Szergej Lukjanyenko

ALKONYI ŐRSÉG

Szergej Lukjanyenko: Szumerecsnüj dozor

Izdatyelsztvo ASZT, 2003

Fordította: Weisz Györgyi

Borító grafika: Pavel Lagutin

Borító terv: Burger István

Nevek, elnevezések, események bármely egybeesése a véletlen műve, és nem áll semmiféle összefüggésben az emberi tevékenységgel.

JELEN SZÖVEG A FÉNY ÜGYE SZEMPONTJÁBÓL ÉRDEKTELEN.

ÉJSZAKAI ŐRSÉG

JELEN SZÖVEG A SETÉT ÜGYE SZEMPONTJÁBÓL ÉRDEKTELEN.

NAPPALI ŐRSÉG

ELSŐ TÖRTÉNET

SENKI IDEJE

PROLÓGUS

AZ IGAZI moszkvai udvarok valahol Viszockij és Okudzsava[1] között eltűntek.

Furcsa ügy ez. Még a forradalom után sem bántotta senki az udvarokat, amikor a konyhai rabság elleni küzdelem jegyében felszámolták a konyhákat. Minden, büszke Potemkin-homlokzatával a legközelebbi sugárút felé forduló „sztálinkának”[2] feltétlenül volt udvara – nagy zöldfelülettel, padokkal, asztalokkal és reggelente az aszfaltot feltakarító házmesterrel. De eljött a négyemeletes panelek kora, amikor az udvarok összementek, kopárak lettek, a valamikor tiszteletreméltó házmesterek nemet váltottak, és házfelügyelőnővé váltak, aki kötelességének tartotta megcibálni a haszontalankodó fiúcskák fülét és szemrehányó szózatot intézni a részegen hazatérő lakókhoz. De az udvarok azért még léteztek.

Azután, mintegy az akcelerációra adott válaszként, a házak elkezdtek fölfelé nőni. Kilenc szinttől tizenhatig, sőt huszonnégyig. És mintha minden ház légköbmétereket kapott volna, nem négyzetmétereket – az udvarok elsorvadtak, egészen a kapukig összementek, a lépcsőházak közvetlenül az utcára nyíltak, eltűntek a házmesterek és házfelügyelőnők, helyüket házkezelőségi alkalmazottak vették át.

Nem, az udvarok később visszatértek. De mintha megsértődtek volna korábbi semmibe vételük miatt, egyáltalán nem minden házban jelentek meg. Az új udvarokat magas kerítés övezte, a portákon szálas fiatalemberek ültek, az angol gyep alatt föld alatti parkolók húzódtak meg. Ezeken az udvarokon nevelőnők felügyelete alatt játszottak a gyerekek, a részeg lakókat már mindenhez hozzászokott testőrök húzták ki a Mercedesekből és BMW-kből, az angol gyepről apró német gépekkel takarították el a szemetet az új házmesterek.

Ez az udvar az újak közül való volt.

A Moszkva folyó partján meredező sokemeletes tornyokat mindenki ismerte Oroszországban. A főváros új jelképeivé váltak – a megkopott Kreml és a közönséges üzletté vált CUM[3] helyett. A saját kikötővel rendelkező gránit rakpart, a stukatúrával díszített bejáratok, a kávéházak és éttermek, szépségszalonok és szupermarketek, no és természetesen maguk a két-háromszáz négyzetméteres lakások. Az új Oroszországnak alighanem szüksége volt egy ilyen jelképre – pompázatosra és pöffeszkedőre, akár a vastag arany nyaklánc az eredeti tőkefelhalmozás korában. És nem számít, hogy a már régen megvásárolt lakások nagy része üresen áll, a kávéházak és éttermek bezárva várják a jobb időket, a kikötő betonfaláról mocskos hullámok verődnek vissza.

Az az ember, aki a meleg nyári estében a rakparton sétált, sosem viselt aranyláncot. Jó orra volt, és ez teljesen pótolta az ízlést. Időben cserélte föl a kínai gyártmányú Adidas melegítőt málnaszínű zakóra, elsőként mondott le a málnaszín zakóról a Versace öltöny kedvéért. Még a sportban is megelőzött másokat – az összes kremlbeli hivatalnokot egy hónappal kenterben verve félredobta a teniszütőt, és áttért a lesiklásra... feleslegesen, mert az ő korában már csak álldogálni lehetett kényelmesen a lesikló léceken.

Lakni is szívesebben lakott Gorkiban[4], a villájában, a folyóra néző lakásba csak a szeretőjével járt.

Egyébként állandó szeretőjétől is megválni készült. A kor ellen végtére semmiféle Viagra nem használ, különben is kezd divatossá válni a házastársi hűség.

A sofőr és a testőr elég távol álltak tőle, nem hallhatták a főnök hangját. Egyébként meg ha elvitt is feléjük a szél néhány szófoszlányt, mi van abban? Miért is ne beszélhetne magában egy ember a munkanap végeztével, egyedül álldogálva a csapkodó hullámok fölött? Nincs megértőbb hallgatóság, mint te magad.

– Mégis megismétlem a javaslatomat – mondta az ember. – Megint megismétlem.

A városi szmogon áttűnő csillagok halványan pislogtak. A túlsó parton fények gyulladtak ki az udvaruktól megfosztott toronyházak apró ablakaiban. A kikötő körül sorakozó szép lámpák közül csak minden ötödik égett, azok is csupán a nagy ember szeszélyéből, aki úgy döntött, a folyó mellett óhajt sétálni.

– Megint megismétlem – mondta az ember halkan.

A rakpartról felcsapott egy hullám – és vele együtt érkezett a válasz.

– Ez lehetetlen. Teljességgel lehetetlen.

A kikötőben álldogáló embert egy csöppet sem lepte meg a semmiből jövő hang. Bólintott, és megkérdezte:

– Na és mi a helyzet a vámpírokkal?

– Igen, az lehetséges – hagyta rá láthatatlan beszélgetőpartnere. – A vámpírok képesek magát hasonítani. Ha kielégíti a nem élőként való létezés... nem, nem fogok magának hazudni, a napfény kellemetlen számukra, de nem halálos, és a fokhagymás rizottóról sem kell lemondani.

– Akkor mi a baj? – kérdezte az ember, önkéntelenül is melléhez emelve kezét. – A lélek? A vérivás kényszere?

A semmi halkan elnevette magát.

– Mindössze az éhség. Az örök éhség. Ez nem tetszene magának, biztos vagyok benne.

– És mi van még? – kérdezte az ember.

– Az alakváltók – mondta szinte vidáman a láthatatlan. – Ők is képesek hasonítani az embert. De az alakváltók szintén a Setét Másfélék alsóbbrendű képviselői. Az idő nagy részében minden rendben... de amikor közeledik a roham, nem képesek kontrollálni önmagukat. Havonta három-négy éjszaka. Néha több, néha kevesebb.

– Az újhold – bólintott megértően az ember.

A semmi megint elnevette magát.

– Nem. Az alakváltók rohamainak semmi közük a holdciklushoz. Az átalakulás pillanata előtt tíz-tizenkét órával érezni fogja az őrület közeledését. De pontos menetrendet senki nem adhat magának.

– Erről szó sem lehet – jelentette ki hidegen az ember. – Megismétlem... a kérésemet. Másféle akarok lenni. De nem alsóbbrendű Másféle, akit az őrület állati rohamai kapnak el. Nem nagy mágus, aki nagy dolgokat művel. A legközönségesebb, egyszerű Másféle... hogy is van a maguk osztályozása szerint? Hetedosztályú?

– Ez lehetetlen – válaszolta az éjszaka. – Nem rendelkezik a Másféle képességeivel. A legkisebbel sem. Meg lehet tanítani hegedülni egy zenei hallással nem rendelkező embert. Sportolóvá lehet válni a megfelelő adottságok teljes hiányában is. De Másfélévé nem válhat. Maga egyszerűen más fajta. Nagyon sajnálom.

Az ember a rakparton elnevette magát.

– Lehetetlen nem létezik. Ha a Másfélék alsóbbrendű formái képesek hasonítani az embereket, léteznie kell olyan módszernek is, amely mágussá változtat.

A sötétség hallgatott.

– Egyébként nem mondtam, hogy Setét Másféle akarok lenni. Semmi kedvem ártatlan vért inni, szűzlányokat hajkurászni a mezőn vagy undok vihogással rontást küldeni valakire – mondta ingerülten az ember. – Sokkal szívesebben tennék jót... egyébként teljesen hidegen hagy a maguk belső megosztottsága!

– Ez... − kezdte fáradtan az éjszaka.

– Ez a maguk problémája – felelte az ember. – Egy hetet adok magának. Azután választ szeretnék kapni a kérésemre.

– Kérésére? – ismételte meg az éjszaka.

Az ember a rakparton mosolygott.

– Igen. Egyelőre csak kérés.

Megfordult, és visszament a kocsihoz – egy Volgához, amely körülbelül fél év múlva jön majd újra divatba.

1. FEJEZET

MÉG HA szereted is a munkádat, a szabadság utolsó napja mindig szomorkás hangulatú. Egy hete még egy tiszta kis spanyolországi strandon sütkéreztem, paellát ettem (őszintén szólva az üzbég plov szerintem ízletesebb), egy kínai vendéglőben sangríát ittam (hogy van az, hogy a kínaiak jobban készítik a spanyolok nemzeti italát, mint a bennszülöttek?), és az apró boltokban mindenféle üdülőhelyi szuvenírt vásároltam.

És most megint itt a nyári Moszkva – nem is az, hogy forró, inkább csüggesztően párás. És a szabadság utolsó napja, amikor az ember feje már képtelen pihenni, viszont egyszerűen nem hajlandó dolgozni.

Talán ezért fogadtam örömmel Geszer hívását.

– Jó reggelt, Anton – mondta bemutatkozás nélkül a főnök. – Köszöntelek itthon. Megismertél?

Egy ideje már kezdtem érezni Geszer hívásait. Mintha megváltozott volna a csengetés hangja, követelő, parancsoló árnyalatot vett volna föl.

De nem siettem ezt elárulni a főnöknek.

– Megismertem, Borisz Ignatyjevics.

– Egyedül vagy? – kérdezte Geszer.

Fölösleges kérdés. Biztos vagyok benne, hogy Geszer nagyon jól tudja, hol van most Szvetlana.

– Egyedül. A lányok a nyaralóban vannak.

– Remek dolog – sóhajtott a főnök a vonal másik végén, és hangjában teljesen emberi érzések jelentek meg. – Ma reggel Olga is elrepült szabadságra... a munkatársak fele délen sütteti a hasát a nappal... Be tudnál most nézni a hivatalba?

Nem volt érkezésem válaszolni, Geszer élénken hozzátette:

– Ez nagyszerű! Szóval negyven perc múlva.

Nagyon szívesen neveztem volna Geszert olcsó pozőrnek – természetesen miután letettem a kagylót. De hallgattam. Először is, a főnök telefon nélkül is hallhatná a szavaimat. Másodszor pedig sok minden volt, de olcsó pozőr nem. Egyszerűen takarékosan bánt az idővel. Ha azt akartam mondani, hogy negyven perc múlva ott leszek, minek vesztegesse az időt arra, hogy meghallgasson?

No meg nagyon örültem is a hívásnak. A nap úgyis elveszett – a nyaralóba majd csak egy hét múlva megyek ki. A lakást kitakarítani korai lenne még – mint minden, magára valamit is adó férfiember, a család távollétében csak egyszer takarítok, a szalmaélet utolsó napján. Vendégségbe menni vagy vendéget hívni szintén semmi kedvem nem volt. Így hát sokkal hasznosabb egy nappal korábban visszamenni a szabadságról – hogy a szükséges pillanatban tiszta lelkiismerettel kérhessek csúsztatást.

Bár ez nálunk nem szokás.

– Köszönöm, főnök – mondtam mély átéléssel. Feltápászkodtam a fotelból, félretettem a félig olvasott könyvet, nyújtózkodtam.

Megint megszólalt a telefon.

Geszertől persze kitelik, hogy felhívjon, és azt mondja: „szívesen”. De ez már tényleg bohóckodás lenne!

– Halló! – szólaltam meg nagyon hivatalos hangon.

– Anton, én vagyok.

– Szvetka! – mondtam, és visszaültem. És feszültté váltam, mert Szvetlana hangja nem tetszett. Izgatott volt. – Szvetka, mi van Nágyával[5]?

– Minden rendben – válaszolta gyorsan. – Ne izgulj! Inkább azt mondd meg, veled mi van!

Néhány másodpercig gondolkodtam. Nem részegeskedtem, nem hoztam fel nőt, a lakást nem lepte el a kosz, még az edényt is elmosom... De aztán észbe kaptam.

– Felhívott Geszer. Épp az előbb.

– Mit akar? – kérdezte gyorsan Szvetlana.

– Semmi különöset. Arra kért, menjek be ma.

– Anton, megéreztem valamit. Valami rosszat. Beleegyeztél? Bemész dolgozni?

– Miért ne? Egyszerűen nincs mit csinálnom.

Szvetlana a vonal másik végén (bár miféle vonala van a mobiltelefonnak?) hallgatott. Azután kelletlenül azt mondta:

– Tudod, mintha szíven döftek volna. Elhiszed, hogy valami bajt sejtek?

Elnevettem magam.

– Igenis, Hatalmas.

– Anton, ne komolytalankodj! – Szvetlana egy pillanat alatt felhúzta magát. Mint mindig, ha Hatalmasnak szólítom. – Hallgass meg! Ha Geszer ajánl valamit, utasítsd el!

– Szveta, ha Geszer behívott, akkor nyilván ajánl valamit. Mert kevés a munkatársa. Azt mondja, mindenki szabadságon van...

– Ágyútölteléke van kevés – vágott a szavamba Szveta. – Anton... jól van, mindegy, úgysem hallgatsz rám. Egyszerűen legyél óvatos!

– Szvetka, csak nem gondolod, hogy Geszer be akar húzni a csőbe? – kérdeztem óvatosan. – Megértem, hogy viszonyulsz hozzá...

– Legyél óvatos! – ismételte Szveta. – A kedvünkért. Jó?

– Jó – ígértem meg. – Mindig nagyon óvatos vagyok.

– Majd hívlak, ha még valamit megérzek – mondta Szvetlana. Úgy tűnt, kissé megnyugodott. – Te is hívj, jó? Ha valami szokatlan történik, hívj! Rendben?

– Felhívlak.

Szvetlana néhány másodpercig hallgatott, és mielőtt letette volna a kagylót, még hozzátette:

– Bár otthagynád az Őrséget, te harmadik szintű Fénypárti mágus...

Valahogy gyanúsan könnyen ért véget az egész – egy apró csipkelődéssel... Bár már régen megállapodtunk abban, hogy erről a témáról nem beszélünk. Már régen – három éve, amikor Szvetlana kilépett az Éjszakai Őrségből. Az ígéretet egyszer sem szegtük meg. Természetesen meséltem a feleségemnek a munkámról... azokról az ügyekről, amelyek emlékezetesek maradtak. És ő mindig érdeklődve hallgatott. Most meg kifakadt.

Csak nem érzett meg valóban valami bajt?

A dolognak az lett a következménye, hogy hosszasan, kelletlenül készülődtem. Öltönyt vettem fel, aztán átöltöztem farmerba és kockás ingbe, majd köptem az egészre, és sortba meg fekete pólóba bújtam, a pólón a következő felirat díszelgett: „A barátom a klinikai halál állapotában volt, és csak ezt a pólót hozta nekem a túlvilágról.” Olyan leszek benne, mint egy életvidám német turista, és Geszer szemében legalább a látszatát megőrzöm a szabadságról visszatért munkatárs hangulatának...

