki gépiesen Anton.

– Legyen. A lényeg az, hogy a művelet mégis sikerült. Nem sikerült Szvetlánának, de sikerült Olgának. És mellesleg Geszer még rehabilitálhatta is Olgát.

– Mellesleg? – Anton a fejét csóválta. – Rendben, legyen mellesleg... De ez csak az igazság második rétege. Meggyőződésem, hogy van harmadik is.

– A harmadik az – kinek a sorsát írta át Olga. Amint megtudta, hogy Olgát rehabilitálták, Zavulon rájött, hogy átverték. Hogy bedőlt egy közönséges figyelemelterelő manővernek. És a Setétek kutatni kezdtek. Szegény Jegorkát vagy tízszer ellenőrizték, nem kétszer írták-e át sorsának könyvét...

– Ezt honnan tudod?

– Figyeltem a fiút. Geszer bízott meg vele, világos volt, hogy a Setétek keresni fogják, hol rejlik a csel.

– Na és?

– Nem, Jegorral minden rendben van. Nem az ő sorsát írták át.

– Akkor kiét?

Igor hallgatott, Anton szemébe nézve. Várt. Mintha nem lenne joga, hogy ő mondja ki azokat a szavakat.

– Szvetlánáét? – kiáltott fel Anton megvilágosodva. Közben az villant át az agyán, hogy az ő helyében minden Setét azt kiáltotta volna: „Az enyémet?”

– Nagyon úgy fest. Zseniálisan szép húzás volt. Az Erőnek olyan óceánja kavargott körülötte, hogy egyszerűen lehetetlen volt észrevenni a beavatkozást az ő Sorsának Könyvébe. És az ő Sorsának Könyvét a Setétek nem ellenőrizhetik – az egyenlő lenne a hadüzenettel.

– Geszer fel akarja gyorsítani Szvetlána Hatalmas Varázslónővé válását?

– Kizárt dolog. Az sértené a Megállapodást. Áss mélyebbre.

Anton a köröcskéket nézte. Fogta a filctollat, és Szvetlánától kiindulva élénkvörös vonalat húzott felfelé, és egy köröcskével zárta le. Üres köröcskével.

– Igen – mondta Igor. – Pontosan. Tudod, milyen időket élünk most?

– Az évezred végét...

– Kétezer év telt el Jézus Krisztus születése óta – nevette el magát Igor.

– Jesua volt a Leghatalmasabb Fénypárti mágus – mondta Anton. – Nem is tudom, beszélhetünk-e itt egyáltalán mágusról, mert ő maga volt a Fény... de... Geszer a Messiás újbóli eljövetelét akarja?

– Ezt te mondtad, nem én – felelte Igor. – Igyunk... a Fényre...

A teljesen elképedt Anton fenékig ürítette a teli poharat. A fejét csóválta.

– Nem, de ez... Igor, hiszen ez játszadozás a tiszta erőkkel! A világ épületének alapjaival! Hogyan lehet ezt megkockáztatni?

– Anton, meggyőződésem, hogy éppen így van az egész kitalálva. ítéld meg magad – a világot elárasztják a vallásos hiedelmek, így vagy úgy, egyforma valószínűséggel várják a világ végét és az új eljövetelt... egyébként a kettő ugyanaz.

– Nem mindenki... – legyintett Anton. – Ne túlozz.

– Nem mindenki, de épp elegen ahhoz, hogy az emberi várakozások áradata szétfeszítse a realitást. És ha csak egy kicsit segítenek, átírják valakinek a sorsát... Geszer mindent egy lapra tett fel. Olyan Másfélét szeretne kapni a sorainkba, akinek erejével egyetlen Setét sem szállhat szembe. Sem Zavulon, sem egy szerény kaliforniai farmer, sem egy kis spanyolországi szálloda tulajdonosnője, sem egy népszerű japán énekesnő... senki.

– Ez igaz lehet – ismerte el Anton. – De Szvetlána most meg van fosztva az erejétől, mégpedig hosszú időre.

– Na és? Ez talán megakadályozza, hogy gyereket szüljön?

– Állj! – Anton figyelmeztetően integetett. – Most saját magunkat hülyítjük. Bármilyen hipotézist megvizsgálhatunk, de nézzük meg inkább a többi eseményt. Például a Tükröt.

– A Tükör. – Igor a homlokát ráncolta. – A Tükröt a Homály szüli. Zavulon nem tudta volna közvetlenül felhasználni... de Moszkvába cipelni az ostoba szektatagokat a talizmánnal, és feltölteni Rogozát az Erővel, ezt nagyon is meg tudta tenni. És a próbálkozás célja nyilvánvaló – megsemmisíteni Szvetlánát.

– Rogoza nem semmisítette meg, csak teljesen kiürítette... de hiszen ez...

– Valaki közülünk nem úgy játszott, ahogyan Zavulon tervezte – felelte Igor. – Valaki nem tette meg azt a lépést, amelyik után a Tükör teljesen elpusztította volna Szvetlánát... mint személyiséget. Lehet, hogy az mentette őt meg, hogy Tigrincs és Andrej már elpusztult? A Tükör nem egészen Setét Másféle, közvetlenül nem vesz részt az Őrségek szembenállásában. Lehet, hogy még egy csapásra várt? Például tőled. Geszertől. De ilyen csapás nem következett be... és ő nem csapott vissza teljes erővel.

– Akkor azt magyarázd meg nekem, Igor: miért lökte oda Zavulon Aliszát és téged?

– Az véletlen volt – mormolta Igor. – Mondom, hogy Alisza...

– Jó, nem tudott róla! De Zavulon tudta, ezt hidd el! És a pusztulásba lökte, felcserélve két figurát. De miért?

– Azt én is szeretném tudni – tárta szét a karját Igor.

5. FEJEZET

RAIVO fel-alá járkált a szállodai szobában, tőle szokatlan hévvel gesztikulálva.

– Szerintem mégiscsak kellemetlenségekre kell felkészülnünk! Nem számíthatunk a Nappali Őrség segítségére, sem Moszkvából, sem Prágából, sem Helsinkiből, egyáltalán sehonnan.

– De az a Setét, az megígérte, hogy segít – jegyezte meg Jari.

Raivo elfintorodott. Tüntetőleg legyintett.

– Megígérte! Igen, persze. És ki ígérte meg a testvéreinknek, hogy Fafnir feltámad?

– Szerintem – jegyezte meg halkan Juha – sokkal értelmesebb dolog lenne szolgálni Fafnir feltámasztásának nagy ügyét, mint valóban feltámasztani az ősi mágust...

Egy pillanatig csend volt.

– Juha... – mondta szemrehányóan Jari –, mégsem lehet ezt ilyen nyíltan...

– Miért nem? A mindenféle szabály nélkül játszó mágusok ideje rég lejárt. Globális kataklizmát akarsz?

– De a mieink...

– A mi roskatag vezetőinknek elment az eszük! Ezért is ültek fel valamiféle ígéreteknek. Ott is maradtak Bernben... És nem számíthatunk semmiféle segítségre, ebben Raivónak igaza van. Az eltávozottakat nem lehet visszahozni. Pasi is hitt... és hol van most Pasi? Geszer megsemmisítette a Homályban.

Az asztalon felberregett a telefon. Juha, láthatóan kelletlenül félbeszakítva szónoklatát, felvette a kagylót.

– Igen?

A következő pillanatban felugrott, elejtve cseh sörrel teli poharát.

– Te? – kiáltotta. – Te... honnan? Mi?

Egy percig hallgatott, arca egyre örömtelibb, ugyanakkor tanácstalanabb lett. így van az, ha jó hírt kap valaki, aki már beletörődött a rossz hírekbe, sőt már másokat is megfertőzött pesszimizmusával. Juha végül letette a kagylót, és suttogni kezdett: – Testvérek...

Anton sehogyan sem tudta eldönteni, jól tették-e, hogy a második üveg vodkát is kinyitották, vagy nem. Egyrészt mintha kezdenék megközelíteni a történtek lényegét, másrészt viszont egyre nehezebbé válik a probléma megvitatása. Igor például rendkívül szkeptikus lett. Képtelen volt megérteni, amit Anton magyarázott neki:

– Igor, ha egy ilyen bonyolult rendszerben csak egyetlen epizód nem illeszkedik a többihez, az egész összeomlik. Lennie kellett valamilyen oknak. Lehet, hogy valamilyen módon zavartad Zavulon terveit?

– Én? – Igor keserűen nevetett. – Ugyan. Egyszerű műveletis vagyok, harmadik szint... csúcsformában második... és semmiféle különleges képesség, semmiféle perspektíva. Nem álltam volna meg a Tükörrel szemben. Nem tudom, Anton.

– Valaminek mégis lennie kell veled kapcsolatban – mormolta Anton. Kiitta a vodkát, hallgatott egy pillanatig, majd megkérdezte: – Igor, volt valami közted és Szvetlána között?

– Nem – felelte élesen Igor. – Nem, és ilyesmi eszedbe se jusson. Nem volt, nincs és nem is lesz, ha azt feltételezed, hogy én rendeltettem a leendő Messiás apjának...

Hirtelen elnevette magát.

– Csak úgy eszembe jutott – motyogta Anton, és közben teljesen hülyének érezte magát.

– De Anton, mi ütött beléd... a féltékenység beszél belőled, már megbocsáss, nem az eszed. Hiszen itt semmi szerepe nincs a megszokott emberi szaporodási folyamatnak! Ha Szvetlána Sorsának Könyvét átírták, és ő lesz az új Messiás anyja, akkor ez a folyamat a legfinomabb anyagok, a Fény és a Homály energetikájának, az egész világegyetem lényegének szintjén zajlik majd le. Mit számít, hogy közben ki lesz... – egy pillanatra elakadt – a biológiai szülő? Magától Szvetlánától is csak úgy-ahogy függ! Nem, ez hülyeség. Zavulonnak csak Szvetlánától kell félnie.

– Akkor semmi értelmét nem látom a te eltávolításodnak...

– Én sem. Pedig biztosan van valami értelme. Némán, koccintás nélkül ittak. És mintha vezényszóra tennék, a papírlapra meredtek.

– Kezdjük az alapoktól! – mondta Anton, észrevéve, hogy hangja kissé kásás. – Szóval, másfél évvel ezelőtt Geszer és Olga átírta Szvetlána Sorsának Könyvét. És neki most a Messiás anyjává kell válnia. így van?

– Úgy néz ki, hogy igen.

– És Zavulon, a Tükör megjelenését felhasználva, megpróbálta Szvetlánát megsemmisíteni, de nem sikerült neki.

– Ez is stimmel.

– Rendben, a te szerepedet ebben egyelőre tegyük félre... Mi lehet Zavulon következő lépése? Most, hogy Szvetlána teljesen meg van fosztva a mágiától, és védtelen?

– Nem védtelen. – Igor megfenyegette az ujjával. – Mit beszélsz? Semmi kétségem afelől, hogy a legmagasabb szinten szervezték meg a védelmét. Azonkívül egy ellene intézett támadás a Megállapodás megsértése lenne. Saját bőrüket vinnék vásárra a Setétek, és senki sem szeretné kitenni magát a megsemmisítés veszélyének.

– Mi lehet a válaszlépés? Csakis egyvalami...

– Az Antikrisztus megjelenése. Egyedül ő képes szembeszállni a Messiással.

– Ráadásul az Antikrisztus megjelenését ugyanúgy’ várják az emberek! – kiáltott fel Anton. – Hála a tömegkultúrának!

– Van Bibliád? – kérdezte hirtelen Igor.

– Itt? Nincs, hogy gondolod...

– Várj... – Igor gyorsan, bár kissé bizonytalanul átment a másik szobába, és vaskos kis kötettel tért vissza. Kissé zavartan nézett Antonra. – Természetesen ateista vagyok – mondta. – De a Biblia... hiszen érted...

– Igor – Anton a könyvre tette a kezét. – Ez nem segít nekünk. Gondolkodjunk logikusan.

– Rendben – egyezett bele könnyedén Igor, és kissé megkönnyebbülve tette félre a szentírást.

– Zavulon is élni akar. Nincs szüksége az apokalipszisre... remélem. Olyan figurára van szüksége, aki ugyanolyan erős, mint a Fény Messiása.

– Fafnir... – mondta Igor elgondolkodva. – Fafnir?

– Erős Setét mágus... – ismerte el Anton. – De mégsem az Antikrisztus.

– Hatszázhatvanhat! – Igor megborzongott a fotelban. – Számold ki a betűk összegét Fafnir nevében!

– Nem emlékszem, hogyan írják a nevét eredetileg. De ha oroszul írjuk... – Anton gondolkodott egy pillanatra –, nyolcvannyolc! Semmiképp sem hatszázhatvanhat.

– De a nyolcvannyolc is... valahogy olyan... különös szám! – Igor égő tekintettel meredt Antonra. – Nem, gondolkodj! Nem nyolcvanhét! Nem nyolcvankilenc! Éppen nyolcvannyolc. Gyanús?

– – Gyanús – ismerte el Anton. És valóban gyanússá kezdett válni a szemében ez a szám. – És elképzelhető, hogy Fafnirt fel lehet támasztani, visszahozni a Homályból... De...

– Nem egyszerűen feltámasztani – pontosította Igor. – Itt minden az embereken múlik, igaz? A várakozásukon, azon, hogy készek hinni. És ha Fafnir felélesztését a megfelelő módon tálalják, az őrült mágusból őrült antimessiás lesz!

– Hogyan?

– Hát azok a... az apokalipszis négy lovasa... a tengerből jövő vadállat...

Igor tekintete hirtelen üvegessé vált.

– Anton... de hiszen Fafnirt a feltételezések szerint a tengerbe temették... És... mi van, ha Aliszának meg annak a fiúnak, Makarnak a halála... a tengerben... ez afféle áldozathozatal... hiszen ez a sötét erők kiáradása...

Anton megrázta a fejét, megtörölte izzadt homlokát.

– Igor, nem ittunk túl sokat? Igen, elismerem, hogy Geszer arra készül, hogy felhasználja... felhasználhatja Szvetlánát mint az új Messiás anyját... bizonyos mértékig Krisztus új megtestesülésének... vagy legalábbis egyszerűen egy sosem látott erejű varázslónak az anyját... Ez nagyon valószínűnek látszik. És ellencsapásként Zavulon megkísérelheti egy hasonló erejű figura életre hívását, de mindezt az Armageddonhoz, a Bibliához, a valláshoz kötni, ez azért túlzás.

– De hát a kétezredik év! – Igor szinte kiabált. – Érted? A mágusok gondolhatnak, amit akarnak, de az emberi világ, az álmok és a félelmek a maguk módján alakítják a valóságot! És a létrejövő alakok rendelkezni fognak minden elvárt tulajdonsággal! Gyerünk!

– Hova?

– Vodkáért, az étterembe.

Anton felsóhajtott, az üvegre pillantott. Valóban kiürült.

– Inkább rendeljünk telefonon.

– Hagyd, mehetnékem van.

Anton feltápászkodott, zsebébe dugta az amulettet. Bólintott.

– Gyerünk...

A liftnél nem volt senki, de sokáig kellett várniuk. Igor a falnak támaszkodva szónokolt:

– Csak figyeld majd, mire képes Zavulon. Megszerzi a trezorból Fafnir Karmát...

– Hogyan?

– Akárhogyan. Egyszer már elrabolták, másodszor is képesek rá. Azután következnek a mágikus beavatkozások, plusz az apokalipszis elképzelt mitológiai jeleneteinek megrendezése. Mindenféle sáskajárás... az üröm nevű csillag... a négy ló...

– Elképzelem Zavulont, amint négy lovat vezet kantáron...

– De nincs szükség lovakra! – Igor fintorgott. – Te is ugyanolyan jól tudod, mint én, mi is az a hasonító mágia. Vegyünk például négy embert, vagy még inkább Setét Másfélét. Egy ázsiai, ez lesz a sárga ló, a másik néger, ez a fekete ló, a harmadik európai, a fehér ló, és egy például skandináv, ez lesz a veres színű ló. Ültessük fel őket játék falovakra...

Anton dermedten állt a kinyílt liftajtó előtt.

A tükrökkel bélelt kabinban ott álltak Régin Fivérei, rémülten meredve a Fénypárti mágusokra. A szekta fogadott gyermekei: egy néger, egy kínai és egy ukrán. Igaz, hol is lehetnének máshol, mint ebben a szállodában, hiszen az Inkvizíció bírósági tárgyalására érkeztek... Anton valahogy lelassulva, késlekedve arra gondolt, hogy a negyedik harcos éppenséggel skandináv volt.

Szerencsére csak volt.

Alighanem Igor is ugyanerre gondolt.

– Hárman... – mormolta.

A halálos csöndben a liftajtó kezdett összecsukódni, de Juha Mustaioki hirtelen előrelépett, lábát a résbe, a fotocellához tette. Az ajtó lassan, kelletlenül ismét kinyílt.

– Szeretnék köszönetet mondani a moszkvai Éjszakai Őrségnek – szólalt meg váratlanul Juha. Láthatóan magán kívül volt, de igyekezett keményen tartani magát.– Ez nagyon humánus lépés volt.

– Mi volt humánus? – kérdezte Anton.

– Hogy megkegyelmeztek Pasi Ollikainennek. Mi... nagyra értékeljük, hogy él.

– Hol van? – kiáltott fel Anton.

– Lent... a bárban... – Juha csodálkozva nézett a mágusokra.

– A négy ló... – mondta élettelen hangon Igor. – A négy ló! A négy ló!

Mustaioki hátrahőkölt, zavartan nézett össze társaival. A mágusok kettesben maradtak.

– Minden stimmel – fordult Igor Antonhoz. – Látod? Minden!

– Várj...

Anton összpontosított, maga elé képzelve a mozdulatokat. Felemelte jobb kezét, végighúzta Igor arca előtt, majd hirtelen lerántotta, majd nyomban vissza fel, ujjait kanálszerűén összegörbítve.

– Hogy a fenébe... – nyögött fel elfulladó hangon Igor, és a szobája felé nyargalt. Anton lassan ment utána. A nyitott vécéajtón keresztül látta Igornak a kagyló fölé görnyedő hátát, a Homályon keresztül megérintette. Igor felnyögött.

A kijózanító igézet nem túl bonyolult. De a beavatkozás alanya számára nem kellemes.

Néhány perc múlva Igor kijött a fürdőszobából. Haja nedves volt, szeme beesett, arca halálsápadt.

– A fehér ló – mormolta Anton. – Gyerünk, most te engem... Igor készségesen elvégezte a kézmozdulatokat, és most Anton hajolt a vécécsésze fölé. Mire néhány perc múlva megmosakodva, néhány korty ízetlen csapvizet lenyelve (azonnal rátört a szomjúság) visszament a szobába, Igor már eltakarította az ivászat nyomait. Ránézett Antonra, és gúnyosan mondta:

– Fekete ló...

Anton a hűtőszekrényhez ment, elővett néhány üveg ásványvizet, körmével lepattintotta az egyikről a kupakot, és belerogyott a fotelba. Igor átvette tőle a másik üveget. Egy darabig áldott csöndben itták a vizet. Aztán bűntudatosan megszólalt Igor:

– Hát igen... jól bekaptunk...

– Jól elgaloppíroztuk magunkat – Anton öklével az asztalra csapva elkáromkodta magát. – Nem, elgondolni is szégyen, mit össze nem hordtunk.

– Valahogy nagyon logikusnak tűnt – jelentette ki zavartan Igor. – Ezek az átkozott Fivérek... tehát él a negyedik?

– Úgy látszik, él... – Anton széttárta a karját. – Csak annyit tudtam, hogy Geszer utána ment a Homályba, és utol is érte...

– Jobb is így... minek kellett volna megölnie a gyanúsítottat? Átadta az Inkvizíciónak. Valószínűleg még ott a Homályban. Anton... nem lehet, hogy mégis igazunk van?

– Még nem józanodtál ki végleg? – érdeklődött Anton. Igor sóhajtott.

– De hát az egész... az ördögbe is, már rendesen le sem ihatja magát az ember! Agyrém az egész. Zavulon nem rángat elő a Homályból egy őrült régi mágust. Minek neki egy ilyen vigasság!? Aztán meg hogy világ végét rendezni, előhívni az Antikrisztust...

– Na meg Fafnir sem alkalmas erre a szerepre – pontosított Anton. – Semmiképp sem. Sokat akar a szarka...

– Akkor mi van – mindaz, amit kiagyaltunk, hülyeség?

Anton a papírlapra nézett, amelyen már zsíros foltokat hagyott a kolbász és nedves köröket a poharak. De hol szúrhatták el, hiszen végig logikusan haladtak.

– Attól félek, hogy Szvetlánával kapcsolatban nem hülyeség. De már az összes többi... És miért indultunk úgy be a nyolcvannyolcas számtól? Mi olyan misztikus benne?

– Olyan... lekerekített, visszafelé olvasva is ugyanannyi... – Igor legyintett, és elnevette magát. – Igazad van. Részeg fantazmagória.

Anton fölvett a földről egy leesett filctollat, és áthúzta a Régin Fivérek nevével jelzett kört.

– Ők nincsenek benne a játékban – mondta. – Ők a jelek szerint már elvégezték a küldetésüket, feltöltötték Erővel a Tükröt. Más kell érdekeljen minket, Igor...

Igor a saját nevével jelzett körre nézett, felsóhajtott.

– Szívesen hinnék a saját küldetésemben. Abban, hogy valamivel alaposan megszívattam Zavulont meg a Nappali Őrséget. De...

Tehetetlenül széttárta a karját.

– Igor, te vagy a kulcs – mondta Anton. – Érted? Ha megértjük, hogy a Szvetlána elleni akciójában Zavulon miért igyekszik téged eltávolítani, győzünk. Ha nem értjük meg, övé a parti.

– Ott van azért még Geszer is. És hajói tudom, ma reggel ideérkezik.

– Jobb lenne, ha boldogulnánk nélküle – Anton azon kapta magát, hogy ingerültség bujkál a hangjában. – Az ő döntései... túlságosan globálisak.

Edgar töltött magának az előző napról maradt, szénsavát vesztett pezsgőből, kortyolt egyet, elfintorodott. „Reggel csak az arisztokraták vagy a degenerált hülyék isznak pezsgőt – gondolta. – És mivel, barátom, arisztokratára nem emlékeztetsz...”

Az Őrség munkatársának régi szokása – mindig, minden élethelyzetben gondolkodni – még az éjszakai szórakozás közben sem hagyta cserben. így az előző éjszaka is azon gondolkodott, mit tartogatnak a moszkvai Őrségek vezetői a közelgő karácsonyra... de a gondolkodás egyáltalán nem gátolta meg abban, hogy élvezze a történteket.

„Így hát – gondolta Edgar –, mink van? Mindent el kell rendezni a polcokon. Mindent, a legutolsó részletig.”

Mit tud kipréselni Zavulon a jelenlegi helyzetből? Legalább gondolatban modellezni kellene.

A bírósági tárgyalás, amelyre kirendelték mindkét Őrség bizonyos erőit. Nem a legelsőket, de nem is a legutolsókat. Két mágust, mindkettő az első tízből. Edgar és Anton. Lesznek megfigyelők is, ez kétségtelen. Az is kétségtelen, hogy közvetlenül a bírósági ülés idején egyik oldal sem hajt végre semmilyen cselekményt – mindkettő igyekszik előnyre szert tenni az elfogulatlan és részrehajlásmentes Inkvizíciónál.

De elfogulatlan-e? Részrehajlás-mentességében Edgar nem kételkedett. Már elég hosszú ideje élt a Másfélék világában. De soha, egyetlenegyszer sem merült fel benne még a gyanú árnyéka sem az Inkvizíció döntésivel és cselekedeteivel kapcsolatban. A Megállapodás szolgái mindig hidegek és határozottak maradtak. Helyesen állapította meg valaki, hogy az Inkvizíció nem ártatlanságról vagy bűnről dönt, hanem a Megállapodást megsértőt ítéli. el. Ebben rejlett minden Inkvizítor világszemléletének lényege, és Edgar, aki már eljutott eddig a következtetésig, egyelőre még mindig nem értette, mi készteti az Inkvizíciót, hogy éppen úgy cselekedjen, és ne másként.

Vajon a felső szintű mágusok értik-e ezt? Geszer és Zavulon?

Tehát a bírósági ülés. Igor Tyeplov Fénypárti mágust vagy felmentik (ami nem kívánatos), vagy elítélik. Az első esetben az Éjszakai Őrségnek megmarad egy ideiglenesen ugyan harcképtelen, de erős, és ami igen fontos, nagyon tapasztalt harmadosztályú mágusa. Edgarnak már az Észak-Butovóban történt összecsapás előtt is szembe kellett néznie Tyeplowal, igaz, csak futólag. Közvetlenül a háború után, az emlékezetes „Belozerszk felégetése”-ügyben. Akkoriban a moszkvai és a tallinni Őrségek is gyakran tevékenykedtek a legváratlanabb helyeken is, például Volog-da megyében. Kevés volt az ember... Pontosabban a Másféle. A Setéteknél is, a Fénypártiaknál is.

A második esetben az Éjszakai Őrség visszavonhatatlanul elveszíti ezt a mágusát. Kérdés: és akkor mi van? Válasz: Igor Tyeplov nem az, akinek látszik. Pontosabban kapcsolódik hozzá valami, ami sokak számára láthatatlan, a kategórián kívüli mágusokat leszámítva. Egyébként nagyon úgy fest, hogy Zavulon következetesen és kitartóan támad két célpontot az ellenség táborában: Igor Tyeplovot és Szvetlána Nazarovát. Méghozzá annyira, hogy még a szeretőjét, Aliszát sem sajnálta feláldozni. A butovói összecsapás, az artyeki párbaj és a Setét Tükör megjelenését kísérő meglehetősen zűrzavaros események között Edgar egyelőre nem látott logikus összefüggést. De meglétét világosan érezte, és ez is elég volt. Ezek között az összecsapások és intrikák között nyilvánvalóan volt valamilyen összekötő fonal, amelynek végét Zavulon tartotta a markában.

Nos, egy leendő Hatalmas Varázslónő kiiktatása teljesen érthető és indokolható törekvés. De miért kezdte támadni Zavulon Igort, a mágust? Miért éppen őt? És miért éppen most, és nem korábban, amikor gyengébb és védtelenebb volt?

Csak egyetlen következtetés kínálkozott: Igor csak azt követően vált veszélyessé, hogy az Éjszakai Őrség soraiban megjelent Szvetlána.

Rendben. Menjünk tovább.

Fafnir feltámasztása. Az időpontot és a helyet jobban nem is lehetett volna kiválasztani: a kétezredik év előestéje és az európai nekromantia központja. De hogyan függ ez össze a bírósági eljárással és a Tyeplov-Donnyikova-üggyel?

Ez aztán a rejtély!

Edgar borúsan kihörpintette a pezsgő maradékát, és arra gondolt, hogy estig már alig maradt ideje, és az egyedül lehetséges döntésre jutott: azonnal be kell néznie a Nappali Őrség helyi irodájába, kikérnie minden adatot Siegfried és Fafnir párviadaláról, valamint áttanulmányoznia a „Nekronomikon”[49] megfelelő fejezetét.

Edgar eléggé erős mágus volt ahhoz, hogy kiigazodjon egy Nagy Setét feltámasztásának mechanizmusában, és hogy tisztában legyen azzal, a szükséges feltételek közül melyek teljesülnek jelenleg, és melyek nem.

A német lány még mindig békésen aludt; Edgar megsajnálta, nem ébresztette fel. Megmosakodott, megborotválkozott, felöltözött, cipőt húzott, csendben megérintette az alvó lány tudatát, majd elindult a reggeli prágai hóesésben.

A Nappali Őrség irodája a Vysehradon volt, közvetlenül a Moldva fölött, téglából épült kétemeletes magánházban, amely előtt nagyon régi, de szemlátomást működő utcai kút volt. A kút nyomókarja megcsavart mutatóujjra emlékeztetett. A hagyománynak megfelelően Edgar kissé távolabb szállt ki a taxiból, hogy a kollégáknak legyen idejük észrevenni őt és döntésre jutni.

A kollégák nem hibáztak – a bejárattól vagy háromszáz méternyire felfedezték Edgart. Érezte a könnyed érintést az auráján, és megnyitotta magát – pontosan annyira, hogy az őt megfigyelő mágus megérthesse: Setét közeledik, Setét mágus közeledik, másodosztályú Setét mágus közeledik hivatalos ügyben. Éppen így, fokozatosan adagolva az információt.

Prága természetesen európai főváros, de azért nem Moszkva. Az ügyeletes beszkud – egyébként egyetlen ügyeletes – széles mosollyal köszöntötte Edgart.

„Megint egy beszkud – gondolta Edgar kissé csodálkozva. – Lehet, hogy Prágában több van belőlük? Ez már a második...”

A volt Szovjetunió területén összesen hat beszkudot regisztráltak: kettőt Türkméniában, egyet-egyet a Krímben, Fehéroroszországban, Jakutiában és Kamcsatkán. Edgar valószínűleg azért tudta ezt, mert jó tizenöt évvel korábban kiküldetésben foglalkozott egy üggyel, amelyben mind a hatan tanúskodtak.

A beszkud homálybeli megjelenése csaknem klasszikus volt.

– Üdvözlöm, kolléga!

– Jó napot.

A Homályban természetesen nem léteztek nyelvi akadályok.

– Mi hozta fellegvárunkba? Valamilyen ügy? Vagy csak udvariassági látogatás?

– Inkább ügy. Merre van itt az archívum?

– A mínusz második szinten, ott eligazodik majd. „Mínusz második – gondolta Edgar. – Nyilván többszintes a pince...”