Így aztán húsz perccel a főnök által megjelölt időpont előtt léptem ki a házból. Kocsit kellett fognom, kitapogatnom a valószínűségi vonalakat, azután pedig azt az útvonalat sugallni a vezetőnek, amelyiken nem várnak ránk dugók.

A sofőr kelletlenül, mélyen kételkedve fogadta, amit sugalltam.

De nem késtünk el.

A liftek nem működtek – kék munkaruhás srácok cementes papírzsákokat rakodtak beléjük buzgón. A lépcsőn fölfelé menet észrevettem, hogy hivatalunk első emeletét tatarozzák. A munkások gipszkarton lemezekkel borították a falakat, nyomukban mások nyüzsögve tüntették el az illesztéseket. Ezzel párhuzamosan álmennyezetet szereltek fel, alá rejtve a légkondicionálás csöveit.

Gazdasági vezetőnk, Vitalij Markovics végül is kiharcolta, amit akart. Rákényszerítette a főnököt, hogy áldozzon egy teljes értékű felújításra. És a pénzt is előteremtette valahonnan.

Egy pillanatra lelassítottam, és a homályon át megnéztem a munkásokat. Emberek. Nem Másfélék. Ahogyan az várható is volt. Csak ez egyik teljesen jellegtelen külsejű burkolómunkás aurája tűnt gyanúsnak. Egy másodperc múlva azonban rájöttem, hogy az illető egyszerűen szerelmes. A tulajdon feleségébe! Így van rendjén, nem haltak még ki a jó emberek a világból!

A második és harmadik emelet tatarozása már befejeződött, és ez végképp jó hangulatba ringatott. Végre a számítóközpontban is hűvös lesz. Bár mostanában már nem mindennap fordulok ott meg, de azért... Futólag üdvözöltem az őröket, akiket nyilvánvalóan a tatarozás idejére állítottak ide. Geszer irodájához igyekezve Szemjonba ütköztem. Nagyon komolyan és kioktató hangon magyarázott valamit Juljának.

Hogy repül az idő... Julja három évvel ezelőtt még egészen kislány volt. Most már szép fiatal nő. Nagy reményekre feljogosító varázslónő, már hívták az Éjszakai Őrség európai irodájába. Szeretik megkaparintani a tehetséges fiatalokat – a nagy és közös ügyről szóló soknyelvű szónoklatok jegyében...

De ezúttal nem jött össze a dolog. Geszer megvédte Julkát, és egyben azzal fenyegetőzött, hogy maga is képes toborozni az európai ifjúság körében.

Érdekes lenne tudni, mit akart abban a helyzetben maga Julja.

– Hívattak? – kérdezte megértően Szemjon, aki alighogy meglátott, félbehagyta a beszélgetést. – Vagy már kimulattad magad?

– Hívattak is, meg már ki is mulattam magam – mondtam. – Történt valami? Szevasz, Julka!

Szemjonnal valamilyen oknál fogva sosem köszöntünk egymásnak. Mintha épp most váltunk volna el. Ő maga meg mindig ugyanúgy néz ki – nagyon egyszerűen öltözik, gyűrött arca egy városba keveredett parasztemberé.

Egyébként ma még a szokásosnál is igénytelenebbül festett.

– Szevasz, Anton! – mosolygott rám a lány. Az arca szomorú volt. Úgy látszik, Szemjon éppen nevelő munkát végzett, ennek ő nagy mestere.

– Nem történt semmi – rázta a fejét Szemjon. – Csönd és béke. A múlt héten elkaptunk két boszorkányt, de csak jelentéktelen dolgok miatt.

– Ez remek – mondtam, igyekezve elkerülni Julka panaszos pillantását. – Megyek a főnökhöz.

Szemjon bólintott, és a lány felé fordult. A titkárságra belépve még elkaptam a szavait:

– Nos hát, Julja, hatvan éve foglalkozom ugyanazzal, de ilyen felelőtlenséget...

Nagyon szigorú. De csak okkal szid bárkit is, ezért nem állt szándékomban megmenteni Julkát a beszélgetéstől. A titkárságon, ahol halkan zümmögött a légkondicionáló, és a mennyezetet aprócska halogénlámpák díszítették, most Larisza üldögélt. Galocska, Geszer titkárnője nyilván szabadságon van, a diszpécsereinknek meg nincs túl sok munkájuk.

– Szervusz, Anton! – üdvözölt Larisza. – Jól nézel ki.

– Két hét a strandon – közöltem büszkén.

Larisza az órájára pillantott.

– Azt az utasítást kaptam, hogy azonnal engedjelek be. De most látogatói vannak a főnöknek. Bemész?

– Bemegyek – döntöttem. – Úgy látszik, fölöslegesen siettem.

– Gorogyeckij szeretne bemenni, Borisz Ignatyjevics – szólt bele a készülékbe Larisza. Bólintott felém. – Menj... Odabent hőség van.

Geszer ajtaja mögött valóban hőség volt. Az asztalával szembeni fotelekben két ismeretlen, középkorú férfi kornyadozott. Gondolatban Pufóknak meg Nyurgának[6] neveztem el őket. Mind a kettő izzadt.

– És mit figyelünk meg? – kérdezte Geszer szemrehányóan. Rám sandított. – Gyere be, Anton! Ülj le, mindjárt végzek.

A Pufók meg a Nyurga felélénkültek.

– Valamiféle tehetségtelen háziasszony... eltorzítva minden tényt... elkenve... leegyszerűsítve... és átver benneteket! Világra szólóan!

– Azért is vert át, mert mindent elkent, eltorzított – vicsorgott morcosan a Pufók.

– Maga parancsolta, hogy „mindent, ahogy van” – támogatta a Nyurga. – És ez az eredmény, Fényességes Geszer!

Megnéztem Geszer látogatóit a Homályon keresztül. Ez már igen! Megint emberek! És közben tudják a főnök nevét, és a címét is ismerik! Ráadásul nyilvánvaló szarkazmussal ejtik ki. Természetesen mindenféle előfordulhat, na de hogy Geszer emberek előtt felfedné magát...

– Jól van – bólintott Geszer. – Adok maguknak még egy próbálkozási lehetőséget. De ezúttal dolgozzanak külön-külön!

A Pufók és a Nyurga összenéztek.

– Igyekszünk – mondta jóindulatú mosollyal a Pufók. – De ismerje el, határozott sikereket értünk el...

Geszer fújt egy nagyot. Mintha láthatatlan jelet kaptak volna, hogy a beszélgetés véget ért, a látogatók felálltak, kézfogással elbúcsúztak a főnöktől, és távoztak. A titkárságon a Nyurga mondott valami tréfásat és játékosat Lariszának, aki elnevette magát.

– Emberek? – kérdeztem óvatosan.

Geszer bólintott, ellenségesen meredve az ajtóra. Felsóhajtott:

– Emberek, emberek... Jól van, Gorogyeckij, ülj le!

Leültem, de Geszer csak nem kezdte el a beszélgetést. A papírjaival piszmogott, valamiféle színes, simára csiszolt üvegcsék közt válogatott, amelyek egy durva agyagtálba voltak ömlesztve. Nagyon szerettem volna megnézni, vajon amuletteke, vagy csak közönséges üvegecskék, de Geszer előtt ülve nem kockáztattam meg az önkényeskedést.

– Hogy pihentél? – kérdezte a főnök, mintha kimerítette volna az időhúzás minden eszközét.

– Jól – feleltem. – Szveta nélkül persze unalmas volt. De Nágyuskát mégse vihettük el a spanyolországi hőségbe. Nem neki való.

– Nem neki – hagyta rá Geszer. Nem tudtam, van-e gyereke a hatalmas mágusnak, az ilyen információt még a sajátjaiknak sem kötik az orrára. Valószínűleg van. Bizonyára képes átélni valami apai érzéshez hasonlót. – Anton, te hívtad fel Szvetlanát?

– Nem – ráztam meg a fejem. – Felhívta magát?

Geszer bólintott. És hirtelen kirobbant – öklével az asztalra csapott és ordított:

– Mégis mit képzel? Először dezertált az Őrségtől...

– Geszer, mindannyiunknak jogunk van visszavonulni – vágtam közbe. De Geszernek esze ágában sem volt visszakozni.

– Dezertált! Egy olyan szintű varázslónő, mint ő, nem önmagáé! Nincs hozzá joga! Legalábbis... legalábbis ha Fénypártinak nevezi magát... Azután meg embernek neveli a lányát!

– Nágya ember – mondtam, érezve, hogy bennem is kezd forrni a düh. – Neki magának kell eldöntenie, Másféle lesz-e... Fényességes Geszer!

A főnök érezte, hogy én is felhúztam magam. Hangnemet váltott.

– Rendben. A ti dolgotok. Térjetek ki a harc elől, tegyétek tönkre a kislány életét... Ahogy tetszik. De honnan ez a gyűlölet?

– Mit mondott Szveta? – kérdeztem.

Geszer felsóhajtott.

– A feleséged felhívott. Olyan telefonszámon, amelyet nincs joga ismerni.

– Akkor nem is ismeri – vetettem közbe.

– És azt mondta, hogy meg akarlak ölni téged! Hogy messzire vezető tervet kovácsolok a fizikai megsemmisítésedre!

Egy másodpercig Geszer szemébe néztem. Azután elnevettem magam.

– Mulatságosnak találod? – kérdezte szenvedő hangon Geszer. – Valóban mulatságosnak?

– Geszer... – Nagy nehezen elfojtottam a nevetést. – Elnézést. Beszélhetek őszintén?

– Már megbocsáss...

– Mindazok közül, akiket ismerek, maga a legnagyobb intrikus. Zavulonon is túltesz. Machiavelli magához képest nyeretlen kezdő...

– Ne becsüld alá Machiavellit! – dörmögte Geszer. – Jól van, értem, intrikus vagyok. És még?

– És még meggyőződésem, hogy nem akar megölni. Kritikus helyzetben esetleg feláldoz. Viszonylag nagy számú ember vagy Fénypárti Másféle megmentése érdekében. De hogy úgy... eltervezve... intrikálva... Nem hiszem.

– Köszönöm, megörvendeztettél – bólintott Geszer. Nem volt világos, megsértettem-e. – Akkor mit vett a fejébe Szvetlana? Már megbocsáss, Anton... – Geszer zavarban volt, még a tekintetét is elfordította rólam. De befejezte: – Nem vártok gyereket? Még egyet?

Félrenyeltem. Megráztam a fejem.

– Nem... aligha... nem, szólt volna!

– Az asszonyok néha becsavarodnak egy kicsit, amikor gyereket várnak – dörmögte Geszer, és megint az üvegcséi között kezdett kotorászni. – Mindenütt veszedelmet hajlamosak látni, ami a gyereküket, a férjüket, őket magukat fenyegeti... Vagy talán az is lehet, hogy Szvetlana most... – de ennél a pontnál a nagy mágus végképp zavarba jött, és félbeszakította saját magát. – Szamárság... felejtsd el! Utazz inkább a feleségedhez falura, játssz a kislányoddal, és igyál frissen fejt tejet...

– Holnap vége a szabadságomnak – emlékeztettem. Valami nagyon nem stimmelt! – Úgy értettem, hogy már ma lenne valami munka.

Geszer rám meredt.

– Anton! Miféle munka? Szvetlana tizenöt percig ordított velem. Ha Setét lenne, már maga a pokol kavarogna fölöttem! Kész, nincs semmiféle munka. Egy héttel meghosszabbítom a szabadságodat, eredj a feleségedhez, falura!

Nálunk, a moszkvai egységben az a mondás járja: „Három dolog van, amit egy Fénypárti Másféle nem érhet el: elrendezni a magánéletét, békét és boldogságot teremteni az egész földön, és szabadnapot kapni Geszertől.”

Ami azt illeti, a magánéletemmel elégedett vagyok. És most kaptam még egy hét szabadságot. Lehetséges, hogy már küszöbön áll a béke és boldogság az egész földön?

– Nem is örülsz? – kérdezte Geszer.

– Örülök – ismertem be. Bár az a perspektíva, hogy anyósom éber tekintetétől kísérve gyomlálhatom a virágágyásokat, nem lelkesített. Ugyanakkor... Szveta és Nágya, Nágyenyka, Nágyuska. Az én kétesztendős kis csodám. Ember, emberke... Potenciálisan hatalmas erejű Másféle... Olyan Hatalmas, hogy Geszer sem érhet fel még a cipőtalpáig sem... Magam elé képzeltem Nágyka apró szandáljának talpát meg a felé nyújtózó Hatalmas Fénypárti Mágust, Geszert, és elnevettem magam.

– Menj be a könyvelésbe, kiírnak neked prémiumot – folytatta Geszer, nem is sejtve, miféle csúfondáros gondolatokat forgatok róla a fejemben. – Az indoklást találd ki magad! Valamit... a sokéves lelkiismeretes munkáért...

– Geszer, miféle munka lett volna?

Hallgatott és fürkészően nézett rám. De nem jutott semmire, így megszólalt.

– Ha mindent elmondtam, felhívod Szvetlanát. Itt előttem. És megkérdezed, vállald-e. Jó? A szabadságot is mondd el neki!

– Valami baj van?

Felelet helyett Geszer kinyitotta az íróasztalát, elővett és átadott nekem egy fekete bőrmappát. Érzékelhetően áradt belőle a súlyos harci mágia.

– Nyisd ki nyugodtan, neked engedélyezett a hozzáférés... – dörmögte Geszer.

Kinyitottam a mappát – egy hozzáféréssel nem rendelkező Másféléből vagy egy emberből csak egy marék hamu maradt volna ezután. Egy levél volt benne. Egyetlenegy boríték.

Hivatalunk címét újságból kivágott betűkből ragasztották fel akkurátusan.

Feladó természetesen nem volt.

– A betűket három újságból vágták ki – mondta Geszer –, a Pravdából, a Kommerszantból és az Argumenti i Faktiból.

– Eredeti – ismertem el. – Kinyithatom?

– Nyisd csak! A kriminalisták már mindent elvégeztek a borítékon, amit csak tudtak. Ujjlenyomatok nincsenek, a ragasztó kínai gyártmányú, bármelyik újságos kioszkban kapható.

– És vécépapíron van! – kiáltottam fel lelkesen, amikor kihúztam a borítékból a levelet. – Legalább tiszta?

– Sajnos – mondta Geszer. – Szerves anyagnak nyoma sincs. Közönséges, olcsó tucatáru. Ötvennégy Méter a márkaneve.

A vécépapír perforáció mellett hanyagul leszakított darabjára ugyanazokból a különböző méretű betűkből ragasztották fel a szöveget. Pontosabban szavakból, legfeljebb a végződéseket biggyesztették hozzájuk külön, nem sokat adva a kis-és nagybetűkre: „bizonyára ÉRDEKELni fogja az ÉJSZAKAI ŐRSÉGet, hogy egy MÁSFÉLE felfedte egy EMBER ELŐTT a teljes IGAZSÁGot a másfélékRŐL, és MOST MÁSFÉLévé készül átalakítani azt az EMBERT. Egy JÓAKARÓ”

Majdnem elnevettem magam, de valami visszatartott. Ehelyett bölcsen megjegyeztem:

– Az Éjszakai Őrség egész szavakból van, csak a végződést cserélték ki.

– Volt egy ilyen cikk az Argumenti i Faktiban – magyarázta Geszer. – A tévétoronyban kitört tűzről. Az volt a címe, hogy ÉJSZAKAI ŐRSÉG AZ OSZTANKINÓI TORONYBAN.