– Köszönöm. Akkor mehetek?

– Természetesen. Egy Setét oda mehet, ahova csak akar, nem így van?

Edgar sóhajtott. így van, csak nem egészen...

– A lift ott van – mutatta a beszkud.

– Köszönöm – hálálkodott ismét Edgar, és elindult a mutatott irányba.

Az ősöreg lift levitte az utca alá két szinttel. És nem ez volt a legmélyebb szint, még öt rejtőzött a föld alatt. Jól berendezkedett a prágai Őrség!

A lift előtti előtér kicsi volt, négyszer négy méter. Jobbra és balra egy-egy ajtó, az egyiken Könyvtár, a másikon Gépterem felirat.

„Kezdjük a könyvtárban – gondolta Edgar. – Siegfried és Al-Hazred idejében még nem volt számítógép... Legalábbis a szó mai értemében véve.”

És Edgar odalépett a bal oldali ajtóhoz. Nem volt zárva, egyszerűen csak behajtva.

A könyvtár a hagyományos képet mutatta – nagy terem, benne vagy tucatnyi asztal és könyvvel telizsúfolt hosszú polcok sorai. Elég volt egyetlen pillantást vetnie a könyvek gerincére, hogy megértse: ezek a tiszteletreméltó fóliánsok még másféle Másfélékre is emlékeznek...

Edgar megállt, abban a pillanatban a polcok közül előlépett egy hihetetlenül sovány Setét. Egy vámpír. Méghozzá felsőbb szintű vámpír, Edgar ezt rögtön észlelte.

A közönséges vámpírok, akikből Moszkvában elég sok van, az alsó szintet képviselik. Azt a bizonyos ágyútölteléket, amelyről Anton Gorogyeckij beszélt. A mágiához szinte egyáltalán nem értenek, még a legsilányabb Setét mágus is erősebb náluk. Más a helyzet a felső szintű vámpírokkal, ilyenek Moszkvában és általában Kelet-Európában valamilyen oknál fogva nincsenek. Kivétel Csehország és Románia.

– Jó napot. Segíthetek valamit?

– Jó napot. Egy hajdani mágusra vonatkozó anyagok érdekelnek.

– És ki volna az? – érdeklődött a vámpír.

– Fafnir. A Homálybéli Sárkány.

– Ó-ó-ó – húzta el tiszteletteljesen a vámpír. – Nagy mágus volt. Az emberiség történetének egyik legerősebb Setétje. És konkrétan mi érdekli?

– Pusztulásnak körülményei. Siegfrieddel vívott párbajának okai, az előtörténet, a részletek... Vagyis minden-oldalúan szeretném tanulmányozni ezt a kiváló személyiséget. Csak az a baj, hogy mindössze néhány órányi időm van. Azonkívül szeretném még modellezni a Homályból való visszahozásának műveletét.

A vámpír bánatosan mosolygott.

– Egy ilyen akciót végrehajtani gyakorlatilag sajnos nem lehetséges. Olyan erejű és intenzitású beavatkozásra lenne szükség, hogy az ehhez való jogot még akkor sem sikerülne elérni, ha a Föld valamennyi, hangsúlyozom, valamennyi Setétje százéves álomba merülne utána az erőfeszítés miatt.

– Ennek ellenére – intett körbe Edgar – szeretném legalább papíron megoldani ezt a feladatot.

– Akkor Al-Hazred Nekronomikonját kell átlapoznia. Elég pontosan leírja a lényegi részek feltámasztásához szükséges beavatkozásokat.

Majd átmenet nélkül megkérdezte:

– Ön elméleti nekromantikus? Edgar szélesen elmosolyodott.

– Ugyan már! Soha nem foglalkoztam nekromantiával. Egyszerűen csak érdekelni kezdett...

– Akkor jól tette, hogy Prágába jött. Itt tisztában vannak a nekromantia értelmével, és annyi szakértőt találhat, amennyit csak akar... De sajnos valamennyien csak teoretikusok, és nyilván megérti, hogy miért.

Edgar valóban értette, hogy miért.

Azért, mert az Inkvizíció a Megállapodás aláírása óta mindössze kétszer szabott ki szankciót újjáélesztés miatt, és mindkét alkalommal ideiglenesen. A bíróságnak ki kellett hallgatnia a tanúkat; néha valóban lehetővé válik a megsemmisített Másféle visszahozása a Homályból. Ezzel a lehetőséggel két alkalommal éltek, de a kihallgatás után a tanúkra ismét csak a Homály várt.

Edgar nem hitte, hogy egy olyan szintű mágus, mint Fafnir, nem készített elő valamilyen kibúvót az újjáélesztéséhez. Megfelelő szintet elérve ezt meg kellett tennie – egyébként Edgar remélte, hogy egyszer majd maga is eléri ezt a szintet. Egyébként legalább ugyanennyire megalapozottan bízott abban is, hogy elkerüli a megsemmisítést, de az élet olyan fura dolog, hogy bármikor hozhat bármilyen meglepetést. Különösen egy sosem szünetelő háború közepette.

– Menjen oda! – mutatott a vámpír az asztalokra. – Mindjárt hozom a könyveket. Gondolom, nem az emberek által írt eposz érdekli, hanem a Másfélék krónikái, igaz?

– Természetesen, tiszteletreméltó. Természetesen.

– Egy pillanat.

A vámpír valóban nagyon gyorsan visszatért. Nyilván nem az első évtizedet töltötte a könyvtár őreként, és nagyon jól ismerte a könyveit.

– Tessék – mondta, és két kötetet tett le az asztalra. Az első jókora, nagy formátumú kötet volt, régi fakó barna bőrkötésben, a Nekronomikon Gerhardt Küchelstein fordításában; a másik szerényebb és kisebb formátumú kötet Johann Zeitler energiavámpír könyve, amelynek cikornyás címe fél oldalt tett ki: A Másfélék körében Fafnir avagy Homálybéli sárkány néven igen híressé vált Nagy Setét Mágusnak életírása, valamint dicső cselekedeteinek, továbbá próféciáinak és számos példa nélküli felfedezéseinek értelmezése. A jelek szerint eredeti példány.

Zeitler energiavámpír könyvének címe valószínűleg sokkal archaikusabb lehetett, de Edgar nem tudott ófelnéme-tül, ezért kénytelen volt a Homályon át olvasni, így viszont a stílus sajátosságai kiegyenlítődnek, a szöveg szürkébbé, v sokkal érthetőbbé válik.

A „Fafnir cselekedeteiét Edgar csak átlapozta; amint várható is volt, ennek a fóliánsnak a tartalma egészen máshogy tálalta az eseményeket, mint a két Edda57 vagy a Nibelung-ének. Először is világos, hogy Siegfried (vagy Sigurd, vagy Sievrit) is, Régin is, Hreidmar58 is és maga Fafnir is Másféle volt. Hreidmar persze nem volt Fafnir biológiai apja, és Régin sem a testvére. Hosszadalmas és igen gondosan előkészített cselszövések sorozatával Sigurd egymásnak ugrasztotta a Setét mágusokat, és mindannyiukat megsemmisítette, vagy másnak a keze által, vagy saját kezűleg. Sigurd célja természetesen nem holmi kincsek, haszontalan fémek és csillogó kövek megszerzése volt. Sigurd és a többiek Andavar, a törpe hagyatékát keresték, de hogy mi volt az, azt az energiavámpír műve nem magyarázta el. Talán valamilyen ősi és nagy erejű talizmánok, talán egyszerűen tudás (például könyvek alakjában). Sigurd végül mindenkit eltett láb alól, megszerezte Andavar hagyatékát, és hogy mi történt a továbbiakban, annak kiderítésére Edgarnak már nem volt ideje. Fafnirt utolsó előttiként győzte le Sigurd, Régin előtt. A jelek szerint Fafnir mégiscsak magával vitt valamiféle titkokat a Homályba, de ez nemigen izgatta az akkor élt mágusokat, akiknek semmi közük nem volt semmiféle Megállapodásokhoz és törvénykönyvekhez, és akik mindenféle Inkvizícióra való tekintet nélkül ügyködtek, mivel ilyesmi akkoriban még nem is létezett.

A legfontosabb, amit Edgarnak sikerült kiderítenie, az, hogy Fafnir rendelkezett bizonyos azóta elfeledett ismeretekkel a magasabb harci mágia terén (de ez sem segített rajta az ármányos Sigurddal vívott párbajában), és ezt a tudását magával vitte a Homályba. Tehát nagyon valószínű, hogy Zavulon ezt a tudást próbálta megszerezni.

Eljutva eddig az egyébként nyilvánvaló gondolatig Edgar a Nekronomikont vette elő.

Az első, amit tisztázott, az volt, hogy az újjáélesztés egyáltalán nem a valamikor megsemmisített Másféle feltámasztása. Az egész sokkal egyszerűbb és banálisabb.

Olyasmi ez, mint a rosálás a sakkban. Valaki távozik a Homályba, más valaki a helyébe lép a Homályból. Minél magasabb szintű Erőt képvisel a Homályból érkező, annál erősebbnek kell lennie a megsemmisítettnek. De a szinteknek nem kell abszolút egyenlőeknek lenniük, megengedett bizonyos „luft”.Ha igaz, amit az energiavámpír Fafnirról ír, a Homálybéli Sárkány kicserélhető egy második-harmadik szintű mágusra, de csak a megfelelő globális energetikai utánpótlás mellett.

Ilyen utánpótlást pedig az apokalipszis felidézése biztosíthatna – az emberek ezreinek érzelmei olyan vihart, olyan emocionális orkánt kavarnának, hogy az újjászületett Fafnir biztosan energiától túlcsordulóan lépne ki a Homályból, hatalmas Setét mágusként, aki bosszúra és szabadságra szomjazik. A rég elvesztett szabadságra.

Mit tesz majd ő, a Hatalmas Mágus, aki hírét sem hallotta sem a Megállapodásnak, sem az Inkvizíciónak? És hogyan tervezi Zavulon irányítani őt? Tervezi-e egyáltalán? A Homálybéli Sárkány a karácsonyi Európa egén – mi lehet ennél lidércesebb és iszonyatosabb?

Tegyük fel, hogy a felbőszült Fafnir városokat felgyújtva és mindent lerombolva dühödten száguldozik, egyszerűen az erejére hagyatkozva – még az emberek is képesek megfékezni. Rakétákkal. A Chicago Bullsnak az a remek ásza a Phantomjából vagy Harrierjéből megszórja valami halálos robbanószerkezettel... Megölni nem ölik meg, de megfékezik. De vajon ettől könnyebb lesz Európának? Kellenek-e neki a nukleáris gombafelhők és a Fafnir által felperzselt hangulatos kisvárosok?

De valószínűbb, hogy Fafnir nem erővel támad majd, hanem tapasztalatával és ravaszságával, és akkor jaj Európának. Sokkal több lesz a rombolás és az áldozat.

De mire kell mindez Zavulonnak?

Edgar nem értette.

Mi kell még a Homálybéli Sárkány feltámasztásához? Egy második-harmadik szintű mágus a megfelelő helyen... Az hol van?

A csillagok és a mozgó energetikai gócok alapján Edgar tíz perc alatt kiszámolta. Közepes nehézségű feladat: Fafnirt Európa északi részén lökték bele a Homályba... Tehát újjáéleszteni a kilencvenkilences és a kétezredik év határán a legalkalmasabb... Kész.

Az eredmény nem nagyon lepte meg Edgart. Csehország. Prága.

Ezt követően rossz előérzet kerítette hatalmába Edgart. Második-harmadik szintű Setét mágus a megfelelő helyen... Prágában...

De hiszen ez ő maga! Az észt Edgar!

Letörölve homlokáról a hirtelen kiütött verejtéket, Edgar tovább olvasott.

Zavulon elképzeléséhez sem felel meg akárki. A rosálás tárgya például csak bizonyos meghatározott helyen született személy lehet. Ez eléggé szétfolyó... Konkrétan milyen helyen?

A számításokból kiderült – Skandinávia, Észak-Németország vagy a Baltikum.

Baltikum.

Az észtet a moszkvai Nappali Őrség főnöke hívta váratlanul dolgozni az orosz fővárosba... És senki nem látta semmi indokát annak, hogy erre valóban szükség lett volna...

Ki tartózkodhat még Prágában, aki Skandináviában, Észak-Németországban vagy a Baltikumban született?

Senki. Egyedül Edgar.

Hát erre figyelmeztette őt Jurij Prágába indulása előtt. Pontosan erre. Mi másra?

így. Nyugalom. Nyugalom. Csak semmi idegeskedés. Akit figyelmeztettek, azt felfegyverezték. Mit árul még el neki a Nekronomikon?

Szükség van még négy Setétre, ők alkotják a Feltámasztás Körét. Ez világos. A Kör a portál egy fajtája, amely energetikailag az említett négyeshez kötődik, amely négyes nagyon kifejezően a Homály lovasainak neveztetik.

Egyébként a lovasok közül egy fehér, egy fekete, egy veres, egy pedig fakó színű. Ez pontosan az Apokalipszis forgatókönyve. Egyik ismertetőjel a másik után.

És megvannak a megfelelő mágusok is. Igaz, csak hárman – a Régin Fivérek... akik közt van fakó (az ázsiai), fekete (a néger), fehér (a szláv) és veres (a Geszer által megölt skandináv).

Hiszen megmondta Zavulon, hogy valamiféle tervei vannak ezzel a trióval. Most már bátran feltételezhető, konkrétan miféle tervek ezek. És aligha állítja őt meg a negyedik lovas hiánya. Edgar végigtanulmányozta a Nekronomikon vonatkozó fejezetét, és még két apró, de az egész szempontjából fontos részletre derített fényt.

Mivel Fafnir sárkány, feltámadásának a kánon szerint tengerből kiemelkedésnek kell látszania, ez elengedhetetlenül szükséges feltétel. És a tengernek áldozatot kell bemutatni. Korábban. Bárhol – akár Kínában, akár a Falkland-szigeteknél.

Akár a Krímben.

Ajánlatos, hogy az áldozat „süldő ifjú avagy leány” legyen. Már nem gyerek, de még nem felnőtt.

„Artyek – értette meg rögtön Edgar. – A párbaj következtében vízbe fulladt legényke.”

És még valami. Ha a rosálás második szereplőjéül Zavulon éppen Edgart választotta, az utóbbi huszonnégy órában, bárhol volt is, Zavulonnak szereznie kellett egy képet Edgarról. Portrét vagy fényképet. Valószínűleg inkább portrét. És magánál kell tartania ezt a képet. Egészen a rosálás pillanatáig.

Kész – a könyvtár már nem tudott többet segíteni Edgarnak. Sietve köszönetet mondott a könyvtáros vámpírnak, és átsietett a számítógéphez.

Természetesen egyszerűen telefonálhatott volna Moszkvába, de a hívást könnyen figyelhetik, és Edgar egyáltalán nem akarta túl korán felhívni magára a figyelmet. Abban biztos volt, hogy Alita most nyilván az IRC egyik csatornáján lóg.