– Eredeti – bólintottam. A torony említésére kissé összerándultam. Nem voltak túl vidám, idők... és nem a legvidámabb kalandok. Egész életemben kísérteni fog annak a Setét Másfélének az arca, akit a Homályban letaszítottam a tévétoronyról...

– Ne kámpicsorodj el, Anton! Mindent helyesen tettél – mondta Geszer. – De nézzük ezt az ügyet!

– Nézzük, Borisz Ignatyjevics – szólítottam régi, „polgári” nevén a főnököt. – Komoly ez a dolog?

Geszer vállat vont.

– Mágiának nyoma sincs a levélen. Vagy egy ember fabrikálta össze, vagy egy ügyes Másféle, aki képes eltüntetni a nyomait. Ha ember... akkor valóban kiszivárgott információ. Ha Másféle... akkor ez rendkívül felelőtlen provokáció.

– Semmi nyom? – kérdeztem rá még egyszer.

– Semmi. Az egyetlen kapaszkodó a postai bélyegző. – Geszer fintorgott. – De ennek aztán nagyon átverésszaga van.

– Csak nem a Kremlből jött a levél? – mulattam a dolgon.

– Majdnem. A postaláda, amelyikbe bedobták a levelet, az Asszol[7] lakópark területén van.

Vörös tetős, magas házak, az ilyenek építését kétségkívül helyeselte volna Sztálin elvtárs. Láttam. Igaz, csak kívülről.

– Oda nem lehet csak úgy bemenni, igaz?

– Igaz – bólintott Geszer. – Így azzal, hogy az Asszolban dobta be a levelet, a papírral, a ragasztóval meg a betűkkel végrehajtott minden ravaszkodása ellenére is az ismeretlen vagy a legdurvább hibát követte el...

Megráztam a fejem.

– ...vagy hamis nyomra terel minket. – Geszer itt szünetet tartott, éberen figyelve, hogyan reagálok.

Elgondolkodtam. És megint megráztam a fejem.

– Túlságosan naiv lenne. Nem.

– Vagy pedig a „jóakaró” – az utolsó szót Geszer nyílt szarkazmussal ejtette ki – valóban kapaszkodót akar nekünk nyújtani.

– Miért? – kérdeztem.

– A levelet végül is valamilyen céllal küldte – emlékeztetett Geszer. – Magad is tudod, Anton, hogy egy ilyen levelet nem hagyhatunk reagálás nélkül. Induljunk ki a legrosszabb feltételezésből: létezik egy áruló Másféle, aki képes feltárni az emberiség előtt létezésünk titkát.

– De ki hinne neki?

– Egy embernek nem hinnék el. Egy Másféle azonban be tudja bizonyítani, milyen képességekkel rendelkezik.

Geszernek természetesen igaza volt. De egyszerűen nem fért a fejembe, ki és miért vetemedhet ilyesmire. Még a legostobább és legnekivadultabb Setétnek is tisztában kell lennie azzal, mi következik az igazság napvilágra kerülése után.

Új boszorkányüldözés, az következik.

És a boszorkány szerepét az emberek szívesen ruházzák rá a Setétekre is, a Fénypártiakra is. Mindenkire, akiben megvannak a Másfélék képességei...

Szvetát is beleértve. Nágyuskát is.

– Hogyan lehet „másfélévé alakítani azt az embert”? – kérdeztem. – Vámpirizmus?

– Vámpírok, alakváltók... – Geszer széttárta karját. – Valószínűleg ennyi. A hasonítás a Setét erő legalacsonyabb, legdurvább szintjein lehetséges, de ezért az emberi lényeg elvesztésével kell fizetni. Embert azonban nem lehet mágussá hasonítani.

– Nágyuska... – suttogtam. – Hiszen átírták Szvetlana Sorsának Könyvét!

Geszer megrázta a fejét.

– Nem, Anton. A te lányodnak meg volt írva, hogy Hatalmasnak születik. Mi csak pontosítottuk a jelet. Kizártuk a véletlen elemét...

– Jegor – emlékeztettem. – Hiszen a fiú már Setét Másfélévé vált...

– Nála pedig töröltük a hasonítás jelét. Lehetőséget adtunk neki, hogy újra válasszon – bólintott Geszer. – Anton, minden beavatkozás, amire képesek vagyunk, csak a választással függ össze: „Setét” vagy „Fénypárti”. De már azt eldönteni, hogy „ember” vagy „Másféle”, nem adatott meg nekünk. Senkinek ezen a világon.

– Tehát vámpírokról van szó – gondolkodtam hangosan.

– Mondjuk megjelent a soron következő szerelmes vámpír...

Geszer széttárta a karját.

– Lehetséges. Akkor viszonylag egyszerű az egész. A Setétek végigellenőrzik a maguk söpredékét, hiszen ők is legalább annyira érdekeltek ebben, mint mi. Igaz is. Ők is kaptak egy ilyen levelet. Teljesen ugyanilyet. És azt is az Asszolból küldték.

– Az Inkvizíció nem kapott?

– Egyre okosabb leszel – nevette el magát Geszer. – Ők is kaptak. Postán. Az Asszolból.

Geszer nyilvánvalóan célzott valamire. Elgondolkodtam, és újabb okos következtetésre jutottam.

– Vagyis a vizsgálatot együtt végzi a két Őrség és az Inkvizíció?

Geszer pillantásában csalódottság tükröződött.

– Úgy alakult, hogy igen. Magánszemélyként, szükség esetén megengedett a feltárulkozás emberek előtt. Tudod... – intett fejével az ajtó felé, amelyen át a látogatói távoztak. – De csak magánszemélyként. És a megfelelő mágikus korlátozások alkalmazásával. Csakhogy ez a helyzet sokkal rosszabb. Úgy néz ki, hogy a Másfélék közül valaki kereskedni akar a hasonítással.

Elmosolyodtam, magam elé képzelve, amint egy vámpír felajánlja szolgálatait egy gazdag újorosznak. „Nem kívánná ténylegesen is a nép vérét szívni, jó uram?” Bár... itt igazából nem is a vérről van szó. Még a leggyengébb vámpír vagy alakváltó is rendelkezik Erővel. Nem fenyegetik őket betegségek, nagyon, nagyon sokáig élnek. És a fizikai erőről sem szabad megfeledkezni... egy alakváltó Karelinnal is elbánik, Tysonnak[8] is beveri a képét. Na és ott van az a nevezetes „állati magnetizmus”, a „hívás”, amellyel teljes mértékben rendelkeznek. Bármelyik asszony a tiéd lehet, csak hívnod kell.

Valójában persze a vámpírokat is, az alakváltókat is korlátozások sokasága köti. Még a mágusoknál erősebbeket is – ezt a kiegyensúlyozatlanságuk teszi szükségessé. De megérti ezt egy frissen hasonított vámpír?

– Min mosolyogsz? – kérdezte Geszer.

– Elképzeltem egy újsághirdetést: „Vámpírrá változtatom. Megbízható, minőségi munka, százéves garanciával. Ár megállapodás szerint.”

Geszer bólintott.

– Jó ötlet. Kiadom az utasítást, hogy ellenőrizzék az újságok és az internet hirdetési oldalait.

Geszerre néztem, de nem tudtam eldönteni, tréfál-e, vagy komolyan beszél.

– Azt hiszem, nincs valódi veszély – mondtam. – Alighanem egy megbuggyant vámpír akar egy kis mellékeshez jutni. Mutatott néhány trükköt egy gazdag embernek, és felajánlotta, hogy... megharapja.

– Megharapja, és megszabadítja a gondjaitól – bólintott Geszer.

Felélénkülve folytattam.

– Valaki... például annak az embernek a felesége értesült a rettenetes ajánlatról. Amíg a férje habozik, ő elszánta magát, hogy ír nekünk. Abban a reményben, hogy mi lekapcsoljuk a vámpírt, és a férje ember marad. Ezért ez a furcsa elegy: újságból kivágott betűk és az Asszol postahivatala. Ez segélykiáltás! Nem mondhatja nekünk egyenesen, de betű szerint könyörög, hogy mentsük meg a férjét.

– Romantikus – morogta helytelenítően Geszer. – „Ha kedves az élete és a józan esze, maradjon távol a tőzegmocsaraktól!” És nyisz-nyisz, manikűrollóval kivágja a betűket az aznapi Pravdából... Talán a címeket is az újságból vette?

– Az Inkvizíció címe! – kiáltottam fel kijózanodva.

– Ebben igazad van. Te tudnál levelet írni az Inkvizíciónak?

Hallgattam. Megkaptam a beosztásomat. Pedig Geszer a képembe mondta, hogy az Inkvizíció is kapott levelet.

– A mi Őrségünknél csak én tudom a postacímüket. A Nappali Őrségnél nyilván csak Zavulon. Mi következik ebből, Gorogyeckij?

– Maga küldte a levelet. Vagy Zavulon.

Geszer csak fújt egy nagyot.

– És az Inkvizíció nagyon beindult? – kérdeztem.

– Beindult... az nem kifejezés. Önmagában a hasonítással való kereskedés nem izgatja őket. Ez az Őrségek közönséges ügye, kinyomozni a törvénysértőt, megbüntetni, elzárni az információ kiszivárgásának útját. Annál is inkább, mert a történtek egyformán felháborítottak minket is, és a Setéteket is. De az Inkvizíciónak írt levél már más kérdés. Nincsenek sokan, ezt magad is tudod. Ha az egyik fél megsérti a Megállapodást, az Inkvizíció a másik mellé áll, így őrizve meg az egyensúlyt. Ez mindannyiunkat... kordában tart. Tegyük fel, hogy az egyik Őrség berkeiben érik egy terv a végső győzelem megszerzésére. Egy csapat harci mágus összefogva egyetlen éjszaka alatt végezhetne az összes Inkvizítorral – abban az esetben persze, ha mindent tudnak az Inkvizícióról. Ki szolgál ott, hol lakik, hol őrzik a dokumentumokat...

– A központi hivatalukba ment a levél? – érdeklődtem.

– Igen. És abból ítélve, hogy hat óra múlva a hivatal kiürült, az épületben pedig tűz ütött ki, az Inkvizíció éppen ott őrizte a teljes archívumát. Ezt még én sem tudtam pontosan. Egyébként azzal, hogy levelet küldött az Inkvizíciónak, az az ember... vagy Másféle kesztyűt dobott az arcukba. Az Inkvizíció ezért most üldözőbe veszi. A hivatalos változat szerint a titok megsértése és egy ember hasonításának kísérlete miatt. De lényegében a tulajdon bőrüket mentik.

– Sosem hittem volna, hogy féltik önmagukat – mondtam.

Geszer bólintott.

– De még mennyire féltik! Tessék, egy kis gondolkodnivaló... miért nincs soha áruló az Inkvizíciónál? Setétek is, Fénypártiak is kerülnek közéjük. Átesnek az oktatáson. És azután... a Setétek kegyetlenül megbüntetik a Setéteket, a Fénypártiak a Fénypártiakat, ha megsértik a Megállapodást.

– Különleges jellemek – találgattam. – Talán az ilyen Másféléket válogatják össze.

– És soha nem tévednek? – kérdezte szkeptikusan Geszer. – Ez lehetetlen. De a történelemben egyszer sem fordult elő, hogy Inkvizítor sértette volna meg a Megállapodást.

– Valószínűleg túlságosan is tisztában vannak a Megállapodás megsértésének következményeivel. Egy Inkvizítor azt mondta nekem Prágában: „minket a rettegés mozgat”.

Geszer elfintorodott.

– Vitĕzslav... kedveli az ékesszólást... Rendben, ne törd ezen a fejed! A helyzet egyszerű. Létezik egy Másféle, aki vagy megsérti a Megállapodást, vagy gúnyt űz az Őrségekből és az Inkvizícióból. Az Inkvizíció lefolytatja a maga vizsgálatát. A Setétek a magukét. Tőlünk is kell egy munkatárs.

– Kérdezhetek? Miért éppen én?

Geszer széttárta a karját.

– Ennek egy sor oka van. Az első: a vizsgálat során minden bizonnyal vámpírokkal kell szembeszállni. És nálunk te vagy az alsóbbrendű Setétek szakértője.

Nem éreztem úgy, mintha gúnyolódna velem...

– Másodszor – folytatta Geszer, számolás közben német módi szerint behajlított ujjait kiegyenesítve[9] –, az Inkvizíció részéről az ismerőseidet, Vitĕzslavot és Edgart jelölték ki hivatalos kivizsgálónak.

– Edgar Moszkvában van? – csodálkoztam. Nem mondhatnám, hogy a Setét mágus, aki három évvel ezelőtt átment az Inkvizícióhoz, rokonszenves lenne nekem. De... de azért ellenszenves sem volt.

– Moszkvában. Négy hónapja befejezte a tanfolyamot, és iderepült. És mivel a munka során együtt kell működnöd az Inkvizítorokkal, minden személyes kapcsolat hasznos.

– A velük való kapcsolatom nem volt túl kellemes – emlékeztettem.

– Miért, talán thai masszázst ígértem neked munkaidőben? – érdeklődött epésen Geszer. – A harmadik ok, ami miatt téged akartalak erre a feladatra kijelölni... – Elhallgatott.

Vártam.

– A vizsgálatot a Setétek részéről szintén régi ismerősöd vezeti.

A nevét már ki sem kellett volna mondania. De folytatta.

– Konsztantyin. Fiatal vámpír... az egykori szomszédod. Emlékszem, jó viszonyban voltatok.

– Igen, persze – mondtam keserűen. – Amíg gyerek volt, csak disznóvért ivott, és arról álmodozott, hogy megszabadul az „átoktól”. Amíg meg nem értette, hogy a barátja Fénypárti mágus, aki az olyanokat, mint ő, porrá égeti.

– Ilyen az élet – állapította meg Geszer.

– De már ivott embervért – mondtam. – Egészen biztosan! Ha egyszer a Nappali Őrségben szolgál.

– Legmagasabb rendű vámpír lett – közölte Geszer. – Ő a legfiatalabb legmagasabb rendű vámpír Európában. Ha a mi mértékünkkel mérjük...

– Az Erő második-harmadik szintje – suttogtam. – Öt-hat elpusztított élet.

Kosztya, Kosztya... Fiatal és tapasztalatlan Fénypárti mágus voltam akkor. Az Őrségnél nem akadtak barátaim, a régi ismerőseimmel pedig rohamosan megszakadtak a kapcsolataim... emberek és Másfélék közt nem lehet barátság... És akkor kiderült, hogy lépcsőházbeli szomszédjaim – Setét Másfélék. Egy vámpírcsalád. Az apa és az anya vámpír, és a kisfiukat is hasonították. Igaz, semmi durvaság. Semmiféle éjszakai vadászat, licencet sem követeltek, törvénytisztelő módon disznóvért és donorvért ittak. És ettől, én hülye, elgyengültem. Összebarátkoztam velük. Jártam is náluk. Meg is hívtam őket magamhoz. Ették az ételt, amit én főztem, dicsérték... És én hülye nem fogtam föl, hogy az emberi étel számukra ízetlen, hogy ősi és örök éhség gyötri őket. A kis vámpírpalánta még el is határozta, hogy biológus lesz, és kideríti, hogyan lehet gyógyítani a vámpirizmust...

Azután először megöltem egy vámpírt. Kosztya pedig belépett a Nappali Őrségbe. Nem tudom, elvégezte-e a biológia szakot, de hogy a gyermeki illúziókból kigyógyult, az biztos.

És licenceket kapott gyilkosságra. Három év alatt jutott el a vámpírság legmagasabb szintjére? Biztosan segítették. Kihasználhatta a Nappali Őrség minden lehetőségét, hogy a derék Kosztya gyerek sorra megkapja a jogot agyarának emberi nyakakba mélyesztésére...

Azt is sejtem, ki segített neki.

– Hogy gondolod, Anton – kérdezte Geszer –, adott helyzetben kit érdemes kivizsgálónak kinevezni a mi részünkről?

Előhúztam a zsebemből a telefont, és beütöttem Szvetlana számát.

2. FEJEZET

A MI munkánkban ritkán fordul elő, hogy álcázva kell dolgoznunk.

Először is, teljesen el kell rejtenünk Másféle természetünket. Úgy, hogy semmiképp se leplezzen le sem az aurád, sem az Erő áramlatai, sem a Homály zavarai. A szisztéma egyszerű – ha ötödik szintű mágus vagy, a gyengébb, hatodik-hetedik szintűek nem ismernek fel. Ha első szintű vagy, rejtve maradsz a második és annál alacsonyabb szintűek elől. Ha pedig kategórián kívüli mágus vagy, senki nem ismer fel.

Engem maga Geszer álcázott. Rögtön a Szvetlanával folytatott rövid, de lesújtó beszélgetés után. Nem veszekedtünk, nem. Szveta egyszerűen csak nagyon elkeseredett.

Másodszor pedig szükséged van egy legendára. Ezt mágikus módszerekkel a legegyszerűbb megteremteni – ismeretlen emberek készséggel tekintenek testvérüknek, sógoruknak vagy volt katonatársuknak, akivel együtt lógtatok ki a laktanyából és piáltatok. De a mágikus álcázás nyomot hagy, az erősebb Másféle felismerheti.

Ezért az én legendámnak nem volt semmi köze a mágiához. Geszer átadta nekem egy asszolbeli lakás kulcsait, százötven négyzetméter a hetedik emeleten. A lakás az én nevemen volt, fél éve vásárolták meg. Amikor nagy szemeket meresztettem rá, Geszer elmagyarázta, hogy a papírokat aznap reggel állították ki, visszadátumozva. Nagy pénzért. És hogy a lakást később vissza kell adni. A BMW kulcsát egyszerűen ráadásként kaptam. A kocsi nem volt új, nem is túl flancos, de hát a lakás sem valami nagy. Azután belépett a dolgozószobába egy szabó – bánatos, öregecske zsidó, hetedik szintű Másféle. Mértéket vett rólam, és megígérte, hogy estére kész lesz az öltönyöm, s hogy „embernek néz majd ki ez a fiú”. Geszer rendkívül udvariasan beszélt vele, maga nyitotta ki neki az ajtót, kikísérte a titkárságra, búcsúzáskor félénken megkérdezte, mi van a „kabátocskájával”. A szabó azt felelte, semmi ok az aggodalomra, mire beköszönt a hideg, készen lesz a Fényességes Geszerhez méltó kabát.

Ezek után a szavak után már nem különösebben örültem az engedélynek, hogy végleg megtarthatom az öltönyt. A jelek szerint az igazi, a monumentális alkotásokat a szabó nem fél nap alatt készíti el.

Nyakkendőkkel maga Geszer látott el. Még egy különösen divatos csomóra is megtanított. Ezek után a markomba nyomott egy köteg utalványt, megadta az üzlet címét, és utasított, hogy szerezzem be a megfelelő színvonalú összes többi holmit, beleértve a fehérneműt, a zsebkendőket és zoknikat is. Konzultánsnak Ignatot javasolta, mágusunkat, akit a Nappali Őrségnél incubusnak neveztek volna. Vagy succubusnak, ez neki szinte mindegy.

Bevásárlókörutunk a butikokban, ahol Ignat úgy érezte magát, mint hal a vízben, elszórakoztatott. De már a fodrász, pontosabban a szépségszalon meglátogatása a végtelenségig meggyötört. Sorban egymás után szemügyre vett két nő meg egy fiatalember, aki bár buzinak látszott, nem volt az. Mind a hárman hosszasan sóhajtoztak, és illetlen dolgokat kívántak a fodrászomnak. Ha teljesülnek a kívánságaik, hátralevő éveiben kizárólag kopasz birkákat nyírt volna, és valamilyen oknál fogva azt is Tádzsikisztánban. Nyilván ez volt a legrettenetesebb fodrászátok. El is határoztam, hogy a munka végeztével benézek abba a másodosztályú fodrászatba, ahol az utóbbi évben nyiratkoztam, és ellenőrzöm, nem idéztek-e förgeteget szegény fickó fejére.

A szépészeti szakemberek kollektív bölcsessége úgy határozott, hogy egyedül a banditafrizura menthet meg engem. Mint az olyan kisstílű bűnözőké, akik a piacokon sarcolják az árusokat. Megnyugtatásomra elmondták, hogy forró nyarat jósolnak, és a rövid haj nagyon kényelmes lesz.

A több mint egy óráig tartó hajvágás után manikűrnek és pedikűrnek vetettek alá. Ezt követően az elégedett Ignat elvitt egy fogorvoshoz, aki egy speciális eszközzel megszabadított a fogkőtől, és azt tanácsolta, félévente ismételjem meg ezt a procedúrát. A kezelés után a fogaim mintha meztelenek lettek volna, kellemetlen volt, ha a nyelvem hozzájuk ért. Úgyhogy Ignat kétértelmű bókjára – „Anton, most akár beléd is lehet szeretni” – nem találtam megfelelő választ, csak morogtam valamit érthetetlenül, és egész úton vissza a hivatalba olcsó szellemeskedésének céltáblájául szolgáltam.

Már várt az öltönyöm. És a szabó, aki elégedetlenül morogta, hogy második próba nélkül öltönyt varrni olyan, mint vaktában nősülni.

Nem tudom. Ha a vaktában kötött házasságok is úgy sikerülnének, mint ez az öltöny, a válások száma nullára csökkenne.

Geszer megint a kabátjáról értekezett a szabóval. Hosszan és hevesen vitatkoztak a gombokról, egészen addig, míg a Fényességes Mágus be nem adta a derekát. Én az ablaknál álltam, az estébe boruló utcát és „autóm” riasztójának pislogó lámpácskáját néztem.

Hogy el ne lopják a verdát... A tolvajokat elriasztó mágikus védelmet nem tudok alkalmazni. Azonnal leleplezne.

A mai éjszakát már az új lakásban kell töltenem. Méghozzá azt a benyomást keltve, hogy nem első ízben teszem. Még jó, hogy senki sem vár otthon. Sem a feleségem, sem a kislányom, sem kutyám, sem macskám... Még akváriumom sincs. Nagyon helyes.

– Megértetted a feladatot, Gorogyeckij? – kérdezte Geszer. Miközben én az ablaknál méláztam, a szabó elment. Az új öltönyöm meglepően kényelmes volt. Rövidre nyírt hajam ellenére sem kalóznak, inkább komolyabb valakinek éreztem magam. Például olyannak, aki a kisebb üzletektől gyűjti be a védelmi sarcot.

– Megtelepedni az Asszolban. Érintkezni a szomszédokkal. Keresni a renegát Másféle és potenciális kliense nyomait. Felfedezése esetén jelentést tenni. A többi kivizsgálóval találkozva korrektül viselkedni, megosztani velük az információkat, együttműködni.

Geszer odaállt mellém, az ablakhoz. Bólintott.

– Úgy van, Anton, úgy van... Csak a legfontosabbat hagytad ki.

– Mit? – kérdeztem.

– Nem ragaszkodhatsz semmiféle verzióhoz. Még a legvalószínűbbhöz sem... a legvalószínűbbhöz sem! Lehet, hogy a Másféle vámpír vagy alakváltó... de lehet, hogy nem.

Bólintottam.

– Lehet, hogy Setét – folytatta Geszer. – De az is kiderülhet, hogy Fénypárti.

Nem szóltam semmit. Ez a gondolat az én fejemben is megfordult.

– És ami a legfontosabb – tette hozzá Geszer. – „Másfélévé készül átalakítani azt az embert.” Ez lehet blöff is.

– De az is lehet, hogy nem? – kérdeztem. – Geszer, mégiscsak lehetséges Másfélévé változtatni egy embert?

– Azt hiszed, letagadnám, ha lehetséges lenne? – kérdezett vissza. – Hány Másféle sorsa ment tönkre... hány remek ember ítéltetett arra, hogy csak rövidke életet éljen... Soha semmi ilyesféle nem történt meg. De mindenben van egy első alkalom.

– Akkor úgy tekintem, hogy lehetséges – mondtam.

– Semmiféle amulettet nem adhatok neked – sajnálkozott Geszer. – Magad is megértheted. És jobb, ha tartózkodsz a mágia alkalmazásától. Egyetlen dolog megengedett: a Homályon keresztül nézni. De ha szükséges, hamar ott leszünk. Csak hívj!

Hallgatott egy darabig, majd hozzátette:

– Nem számítok semmiféle harci cselekményre. De te állj készen erre is!

Még sosem parkoltam föld alatti garázsban. Szerencsére nem volt benn sok kocsi, a betonrámpát éles fény világította meg, és a belső ellenőrző rendszer monitorjai előtt ülő őr szívélyesen megmutatta, merre vannak az én kocsijaim bokszai.

Úgy látszik, feltételezik, hogy legalább két kocsival rendelkezem.

Beparkoltam, kivettem a csomagtartóból a táskát a holmimmal, bekapcsoltam a riasztót, és a kijárathoz indultam. Az őr csodálkozó kérdéssel fogadott: talán nem működnek a liftek? Össze kellett ráncolnom a homlokom, és legyintve elmagyaráznom, hogy már egy éve nem jártam itt.

Az őr megérdeklődte, melyik szárny hányadik emeletén van a lakásom, majd elvezetett a lifthez.

Krómmal, tükrökkel és légkondicionált levegővel körülvéve fellifteztem a hetedik emeletre. Szinte sértőnek éreztem, hogy ilyen alacsonyan lakom. Nem, nem tartok igényt penthouse-ra, de azért...

A lépcsőházban – ha illik ez a prózai kifejezés a harminc négyzetméteres előtérre – egy ideig tétován bóklásztam az ajtók között. A mese hirtelen véget ért. Az egyik helyen egyáltalán nem volt ajtó, a puszta nyílás mögött hatalmas helyiség tátongott sötéten – betonfalak, betonpadló, belső válaszfalak sehol. Alig hallhatóan víz csöpögött valahol.

A már helyére került három ajtó között sokáig kellett téblábolnom – szám egyiken sem volt. Végül az elsőn felfedeztem a valami éles tárggyal belekarcolt számot, egy másikon krétával írt felirat nyomát. Következésképp a harmadik az enyém. A legjelentéktelenebb. Geszertől kitelne az is, hogy abba a lakásba telepítsen, amelyiknek még ajtaja sincs, de akkor oda a legendám...

Előszedtem a kulcscsomót, és viszonylag könnyen kinyitottam az ajtót. Megkerestem a biztosítótáblát, egy egész sereg biztosíték volt rajta.

Nekiláttam egyenként bekapcsolni őket.

Amikor fény öntötte el a lakást, bezártam az ajtót, és elgondolkodva körülnéztem.

Nem, van benne valami. Biztosan.

A lakás előző tulajdonosa... jó, rendben, a legenda szerint én vagyok az. Nos hát, a lakás belső kialakításába láthatóan napóleoni tervekkel eltelve vágtam bele. Mi mással lennének magyarázhatók az intarziás parketta, a tölgyfa ablakkeretek, a márkás légkondicionáló és a nagyon jó lakás egyéb attribútumai?

Azután pedig alighanem elfogyott a pénzem. Merthogy a hatalmas egyterű, belső válaszfalak nélküli lakás érintetlenül üres volt. Abban a sarokban, amelyet konyhának szántak, egy csámpás, Breszt márkájú gáztűzhely állt, ilyenen főzhették nekem gyerekkoromban a tejbegrízt. A tetején, mintha arra intenének, ne használd, egy egyszerű mikrohullámú készülék húzta meg magát. A szörnyű tűzhely fölött egyébként flancos elszívó berendezés ékeskedett. A közelben két szánalmas hokedli árválkodott, és egy alacsony zsúrasztal.

A megszokásnak engedve levettem a cipőm, és a konyhasarokba mentem. Hűtőszekrény nem volt, bútor sem, de a padlón jókora kartondoboz állt, teli enni-és innivalóval – ásványvizes és alkoholos palackok, konzervek, levesporok, dobozos kétszersültek. Kösz, Geszer. Hát, ha még lábosról is gondoskodott volna...

A „konyhából” a fürdőszobaajtóhoz indultam. A jelek szerint volt annyi eszem, hogy a vécécsészét meg a jacuzzit ne tegyem közszemlére...

Kinyitottam az ajtót, és végignéztem a fürdőszobán. Ejha, tíz-tizenkét négyzetméter. Ízléses türkizkék csempe. Futurisztikus külsejű zuhanykabin – belegondolni is szörnyű, mennyibe kerülhetett, és mi mindent pakoltak bele.

De már jacuzzi nem volt. Sőt semmiféle kád, csak a sarokban meredeztek a bedugaszolt csövek. Na és...

Körbejárva a fürdőszobát meggyőződtem, hogy szörnyű sejtésem igaz.

Vécécsésze sem volt!

Csak egy fadarabbal lefedett csatornanyílás. Hát, kösz, Geszer!

Állj, csak semmi pánik, az ilyen lakásokban nem egy fürdőszoba van. Lennie kell még egynek – a vendégeknek, a gyerekeknek vagy a személyzetnek...

Kivágtattam a fürdőszobából, és valóban felfedeztem még egy ajtót a sarokban, közvetlenül a bejárat mellett. Előérzetem nem csalt meg – tényleg a vendégfürdőszoba volt az. Kádra ebben sem bukkantam, csak egy szerényebb zuhanyfülkére.

Vécékagyló helyett itt is csupán lefedett csatornanyílást találtam.

Ez baj.

Ezt jól kikaptam!

Na nem, tudom, hogy az igazi profik oda se figyelnek az ilyen apró részletekre. Ha James Bond bemegy a vécébe, csakis azért teszi, hogy kihallgasson egy párbeszédet, vagy ellássa a baját a vécétartályban elrejtőzött gonosztevőnek.

De nekem itt kell laknom!

Néhány másodpercig közel álltam ahhoz, hogy felhívom Geszert, és követelem, hogy azonnal küldjön vízvezeték-szerelőt az összes szükséges kellékkel. De aztán belegondoltam, hogyan reagálna.

Úgy képzeltem, hogy Geszer valami miatt mosolyog. Azután kiadja az utasítást, ezt követően megjelenik az Asszolban Moszkva legeslegfőbb vízvezeték-szerelője, és személyesen szereli be a vécét. Geszer pedig mosolyog és a fejét csóválja.

Az olyan szintű mágusok, mint ő, nem hibáznak a részleteket illetően. Ha ők hibáznak – városok borulnak lángba, véres háborúk törnek ki, elnököket helyeznek vád alá. De semmiképp sem feledkeznek meg a kényelmi berendezésekről.

Ha a lakásomban nincsen vécé, akkor annak így is kell lennie.

Újra átvizsgáltam lakóteremet. Találtam egy föltekert matracot és egy garnitúra vidám mintájú ágyneműt. Kiterítettem a matracot, kipakoltam a holmimat a táskából. Átöltöztem a farmerembe és a klinikai halálra vonatkozó optimista felirattal ékesített pólómba – elvégre mégsem mászkálhatok a lakásban nyakkendőben! Előszedtem a notebookot... egyébként miért mennék fel az internetre a mobilommal?