A fiatal operátor, talán gyengécske mágus, talán boszorkánymester, készségesen megmutatta neki, hogy tud felmenni az internetre. Edgar megköszönte; a legény meg visszasüppedt notebookja képernyőjébe, amely gépi kódokkal volt tele. Hagyományos módszerrel programozott, mindenféle divatos Delphi ablakok nélkül.

Edgar elindította a mIRC-et, a megszokott módon kapcsolódott a DALnet getborgi szerveréhez, amelynek emblémája egy mulatságos tehén (természetesen nem rajzolt tehén volt, hanem álgrafika számjegyekből és betűkből), azonosította magát, de nem lépett be a csatornába. Kiválasztotta a menüben a Queryt, és beütötte az őt érdeklő nic-ket: Alita.

Új ablak nyílt meg.

Edgar attól félt a legjobban, hogy a státusablakban megjelenik a száraz tájékoztató közlemény: „No such nick on channel”.

De a Homály kegyes volt, szinte azonnal megérkezett a válasz. Méghozzá a helyes címről: alita@ncport.ru. „Edgar, szia! Prágában vagy?”

„Igen. Alita, sürgős kérdésem van... igaz, furcsa. És nem tartozik senki másra. Segítesz?”

„Nem kérdés, Edgar. Természetesen.”

„Jártál a főnöknél az utóbbi napokban?”

Annak valószínűsége, hogy maga Zavulon hívatja valamelyik kis boszorkát, általában véve nem túl nagy, de valahol el kell kezdeni.

„Jártam. És?”

„Ejha – csodálkozott gondolatban Edgar. – Ráhibáztam.” És lepötyögte:

„Nem vetted észre véletlenül, hogy van-e a szobájában fénykép vagy portré rólam? Az asztalán például.”

„Ezt hogy találtad ki? – Alita egy csomó smiley-ábrázolást küldött át, jelezvén jó hangulatát. – Elutazásod után a főnök két képet rendelt: egy portrét rólad és egy sárkány ábrázolását. Mind a kettő bekeretezve ott áll az asztalán a keretekért nekem kellett elmennem egy művészeti szalonba a Tverszkajára. Egy üveg Clicquot^59-t ajándékozott nekem jutalmul.”

Edgar lehunyta a szemét.

Kész, vége. Az utolsó kellék a leendő rosáláshoz. Az ítéleted, észt Edgar.

És most mit fogsz csinálni?

„Kösz, Alita – kopogta dermedt ujjakkal –, rohanok, rengeteg a dolgom...”

„Viszlát, Edgar. Csókollak.”

A smiley-kákra ránéznie sem akaródzott. Edgar becsukta a mIRC ablakát, és felállt az asztaltól. A programozó fiú kinézett a képernyője mögül.

– Ilyen gyorsan? – kérdezte különösebb csodálkozás nélkül.

– Igen – felelte Edgar. – Köszönöm.

A kijáratig semmire sem gondolva jutott el – a fejében visszhangos üresség volt.

Hiszen kiválasztották, mint a marhát a karácsonyi sülthöz. Egy megfelelően erős mágust a Baltikumból. Elcsalták, jól tartották. Egy rövid időre még főnökösködni is engedték, nem akárhol, a moszkvai Őrségnél. Pedig valójában csak egy marha. A szükséges pillanatban levágják. Felhasználják, mint egy tárgyat. Lecserélik, mint egy sakkfigurát.

Hiszen a játék vég nélkül folyik, csak a figurák tartózkodnak ideiglenesen a kockás táblán.

Na és? Ha itt az ideje a következő fekete vezér megjelenésének a játéktéren, azt jelenti-e ez, hogy a perifériáról sietősen előrángatott tisztnek már nincs miért kapálóznia és megkapaszkodnia a tábla síkos felületén?

Na nem! Talán nem vagyok vezér – gondolta Edgar egyre jobban fortyogva magában –, de azért gyalog sem vagyok. Nem akarok csak úgy lekerülni a tábláról. Nem hagyom magam. És ha sikerül, még fél Európát is megszabadítom a kellemetlenségektől.

Végül is ott az Inkvizíció. Valami azt súgta Edgarnak, hogy a szürke köpenyek viselői aligha örülnének a Homálybéli Sárkány újbóli látogatásának.

Az ünnep előtti Prága mintha eltűnt volna valahova, elúszott, megfakult. Edgar taxit fogott, elvitette magát a megfelelő szállodáig – közben egyszer sem nézett ki az ablakon –, gépiesen fizetett, és bement az előcsarnokba. A portásra úgy rámordult, hogy az legszívesebben a föld alá süllyedt volna.

Edgar a liftekhez ment, úgy sietett, hogy kigombolt kabátja szinte lobogott mögötte. A Másfélék érzékével felismert szoba felé igyekezett.

És hirtelen megállt, mintha falba ütközött volna. Idegesen nyelt egyet.

A bárból éppen akkor léptek ki a „finnek”, Régin Fivérei. Mind a négyen. Négyen, és egyáltalán nem hárman – a kínaihoz, az afrikaihoz és a szlávhoz csatlakozott az igazi finn, akit mindenki halottnak hitt.

De a finn élt és egészséges volt.

Igaz is, miért ölte volna meg Geszer a tanút?

Az alkotót bizonnyal leírhatatlan érzelmek árasztják el, amikor a helyére illeszti az utolsó üvegdarabkát, befejezvén ezzel mozaikját. De mit tegyen az, akinek a mozaik üvegdarabkái az ítélet száraz szavait adják ki?

– Testvér – fordult Edgarhoz ünnepélyesen az egyik „finn” –, köszönetet szeretnénk mondani neked és a Nappali Őrségnek a támogatásért. Velünk tartasz? Testvérünk, Pasi megmenekülését ünnepeljük. Mindannyian azt hittük, hogy halott.

Az igazi finn zavartan mosolygott, egész megjelenése azt sugallta, mennyire meghatja társai gondoskodása.

– Gratulálok... – mondta Edgar fásultan. Nemigen volt mihez gratulálni, Fafnir feltámadásakor a négyes társaság elkerülhetetlenül elpusztul.

– Setét testvér – habozását látva a mágus nem erőltette tovább. – Nem tudod, hogy az a Fénypárti, aki szintén vádlott... miért nevezett minket négy lónak?

Társai egy emberként zavartan bólogattak.

– Nem lehet ezt megalapozatlan sértésként értelmezni? – kérdezte reménykedve a Régin Fivérek vezetője.

– Nem – felelte Edgart. – Ez rosszabb, mint sértés, ez az igazság.

És futva indult a lifthez.

6. FEJEZET

ANTON dél felé adta meg magát.

Vodkát már nem ittak többet, az alkoholnak a képzeletet stimuláló hatásától függetlenül. A kávétól már hányingerük volt. A remek cseh sört sem kívánták. Igor az ablaknál állt egy pohár Dánon joghurttal, és Anton következő feltevésére válaszolt.

– Nem, mi jut eszedbe? Miféle sárkányölő lehetnék én? Meg különben is elvetettük a Fafnirral kapcsolatos verziót.

– És ha mégis?

– Mindegy. Itt a mágiák csapnak össze, nem pedig tűzokádó szörnyeteggel kell megvívni... – Igor elnevette magát, és cinikusan hozzátette: – Különben is, Fafnir sárkány és néhány korszerű harci helikopter csatájában én a helikopterekre fogadnék. Elég a találgatásból, Anton. Nem jövünk rá semmire.

– Akkor is, Igor, te vagy a kulcs.

– Mit csináljunk? A kulcsokkal sosem közlik, miféle ajtót kell kinyitniuk. Anton, én a legközönségesebb Másféle vagyok. Egyedül Zavulon tudja, miben rejlik a... fontosságom. Meg valószínűleg Geszer. Most jön fölfelé hozzánk, majd megkérdezzük.

Anton belenézett a Homályba, és irigykedve kérdezte:

– Komolyan? Már itt van? Én még nem érzem.

– Én sem érzem, de az ablakból láttam, amikor beléptek a szállodába.

Halkan kopogtak az ajtón. Ezzel csak az udvariasságnak rótták le adójukat, mert egy másodpercen belül a vendégek a Homályon keresztül beléptek a szobába. Geszer, hallgatag árnyéka, Aliser és Szvetlána. Szvetlánát a mágusok vezették át a Homályon. Antont csak akkor látta meg, amikor mind a hárman kiléptek a Homályból az emberi világba. Elmosolyodott, és bűntudatosan széttárta karját: „látod, milyen lettem”. Antont megint elöntötte a szomorú, bűntudatos gyengédség, amelybe szégyen és önmaga elleni harag vegyült. Hiszen semmilyen más kiútja nem volt, meg kellett engednie a Tükörnek, hogy elvegye Szvetlána erejét... és ami a legfőbb, ennek következtében Szvetlána életben maradt... de hogyan szabaduljon az átkozott érzéstől, hogy a játszmát elvesztették?

Lehet, hogy Igor is valami hasonlót érez Aliszára gondolva? Hasonlót, csak sok nagyságrenddel keserűbbet?

Akkor csak csodálkozni és örülni lehet, hogy egyáltalán él még...

– Jó napot, fiúk – mondta lágyan Geszer.

Szerény, nem túl drága öltöny és szolid nyakkendő volt rajta. Úgy festett, mint egy középszintű üzletember, aki a Marks & Spencerből öltözködik, és karácsonykor mindig apró ajándékokat küld a munkatársainak. Ajelen helyzetben Geszer nyilván önmagát tartotta a legjobb ajándéknak...

– Üdvözlöm, Borisz Ignatyjevics – mondta Anton. Nem állt rá a nyelve, hogy jónak nevezze ezt a napot. – Szevasz, Aliser.

Szvetlánával csak még egyszer összenéztek, megfogta a lány kezét, és az egyik fotelhoz vezette. Mintha beteg lenne... de hát mi ez...

– Jó napot, főnök – mondta Igor nyugodtan. – Örülök, hogy látom. Szevasz, Szveta, szia, Aliser.

A testőr (már persze ha komolyan a Hatalmas Mágus testőrének lehet tekinteni egy harmadosztályú mágust), pontosabban Geszer küldönce, egy devona és egy egyszerű asszony fia, Aliser szótlanul bólintott, és elvonult a szoba sarkába. Ott megmerevedett, karját mellén keresztbe téve és részben a Homályba merülve. Anton megérezte, hogy Aliser homálybeli megfigyelőképességét mesterségesen fölerősítették, nyilván a főnök. És azt is észrevette, hogy a fiatal mágus igyekszik nem nézni Igorra. Tessék, még egy őrült gubanc – Aliser apját Alisza Donnyikova ölte meg. És még ha nem is ember vagy Másféle volt... nehéz is megfogalmazni, mi is az a devona, a nagy mágusok hűséges segítőtársa. Maga a devona nem hajt végre hőstetteket, nem ez a dolga. Ő csak szolgálja a hősöket, eltakarítja az útjukból a kisebb akadályokat. És megszilárdítja a családi kapcsolatokat... elősegíti nagy hősök születését...

Antonnak elakadt a lélegzete.

Az alakváltók gyerekei általában öröklik az alakváltás képességét. A mágusok gyerekei rendkívül ritkán lesznek Másfélék. De hogyan alakul az öröklődés a devonáknál?

Kicsoda Aliser – egyszerűen mágus, vagy devona, mint az apja, aki hosszú évszázadokig volt Geszer segítője Közép-Ázsiában?

És miért van szüksége a főnöknek a fiatal üzbég mágusra? Csak szentimentális okokból és kötelességtudatból vette fel őt Geszer a moszkvai Őrséghez és emelte maga mellé?

– Anton!

Szvetlánára nézett, és csak most fogta föl, hogy túl erősen szorítja a kezét.

– Bocsáss meg...

Geszer Igor előtt állt, és a szemébe nézett. Sokáig és szótlanul. Azután felsóhajtott, valahogy meggörnyedt és elernyedt, odament a fotelhoz. Arcát kezébe temetve leült.

– Borisz Ignatyjevics – mondta Igor –, kérem, bocsásson meg.

– Nem – förmedt rá Geszer anélkül, hogy kezét elvette volna az arcáról. – Nem bocsátok meg! Beleszerettél egy boszorkányba? Ezért nem ítéllek el, ez a sors. De hogy keresztet vetettél magadra, azért ne várj bocsánatot.

Igor nyilvánvalóan kényelmetlenül érezte magát. Őt nézve Anton hirtelen megértette, hogy célját végül is elérte. Természetesen nem közvetlenül, ostobaság is lenne abban reménykedni, hogy egy élettől megtiport mágust rá lehet szedni és ivászattal meg a barátokról folytatott csevegéssel vissza lehet adni az életkedvét. Még nagyobb ostobaság azt hinni, hogy meg lehet győzni arról, hogy szerelme egyszerűen egy förtelmes és mohó bestia volt.

De már hosszú éjszakai beszélgetésük, igyekezetük, hogy megértsék a történteket, kiigazodjanak az Őrségek háborújának aktuális szakaszában, ez megtette a magáét. Igor megfeledkezett keserű gyötrelmeiről. Igor megint a csatasorban érzi magát.

Lehet, hogy Geszer éppen erre számított?

Hiszen akkor egész viselkedése, ezt a jelenetet is beleértve, átgondolt és kiszámított!

Talán igaza van a főnöknek, Igornak egyszerűen elhomályosult az ítélőképessége...

– Geszer, van olyasmi, amit még neked sincs jogod megkövetelni – mondta hirtelen Igor. Az ingerültség nőttön-nőtt benne.

– Igen, természetesen, Tyeplov kapitány. – Geszer hangja hideg volt, mint a jég. – Nincs jogom. És kinek volt joga megkövetelni negyvenkettő novemberében, hogy golyózáporban ússz a Dnyeperben? És kinek volt joga...

– Az más!

– Miért? – Geszer felállt, odalépett Igorhoz. Megint megmerevedett előtte, kicsi volt, egy fejjel alacsonyabb nála, szikár, és egyáltalán nem festett hősiesen. – Én magyarázzam el neked, Tyeplov, mit követel meg a háború? Az elsősorban nem a testeket zabálja fel, hanem a lelkeket. Amikor a dicső Berlin városában azt a szerencsétlen hitlerjugendes taknyost késsel vallattad, hogy adja fel a barátait, akkor tudtad ezt.

Igor összerándult, mintha az arcába öklöztek volna.

– Lelkiismeret... szerelem... becsület – mondta Geszer elgondolkodva. – Senkinek nincs joga arra kényszeríteni, hogy a lelkiismereted ellen cselekedj. Senkinek nincs joga arra kényszeríteni, hogy áruld el a szerelmedet. Senkinek nincs joga rávenni, hogy add el a becsületedet. Senkinek. Igazad van. De mi ezt is megtesszük. Saját kezdeményezésre. Amikor a mérleg egyik serpenyőjében a szerelmünk, lelkiismeretünk, becsületünk van, a másikban meg milliónyi szerelmes, becsületes, lelkiismeretes ember. Nem vagyunk angyalok, az nem nekünk való. És megértem a fájdalmadat, hidd el. De nézz csak Aliserre! Próbáld megérteni az ő fájdalmát! Kérdezd csak meg Antont, mit gondol a szerelmedről! Vagy Szvetlánát!