Még egyszer végig kellett vizsgálnom a lakást. A nagy fürdőszoba falán találtam egy konnektort, szerencsére a szoba felőli oldalon. Úgy gondoltam, ez nem lehet véletlen, és benéztem a fürdőszobába. Úgy is volt – a nem létező vécécsésze mellett is ott parádézott egy konnektor.

Furcsa gusztussal állítottam össze a berendezést...

A hálózat működött. Még jó, bár nem ezért jöttem ide.

Hogy egy kissé megtörjem a nyomasztó csöndet, kinyitottam az ablakot. A szobába beáradt a meleg este. A folyó túlsó partján világítottak a közönséges emberi házak ablakai. És csönd mindenütt. Nem csoda, éjjel egy óra.

Elővettem a lejátszót. A lemezek közt kotorászva a Fehér Gárdáét választottam ki – azét az együttesét, amelyik soha nem vezeti majd az MTV toplistáit, nem tölt meg stadionokat. Felvettem a fejhallgatót, és végignyúltam a matracon.

Ha majd végéhez ér ez a csata,

És téged élve talál a hajnal,

Megértheted, hogy a győzelem szaga,

Mint a vereségé, ugyanúgy mar.

És mostantól nincs már ellenséged,

De az ég súlya válladra zuhan.

Mit is tehetnél e mészárszékben?

Egyedül vagy a kihűlt vérfolyamban.

De várni fogod,

Mit hoz

Időd.

Várni fogsz...

És a méz jobban mar majd, mint a só,

A könny nem édesebb, mint az üröm,

És nincs fájdalom, annyira kínzó,

Mint élőnek lenni alvók között.

De várni fogod,

Mit hoz

Időd.

Várni fogsz...

Azon kapva magam, hogy dallamtalanul próbálok együtt énekelni a halk női hanggal, levettem a fejhallgatót, és kikapcsoltam a lejátszót. Nem tétlenkedni jöttem ide.

Mit tenne a helyemben James Bond? Megtalálná a titokzatos áruló Másfélét, ember kliensét és a névtelen levél szerzőjét.

És mit teszek én?

Megkeresem azt, ami létfontosságú számomra! Végül is lent, az őrségnél lennie kell mellékhelyiségnek...

Valahol az ablakon túl, úgy éreztem, közvetlenül mellettem, súlyosan felzengett egy basszusgitár. Felugrottam, körülnéztem, de senki nem volt a lakásban.

– Remek, fiúk! – hallatszott kívülről. Kihajoltam az ablakpárkányon, és végignéztem az Asszol homlokzatán. Két emelettel följebb nyitott ablakokat fedeztem föl, onnan hallatszottak a basszusgitárra furcsán áttett akkordok.

Már régen nem ontottam ki emberbélt,

Emberbélt már réges-rég nem ontottam ki.

És csak most vettem észre, nem is oly rég,

Hogy emberbélt réges-rég nem ontottam ki.

Pedig megesett, hogy ontottam ki emberbélt,

Köztünk a legkülönbül én ontottam ki,

Mindünkért helyt állva ontottam az emberbélt,

Mindünk helyett az emberbélt magam ontottam ki.

El sem lehetett képzelni nagyobb kontrasztot, mint Zoja Jacenkónak, a Fehér Gárda szólistájának halk hangja és ez a képtelen dal basszusgitárral. Mégis tetszett nekem a nóta. És az énekes három akkordot elpengetve folytatta:

Megesik most is néha, hogy ontok emberbélt,

De nem mint régen, most más egészen,

Egészen más, ha ontok emberbélt,

Már sosem ontok úgy, mint valaha régen...

Felnevettem. A vagánynóták minden kelléke megvolt ebben a dalban: a lírai hős visszaemlékszik elmúlt dicsőségére, leírva jelenlegi helyzetét, és azon kesereg, hogy régi nagyszerűségét már sosem érheti el újra.

És erős volt a gyanúm, hogy ha lejátszanák valamelyik könnyűzenei adón, a hallgatók kilencven százaléka meg sem sejtené benne a gúnyt.

A gitár sóhajtott néhányat, majd a hang új dalba kezdett.

Sosem ápoltak a diliházban,

Ezért hát ne is kérdezz róla...

A zene félbeszakadt. Valaki fájdalmasan felsóhajtott, majd nekilátott felhangolni a húrokat.

Nem haboztam tovább. Belekotortam a kartondobozba, kiszedtem egy üveg vodkát és egy szál füstölt kolbászt. Kiléptem a lépcsőházba, becsaptam magam mögött az ajtót, és fölfele iramodtam a lépcsőn.

Az éjféli bárd lakását megtalálni nem volt bonyolultabb dolog, mint egy bokorban fellelni egy légkalapácsot. Egy működő légkalapácsot.

Nem dalolnak madarak,

Nem süt le fényesen a nap,

Szemét közt az udvaron

Nem ricsajoz vad kölyökhad...

Becsöngettem, bár egyáltalán nem voltam biztos abban, hogy bent meg is hallják. De a zene félbeszakadt, és fél perc múlva kinyílt az ajtó.

A küszöbön jóindulatú mosollyal az arcán alacsony, zömök, harminc körüli férfi állt. Kezében tartotta a bűnjelet, a basszusgitárt. Valamiféle zord elégtétellel állapítottam meg, hogy neki is banditafrizurája van. A bárdon viseltes farmer és igen figyelemreméltó póló volt: orosz egyenruhás deszantos hatalmas késsel éppen egy amerikai egyenruhás néger torkát vágja át. Az ábra alatt büszke felirat: „Emlékeztetünk rá, ki nyerte meg a második világháborút.”

– Ez sem rossz – mondta pólómra nézve a gitáros. – Gyere be!

Átvéve a vodkát és a kolbászt, befele indult.

Megnéztem a Homályon át.

Ember.

És olyan zavaros aura, hogy rögtön letettem arról, hogy megpróbáljam megérteni a jellemét. Szürke, rózsaszín, vörös, kék tónusok... szép kis koktél.

Követtem a gitárost.

A lakása vagy kétszer akkora volt, mint az enyém. Hohó, aligha gitárjátékával kereste meg a rávalót... Egyébként ez nem rám tartozik. Az volt a legröhejesebb, hogy a méretétől eltekintve a lakás az enyém pontos másolatának látszott. Nagyvonalú, lendületesen megkezdett és nagyrészt befejezetlenül maradt belső kialakítás nyomai.

A hatalmas lakószoba – legalább tizenötször tizenöt méter – közepén egy szék álldogált, mellette állványon egy mikrofon, jó minőségű profi erősítő berendezés és két óriási hangfal.

Ezenkívül a falnál három jókora Bosch hűtőszekrény. A gitáros kinyitotta a legnagyobbat, amelyik tökéletesen üres volt, betette a vodkát a fagyasztóba. Megmagyarázta:

– Meleg.

– Nem gondoskodtam hűtőszekrényről.

– Előfordul – hagyta rám a gitáros. – Lasz.

– Hogyhogy Lasz? – értetlenkedtem.

– Így hívnak. Nem hivatalosan.

– Anton – mutatkoztam be. – Hivatalosan.

– Előfordul – hagyta rám a gitáros. – Messziről jöttél?

– A hetediken lakom – magyaráztam.

Lasz elgondolkodva megvakarta a tarkóját. A nyitott ablakra nézve magyarázta:

– Azért nyitottam ki, hogy ne legyen olyan hangos. Különben nem bírja a fülem. Meg akartam csináltatni a hangszigetelést, de kifogytam a pénzből.

– Ez, úgy látszik, általános gond – mondtam óvatosan. – Nálam még vécé sincs.

Lasz diadalmasan elmosolyodott.

– Nálam van. Már egy hete! Az az ajtó.

Visszatérve – Lasz bánatosan szeletelte a kolbászt – nem álltam meg, hogy meg ne kérdezzem:

– És miért ilyen hatalmas és ilyen angol?

– Nem láttad rajta a cég matricáját? – kérdezte Lasz. – „Mi találtuk fel az első vécécsészét.” Hát már csak a felirat miatt is muszáj volt megvenni, nem igaz? Egyre készülök, hogy beszkenneljem a matricát, és egy kicsit átalakítsam. Azt írnám: „Mi találtuk ki elsőként, hogy miért kell az embereknek...”

– Értem – mondtam. – De nekem van zuhanykabinom.

– Igazán? – A bárd felállt. – Három napja álmodozom egy jó kis mosdásról.

Odanyújtottam neki a kulcsaimat.

– Te addig készítsd elő a harapnivalót! – mondta örömmel Lasz. – Úgyis még legalább tíz percig hűlnie kell. Gyorsan lezuhanyozom.

Dörrent az ajtó, és egyedül maradtam az idegen lakásban – a bekapcsolt erősítő és a hatalmas üres hűtőszekrények társaságában.

Szépen vagyunk!

Sosem hittem volna, hogy egy ilyen házban létezhet a barátságos társbérleti lakások kötetlen hangulata... vagy egy diákszállóé.

Használd a vécémet, én meg megfürdöm a jacuzzidban... Pjotr Petrovicsnak van hűtőszekrénye, Ivan Ivanovics pedig megígérte, hogy hoz vodkát – azzal kereskedik, Szemjon Szemjonics meg nagyon ügyesen, gazdaságosan készíti el a harapnivalót...

Az itteni lakók többsége bizonyára „élete beruházásaként” vette meg a lakását. Az összes pénzt beleölve, amit meg tudott keresni, el tudott lopni vagy kölcsönbe tudott szerezni.

És csak azután ébredtek rá a boldog tulajdonosok, hogy egy ilyen méretű lakást még be is kell fejezni. És hogy arról az emberről, aki itt vett lakást, bármelyik építőipari cég három bőrt nyúz le. És hogy e jókora alapterületért, a föld alatti garázsért, a parkért és a folyópartért minden hónapban fizetni kell.

Hát most félig üresen, szinte elhagyatottan áll a nagy ház.

Az persze nem tragédia, ha valaki sokat markol, és keveset fog, de most először győződtem meg arról a saját szememmel, hogy ez legalábbis tragikomikus.

Vajon hány ember élhet valójában az Asszolban? Ha a basszusgitár éjszakai üvöltésére egyedül én jöttem ide, és előzőleg a furcsa bárd teljesen nyugodtan lármázhatott?

Emeletenként egy ember? Talán még annyi sem...

De akkor ki küldhette a levelet?

Megpróbáltam elképzelni Laszt, amint manikűrollóval vagdossa ki a betűket a Pravdából. Nem sikerült. Ő valami eredetibbet talált volna ki.

Lehunytam a szemem. Elképzeltem, hogy a szemhéjam szürke árnyéka ráborul a szemgolyómra. Azután kinyitottam a szemem, és megnéztem a lakást a Homályon át.

Mágiának semmi nyoma. Még a gitáron sem – bár egy jó hangszer, ha egyszer egy Másféle vagy potenciális Másféle a kezébe vette, évekig őrzi az érintése nyomát.

Még a homálybeli élősködőnek, a negatív érzelmeken hízó kék mohának sem volt nyoma.

Ha depresszióba esett is a lakás gazdája, házon kívül tehette. Vagy nagyon őszintén és nyíltan derűs volt, kiégetve ezzel a kék mohát.

Nekiültem, és folytattam a kolbász felszeletelését. Biztos, ami biztos, a Homályon át megnéztem, szabad-e egyáltalán megenni.

A kolbász jó volt. Geszer nem akarta, hogy ügynöke ételmérgezéssel ágynak essen.

– Ez a megfelelő hőmérséklet – mondta Lasz, kihúzva a kinyitott vodkásüvegből az italhőmérőt. – Nem hűtöttük túl. Néha úgy lehűtik a vodkát, hogy olyan lesz a konzisztenciája, mint a gliceriné, ha lenyeled, mintha folyékony nitrogént innál... A megismerkedésünkre!

Ittunk, kolbászt falatoztunk hozzá kétszersülttel. Utóbbit Lasz hozta a lakásomból – elmagyarázva, hogy ma semmilyen élelmiszerről nem gondoskodott.

– Az egész ház így él – magyarázta. – Vannak persze, akiknek volt pénzük a lakás befejezésére és a berendezésre is. Csak hát képzeld el: miféle élvezet egy üres házban lakni? Így hát arra várnak, hogy a plebs, az olyanok, mint te meg én, befejezzék a szereléseket, és beköltözzenek. Nem működnek a kávéházak, a kaszinó üresen tátong, az őrök megvadulnak az unalomtól... tegnap kettőt kirúgtak, mert a bokrokra lövöldöztek. Azt mondták, valami retteneteset láttak. Egyből orvoshoz vitték őket. Kiderült, hogy tényleg mind a kettő rendesen bekábítózott.

Ezekkel a szavakkal Lasz előhúzott a zsebéből egy csomag Belomort, és ravaszul nézett rám.

– Rágyújtasz?

Nem vártam, hogy az az ember, aki oly nagy hozzáértéssel töltögette a vodkát, marihuánát szív. Megráztam a fejem, és megkérdeztem:

– Sokat szívsz?

– Ez ma már a második csomag – sóhajtott Lasz. Hirtelen kapcsolt. – Mit képzelsz, Anton? Ez Belomor. Nem fű! Korábban Gitane-t szívtam, aztán rájöttem, hogy semmiben sem különbözik a mi Belomorunktól.

– Eredeti – mondtam.

– Ezt meg miért mondod? – sértődött meg Lasz. – Elég, ha az ember valamiért másféle...

Összerezzentem, de ő nyugodtan folytatta:

– ...nem olyan, mint a többiek, egyből azt mondják, eredetieskedik. Szívesen szívom a Belomort. Ha egy hét múlva megunom, eldobom.

– Nincs abban semmi rossz, ha másféle az ember – lőttem föl egy kísérleti léggömböt.

– Nem könnyű valóban másfélének lenni – felelte Lasz. – Pár napja elgondolkodtam...

Megint felfigyeltem. A levelet két napja adták fel. Lehet, hogy ekkora mázlim van?

– Egy kórházban jártam, és amíg a rendelésre vártam, kiolvastam az árjegyzékeket – folytatta Lasz, mit sem sejtve a csapdáról. – Nagyon komoly dolgokat csinálnak, titánból építenek be protézist az elvesztett végtagok helyébe, sípcsontot, térd-és csípőízületet, állkapcsot... Kifoltozzák a sérült koponyát, fogakat építenek be, meg ilyesmi... Előszedtem a kalkulátoromat, és kiszámoltam, mennyibe kerülne az összes csontomat kicseréltetni. Kiderült, hogy egymillió-hétszázezer dolcsiba jönne. De azt hiszem, ilyen nagybani megrendelésnél jó kis engedményt lehetne kapni. Húsz-harminc százalékot. És ha sikerülne meggyőzni az orvosokat, milyen jó reklám ez nekik, félmillióból ki lehetne hozni!

– Minek? – kérdeztem. A fodrásznak hála nem állt égnek a hajam. Nem volt minek felágaskodnia.

– De hát olyan érdekes! – magyarázta Lasz. – Képzeld el, hogy szöget kell beverned. Egyszerűen rácsapsz az öklöddel. És a szög belemegy a betonba. Hiszen a csontjaid titánból vannak. Na persze van egy sor hátrány is. És egyelőre nem állunk fényesen a mesterséges szervekkel. De a haladás iránya kedvemre való.

Töltött egy-egy újabb adagot.

– Én úgy látom, más irányba megy a haladás – erősködtem továbbra is. – Jobban ki kellene használni a szervezet lehetőségeit. Mennyi remek dolog rejlik még bennünk! Telekinézis, telepátia...

Lasz elkomorodott. Ahogyan én is elkomorodom, ha hülyével akad dolgom.

– Tudsz olvasni a gondolataimban? – kérdezte.

– Most nem – ismertem be.

– Úgy gondolom, nem kell fölösleges dolgokat kitalálni – magyarázta Lasz. – Mindaz, amire az ember képes, már régóta ismeretes. Ha tudnánk a másik gondolataiban olvasni, levitálni meg más ilyen ostobaságot művelni, annak lennének bizonyítékai.

– Ha egy ember hirtelen szert tenne ilyen képességekre, azt eltitkolná a környezete előtt – mondtam, és Laszt figyeltem a Homályon át. – Aki valóban Másféle, irigységet és félelmet vált ki a környezetéből.

Lasz a legcsekélyebb nyugtalanságot sem tanúsította, csak szkeptikus volt.

– Na és, a csodatevő talán nem szeretne ugyanolyan képességeket a szeretett asszonynak, a gyerekeinek? Fokozatosan kiszorítanának minket mint biológiai fajt.

– És ha a különleges képességek nem adhatók tovább öröklődéssel? – kérdeztem. – Legalábbis nem feltétlenül. És másnak sem lehet átadni? Akkor egymástól függetlenül lesznek emberek és Másfélék. És ha a Másfélék kevesen vannak, el fognak rejtőzni a környezetük elől...

– Úgy veszem ki, hogy a véletlen mutációkról beszélsz, amelyek különleges képességeket váltanak ki – elmélkedett Lasz. – De ha ez a mutáció véletlenszerű és recesszív, számunkra teljesen érdektelen. De a titáncsontokat már most be lehet építeni!

– Nem kell – dörmögtem.

Ittunk. Lasz álmodozva jegyezte meg:

– Mégiscsak van valami ebben a mi helyzetünkben. Egy hatalmas üres ház! Több száz lakás, és kilenc ember él bennük... ha téged is beleszámolunk. Mit lehetne itt csinálni! A lélegzetem is eláll. Micsoda filmet lehetne forgatni! Képzelj el egy klipet: elegáns enteriőrök, üres éttermek, kihalt mosodák, rozsdásodó kondigépek, hideg szaunák, üres úszómedencék, fóliával letakart asztalok a kaszinóban... És mindezek között kószál egy fiatal lány. Kószál és énekel. Mindegy, hogy mit...

– Klipet forgatsz? – figyeltem fel.

– Á, nem... – Lasz fintorgott. – Hát egyszer egy ismerős punkbandának segítettem klipet csinálni. Az MTV bemutatta, de aztán betiltották.

– Mi volt benne olyan rettenetes?

– Semmi különös – mondta Lasz. – Egy nóta, teljesen cenzúraképes, ráadásul a szerelemről. A videofilm volt furcsa. A mozgásszervi betegek kórházában vettük fel. Stroboszkópokat vittünk a kórterembe, felraktuk a „Kozákkapitány, hol hagytad a lovad” kezdetű dalt, és arra kértük a betegeket, hogy táncoljanak. Táncoltak is a stroboszkópok alatt. Ahogyan tudtak. Aztán a hangot kicseréltük. Nagyon hatásos lett. De tényleg nem szabad bemutatni. Valahogy nem jó dolog.

Elképzeltem a videofelvételt, és beleborzongtam.

– Nem lennék jó klipcsináló – ismerte be Lasz. – Meg hát zenésznek is... Egyetlenegyszer lejátszották a rádióban egy dalomat, késő éjjel, egy buggyantaknak szóló műsorban. Na és mit gondolsz? Azonnal betelefonált a rádióba egy ismert zeneszerző, és elmondta, hogy dalaival egész életében a jóra és az örök értékekre tanította az embereket, és hogy ez az egyetlen nóta lerombolta egész életének munkáját... Te hallottad az egyik dalomat... talán rosszra tanít?

– Szerintem gúnyolódik – mondtam. – A rosszat gúnyolja ki.

– Köszönöm – mondta bánatosan Lasz. – De az a baj, hogy ezt sokan nem értik meg. Azt hiszik, komolyan gondolom.

– A hülyék gondolják ezt – igyekeztem vigasztalni az el nem ismert bárdot.

– De ők vannak többen! – kiáltott fel Lasz. – És a fejprotézisek egyelőre még tökéletlenek.

Az üveg után nyúlt, széttöltötte a maradék vodkát, és azt mondta:

– Ha kell, csak gyere nyugodtan, ne szégyelld! Majd szerzek neked kulcsot az egyik tizennegyedik emeleti lakáshoz. Üres, de van benne vécé.

– És a tulajt nem zavarja? – nevettem el magam.

– Neki már mindegy. Az örökösök meg nem tudnak megosztozni a hagyatékon.

3. FEJEZET

HAJNALI négykor tértem vissza a lakásomba. Kissé piásan, de csodálatosan ellazulva. Mégiscsak ritkán akadnak ennyire másféle emberek. Az Őrségben végzett munka túlságosan egysíkúvá tesz. Ez nem iszik és nem dohányzik, tehát rendes srác. Az meg káromkodik, tehát rossz. És nincs mit tenni, minket elsősorban éppen ezek érdekelnek – a jók mint támaszaink, a rosszak meg mint a Setétek potenciális tartalékai.

De arról, hogy az emberek igencsak sokfélék, valahogyan elfeledkezünk...

A bárd semmit nem tudott a Másfélékről. Ebben biztos voltam. Ha az Asszol minden lakójával eltölthettem volna ugyanígy egy fél éjszakát, pontos véleményt alkothattam volna mindegyikükről.

De nem tápláltam ilyen illúziókat. Nem mindenki invitál be, nem mindenki fog elvont témákról beszélgetni velem. És a tíz lakón kívül ott van még a kiszolgáló személyzet több száz tagja – az őrök, a szerelők, a munkások, a könyvelők... Nem áll rendelkezésemre annyi idő, hogy ésszerű határok közt mindenkit ellenőrizzek.

Lezuhanyoztam a kabinban – volt benne valami furcsa cső, amiből sugárban lehetett folyatni a vizet –, aztán átmentem egyetlen szobámba. Aludni kell... és holnap reggel valami új tervet kitalálni.

– Szervusz, Anton – hallatszott az ablak felől.

Felismertem a hangot. És rögtön elszomorodtam.

– Jó éjszakát, Kosztya – mondtam. Valahogy nem helyénvalóan hangzott a „jó” szó. De rossz éjszakát kívánni egy vámpírnak még ostobább lett volna.

– Bemehetek? – kérdezte Kosztya.

Odamentem az ablakhoz. Kosztya háttal nekem az ablakpárkányon ült, lábát kifelé lógatva. Teljesen meztelen volt. Mintha azt akarná bizonyítani, hogy nem a falon mászott fel, hanem hatalmas denevérként repült ide.

Felsőbbrendű vámpír. Húsz-egynéhány évesen.

Különös fiú...

– Talán inkább ne – mondtam.

Kosztya bólintott, nem vitatkozott.

– Ha jól értem, közös ügyön dolgozunk.

– Igen.

– Az jó – fordult felém Kosztya mosolyogva, foga fehéren villogott. – Szívesen dolgozom veled. Tényleg félsz tőlem?

– Nem.

– Sok mindent megtanultam – dicsekedett Kosztya. Pontosan úgy, mint gyerekkorában, amikor kijelentette: „Szörnyűséges vámpír vagyok! Megtanulok denevérré változni! Megtanulok repülni!”

– Nem megtanultad – igazítottam helyre. – Te sok mindent elraboltál.

Kosztya elfintorodott.

– Szavak. A szokásos Fénypárti játék a szavakkal. Ti engedélyeztétek... én elvettem. Mi kifogásod van a dolog ellen?

– Folytatjuk a civakodást? – kérdeztem. És kezem felemelve ujjaimmal Atonnak[10], minden nem eleven tagadásának a jelét próbáltam megformálni. Már régen szerettem volna kipróbálni, hatnak-e az ősi észak-afrikai igézetek a mai oroszországi tisztátalanokra.

Kosztya óvakodva nézett a befejezetlenül maradt jelre. Vagy nem ismerte, vagy az Erő áradását érezte meg.

– Van engedélyed arra, hogy leleplezd magad?

Dühösen leengedtem a karom.

– Nincs. De kockáztathatok.

– Fölösleges. Ha mondod, magamtól is elmegyek. De most egy ügyön dolgozunk, beszélnünk kell.

– Beszélj! – mondtam, és odahúztam az ablakhoz egy ülőkét.

– Tehát nem engedsz be?

– Nem szeretnék éjszaka kettesben maradni egy meztelen férfival – nevettem el magam. – Mit gondolhatnának rólam? Beszélj!

– Mi a véleményed a pólógyűjtőről?

Kérdően néztem Kosztyára.

– Az ott, a kilencediken. Mulatságos feliratú pólókat gyűjt.

– Nem tud semmit.

Kosztya bólintott.

– Én is így gondolom. Itt nyolc lakásban laknak. Másik hatban időről időre jelennek meg a lakók. A többiben csak nagyon ritkán. Már minden állandó lakót ellenőriztem.

– Na és?

– Semmi. Nem tudnak rólunk semmit.

Nem firtattam, mitől ilyen magabiztos Kosztya. Végül is felsőbbrendű vámpír. A magafajták egy tapasztalt mágus könnyedségével képesek belépni egy idegen tudatba.

– A többi hattal majd reggel foglalkozom – mondta Kosztya. – De nemigen remélek semmit.

– És feltételezéseid vannak? – kérdeztem.

Kosztya vállat vont.

– Bármelyik itt lakó rendelkezik annyi pénzzel és befolyással, hogy felkeltse egy vámpír vagy alakváltó érdeklődését. Egy gyengéét, nemrég hasonítottét. Úgyhogy a gyanúsítottak száma végtelen.

– Hány nemrég hasonított alsóbbrendű Setét van most Moszkvában? – kérdeztem. Magam is meglepődtem, milyen könnyedén mondtam ki: „alsóbbrendű Setét”.

Korábban sosem neveztem így őket.

Röstelltem.

Kosztya nyugodtan reagált a szavaimra. Valóban felsőbbrendű vámpír. Visszafogott, magabiztos.

– Nem sok – mondta kitérően. – Ellenőrizzük őket, ne félj! Mindet. Az alsóbbrendű Másféléket is, sőt a mágusokat is.

– Zavulon nyugtalan? – kérdeztem.

– Geszer sem a nyugalom szobra – nevette el magát Kosztya. – Mindenkinek kínos. Egyedül te fogod fel könnyedén a helyzetet.

– Nem látok különösebb bajt – mondtam. – Vannak emberek, akik tudnak a létezésünkről. Kevesen, de vannak. Eggyel több ember nem változtat a helyzeten. Ha lármát csap, gyorsan lokalizáljuk, és elmebetegnek nyilvánítjuk. Volt már ilyen...

– És ha Másfélévé válik? – vágott közbe élesen Kosztya.

– Egy Másfélével több lesz – vontam vállat.

– És ha nem vámpír lesz, vagy alakváltó, hanem valódi Másféle? – Kosztya fogait vicsorítva húzta mosolyra a száját. – Igazi? Mindegy, hogy Setét vagy Fénypárti...

– Egy mágussal több lesz – mondtam megint.

Kosztya megcsóválta a fejét.

– Figyelj, Anton! Nincs veled semmi bajom. Egyelőre. De néha elképedek, mennyire naiv vagy...

Kinyújtózott, a kezét gyorsan elborította a rövid szőr, a bőre sötét és durva lett.

– Foglalkozz a személyzettel! – mondta vékony, átható hangon. – Ha találsz valamit, hívj fel!

A transzformációtól eltorzult arcát felém fordítva ismét elmosolyodott.

– Tudod, Anton, csakis egy ennyire naiv Fénypártival barátkozhatott össze egy Setét.

Levetette magát, súlyosan meglendítette bőrrel fedett szárnyát. A hatalmas denevér kissé esetlenül, mégis gyorsan elszállt az éjszakában.

Az ablakpárkányon ott maradt egy szögletes, fehér névjegykártya. Felvettem, elolvastam.

„Konsztantyin. Hematológiai Tudományos Kutatóintézet. Tudományos segédmunkatárs.”

Telefonszámok sorakoztak rajta, a munkahelyi, az otthoni és a mobil. Az otthonira még emlékeztem is – Kosztya még mindig a szüleivel él. A vámpírok családi kötelékei általában erősek.

Miről beszélt?

Mitől ez a pánik?

Eloltottam a lámpát, lefeküdtem a matracra, és az ablak szürke négyszögét bámultam.

„Ha igazi Másfélévé válik...”

Hogyan születnek a világra a Másfélék? Senki sem tudja. A legadekvátabb meghatározás a „véletlen mutáció”, ahogyan Lasz fogalmazott. Embernek születtél, hétköznapi életet éltél... amíg valaki a Másfélék közül meg nem érezte benned a képességet, hogy belépj a Homályba, és Erőt meríts belőle. Ezután „vezettek”. Finoman, óvatosan eljuttattak a megfelelő lelkiállapotba – hogy erős érzelmi felindulás pillanatában nézz az árnyékodra, és egészen máshogyan lásd. Lásd, hogy úgy fekszik a földön, mint egy darab fekete rongy, mint valami lepel – amelyet magadra húzhatsz, és félretolva beléphetsz egy másféle világba.

A Másfélék világába.

A Homályba.

És hogy milyen állapotban léptél be először a Homályba – örömteli voltál, és jó, vagy szerencsétlen és dühös –, attól függ, ki leszel. A továbbiakban milyen Erőt szívsz magadba a Homályból... a Homályból, amely az egyszerű emberekből issza az Erőt.

„Ha igazi Másfélévé válik...”

Mindig van lehetőség erőszakos hasonításra. De csak az élet elvesztése árán, csak virgonc, járkáló holttestté változtatva. Az emberből vámpír vagy alakváltó lehet. Vagyis ez a Setétek útja... de ők sem különösebben kedvelik.

És ha valóban lehetséges mágussá válni?

Ha létezik megoldás, amellyel bármelyik ember Másfélévé válhat? Hosszú, hosszú életre és rendkívüli képességekre tehet szert? Nyilván sokan akarják majd.

Mi igazán nem álljuk útját ennek. Hány remek ember él a világon, akik méltóak arra, hogy Fénypárti Másfélékké váljanak!

Csakhogy a Setétek is bővíteni kezdik soraikat...

Hirtelen minden megvilágosodott előttem. Nem az a baj, hogy valaki felfedte egy ember előtt a titkainkat. Nem az a baj, hogy kiszivároghat az információ. Nem az a baj, hogy az áruló ismeri az Inkvizíció címét.

Ez az örök háború újabb fordulata!

A Fénypártiakat és a Setéteket már több száz éve béklyóban tartja a Megállapodás. Jogunkban áll Másféléket keresni az emberek között, még a megfelelő irányba terelgetni is jogunkban áll... afelé, amit mi helyesnek tartunk. De ehhez több tonnányi homokot kell átszitálnunk egyetlen aranyszemcsét keresve. Az egyensúly fennmarad.

És hirtelen lehetővé válik emberek ezreit, millióit egyszerre Másfélévé változtatni!

A focicsapat kupát nyer – és az ujjongó emberek tízezreit mágikus hatás éri, Fénypárti Másfélékké alakítva át őket.

A másik oldalon pedig a Nappali Őrség adja ki az utasítást, és a vesztes csapat szurkolói Setét Másfélékké válnak.