– Én nem tudom elítélni Igort – mondta halkan Szvetlána. – Már megbocsásson, főnök. Te is bocsáss meg, Aliser. Lehet, hogy ostoba vagyok... és nem vagyok méltó arra, hogy az Őrségnél dolgozzak. De én mindannyiotokat meg tudlak érteni.

Mindezt nagyon halkan, minden megjátszás nélkül mondta, de Geszer elnémult, torkán akadt a szó, ellépett Igortól. Széttárta karját.

– De hát én nem értem...

A szobára súlyos, nyúlós csönd telepedett.

– Geszer, amikor a kötelesség azt diktálta, teljesítettem a parancsokat – szólalt meg hirtelen Igor. – Becsülettel és maradéktalanul. Függetlenül... a gondolataimtól és az érzéseimtől. De a kötelességemnek eleget tettem. Maradéktalanul.

– Nem. Ebben nincs igazad, Igorek. – Geszer járkálni kezdett a szobában, zsebéből előhúzott egy szivart. Jól megnézte, elfintorodott, visszadugta a zsebébe, és előszedett egy doboz demokratikusabb Pali Mailt. Összegyűrte, undorodva legyintett. – Az Őrségnek szüksége van rád. Mindannyiunknak szükségünk van rád. Nekem szükségem van rád.

– Szvetlánának szüksége van rám... – jegyezte meg hanyagul Igor.

– Szvetlánának, Alisernek, Ujának, Szemjonnak, Mackónak... mindannyiunknak! – vágta rá nagyon-gyorsan Geszer. – Ez magától értetődik.

Igor elmosolyodott, mint aki beletörődik, hogy nem szükséges a dolgot végigmondani. Majd hirtelen nagyon tárgyilagos hangon, komolyan megkérdezte:

– Hosszú időre?

– Legfeljebb vagy húsz évre – mondta teljesen nyugodtan Geszer, mintha várta volna ezt a kérdést.

– Geszer, abban reménykedsz, hogy ez alatt az idő alatt kiszeretek Aliszából? – kérdezte Igor.

– Ebben is – ismerte el Geszer. – De az Őrségnek éppen most van rád szüksége. A legközelebbi években.

– Mit kell tennem, Geszer?

– Ne zavarj minket, Igor! Megkísérelünk kihúzni a bajból. És ki is húzunk, hidd el, ha legalább nem zavarsz minket ebben... de még jobb lenne, ha segítenél egy kicsit.

Igor elgondolkodott.

– Nem fogom azzal vádolni Alisza Donnyikovát, hogy megbabonázott – mondta aztán. – Ez nem igaz.

– De azt elmondhatod feltételezésként, hogy találkozásotokat a moszkvai Nappali Őrség rendezte meg?

– Ezt igen – bólintott Igor. – Nagyon valószínű, hogy így is történt.

– Ennyi – tárta szét karját Geszer. – Mást nem is kérek tőled.

Valóban elégedettnek tűnt.

Anton köhintett. Kivárta, míg Geszer ránéz, csak akkor szólalt meg.

– Borisz Ignatyjevics, én is szeretnék kérni valamit öntől. Magyarázza meg, mi a szerepe Igornak új manőverünkben.

– Csak Igornak?

– Igen, Hogy mire kellünk mi, Szvetlána, én és Aliser, a devona, így is világos.

A sarokban meredten álló fiatal üzbég mágus összerezzent.

– Remek ez a felnövő új nemzedék – mondta Geszer fáradtan. – Találékonyak. Csak közben ostobák is...

Végignézett az összegyűlteken. Megcsóválta a fejét. Anton érezte, hogyan árad körülöttük az Erő. Kitölti, átmelegíti a szobát. Rugalmas falként kitol, kívülre szorít valamit...

– Nem mondhatom meg – ismerte be hirtelen Geszer. – Egy nagyon egyszerű ok miatt nem tehetem...

– Megtagadnánk az együttműködést? – kérdezte élesen Anton.

Geszer a fejét csóválta.

– Nem. Ellenkezőleg. A Fényre esküszöm, hogy ami történni fog, egyiketeknek sem okoz semmi rosszat. Sem mágikus, sem emberi értelemben... Ezzel szemben igazi, őszinte buzgalommal fogtok együttműködni a dologban. De...

Most alaposan mérlegelt minden szót.

– Valóban most zajlik a moszkvai Éjszakai Őrség befejező akciója. Sajnos ez egyben a Nappali Őrségnek is befejező akciója. Minden itt ülő tetteitől és ellenfeleink mindegyikének tetteitől függ... túlságosan sok függ. Megtesszük a magunk lépéseit, és ellenfeleink is a magukéit. Ezek a lépések lehetnek helytelenek, sikertelenek, hibásak. De az lesz a győztes, aki utolsóként helyesen lép.

– És a győzteseket nem ítélik el – bólintott Anton. – A sakktáblán pedig a figuráknak nem adatik meg az önálló lépés joga.

– Zavulon bármelyiketek lépéseit könnyedén kiszámítja – ordította Geszer. – És ne képzeld, Anton, hogy karambolod a Tükörrel nem előre kiszámított lépés volt! Igen, sikeres volt! A kisebb rossz! Ezt is vártuk. Zavulon is... én is.

Visszafojtotta lélegzetét, már nyugodtabban folytatta:

– Gyerekek... számomra ti nem figurák vagytok a sakktáblán. Higgyétek el. És nem is szerszámok.

– De egyikünk – Szvetlána mosolygott, elismerve, milyen fonákul hangzik mondanivalója ebben a férfitársaságban – munkaeszköz egy szerszám előállításához?

Anton nem kérdezte meg, hogyan jött rá Szveta. Talán ő is sémákat vázolt fel, még őelőle is titkolva? Vagy talán megérzett valamit, amikor még vele volt az Ereje?

Geszer lehajtott fejjel hallgatott. Mintha tűnődött volna... ugyanakkor Anton érezte, hogy körülöttük a védőburok valóban hihetetlen erejűvé válik. Hol van a Hatalmas Mágusok erejének határa? Van-e egyáltalán határa?

– Jó – bólintott Geszer. – Igazad van, Szvetlána... de csak részben... eh, Fény és Homály...

Lerogyott egy fotelba. Mégiscsak előhúzta a cigarettát és rágyújtott. És néha el-elakadva beszélni kezdett.

– Szvetlána, te Hatalmas Varázslónő vagy. Több évszázadban egyszer születik ilyen. Potenciálisan alighanem Olgánál is erősebb vagy... De az igazi értéked a Fénypártiak számára – és nem csak a mi Őrségünkre gondolok, hanem a Fénypártiakra általában – abban rejlik, hogy te lehetsz a Messiás anyja.

– Miután Olga átírta a Sorsom Könyvét – mondta Szvetlána.

– Nem. Nem azután. Egy Másféle sorsát nem olyan könnyű átírni, mint egy emberét. Ez már eleve elrendeltetett. Mi csak néhány részletet korrigáltunk. Minimálisát. Ez nem érint sem téged, sem a... feltételezett gyermek jövőjét.

– Miféle részleteket? – Szvetlána hangjában végre megszólalt az indulat. A régóta visszafogott düh, és most Anton szeretett volna felkiáltani, mert a lány ujjai belemélyedtek a tenyerébe.

– Csak a dátumot. – Geszernek nem állt szándékában meghátrálni Szvetlánával szemben. – A dátumon kívül semmit. Krisztus születése óta kétezer év telt el – az emberek várakozása csúcspontján van, a Messiás eljövetelét várják!

– Nagyon köszönöm – mondta dühtől remegő hangon Szvetlána. – Tehát eldöntötték, mikor és kitől kell a fiút megszülnöm maguknak?

– Először is miért „fiút”? – érdeklődött Geszer.

Antonnak, aki éppen közbeszólni készült, főként Szvetlána „kitől” kérdése kapcsán, torkán akadt az elgondolt replika. Szvetlána keze is elgyengült.

– Egyesek sorsáról a papa-mama dönt, másokéról a részeg szülészorvos, megint másokéról a felesleges pohár vodka – mondta mélabúsan Geszer. Arra, hogy mit mondott volna „másodszor”, már nem is volt szükség. – Szvetlána, kislányom! Veszélyes dolog ilyen Erőkkel, ilyen eleve elrendeléssel játszadozni! Még én sem próbálkozom meg vele. Elrendeltetett, hogy születhet egy lányod, aki a Fény és Homály háborújának legnagyobb alakja lesz! Szava megváltoztatja a világmindenséget, szava megbánásra indítja a bűnösöket, rápillantva térdre hullanak a Homály legnagyobb mágusai!

– De ez csak lehetőség... – suttogta Szvetlána.

– Természetesen. Sors sajnos és szerencsére nem létezik. De elhiheted, hogy egy fáradt és öreg mágus mindent megtesz, ami csak telik tőle, hogy valóra váljon.

– Jobb lett volna, ha ember maradok – suttogta Szvetlána. – Jobb lett volna...

– Mikor láttál utoljára ikont? – kérdezte Geszer. – Nézd meg Mária szemét... és gondolkozz el azon, miért olyan szomorú mindig.

Nagyon nagy csend volt.

– Máris többet mondtam el, mint amennyi jogomban állt. – Geszer bűntudatosan széttárta karját, és Antonnak az az érzése támadt, hogy most egyáltalán nem játszik. – Elmondtam, egyik lábammal a megengedett határon állva. Döntenetek nektek kell. Gondolkodnotok, hogy ki figura a sakktáblán, és ki értelmes személyiség, aki képes átlépni a képzelt sérelmeken.

– Képzelt? – kérdezte keserűen Szvetlána.

– Amikor elmagyarázták neked, hogy a homokozó után kezet kell mosni, vagy amikor rávettek, hogy szalagot fonj a hajadba, akkor is beavatkoztak a sorsodba – mondta Geszer. – És szerintem megalapozottan.

– De maga nem az apám, Borisz Ignatyjevics! – mondta Szvetlána.

– Igaz. Természetesen. De számomra mind olyanok vagytok, mint a gyerekeim... – Geszer sóhajtott. – Megvárlak benneteket az előcsarnokban... pontosabban megvárunk Aliserrel. Ha akartok, gyertek le.

Kiment, és a devona árnyékként követte. Elsőnek Igor szólalt meg.

– Az a legrosszabb, hogy bizonyos dolgokban igaza van.

– Ha neked mondanák, hogy meg kell szülnöd a Messiást, elbeszélgetnék veled az igazságról – válaszolta élesen Szvetlána.

– Nekem ez eléggé nagy... nehézségekbe ütközne... – ismerte el zavartan Igor.

Anton mosolyodott el először. Szvetlánára nézett, és azt mondta:

– Figyelj... emlékszem, mennyire felháborított a sors igazságtalansága, hogy a Másféléknek általában ember gyerekeik születnek...

– Csak úgy általában véve háborított fel... – Szvetlána összecsapta a kezét. – Fiúk, ha már így telifüstöltétek a szobát...

Igor szó nélkül megkínálta cigarettával.

– De miért így, a hátam mögött? – kérdezte panaszosan Szvetlána, és rágyújtott. – Meg hát miféle anyja lehetnék én a Messiásnak? Méghozzá nőnemű Messiásnak!

– Hát a Messiás szó egyszerűen csak egy megfelelő terminus – mondta Igor. – Engedd el magad.

– Nem vagyok szűz! – közölte borúsan Szvetlána. – És különben sem... nem tartom magam a jótevők mintaképének...

– Ne keress személyes párhuzamokat.

Furcsa, Igor mintha megnyugodott volna. Teljesen. És összeszedte magát.

– Anton, legalább mondj valamit! – Szvetlána nem bírta tovább, és ránézett. – Téged ez az egész nem is érint talán?

– Nagyon remélem, hogy közvetlenül érint – válaszolta Anton. – Azt hiszem, le kellene mennünk Geszerhez. Neki sem könnyű, egyedül ülni és várni.

– Ő már mindent tud... előre... – Szvetlána elfordult.

– Nem. Nem tud mindent. Ha tényleg nem sakkfigurák vagyunk, nem tudhatja.

Halkan megpendültek a gitár húrjai. Igor a falnak dőlve kézbe vette a hangszert. Olyan halkan kezdett énekelni, hogy Szvetlána és Anton kénytelen volt elhallgatni.

Ördög kért, szolgáljam,

De nem szolgálok senkinek.

Magamnak sem és neked sem,

Kié a hatalom, azt sem.

És ha ő még élne – neki sem szolgálok.

Éppen annyi tüzet loptam el,

hogy lopni már ne kelljen...

Igor félretette a gitárt, óvatosan lerakta az egyik fotelba. Akkor hagyják így ott a hangszert, amikor biztosak benne, hogy hamarosan visszajönnek.

– Akkor megyünk?

A Setétek közül Edgar érkezett meg elsőként a Bíróság üléstermébe. Ahogyan illik is, egy időben Antonnal, aki a szemközti ajtón lépett be. Udvariasan fejet hajtottak, üdvözölve egymást. Edgar nem táplált különösebb sértődöttséget a Fénypártival szemben, és viszonossági alapon valami hasonlóra számított.

Hát igen, a moszkvai egyetem lepusztult szobácskájával szemben ez a terem tiszteletébresztő volt. Hiába, ez mégiscsak Európa.

A súlyos, régi kő boltívek a védettség, a nyugalom légkörét árasztották. Egyszerű fémcsillár, de benne több száz gyertya, és Edgar hajlandó lett volna megesküdni rá, hogy ezek a gyertyák már több száz éve égnek. Azt beszélik, az Inkvizíció berni részlege egy ultramodern épületben működött. A prágai ellenkezőleg – nagyon régiben.

Ez utóbbi jobban tetszett Edgarnak.

A kerek termet kettéosztották – az egyik felét világos, a másikat sötét márvány borította. Ebben a látványos egyszerűségben, amely a két Erőt jelképezte, volt valami naivitás, ugyanakkor emelkedettség is. Az aprócska emelvények, a vádlók helyei, a terem közepén voltak, egy kerek rács mentén, amely a padlóban tátongó fekete nyílást zárta körül.

Szürke márvány háromszög éke vágta ketté a termet csaknem a közepéig. Ez volt az Inkvizítorok helye.és ők természetesen már ott voltak. Heten. Az Inkvizíciót erő szempontjából általában nem tekintették az Őrségekkel egyenlőnek, de e között a hét között, Edgar úgy tudta, van két Hatalmas – egy Setét és egy Fénypárti. Szükség esetén az európai iroda alighanem egyenlő félként mérkőzhetett volna meg Geszerrel és Zavulonnal.

Ez örömmel töltötte el.