Hát erre gondolt Kosztya. Hatalmas merénylet – egyetlen csapással a saját javára megváltoztatni az egyensúlyt. Természetesen a Setétek is, mi is tisztában vagyunk a következményekkel. Természetesen mindkét fél újabb záradékokat csatoltat a Megállapodáshoz, és valamiféle elfogadható korlátok közé szorítják az emberek hasonítását. Elvégre az USA és a Szovjetunió is képes volt korlátozni a nukleáris fegyverkezési versenyt...

Lehunytam a szemem, és megráztam a fejem. Szemjon mesélte egyszer, hogy a fegyverkezési versenynek az abszolút fegyver megalkotása vetett véget. Két – több nem is kell – termonukleáris tölteté, amelyek elindítják a láncreakció önfenntartó folyamatát. Az amerikaiaké Texasban van elrejtve, az orosz Szibériában. Elég felrobbantani az egyiket, és az egész bolygó tűzgömbbé változik.

Az más kérdés, hogy ez a megosztottság nekünk nem felel meg. Ezért a fegyvert, amelyet soha nem szabad működésbe hozni, nem is fogják működtetni. Az elnököknek erről nem feltétlenül kell tudniuk, hiszen csak emberek...

Lehetséges, hogy az Őrségeknek is van valami hasonló „mágikus bombájuk”? És az Inkvizíció, értesülve erről a titokról, ezért őrködik oly dühödten a Megállapodás betartásán?

Lehetséges.

De azért jobb volna, ha nem lenne lehetséges közönséges emberek hasonítása...

Még félálomban is fájdalmas grimaszt vágtam tulajdon gondolatomtól. Mi akar ez lenni, már kezdek úgy gondolkodni, mint egy teljes értékű Másféle? Vannak a Másfélék, és vannak az emberek – ők másodosztályúak. Sohasem léphetnek be a Homályba, legfeljebb száz évig élnek. Nincs mit tenni.

Igen, éppen így kezdtem gondolkodni. Rábukkanni egy emberre, akiben megvannak a Másféle adottságai, a magunk oldalára vonni őt – ez nagy öröm. De sorra mindenkit Másfélévé alakítani gyerekes ostobaság, veszélyes és felelőtlen játszadozás.

Joggal lehetek büszke. Tíz év sem kellett, hogy végképp megszűnjek ember lenni.

A reggel azzal kezdődött, hogy megfejtettem a zuhanykabin titkát. Az elme győzedelmeskedett a lélektelen fémen, lezuhanyoztam, méghozzá zeneszóra, azután reggelit kerekítettem magamnak kétszersültből, kolbászból és joghurtból. A napsütés jókedvre derített, az ablakpárkányra telepedtem, és a Moszkva folyó látképében gyönyörködve reggeliztem meg. Valamiért eszembe jutott, hogy Kosztya egyszer bevallotta, a vámpírok nem tudnak a napba nézni. Nem égeti őket a napfény, de kellemetlen számukra.

Nem volt azonban időm furcsa ismerőseim sorsán tűnődni. Meg kellett keresnem... kit is? Az áruló Másfélét? Ehhez nem túl szerencsés a helyzetem. Ember kliensét? Hosszadalmas és terhes dolog.

Rendben, döntöttem el. A klasszikus krimik szigorú szabályai szerint fogok eljárni. Mi van a kezünkben? Egyetlen bizonyíték. Az Asszolban feladott levél. Mi következik ebből? Semmi. Legfeljebb annyi, hogy talán valaki látta, amikor három napja bedobták a levelet. Persze kicsi az esély, hogy bárki is emlékszik rá...

Micsoda hülye vagyok! – csaptam a homlokomra. Természetesen nem szégyen, ha egy Másféle megfeledkezik a korszerű technikáról, nemigen szeretik a bonyolult szerkezeteket. Na de én műszaki vagyok!

Az Asszol egész területét videokamerák figyelik!

Belebújtam az öltönybe, nyakkendőt kötöttem. Beillatosítottam magam a kölnivel, amit Ignat választott nekem előző nap. A telefont bedugtam a belső zsebembe... – „csak a kölykök meg az eladók hordják az övükön”, magyarázta tegnap Geszer.

A mobil is új, szokatlan volt. Tele valamiféle játékokkal, beépített lejátszóval, diktafonnal meg egyéb, egy telefonban teljesen felesleges vacakokkal.

Az új Otis csöndes hűvösében leereszkedtem az előcsarnokba. És rögtön észrevettem éjszakai ismerősömet – csak rendkívül furcsán festett...

A vadonatúj, hátán a büszke Asszol feliratot viselő kék kezeslábasba öltözött Lasz valamit magyarázott egy ugyanolyan kezeslábast viselő idősebb férfinak. Meghallottam, mit mond.

– Figyelj, ez nem seprű, világos? Komputer van benne, az kijelzi az aszfalt szennyezettségi fokát, a tisztító folyadék nyomását... Mindjárt megmutatom...

A lábam önmagától vitt utánuk.

Az udvaron, a lépcsőház bejárata előtt két narancssárga takarítógép állt – víztartállyal, kerek kefékkel, aprócska üvegezett vezetőfülkével. Olyanok voltak, mint a játékszerek, mintha egyenesen a mesebeli Napvárosból érkeztek volna, ahol vidám gyerekecskék tisztítják velük miniatűr utcácskáikat.

Lasz ügyesen bemászott az egyik gép fülkéjébe, az idősebb férfi félig behajolt mellé. Hallgatta a magyarázatot, bólintott, majd átment a másik narancssárga géphez.

– És ha lusta leszel, egész életedben segéd-házfelügyelő maradsz! – hallottam meg Lasz szavait. A gépe fürgén forgó kefékkel elindult, és körözni kezdett az aszfalton. Az amúgy is tiszta udvar szemlátomást egyre sterilebb lett.

Ez már igen!

Tehát házmesterkedik az Asszolban?

Csöndben vissza akartam vonulni, nehogy zavarba hozzam. De Lasz már észrevett, és örömmel integetve közelebb jött. A kefék halkabban kezdtek dolgozni.

– Jó reggelt! – kiáltotta, kihajolva a fülkéből. – Nem mész egy kört?

– Hát itt dolgozol? – kérdeztem. Hirtelen a legfantasztikusabb képek rajzolódtak ki képzeletemben – például hogy Lasz nem is lakik az Asszolban, egyszerűen elfoglalt egy ideiglenesen üres lakást. Hiszen egy ilyen palota birtokosa csak nem fog utcát söpörni!

– Jövedelemkiegészítés – magyarázta Lasz nyugodtan. – Tudod, nagyon szuper. Reggelente torna helyett egy órácskát furikázol az udvaron, és még fizetnek is érte. Egyébként nem is rosszul!

Szóhoz sem jutottam.

– Szeretsz felülni a körhintára? – érdeklődött Lasz. – Meg a többi olyan vacakra, amelyiken három percért tíz dollárt kell fizetni? Itt meg neked fizetnek. Azért, hogy szórakozol. Vagy mondjuk a számítógépes játékok... ülsz, rángatod a joysticket...

– Minden attól függ, kényszerítenek-e, hogy kerítést fess[11] – motyogtam.

– Úgy van! – örvendezett Lasz. – Hát engem nem kényszerítenek. Nekem öröm az udvartakarítás, mint Lev Tolsztojnak a szénakaszálás. Csak utánam nem kell újracsinálni, a gróffal ellentétben, aki után a parasztoknak kellett a kaszálást befejezni... Engem itt megbecsülnek, rendszeresen kapok prémiumot. Szóval mész egy kört? Be tudlak hozni ide, ha kell. A profi házmesterek sehogyan sem boldogulnak ezzel a technikával.

– Meggondolom – mondtam a fürgén forgó keféket, a nikkelezett csövekből spriccelő vizet, a csillogó fülkét figyelve. Melyikünk nem álmodozott arról gyerekkorában, hogy locsolóautót vezet majd? Kisgyerekkorban persze, amikor még nem arról álmodnak a gyerekek, hogy bankárok vagy bérgyilkosok lesznek.

– Hát csak rajta, de nekem dolgoznom kell – mondta Lasz barátságosan. És a kis gép megindult az udvaron, söpört, felmosott és beszippantotta a szemetet. A fülkéből harsogva zengett:

A házmesterek és az őrök nemzedéke

Elvesztette egymást a végtelen tél pusztaságán...

Hazaszéledt mindenki.

Mostanság, hogy hős minden harmadik ember,

Ők nem szoktak cikket írni,

Sem táviratot küldeni.

Némileg elképedve tértem vissza az előcsarnokba. Az őrségtől megtudtam, hol találom az Asszol postahivatalát. Odamentem, nyitva találtam. A lakályos helyiségben három fiatal lány volt szolgálatban, és ott állt az a bizonyos postaláda is, amelybe a levelet bedobták. A mennyezet alatt ott csillogtak a videokamerák.

Mégiscsak jól jönnének nekünk a hivatásos nyomozók. Nekik egyből eszükbe jutott volna ez a gondolat.

Vettem egy képeslapot – egy inkubátorban ugrándozó kiscsirke, és a felirat: „Hiányzik a család!” Nem volt túl vidám, de amúgy sem emlékeztem a falusi címre, ahol a családom üdül. Úgyhogy a képeslapot kárörvendő mosollyal Geszer otthoni címére adtam fel, azt ismertem. Fecsegtem egy ideig a lányokkal – egy ilyen elit házban dolgozva kötelesek udvariasan viselkedni, ráadásul unatkoztak is. Azután kiléptem a postáról.

És átmentem az őrség földszinti irodájába. Lett volna csak jogom élni a Másféle képességeivel, egyszerűen rokonszenvet ébresztettem volna bennük magam iránt, és hozzáférhettem volna az összes videofelvételhez. De nem leplezhettem le magam. Ezért úgy döntöttem, a szimpátiakeltés legegyetemesebb eszközéhez, a pénzhez folyamodom.

A nekem kiutalt összegből előszedtem száz dollárnak megfelelő rubelt, ennek csak elégnek kell lennie. Beléptem az őrség irodájába, ahol egy szigorú egyenruhát viselő fiatalember unatkozott.

– Jó reggelt kívánok – üdvözöltem sugárzó mosollyal.

Az őr egész valójával igyekezett kifejezésre juttatni egyetértését véleményemmel a mai napot illetően. Az előtte sorakozó monitorokra sandítottam – legalább tucatnyi videokamera képei futottak be ide. És nyilván bármelyik felvétel ismétlését be tudja hívni. És ha a felvételt a winchesterre mentik (márpedig hová mentenék?), egy három nappal ezelőtti képsor még aligha került az archívumba.

– Van egy kis problémám – közöltem. – Tegnap kaptam egy furcsa levelet – kacsintottam – valamiféle leányzótól. Ha jól értem, itt lakik.

– Fenyegető levelet? – vált óvatosabbá az őr.

– Nem, nem – tiltakoztam. – Épp ellenkezőleg... De a titokzatos ismeretlen igyekszik megőrizni az inkognitóját. Nem lehetne megnézni, kik adtak fel levelet három napja?

Az őr elgondolkodott.

És ekkor elrontottam. Mosolyogva az asztalra tettem a pénzt.

– Nagyon hálás lennék...

A srác egyből megdermedt. A jelek szerint a lábával megnyomott valamit.

És tíz másodperc múlva két rendkívül udvarias kollégája (ami elég mulatságosan hatott az ő méreteik mellett) nyomatékosan azt javasolta, fáradjak velük a főnökükhöz.

Mégiscsak van különbség, méghozzá nem is kicsi, az állami hivatalnokokkal és egy magán biztonsági cég alkalmazottaival való érintkezés között.

Érdekes lett volna kipróbálni, erővel is a főnök elé visznek-e. Elvégre mégsem rendőrök. De jobbnak láttam nem feszíteni a húrt, engedelmesen követtem a civil ruhás kíséretet.

Az őrség főnöke, aki már benne volt a korban, és nyilvánvalóan a belügyi szervektől került ide, szemrehányóan nézett rám.

– Ejnye, Gorogyeckij úr... – mondta, ujjai közt forgatva az Asszolba szóló belépőkártyámat. – Úgy viselkedik, mintha valami ócska állami hivatalban lenne, már elnézést a szóért...

Az a benyomásom támadt, hogy nagyon szívesen összetörné a belépőmet, hívná az őrséget, és kiűzetne az elit területről.

Nagyon szerettem volna elnézést kérni és megígérni, hogy többet nem teszek ilyet. Annál is inkább, mert valóban szégyelltem magam.

Csakhogy ezt Anton Gorogyeckij Fénypárti mágus tette volna, nem pedig A. Gorogyeckij úr, egy kis tejtermék-kereskedelmi cég tulajdonosa.

– Végül is mi történt? – kérdeztem. – Ha a kérésem nem teljesíthető, mondják meg!

– Minek ehhez a pénz? – kérdezte az őrség főnöke.

– Miféle pénz? – csodálkoztam. – Á... a maguk munkatársa azt hitte, neki kínálok pénzt?

Az őrség főnöke mosolygott.

– Szó sincs róla! – jelentettem ki keményen. – Zsebkendőért nyúltam a zsebembe. Ma megint elővett az allergia. De a zsebem tele mindenféle vacakkal, hát kiraktam... Aztán még az orromat sem tudtam kifújni...

Azt hiszem, túllőttem a célon.

A főnök mozdulatlan arccal visszaadta a belépőkártyámat, és végtelenül udvariasan azt mondta:

– Az incidenst kimerítettük. De mint ön is megértheti, Gorogyeckij úr, a munkafelvételeket magánszemélyek nem tekinthetik meg.

Megéreztem, hogy a főnököt a „mindenféle vacak” kifejezés dühítette. Ezek az emberek persze nem nyomorogtak, de azért nem fürödtek annyira a pénzben, hogy száz dollárt mindenféle vacaknak nevezzenek.

Sóhajtva lehajtottam a fejem.

– Bocsásson meg nekem, hülyének. Valóban megpróbáltam... ellenszolgáltatást felajánlani. Egész héten a hivatalokba futkostam, a cégemet kellett átregisztráltatnom... már kialakult bennem a reflex...

A főnök kutatva nézett rám. Mintha megenyhült volna kissé.

– Hibáztam – ismertem be. – De majd megöl a kíváncsiság. Higgye el, fél éjszaka nem aludtam, találgattam...

– Azt látom, hogy nem aludt – mondta rám nézve a főnök. És nem bírta ki, hiába, a kíváncsiság az emberből kiirthatatlan. – Na és mi érdekelte ennyire?

– A feleségem a kislányunkkal a nyaralóban van – mondtam. – Én meg itt rohangálok, a lakás felszerelését igyekszem befejezni, és akkor egyszer csak kapok egy levelet. Névtelen levelet. Női kézírással. És a levélben... hogy is mondjam... egy kiló kacérság és fél kiló ígéret. Hogy egy szép ismeretlen arról álmodozik, hogy megismerkedik magával, de fél megtenni az első lépést. Ha figyelmes vagyok, és megértettem, kitől jött a levél, csak oda kell mennem...

A főnök szemében vidám kis fény villant.

– És a felesége a nyaralóban van? – kérdezte.

– A nyaralóban – bólintottam. – De ne gondolja, hogy... semmiféle messzemenő tervek. Egyszerűen tudni akarom, ki ez az ismeretlen nő.

– Itt van magánál a levél?

– Rögtön kidobtam – vallottam be. – Ha a feleségem kezébe kerülne, bizonygathatnám, hogy nem történt semmi...

– Mikor adták fel?

– Három napja. A mi postahivatalunkban.

A főnök gondolkodott.

– A leveleket itt naponta egyszer, este szedik ki – mondtam. – Azt hiszem, nem túl sokan járnak ide... öt-hat ember naponta. Ha belenézhetnék...