Anton nyomában még három moszkvai Fénypárti lépett be. Geszer... hát igen, természetes, hová is lennének Geszer nélkül! Szvetlána... ez is érthető. Meg az az üzbég, Geszer titkára vagy fullajtárja.

Edgar háta mögött már sorjáztak befele a folyosóról a Setétek is. Zavulon... Edgar megérezte a főnök közeledését, kelletlenül megfordult – és elkapta a moszkvai Setétek fejének barátságos biccentését. Nana... mosolyogj csak, Júdás... de te rosszabb leszel, mint Júdás, mert az a mesterét adta el, te viszont a tanítványodat!

Ekkor még ketten léptek be Zavulon nyomában. És ha Anna Lemeseva megpillantására számított is, de már a vidáman rákacsintó Jurij éra, aki időben figyelmeztette őt Zavulon ármánykodására, Jurij megjelenésére nem. Edgar kényszerítette magát, hogy elforduljon kollégáitól, és csak előre figyeljen. Igort vezették be utoljára. Két beosztott Inkvizítor kísérte kétoldalt, szótlanul vezették a terem közepére, a három méter átmérőjű rácsos körhöz.

A körben nem volt semmi különösebb mágia, Edgar legalábbis nem érezte. De maga az egész szerkezet, amely valaha arra szolgált, hogy a rácsot egy pillanat alatt elhúzva a pincében rejlő mély kútba továbbítsa az elítéltet, olyan benyomást keltett, mint ami már réges-régen elrozsdásodott, és nem használják. De azért nem lenne jó azon a körön állni.

Igor egyébként mindezzel nem törődött. A kör közepén állt, kezét a mellén keresztbe téve.

– A Megállapodás nevében...

Az Inkvizítorok csoportjából kilépett az egyetlen, aki nem viselt szürke köpenyt. Vitézslav, a felsőbb szintű vámpír.

– Másfélék vagyunk. Különféle erőknek szolgálunk... Edgar gépiesen ismételte a Megállapodás szavait, azon töprengve, mivel kezdi majd Vitézslav. És ő hogyan fogja majd kivágni magát...

– Az Inkvizíció európai bírósága a mai napon Moszkva város, Oroszország, Éjszakai Őrségének Moszkva város, Oroszország, Nappali Őrsége ellen benyújtott keresetét vizsgálja meg-jelentette be a vámpír, miután felolvasták a Megállapodást. – Ugyanezen eljárás keretében kerül napirendre Moszkva város, Oroszország, Nappali Őrségének Moszkva város, Oroszország, Éjszakai Őrségével szemben benyújtott ellenkeresete. Az eljárás tárgya Igor Tyeplov Fénypárti mágus és Alisza Donnyikova Setét boszorkány párbaja.

Eddig meglepetések nélkül folyt minden... Edgar érezte, hogy görcsösen kapaszkodik az emelvény sötét, hűvös fájába, és akaraterejét megfeszítve igyekezett megnyugtatni magát. Végül is tapasztalt jogász. És miben különbözik az emberek bírósági eljárása a Másfélék bíróságáétól?

Legfeljebb az ítélet formájában...

– Ugyanakkor az eljárás rendje némileg megváltozik – mondta Vitézslav. – A bíróságnak még két ügyben kell döntenie, amelyek összefüggnek alapkeresettel. Az első a magát Régin Fivéreinek nevező Setét szektára vonatkozik, melynek tagjai bűnösek az Inkvizíció trezorjának megtámadásában, a Fafnir Karma talizmán elrablásában, Oroszországba csempészésében és a moszkvai Éjszakai Őrséggel szembeni ellenállás tanúsításában. Vezessék be a vádlottakat.

Másik két fiatal Inkvizítor kísérte be a finneket. Minden Másféle arcán könnyű mosoly jelent meg – ennél karikatúraszerűbb négyest elképzelni sem lehetett volna.

– Valószínűleg szükségtelen elismételni a sajnálatos incidens körülményeit – mondta a vámpír. – Minden jelenlévő megismerte az Inkvizíció által az adott ügyről összegyűjtött anyagokat. Az Inkvizíció dolga meghozni az ítéletet. Az igazságos, részrehajlástól mentes és szigorú ítéletet.

A négyek arcán látszott, hogy nem remélnek irgalmat.

– Az olyan súlyú bűncselekmények, mint az Inkvizíció munkatársainak megtámadása és egy rendkívül veszélyes talizmán elrablása a trezorból, feltétel nélkül megsemmisítéssel büntetendő – mondta a vámpír. Rövid szünetet tartva hozzátette, arra késztetve a finneket, hogy felkapják a fejüket: – De... De a vádlottak közvetlenül nem vettek részt a berni incidensben. Mint az ügyiratokból kiderül, a szekta vezetői, akik letartóztatásukkor sajnos elestek, arra kényszerítették a négy fiatal mágust, hogy a futár szerepét töltsék be. Az Inkvizíció ezért ezt a cselekményt csupán csempészetnek és a moszkvai Éjszakai Őrséggel szembeni ellenállásnak minősíti. Enyhítő körülménynek tekintendő továbbá a mély és őszinte megbánás és a korábbi törvénysértések hiánya. Ha a moszkvai Éjszakai Őrség tud további enyhítő körülményekről és visszavonja a Setét Mágusok elleni személyes vádjait, az Inkvizíciónak jogában áll enyhíteni az ítéletet.

A Fénypártiak oldalán Geszer emelkedett szólásra. Széttárta a karját.

– A moszkvai Éjszakai Őrségnek... nincsenek személyes kifogásai a vádlottakkal szemben. Továbbá úgy véljük, hogy a Régin Fivérei nevű szekta vezetését a bűntettre... egy bizonyos... bizonyos ismeretlen Setét mágus provokálta.

– Ez nincs bizonyítva – mondta Vitézslav.

– Csak a provokátor személyét nem azonosították – mosolygott Geszer. – Létezésének tényéhez nem férhet kétség.

Vitézslav bólintott. Hat társához fordult. Néhány másodpercig hangtalan gondolatcsere folyt az Inkvizítorok között. Vitézslav ezután a dermedt finnek felé fordult.

– A Megállapodás nevében. Tekintettel az Éjszakai Őrség nagylelkűségére, a súlyos következmények hiányára és egyéb enyhítő körülményekre, az Inkvizíció megadja önöknek a büntetés megválasztásának jogát. Az első változat: kötél általi halál a polgári jogok csorbítása nélkül...

A megtermett néger mélyet sóhajtott, a kínai és a finn támogatta, a könyökénél fogva.

– A büntetés második változata: mostantól életük végéig tilos mágiát alkalmazniuk. Jogukban áll hétköznapi emberi életet élni, annak mágikus eszközökkel történő meghosszabbítása és az adott élet minőségének mágikus javítása nélkül.

A finnek dermedten meredtek az Inkvizítorra. Zavulon felvihogott, de rögtön komoly külsőt öltött.

– A másodikat... másodikat! – mondta fojtott hangon Juha Ollikainen. A többiek bólogattak.

– A jelenlevők részéről van ellenvetés? – kérdezte Vitézslav.

Megint Geszer állt fel. Felsóhajtott.

– A jóindulat apró gesztusaként... lehetségesnek tartjuk engedélyezni a vádlottak részére a mágia... a kis léptékű mágia alkalmazását lélek nélküli tárgyakkal.

Úgy tűnt, hogy minden szó kimondása erőfeszítésébe kerül Geszernek, de rákényszeríti magát, hogy nagylelkűséget tanúsítson.

– Mondjuk például elveszett tárgyat megtalálni... apróságokat... egy kulcsot... egy pénzdarabot... A legyeket kiűzni a szobából... a szabályzat szerint a legyek lélek nélküli tárgynak számítanak, igaz? Megtisztítani az autó karburátorát...

A vámpír arcára könnyű csodálkozás ült ki. „Nem értette meg” – jött rá Edgar.

– Az Inkvizíciónak nincs kifogása – mondta végül a vámpír. – A vádlottakon helyezzék el a pecsétet!

Két Inkvizítor felemelte a jobb kezét – és a négy elítélt felé vékony, csillogó energiasugarak áradtak. Felkerültek rájuk az eltávolíthatatlan pecsétek – csupán a leggyengébb mágiára hagyva lehetőséget az elítélteknek. Az Inkvizítorok valószínűleg tényleg nem értették meg, hogy Geszer váratlan jósága csak súlyosbította a büntetést. Egy dolog végleg megfoszttatni a mágiától, fokozatosan megbékélni az emberi létezéssel. De egészen más mindennap tehetetlen nyomoréknak érezni magát, beérve hajdani képességei árnyékával.

Mellesleg a finnek ezzel egyelőre nem is törődtek. A boldogságtól teljesen eszüket vesztve hagyták kivezetni magukat a bíróság ülésterméből. Juha egyre ki akart volna törni, hogy mindenkinek megszorítsa a kezét, de az éber őrök a legbanálisabb módon lökdösve kihajtották a teremből.

Edgar a fejét csóválta. Általában véve jó volt, hogy a Setét Fivérek megmenekültek. De ilyen áron... Ő valószínűleg a gyors halált részesítette volna előnyben...

– Az ülés következő kérdését nem jelentettük be előre – mondta Vitézslav. – Az Inkvizíció a vádlottak körébe kéri a moszkvai Éjszakai Őrség Geszer néven ismert vezetőjét...

Zavulon diadalmasan mosolygott.

– ...és a moszkvai Nappali Őrség Zavulon néven ismert vezetőjét.

A Zavulon arcán tükröződő könnyű zavar megörvendeztette Edgart. Csak vajon mennyire megjátszott ez a zavar?

– Az Inkvizíció első kérdése Geszer Hatalmas Mágushoz – Vitézslav most nagyon udvariasan, de nagyon keményen beszélt. – Geszer, történte az ön részéről beavatkozás az itt jelen lévő Hatalmas Varázslónő, Szvetlána Nazarova Sorsának Könyvébe azzal a céllal, hogy az említett Hatalmas Varázslónő kénytelen legyen a Fénypárti Messiás anyjává válni?

A teremre csend borult.

– Pontosítsa a megfogalmazást, Vitézslav – kérte lágyan Geszer. – Különben megsértődöm.

A vámpír fogait kivicsorítva mosolygott:

– Válaszoljon érdemben a kérdésre, Geszer Hatalmas Mágus.

– Jó – bólintott Geszer. – Nem számítottam ilyen vádra, de... elmagyarázom a bíróságnak.

„Számítottál rá – gondolta Edgar. – Mindenre számítottál, vén intrikus.”

– Egy ilyen beavatkozás lehetetlen. Még az én számomra is – közölte Geszer szerényen.

Vitézslav mintha zavarba jött volna.

– Geszer Fénypárti mágus, de Szvetlána Nazarova Sorsának Könyve...

– ...azt mutatja, hogy a leghatalmasabb Fénypárti varázslónő anyja lesz, költőibben fogalmazva a Fény Messiásának anyja. – Geszer boldogan elmosolyodott. – Ez hatalmas öröm a moszkvai Éjszakai Őrség számára... de mit a mi számunkra! Valamennyi Fénypárti számára! De a tisztelt Inkvizíciónak tisztában kell lennie azzal, hogy ilyesmit nem lehet beleírni a Sors Könyvébe. Semmiképp. Semmivel. Még az önök által ismert talizmánnal sem, amely jog szerint az Éjszakai Őrséget illeti meg.

– De történt beavatkozás Szvetlána Nazarova Sorsának Könyvébe? – erősködött tovább a vámpír.

– Igen – bólintott Geszer. – Mint mindenki előtt... vagy csaknem mindenki előtt ismeretes, lehetséges új bejegyzést bevezetni a Sors Könyvébe, de ez közvetlenül megterheli a Fény és Homály egyensúlyát. Viszonylag egyszerű jelentéktelen változásokat bevinni egy egyszerű ember sorsába. De jóval bonyolultabb egy Másféle sorsába bejegyezni ilyen jelentéktelen változtatásokat. És minél erősebb az adott Másféle, minél komolyabb a változtatás, annál nagyobb zavart szenved el a Fény és a Setét. Tisztelt bírósági tagok, mérjék fel, milyen következményekkel járt volna annak bejegyzése egy Hatalmas Varázslónő Sorsának Könyvébe, hogy a Messiás anyjává lesz.

Senki nem válaszolt.

– Bármelyikünket... sőt az összes Másfélét együttvéve egy ilyen bejegyzésnek már a kísérlete is azonnal mégsemmisitett volna! – kiáltotta hangosan Geszer. – Porrá zúzza! A világ összeomlana! És ilyen tettel vádolnak engem?

– Geszer Fénypárti mágus, milyen változásokat eszközölt Szvetlána Nazarova Sorsának Könyvében?

Geszer széttárta karját.

– Apróságokat! Köteles vagyok gondoskodni a munkatársaimról, igaz? Üdülés egy olaszországi fürdőhelyen... autóvezető tanfolyam elvégzése... meg még valami... Ha kívánják, részletes listát adhatok. Semmi komoly. Az emberi élet apró örömei.

Vitézslav elgondolkodott, majd pontosítást kért:

– Hová jegyezték be a változásokat, A Leghatalmasabb Fénypárti megszületése előttre, vagy utána?

– Hajói emlékszem, korábbra... – mosolygott Geszer.

– Ily módon az esemény időpontját korrigálta – Vitézslav ezt nem kérdezte, hanem megállapította. – Maximalizálta annak valószínűségét, hogy Szvetlána születendő lánya a Fény Messiásává váljék...

– Lehetséges – hagyta rá Geszer. – És akkor? Csak munkatársnőm életkörülményein javítottam.

– És Szvetlána Nazarova életkörülményeinek javítására nem használhatott volna más módszereket? Ingyenes utazás, pénzbeli juttatás, baráti tanácsok?

Geszer most őszintén sértődöttnek látszott.

– Azt használtam, ami a kezem ügyében volt. Az Inkvizíciónak jogában áll csodálkozni, miért mikroszkóppal verem be a szöget, de... De vádat nem emelhet ellenem ezért.

Az Inkvizítorok összenéztek. A néma tanácskozás ezúttal csaknem egy percig tartott. Edgar érezte, hogy hideg verejtékpatakocska fut le a hátán. Mi kezdődhet el itt most! Ha az Inkvizíció elítéli Geszert... megsemmisít egy Hatalmas Mágust – ez más, mint leszámolni a négy finnel...

– Nem tartozik a bíróság hatáskörébe – jelentette ki végre Vitézslav. – Geszer Hatalmas Mágus, meghallgatva az ön magyarázatát a bíróság elismeri, hogy ön nem sértette meg a Megállapodás betűjét...

– Betűjét és szellemét – pontosította élesen Geszer.

– Betűjét és szellemét – hagyta rá egyre növekvő ingerültséggel a vámpír. – Tettei ugyanakkor kétesnek és veszélyesnek tekinthetők.

– Nem inkább, mint a moszkvai Nappali Őrség kísérlete, hogy nem sokkal hasonítása előtt elpusztítsa Szvetlána Nazarovát – vágott közbe Geszer. – Akarnak még kérdezni tőlem valamit?

– Nem – ismerte el Vitézslav. – Visszamehet a helyére.

Amíg a vizsgálat folyt, Zavulon a rácsos kör legszélén álldogált szerényen. Szerény, szürke, észrevehetetlen árnyék... a jelek szerint egy cseppet sem keserítette el, hogy nem emeltek vádat Geszer ellen. És ez nyugtalanította Edgart.

– Zavulon Setét mágus, az Inkvizíció önhöz is kérdéseket intéz – mondta Vitézslav. – Ön provokálta ki a Régin Fivérei szekta támadását?

– Senki sem köteles önmaga ellen tanúskodni... – mondta tompán Zavulon.

– Ez beismerés? – élénkült föl a vámpír.

– Nem, csak a törvény felidézése. Önöknek nincs joguk ilyen kérdést feltenni. Ezért nem is felelek rá.

– Jó. A tiltakozást elfogadom. Zavulon Hatalmas Mágus, abból a célból, hogy a Fény leendő Messiása elé akadályt gördítsen, tervezte-e feltámasztani Fafnir Hatalmas Mágust, aki több mint ezer évvel ezelőtt vettetett alá a Homályba és semmisíttetett meg?

Zavulon sűrűn pislogott, és csodálkozva felkiáltott:

– Honnan vették ezt a hülyeséget?

– Ön tevőlegesen akadályozta Szvetlána Nazarova hasonítását, és végrehajtott ellene irányuló cselekvéseket?

– Igen, a Megállapodás megszabta keretek között – válaszolt gyorsan Zavulon.

– És Fafnir?

– Mi van Fafnirral? – válaszolt kérdéssel Zavulon. Edgarra nézett, és kacsintott.

– Miért küldte Prágába a Nappali Őrség egy bizonyos munkatársát, aki ideális módon alkalmas Fafnir feltámasztására?

– Fogalmam sincs, miről beszél!

– Tervezte-e a következő párhuzamok felállítását: Fafnir az Antikrisztus, a Régin Fivérei szektájának négy tagja az apokalipszis négy lovasa?

Zavulon hahotázni kezdett. Hosszan, boldogan, harsányan nevetett, ahogy csak akkor lehet nevetni, ha sikerült megnyerni egy kockázatos, de nagyon szórakoztató játszmát. Letörölve kicsordult könnyeit, már nyugodtan válaszolt:

– Elragadtatással tölt el az Inkvizíció tagjainak humorérzéke. Fafnir eszement pszichopata, ismertem személyesen, és a legkevésbé sem vágyom ismét találkozni vele... de a Setét messiásának szerepére semmiképp sem alkalmas. Az nem az ő színvonala. Szvetlánát – Zavulon mosolygott – persze meg lehet semmisíteni. De ilyen áron... nem, mit is képzelnek. Meg azok a tökéletlen finn mágusok... hogy is mondták, ők lennének az apokalipszis lovasai?

Edgar komplett hülyének érezte magát. Könyörögve nézett Vitézslavra. De az még nem adta fel.

– Miért hajtotta végre a következő cselekményeket: Alisza Donnyikova halálának előkészítése, amely az újraélesztéshez szükséges rituális áldozat bemutatásaként értelmezhető, és két portré, Edgar Setét mágus és Fafnir sárkány képének megrendelése egy ismert moszkvai festőművésztől?

Zavulon elkomorodott.

– Alisza pusztulásának körülményeiben és is szeretném kiismerni magam. Ha jól értem, ez a következő vizsgálat tárgya. Ami meg a portrékat illeti...

A moszkvai Setétek vezetője benyúlt zakója alá, és előhúzott két kis, körülbelül hússzor harminc centiméteres, bekeretezett képet. Az egyiken Edgar rémülten ismert magára. A másikon görcsökben vergődő sárkány volt látható.

– Ez szerény karácsonyi ajándék egyik legjobb munkatársamnak, már bocsássák meg egy öregnek ezt az érzelgősséget...

Ezekkel a szavakkal Zavulon előrelépett, és átadta Edgarnak a saját portréját. Meg kell adni, jó arckép volt. De ennél is jobban megrémítette Edgart, amit Zavulon odasúgott neki:

– Okos...

Zavulon visszatért a körbe.

– És a másik kép? – kérdezte Vitézslav.

– Érzelgősség – ismételte meg Zavulon. – Feltépték lelkem sebeit ezek a Régin Fivérek. Eszembe jutott Fafnir... és elhatároztam, hogy emlékül megcsináltatom a képét...

– Nem készült feltámasztani őt? – igyekezett még egyszer pontosítani Vitézslav. És Zavulon ezúttal nagyon komolyan, és a jelek szerint nagyon őszintén válaszolt:

– Egyetlen pillanatig sem. Nyugodtabb utak is elvezetnek a kitűzött célhoz.

Az Inkvizítorok összenéztek.

– Zavulon Hatalmas Mágus – mondta Vitézslav –, az Inkvizíció nem emel önnel szemben kifogást, a helyére mehet. Ugyanakkor megjegyezzük, hogy tettei összességükben rendkívül kétértelmű és veszélyes képet mutatnak.

– Értem, értem – mormolta Zavulon már a körből kifelé igyekezve. – Engedély nélkül hamarosan az orromat sem túrhatom...

Edgar Geszerre pillantott. Biztosan dühöng a vén intrikus...

Nem. Geszer nem dühöngött. Sőt mintha őszinte érdeklődéssel leste volna Zavulon szavait. Tehát teljesen biztos volt benne, hogy a Setétek feje kivágja magát a bajból, csak a részleteket követte érdeklődéssel.

Ezt is tudta előre!

Edgar kétségbeesetten próbálta összeszedni elkalandozó gondolatait. Tehát Szvetlána tényleg a Fény Messiásának anyja lesz... ráadásul a Messiás nőnemű, ez aztán a meglepetés! Zavulon megpróbálja megakadályozni, de...de egyáltalán nem az Antikrisztus megtestesítésével... Az egész csak elterelő hadművelet volt, amelyben ő, az egyébként értelmes mágus úgy viselkedett, mint valami naiv gyerek!

De akkor mi a fő cél?

– Az Inkvizíció megkezdi a mai nap fő kérdésének vizsgálatát, amely kérdés rendkívüli jelentőségű a Fény és a Setét számára egyaránt – mintha kimondatlan kérdésére válaszolt volna Vitézslav. – Igor Tyeplovnak, a moszkvai Éjszakai Őrség harmadosztályú mágusának ügye. Az ügy anyagát mindenki ismeri?

Senki nem szólt semmit. Mindenki rég ismerte már az ügyet...

– A szót átadom a vádnak. Anton Gorogyeckij!

Az Edgarral szemben álló Fénypárti felemelte a fejét. Röviden biccentett Vitézslavnak:

– Rövid leszek. Vádjaink lényege egyszerű – a jelen lévő tisztelt mágus, Zavulon szándékosan küldte Artyekbe Alisza Donnyikovát, tudván, hogy ugyanott fogja erőit regenerálni Igor Tyeplov. Zavulon feltehetőleg kiszámolta a valószínűségi vonalakat, és rájött, hogy az adott körűimények mellett Igor és Alisza között elkerülhetetlenül... szerelem alakul ki. Tragikus és reménytelen szerelem, mivel a fiatalok különböző Erőkhöz tartoznak. Szerelem, amely párbajhoz vezet, minek következtében vagy Igor, vagy Alisza elpusztul, az életben maradt győztest pedig elítéli az Inkvizíció. Vádoljuk Zavulont Igor Tyeplovnak, a moszkvai Éjszakai Őrség munkatársának kiiktatásával... kiiktatására tett kísérlettel – helyesbített. – Ezzel összefüggésben kérjük az Inkvizíciót, törölje az Igor Tyeplov ellen az Egyezmény megsértése és Alisza Donnyikova megölése miatt emelt vádat.

– Ennyi? – kérdezte rövid hallgatás után Vitézslav.

– Nem. Kérjük továbbá megvizsgálni egy a Másfélékhez nem tartozó fiatal embernek a párbaj következményeként bekövetkezett halálát. Mivel a párbajt Zavulon rendezte meg...

– Tiltakozom – szólt közbe csikorgó hangon Zavulon.

– A tiltakozást elfogadom – hagyta helyben a vámpír.

– Mivel úgy véljük, hogy a párbajt Zavulon rendezte meg, a fiú halála is az ő bűne, és nem írható Igor Tyeplov számlájára. Ennyi.

Vitézslav Zavulon felé fordult.

– Tud válaszolni a kérdés érdemi részére?

– Válasz nincs, az okot már elmagyaráztam – közölte hidegen Zavulon.

– A szó a védelem képviselőjéé. Edgar felsóhajtott, és elkezdte:

– Kollégám képzelgései rendkívül lebilincselőek. Annak a kísérletnek vagyunk tanúi, hogy felmentessék a bűnöst...

– Tiltakozom! – mondta gyorsan Anton.

– ...felmentsék a vádlottat – helyesbített Edgar. – Igor Tyeplov bűnös Alisza Donnyikovának, a fiatal boszorkánynak a meggyilkolásában. És ami a legszörnyűbb – annak a megölésében, aki tiszta szívből szerette őt! Sőt! Igor Tyeplov, mániákus szenvedélyétől elvakítva egyúttal megölt egy kisfiút, Makar Kanyevszkijt is. Megölt egy gyermeket. Egy emberi gyermeket, akinek szintén joga volt a létezéshez! Továbbá: az Artyekben üdülő gyerekektől általa tömeges méretben végrehajtott erőelvonás következtében heten közülük három hónapon át éjszakai rémálmoktól szenvedtek. A tartós ágyba vizelés két esetét regisztrálták. A Moszkvában lakó, kilencéves Jurik Szemeckij, egy hónappal Artyekből való visszatérése után meghalt, belefulladt a fürdőkádba. Egyelőre nem ismeretes, nem Igor Tyeplov ténykedésének következménye-e ez. Igor Tyeplov Fénypárti mágus ténykedéséé!

A vádlottra nézett. Igor arca kővé vált. Áthatolhatatlan volt. Semmilyen.

– A Fénypártiak annyi megalapozatlan vádat zúdíthatnak ránk, amennyit csak akarnak – folytatta Edgar. – Bizonyítékok nélkül, valamelyest is ésszerű magyarázat nélkül arra vonatkozóan, miért áldozta volna fel a moszkvai Nappali Őrség fiatal és perspektivikus munkatársnőjét, aki már nemegyszer részesült a vezetés dicséretében, csupán egy harmadosztályú, nem éppen kiemelkedő képességű Fénypárti mágus eltávolítása érdekében... De ez terhelje az ő lelkiismeretüket. Mi csak azt kérjük az Inkvizíciótól, hogy elfogulatlanul vizsgálja meg a helyzetet, és büntesse meg a vétkest a Megállapodás megsértése miatt.

Edgar egy pillanatra visszafojtotta lélegzetét, majd kivágta az utolsó, a döntő mondatot:

– Sokszor hallottunk arról, hogy etikailag elítélhető tettet elkövetett Fénypárti mágusok önként megsemmisítik magukat. A szégyentől űzve alámerülnek a Homályba... Már sokszor hallottuk... De nekem személy szerint még nem volt alkalmam ilyesmit látni. Valószínűleg Igor Tyeplov is erkölcsileg kifogástalan tettnek tartja a belé szerelmes lány meggyilkolását, amint az ártatlan emberi gyermekek szenvedéseit és halálát is.

Elhallgatott.

Az Inkvizítorok összenéztek. Azután Vitézslav megkérdezte:

– Rendelkeznek-e a felek bizonyítékokkal igazságuk alátámasztására?

Geszer hallgatott. Zavulon csodálkozva megkérdezte:

– Elnézést, miféle bizonyítékkal rendelkezhetnék arról, hogy nem vagyok teve? Az agyrémet bizonyítsa az, aki előadta!

– Az Inkvizíció meghallgatta a felek véleményét – mondta a vámpír. – Vádlott, akar valamit hozzátenni?

Igor Tyeplov bólintott.

– Igen. Beismerem, hogy tetteim nem voltak teljesen helyénvalóak... és sajnálom a következményeket. Én nagyon... nagyon – elakadt, majd gyorsabban kezdett beszélni. – Nagyon jól viszonyultam Alisza Donnyikovához. De az, hogy Setét boszorkánynak bizonyult, a felindultság állapotába sodort. Nem kérek elnézést. Az ítéletet már magam kimondtam. De...

Hirtelen Zavulon felé fordult.

– Te vagy a gyilkos! Te küldted Aliszát a halálba! És éppen ezért vagyok kénytelen élni... kénytelen, hogy az aljasságodon ne nyerhess semmit!

Zavulon csak széttárta karját és nagyot sóhajtott.

– Vannak bizonyítékai? – kérdezte a vámpír. Igor megrázta a fejét.

– A bíróság tisztában van az adott vizsgálat fontosságával – mondta Vitézslav. – Függetlenül attól, hogy egyik fél sem terjesztett elő bizonyítékokat, az Inkvizíció fontosnak tartja megállapítani a valódi bűnös személyét. Ezért...

Edgar hirtelen észrevette, hogy Zavulon képe megváltozik. Félúton lefagyott arcáról a szomorkás mosoly.

– Ezért az Inkvizíció folytatja a tanúkihallgatást. Alisza Donnyikovát ideiglenes testi megjelenítésnek veti alá.

– Tiltakozom! – állt fel Zavulon. – A jelen ügy nem olyan horderejű, hogy megbolygassuk miatta az elhunytak nyugalmát!

– A tiltakozást elutasítom. A Inkvizíció kéri Anna Lemesevát, aki az Inkvizíció utasítására jelent itt meg, menjen a terem közepére. Az ő testének felhasználásával történik meg Alisza Donnyikova ideiglenes testi megjelenítése.

Lemeseva felnyüszített. De egy pillanat múlva már két alacsonyabb beosztású kísérő Inkvizítor középre vezette a rángatózó boszorkányt.

– Az adott eljárás valamennyi energetikai feltételét a moszkvai Éjszakai Őrség terhére biztosítjuk, visszatérítésére az eljárás bármilyen kimenetele esetén sincs lehetőség – folytatta Vitézslav. – Geszer Hatalmas Mágus, rendelkezik az Erő szükséges tartalékával?

– Igen. – Geszer felállt. – Rendelkezem.

Edgar úgy érezte, teljesen elvesztette az események fonalát. Mi lehet ennyire fontos ebben az Igor Tyeplovban, hogy Zavulon feláldozza miatta a szeretőjét, Geszer pedig ilyen iszonyatosan nagy mennyiségű Erőt?

– Végrehajtani a testi megjelenítést – rendelkezett Vitézslav. – Az ellenállás bármilyen kísérlete azonnali és végleges halállal büntetendő.

Néhány mágus Inkvizítor kissé előbbre lépett. Geszer felsóhajtott, és odalépett Lemesevához. Az újból felnyüszített, majd elhallgatott, üveges szemekkel meredt a Fénypárti mágusra.

Edgarnak hunyorognia kellett.

A terem közepén olyan iszonyatos energia tombolt, hogy egyszerűen nem tudott odanézni. Érezte, amint az Inkvizítorok egymás után mágikus gátakat emelnek Geszer és Lemeseva köré. Érezte, mint omlanak össze ezek a gátak az elképzelhetetlen erő nyomására. Hogyan vonaglik a Homály, hogyan szakad fel egymás után minden rétege, amelyet Edgar ismert, és azok is, amelyek létezését még csak nem is sejtette. Ha ez ideiglenes testi megjelenítés, mi történhet végleges megjelenítéskor?

A vihar csillapodott. Geszer lassan hátralépett.

A terem közepén hárman maradtak – Vitézslav, az Inkvizítor, Igor Tyeplov Fénypárti mágus és Alisza Donnyikova Setét boszorkány.

A vonagló, köhögő, torkához kapó Alisza.

Edgar összerándult. Nem tudta, mi történik a Másfélékkel ott... a Homályban. És őszintén szólva nem is akarta tudni. De Alisza most abban az állapotában tért magához, amelyben emberi létezése utolsó pillanatában volt. A tüdejét préselő fájdalommal, tengervizet nyelve tért magához, igyekezve kiszabadulni a Tyeplov által rázúdított nyomás alól.

– Alisza Donnyikova – szólította meg a vámpír. Még az ő hangja is remegett. Ritka eljárás volt az ideiglenes testi megjelenítés. Nagyon ritka... – Önt ideiglenes testi megjelenítésnek vetettük alá, és az Inkvizíció európai bíróságának prágai üléstermében van. Érti, amit mondok?

Alisza Donnyikova kiegyenesedett, hörgését visszafogta, és Igor Tyeplovra nézett. Csak rá.

– Érti, amit mondok? – ismételte meg Vitézslav.

– Miért... Prágában? – kérdezte Alisza. Szaporán és mélyeket lélegzett, mintha nem tudna betelni a levegővel, még a föld alatti helyiség nyirkos levegőjével sem...

– Ez nem fontos, Alisza Donnyikova. Tanúként idéztük meg világunkba. Nagyon sok függ a szavaitól.

– Itt maradhatok? Megint? Végleg? – kérdezte Alisza.

De csak Igort nézte.

– Nem – felelte becsületesen az Inkvizítor. – Önként felel a kérdésekre?

Alisza megrázta a fejét. Valami elkeseredett büszkeséggel.

– Igen. Felelek, Inkvizítor. Kérdezzen. De csak Igort nézte.

– A kérdések az itt jelen levő Igor Tyeplov Fénypárti mágussal vívott párbajára vonatkoznak. A kihívás a párbajra valamennyi szabálynak megfelelően történt?

– Igen.

– Biztosítva volt az ön számára a párbaj elutasításának és az elutazásnak a lehetősége?

– Igen.

– Mondja, Alisza, Igor Tyeplovot okolja a haláláért? Alisza elmosolyodott. Kinyújtotta a kezét, és meg sem fordulva, de tévedhetetlenül Zavulonra mutatott.

– Nem.

Csak Igort nézte.

– Van valami követelése... ellenfelével szemben? Alisza csak megrázta a fejét.

– Alisza Donnyikova, vádol-e valakit a jelenlevők közül azon szomorú események kiprovokálásával, amelyek pusztulásához vezettek?

– Zavulon – mondta teljesen közömbösen Alisza. – Ez az ő műve volt.

– Gyáva hülye! – ordította Zavulon. – Téged így is, úgy is megsemmisítenek! Mit művelsz, boszorkány?

És Alisza Donnyikova csak ekkor fordult Zavulon felé. Egyetlen másodpercre. És pillantásának súlya alatt a Setétek vezére elhallgatott.

– Zavulon, nem felejtetted el, mit mondtál nekem, amikor a vízben fuldokolva segítségül hívtalak?

– Ostoba, bosszúálló liba – mondta már nyugodtabban Zavulon.

Alisza megcsóválta a fejét. Megint Igort nézte. Valahogy nagyon vidáman azt mondta:

– Hogy jön ide a bosszú... A szerelem, az is nagy erő, Zavulon.

– Az Inkvizíciónak nincs több kérdése – mondta gyorsan Vitézslav. – Uraim, úgy vélem, tovább húzni ezt a jelenetet... nem méltó a Másfélékhez. Igor Tyeplovot felmentem a Megállapodás megsértésének vádja alól. Alisza Donnyikova... elmehet... visszamehet.

Edgar mintha álmában látta volna a helyéről felálló Geszert. A diadalmas, győzedelmes Geszert. És a padon görnyedő Zavulont... a legyőzött Zavulont.

Csak akkor pillantott a terem közepére, amikor a Hatalmas Mágusok arca ismét zavartan eltorzult.

Alisza Donnyikova eltűnt. Teste átalakult, szétfolyt, könnyű testtelen árnyként merült bele a Homályba. A négykézlábra zuhant Lemeseva sietve Zavulon lábához kúszott.

De Igor Tyeplov is eltűnt.

Alámerült a Homályba. Edgar nem hazudott. Valóban először látta, hogyan semmisíti meg önmagát egy Fénypárti mágus. Önként. Mindenféle küzdelem, kiáltás, az Erő áradása nélkül.

Igor, már félig testtelen árnyékká válva, egyetlen pillanatig társai felé fordult. Bűntudatosan. Egyébként csak Aliszát nézte.

És eltűnt.

A Homály bezárult. A terem levegője fagyos volt, a falakon kiütközött a dér fehér sörtéje, mintha gyászszegéllyel vonná körbe a termet. Zavulon arcára visszatért a diadalmas mosoly. Geszer szomorúan és elkeseredetten nézte az üressé vált rácsos kört.

– Na? – kiáltott fel Zavulon. – Na? Most mi van? Hol a dajkád? Hol van az az egyetlen személy, aki képes lenne felnevelni a Fény Messiását?

Felnevetett, megpaskolta az előtte térdelő Lemeseva fejét. Már az Inkvizítorok felé fordulva jelentette ki:

– Igen, valóban a Nappali Őrség akciója volt. Nem hágva át a Megállapodás kereteit. Két azonos értékű figura cseréje – Alisza Donnyikováé és Igor Tyeplové. Van még valami kifogásuk ellenünk?

– Az Inkvizíciónak nincs kifogása önök ellen... – mondta lassan a vámpír. Tenyerével végigtörölte arcát. – Valamennyi körülmény figyelembevételével az Inkvizíció megvizsgálja a Szvetlána Nazarova erejének határidő előtti helyreállítására vonatkozó kérdést. De erre... később térünk vissza. Mindenki elhagyhatja a termet.

Elsőként Szvetlána állt fel a helyéről. Odament Zavulonhoz. Egy másodpercig állt az arcába nézve. Edgar egy pillanatig kihagyó szívveréssel arra gondolt, a varázslónő megüti a mágust.

De Szvetlána csak mondott neki valamit. Megfordult és gyorsan kiment.

Edgar merev lábbal lépett el az emelvénytől. Majdnem beleütközött Geszerbe, aki elgondolkodott, nyomott volt, belemerült gondjaiba. Ám ekkor Edgart félrelökve Anton rohant oda Geszerhez. Felkiáltott:

– Ez meg mi... Szvetlána lánya lehet Másféle, de nem válhat a Fény Messiásává?

Geszer bólintott.

– Miért? – kérdezte bután Anton. – De hiszen Szvetlána maga...

– Hogy valaki Hatalmas Varázslónő vagy felnevel egy Hatalmas Varázslónőt, az két nagyon különböző dolog... – mondta fáradtan Geszer. – Sajnos. Én... egyelőre nem látok Igorhoz mérhető figurát. Én... én nem tudtam, hogy ennyire szereti azt a boszorkányt! Kerestem volna más kiutat.

– Kinek a lánya lesz? – kérdezte meg hirtelen Anton. – Szvetlánáé és...

Geszer hirtelen dühösen nézett Antonra.

– Kié? Ha nem állsz itt, mint egy hülye, és nem bámulsz rám, mint borjú az új kapura, hanem utoléred az asszonyodat, akkor a tied!

Anton bágyadtan bólintott. És nekiiramodott kifelé. Edgar is szívesen feltett volna néhány kérdést Geszernek, de elkapta a Fénypárti pillantását, és jobbnak találta nem kockáztatni. Megfordult, a padló szürke márványán lépdelve, az Inkvizíció keskeny ékén, amely a terem fekete és fehér felét próbálta elválasztani.

Az Inkvizítorok már levették köpenyüket. Egyikük hanyagul Vitézslav karjára dobta a magáét, megnyitott egy portált, és eltűnt. A többiek a hagyományos módon, az ajtón keresztül távoztak.

A vámpír Edgarra nézett. Megkérdezte:

– Nem próbálod fel?

– Nem tudom, illik-e rám a fazonja – felelte halkan Edgar.

– Ki tudja. De érdemes felpróbálni. Vagy vissza akarsz menni Moszkvába?

Edgar óvatosan átvette tőle az összegyűrt szürke textilt. Feszengve megkérdezte:

– Elnézést... mit mondott Szvetlána Zavulonnak?

– Az Inkvizítornak jó hallással kell rendelkeznie. – A vámpír arcán ferde mosoly jelent meg. – Egyébként semmi különöset. Átoknak nevezném, de a Fénypártiak még átkozódni sem igen tudnak. Azt mondta: „Soha senki ne szeressen meg téged.”

Edgar bólintott. Majd vállat vonva annyit mondott:

– Neki arra nincs is szüksége.

A könyvben Vlagyimir Viszockij, Julij Burkin, Kipelov, az Arija, a Voszkreszenyije és a Nautilus Pompilius együttes dalainak részletei szerepelnek.

A könyvben Vlagyimir Viszockij, Julij Burkin,

Kipelov, az Arija, a Voszkreszenyije és a Nautilus

Pompilius együttes dalainak részletei szerepelnek.

JEGYZETEK

[1]Népszerű sportklub, kb. mint nálunk a Fradi.

[2]A Dasa a Darja név becézett formája.

[3]Muzulmán nők egész alakot takaró viselete.

[4]Tallinn régi neve.

[5]Moszkva elővárosai.

[6]A szovjet korszak legendás, agyonreklámozott „gyerekparadicsoma”, úttörőtábor.

[7]Ukrán pénznem.

[8]Ilyenek „díszítették” az artyeki (és a többi) tábort.

[9]Vlagyimir Viszockij (1938-80), színész, rendkívül népszerű dalszerző és előadó.

[10]Vladimír Nabokov Lolita c. regényének hőse.

[11]Üdülőhely a Balti-tenger partján, Lettországban.

[12]A szovjet időkben a balti államok lakói (lettek, észtek, litvánok) gyakran úgy fejezték ki tiltakozásukat, hogy nem voltak hajlandóak oroszul beszélni.

[13]Lettország fővárosa.

[14]1917 után és a polgárháborúban a bolsevikok oldalán harcoltak.

[15]A szovjethatalom bevezetése után partizánharcot vívtak a megszállók ellen.

[16]Emésztési rendellenesség.

[17]A középkori hit szerint a női alakot öltött sátán.

[18]Bárdnak nevezik az olyan előadókat, akik maguk írják dalaik szövegét, zenéjét, pl. Viszockij, Okudzsava stb.

[19]Férfialakot öltött ördög (amikor földi nőt akar elcsábítani).

[20]Mark Twain Tom Sawyer kalandjai c. regényének szereplői.

[21]Ez afféle röghöz kötöttséget jelentett: a bejegyzett lakóhelyet csak a belügyi hatóságok engedélyével lehetett elhagyni.

[22]Az ablakok felső részébe beépített, külön nyitható apró ablak. A nagy hideg miatt magukat az ablakokat télire beragasztják, és csak a kis szellőzőket lehet kinyitni.

[23]Bevett szokás volt posta helyett az utazó ismerősökkel vagy a vonatkalauzzal küldeni a csomagokat nagyobb távolságokra. A címzett ilyenkor kiment a küldeményért az érkező vonathoz.

[24]Népgazdasági eredmények kiállítása, mint nálunk a BNV, de ez állandó kiállítás.

[25]A hatvanas évek népszerű slágere.

[26]Viktor Pelevin nagyon népszerű mai orosz szerző. A Metamor Szent Könyve c. regényének szereplői alakváltók, farkasemberek stb.

[27]A szállodákban minden szinten, minden folyosón volt egy ügyeletes, aki éjjel-nappal szemmel tartotta a vendégek mozgását.

[28]A Nibelung-mondakör szereplője, óriás, aki később sárkánykígyóvá változik. Siegfried ölte meg.

[29]A héber és föníciai ábécé első betűje.

[30]Tartalmas, húsos káposztaleves.

[31]Moszkva egyik repülőtere.

[32]Moszkvai repülőterek.

[33]A rizses húshoz hasonló étel.

[34]Az ukránok csúfneve.

[35]Kb. „heringfül” (vagyis képtelenség, haszontalanság).

[36]A Vörös téren máig látható a régi vesztőhely emelvénye.

[37]Híres moszkvai áruház.

[38]Lenin mauzóleuma a Vörös téren.

[39]A betörő lengyel hadakkal szembeni felkelés vezetői a 17. sz. elején. Emlékművük a Vörös téren áll.

[40]Érvek és Tények: politikai témájú folyóirat.

[41]Fjodor Saljapin (1873-1938) világhírű operaénekes, basszbariton.

[42]Konyakmárka.

[43]Moszkvai Állami Egyetem, központi épülete jellegzetes sztálinbarokk toronyház.

[44]Korábban Lenin-hegy, itt van az egyetem épülete.

[45]Szentpétervár.

[46]Az oroszok nem karácsonykor, hanem szilveszterkor ajándékozzák meg egymást.

[47]Geszer a moszkvai Éjszakai Őrségnek arra az akciójára utal, amelyet az Éjszakai Őrség című könyv harmadik, „Csakis övéinek” c. része ír le.

[48]Az orosz nyelv az „egymás” kifejezésére a drug – barát szót használja: drug druga – egyik barát a másikát.

[49]H. P. Lovecraft (1890-1937) amerikai író alkotása állítólagos 8. századi arab eredeti nyomán, melynek szerzője Abdul Alhazred. Többek között leírja a halott feltámasztásának szertartását is.

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ IDEGENEKNEK TILOS A BEMENET

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ IDEGEN A MÁSFÉLÉK KÖZÖTT

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

HARMADIK RÉSZ MÁSFÉLE ERŐ

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

JEGYZETEK

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ IDEGENEKNEK TILOS A BEMENET

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ IDEGEN A MÁSFÉLÉK KÖZÖTT

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

HARMADIK RÉSZ MÁSFÉLE ERŐ

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

JEGYZETEK