A főnök a fejét csóválta. Mosolygott.

– Megértem, hogy nem szabad – mondtam bánatosan. – De ha maga megnézné? Lehet, hogy egyetlen nő sem volt, csak a szomszédom viccel. Ő olyan... mókás ember.

– A kilencedikről? – ráncolta a homlokát a főnök.

Bólintottam.

– Nézze meg maga... és csak annyit mondjon, volt-e ott nő, vagy sem...

– Ez a levél kompromittálja magát, igaz? – kérdezte a főnök.

– Bizonyos mértékben – ismertem el. – A feleségem szemében.

– Nos, akkor van jogalapja arra, hogy megnézze a felvételt – határozott a főnök.

– Nagyon köszönöm! – kiáltottam fel. – Végtelenül hálás vagyok!

– Látja, milyen egyszerű? – mondta a főnök, miközben lassan nyomkodta a számítógép billentyűzetének gombjait. – Maga meg mindjárt... a pénz... micsoda szovjet szokások... most...

Nem bírtam ki, felálltam, és a háta mögé kerültem. A főnök nem tiltakozott. Lelkes volt – az Asszol területén nyilván nincs túl sok munkája.

A képernyőn megjelent a postahivatal belseje. Előbb az egyik sarokból – látható volt, mit csinálnak az alkalmazottak. Azután a másik szögből – a bejárat és a postaláda látszott.

– Hétfő. Reggel nyolc – jelentette be ünnepélyesen a főnök. – És hogyan tovább? Tizenkét óra hosszat fogjuk lesni a képernyőt?

– Ó, tényleg... – keseredtem el álságosan. – Erre nem is gondoltam.

– Megnyomjuk a gombot... nem, ezt itt... És mi történik? A kép lassan megmozdult.

– Mi? – kérdeztem, mintha nem is terveztem volna hasonló rendszert a mi hivatalunk számára.

– Mozgáskeresés! – kiáltott fel diadalmasan a főnök.

Az első találat reggel kilenc-harminckor volt. A postára belépett egy keleties külsejű munkás. És egy egész köteg levelet adott fel.

– Ez lenne a maga ismeretlenje? – jópofáskodott a főnök. Azután megmagyarázta: – A második épületszárny építőmunkásai. Folyton Taskentbe küldözgetik a leveleiket.

Bólogattam.

A második látogató negyed kettő tájt érkezett. Számomra ismeretlen, de igen szolid úriember. Mögötte testőr ballagott.

Az úriember nem adott fel levelet. Egyáltalán nem volt világos, miért jött – vagy a lányokat mérte fel, vagy az Asszol területét.

A harmadik... Lasz!

– Ó! – kiáltott fel a főnök. – Hiszen ez a maga tréfás kedvű szomszédja, nem? Aki éjszakánként dalocskákat ad elő!

Nem lenne belőlem jó detektív.

– Ő az... – suttogtam. – Talán...

– Jól van, nézzük tovább! – esett meg rajtam a főnök szíve.

Később, kétórás szünetet követően csapatostul érkeztek az emberek.

Még három lakó adott fel valamiféle borítékokat. Mind férfi volt, mind rendkívül komoly kinézetű.

És egy nő. Hetven körüli. Közvetlenül zárás előtt. Kövér volt, pompázatos ruhában, hatalmas, ízléstelen gyöngysorral. Csenevész ősz haja kibodorítva.

– Csak nem ő az? – lelkesedett a főnök. Felállt, vállon veregetett. – Na, igazán érdemes volt keresni a titokzatos kacérkodót, igaz?

– Minden világos – mondtam. – Rászedtek.

– Semmi baj, a rászedés még nem ráfázás – elménckedett a főnök. – De van egy kérésem magához a jövőre nézve... sose tegyen ilyen kétértelmű gesztusokat! Ne szedjen elő pénzt, ha nem akar fizetni valakinek!

Lehajtottam a fejem.

– Mi magunk rontjuk el az embereket – mondta keserűen a főnök. – Érti? Mi magunk! Pénzt kínálunk egyszer, kétszer, harmadszor már meg is követelik. Mi meg panaszkodunk: hogy lehet ez, honnan ered... Maga végül is jó ember, fényes figura!

Elképedve meredtem a főnökre.

– Jó ember, rendes ember – folytatta. – Hiszek a megérzéseimben. Húsz évig dolgoztam a bűnüldözésben, láttam mindenfélét. Ne tegye ezt többet, rendben? Ne terjessze maga körül a rosszat!

Már régen szégyelltem magam ennyire.

A Fénypárti mágust figyelmeztették, hogy ne terjessze a rosszat.

– Igyekszem – feleltem. Bűntudatosan néztem a főnök szemébe. – Nagyon köszönöm a segítséget.

A főnök nem válaszolt. A szeme üveges lett, üres és gondolattalan, mint a csecsemőé. A száját eltátotta. Keze ökölbe szorult a szék karfáján, ujjai kifehéredtek.

Megdermesztés. Egyszerű, gyakran használt igézet.

A hátam mögött, az ablaknál valaki állt. Nem láttam – a hátammal éreztem...

Amilyen gyorsan tudtam, félrehúzódtam. De még így is megéreztem a rám irányított Erő jeges fuvallatát. Nem, ez nem megdermesztés volt, de valami hasonló a vámpírok eszköztárából.

Az Erő lesiklott rólam – egyenesen a szerencsétlen biztonsági őrre. A Geszer alkotta védelmem nemcsak álcázott, de meg is védett!

Vállammal a falnak estem, előrelendítettem a karom, de az utolsó másodpercben visszafogtam magam, és nem mértem csapást az ellenfélre. Hunyorítottam, és szemhéjam árnyékát felhúztam a szememre.

Az ablaknál, az erőfeszítéstől vicsorogva egy vámpír állt. Magas, európai képű figura. Kétségkívül felsőbbrendű vámpír. És nem olyan újsütetű, mint Kosztya. Legalább háromszáz éves volt. És az is vitathatatlan, hogy az ereje meghaladja az enyémet.

De nem Geszerét! A vámpír nem látta meg bennem Másféle voltomat. És most mindazok az elnyomott ösztönök, amelyeket a felsőbbrendűek képesek féken tartani, a felszínre törtek. Nem tudom, kinek nézett – valami különleges embernek, aki képes érintkezni a vámpírokkal, afféle mitikus „félvérnek”, közönséges asszony és vámpír férfi gyermekének, vagy a nem kevésbé képzeletbeli „boszorkánymesternek”, aki az alacsonyabb rendű Setétekre vadászik. Mindazonáltal szemlátomást készen állt arra, hogy szabad folyást engedjen az eseményeknek. Az arca szétfolyt, mint a gyurma, magas homlokú állati pofává alakult át, felső állkapcsából agyarak nőttek ki, az ujjaiból borotvaéles karmok.

A megvadult vámpír rettenetes.

Csak a kiegyensúlyozott vámpír rettenetesebb nála.

A kétséges kimenetelű párviadaltól csak a reflexeim mentettek meg. Visszafogtam magam, és nem mértem rá csapást, de elkiáltottam a letartóztatás hagyományos formuláját:

– Éjszakai Őrség! Kilépni a Homályból!

És ebben a pillanatban az ajtó felől kiáltás hangzott:

– Állj! Ez a mieink közül való!

Meglepő, milyen gyorsan összekapta magát a vámpír. Agyarai és karmai visszahúzódtak, az arca megremegett, mint a kocsonya, és ismét felvette a sikeres európai visszafogott, jellegzetes képét. És én nagyon jól emlékeztem erre az európaira – Prága dicső városából, ahol a világ legjobb sörét főzik, és ahol megőrizték a világ legszebb gótikáját.

– Vitĕzslav? – kiáltottam. – Mit enged meg magának?

Az ajtóban természetesen Edgar állt. A Setét mágus, aki a moszkvai Nappali Őrségben végzett rövid munka után átment az Inkvizícióhoz.

– Anton, elnézését kérem. – Az egyébként hidegvérű baltikumi valóban zavarban volt. – Apró hiba. Munkabaleset...

Vitĕzslav maga volt a szívélyesség.

– Elnézését kérjük, őrségbeli. Nem ismertük fel...

Tekintetét gyorsan végigfuttatta rajtam, hangjában őszinte lelkesedés csengett:

– Micsoda álcázás... Gratulálok, őrségbeli. Ha ez a maga munkája, fejet hajtok.

Nem magyaráztam el, kinek a munkája a védelmem. Ritkán adatik meg egy Fénypárti mágusnak (mellesleg, mi tagadás, egy Setétnek is), hogy ráordíthasson egy Inkvizítorra.

– Mit művelt ezzel az emberrel? – üvöltöttem. – A védelmem alatt áll!

– Munkabaleset, mint kollégám már mondta – felelte vállat vonva Vitĕzslav. – A videokamera felvételei érdekelnek minket.

Edgar, hanyagul félretolva a karosszéket az őrség megmerevedett főnökével együtt, odajött hozzám. Mosolygott.

– Gorogyeckij, minden rendben. Egy ügyön dolgozunk, igaz?

– Van engedélyük az ilyesféle... munkabalesetekre? – kérdeztem.

– Nagyon sok mindenre van engedélyünk – tagolta hidegen Vitĕzslav. – El sem tudja képzelni, mennyi mindenre.

Végleg magához tért. És kereste a konfliktust. Hát persze – csaknem szabad folyást engedett az ösztöneinek, majdnem elvesztette az önkontrollját, ami egy felsőbbrendű vámpírtól megengedhetetlen, szégyen. És Vitĕzslav hangjában igazi hideg düh csengett:

– Kívánja ellenőrizni, őrségbeli?

Egy Inkvizítor persze nem engedheti meg, hogy üvöltözzenek vele. Csakhogy most én sem hátrálhatok meg!

A helyzetet Edgar mentette meg. Kezét felemelve érzelemteli hangon felkiáltott:

– Én vagyok a hibás! Fel kellett volna ismernem Gorogyeckij urat! Vitĕzslav, ez az én személyes mulasztásom! Bocsásson meg!

Elsőként nyújtottam kezet a vámpírnak.

– Valóban egy ügyön dolgozunk. Nem számítottam itt magukra.

Ezzel célba találtam. Vitĕegy pillanatra elfordította a tekintetét. Aztán nagyon barátságosan mosolyogva megszorította a kezemet. A vámpír tenyere meleg volt... és én megértettem, mit jelent ez.

– Vitĕzslav kolléga egyenesen a repülőtérről jött – mondta Edgar.

– És még nem jutott ideje elintézni az ideiglenes bejelentkezést? – firtattam.

Bármilyen hatalmas volt is, bármilyen posztot töltött is be az Inkvizíciónál, vámpír maradt. És át kellett esnie a regisztráció megalázó procedúráján. De nem feszítettem tovább a húrt. Ellenkezőleg.

– Ezt a formalitást elintézhetjük itt is – javasoltam. – Jogom van hozzá.

– Köszönöm – bólintott a vámpír. – De benézek a hivatalunkba. Rendnek kell lenni.

A rossz világ helyreállt.

– Már megnéztem a felvételeket – mondtam. – Három napja négy férfi és egy nő adott fel leveleket. Meg egy munkásforma ember egy egész halommal. Üzbegisztánba való építőmunkások dolgoznak itt.

– Ez jó jel az országuk szempontjából – mondta nagyon udvariasan Vitĕzslav. – Ha a szomszédos országok állampolgárait foglalkoztatják munkaerőként, az a gazdasági fellendülés jele.

Elmagyarázhattam volna neki, mit gondolok erről a dologról, de nem tettem.

– Megnézik a felvételeket? – kérdeztem.

– Azt hiszem, igen – egyezett bele a vámpír.

Edgar szerényen félrehúzódott.

Behívtam a képernyőre a postahivatal képét. Bekapcsoltam a mozgáskeresőt, és újból végignéztük a levelezés kedvelőit.

– Ezt ismerem – böktem Laszra. – Ma kiderítem, mit adott fel.

– Gyanakszik rá? – kérdezte Vitĕzslav.

– Nem – csóváltam a fejem.

A vámpír másodszor is végigpergette a felvételt. De ezúttal a komputer elé ültette a szerencsétlen megdermesztett főnököt.

– Ki ez? – kérdezte Vitĕzslav.

– Lakó – válaszolta a főnök, közömbösen meredve a képernyőre. – Első szárny, tizenötödik emelet...

Remek volt a memóriája. Megnevezte valamennyi gyanúsítottat, csak a nagy kupac levéllel érkezett munkás nevét nem tudta. Laszon, a tizenötödik emeleti lakón és az öregasszonyon kívül az Asszol két menedzsere adott fel aznap levelet.

– A férfiakkal mi foglalkozunk – határozott Vitĕzslav. – Ezzel kezdjük a munkát. Maga ellenőrizze az öregasszonyt, Gorogyeckij! Rendben?

Megvontam a vállam. Rendben van, együttműködünk, de utasítgatni nem hagyom magam. Főleg egy Setéttől nem tűröm el. Egy vámpírtól.

– Magának ez egyszerűbb – magyarázta Vitĕzslav. – Én... nekem nehéz az öregekhez közelednem.

A beismerés őszinte volt, és váratlan. Mormoltam valamit, de nem akartam a részletekben elmélyedni.

– Azt érzem bennük, amitől meg vagyok fosztva – magyarázta meg mégis a vámpír. – A halandóságot.

– Irigyli? – Nem álltam meg kérdés nélkül.

– Borzasztóan. – Vitĕzslav a biztonsági őr fölé hajolva mondta: – Most elmegyünk. Öt percig alszol, és szépeket álmodsz majd. Amikor felébredsz, már nem emlékszel a látogatásunkra. Csak Antonra emlékszel... és nagyon rokonszenvesnek találod őt. Ha szüksége lesz rá, bármiben a segítségére leszel.

– Minek ez... – tiltakoztam erőtlenül.

– Egy ügyön dolgozunk – emlékeztetett a vámpír. – Tudom, milyen nehéz álcázva dolgozni. Viszontlátásra!

Egyetlen pillanat alatt eltűnt. Edgar bűntudatosan mosolygott – és kiment az ajtón.

Nem várva meg a főnök ébredését, én is elhagytam az irodát.

4. FEJEZET

A SORS, amely mágusaink állítása szerint nem létezik, kegyes volt hozzám.

Az Asszol halljában (lépcsőháznak mégsem nevezhetem) megpillantottam azt az öregasszonyt, akihez a vámpír félt volna közeledni. A liftnél állt, és elgondolkodva nézte a gombokat.

A Homályon át megnéztem, és meggyőződtem róla, hogy teljesen elvesztette a fejét, szinte pánikban van. A jól nevelt őrség itt nem segíthetett – az öregasszony látszólag teljes nyugalomban álldogált.

Határozottan odaléptem az idős hölgyhöz. Igen, idős hölgyhöz, mivel a helyzethez sehogyan sem illett az „öregasszony” vagy az egyszerű, szeretetteljes „néni” kifejezés.

– Elnézést, segíthetek valamiben? – kérdeztem.

Az idős hölgy rám sandított. Öreges gyanakvás nélkül, inkább zavartan.

– Elfelejtettem, hol lakom – ismerte be. – Nem tudja véletlenül?

– A tizedik emeleten – mondtam. – Elkísérhetem?

Az ősz fürtöcskék, amelyek között kilátszott a rózsaszín fejbőr, alig észrevehetően megbillentek.

– Nyolcvanéves vagyok – mondta az öregasszony. – Erre emlékszem... Nem könnyű pedig, de emlékszem.

Karon fogtam a hölgyet, és odakísértem a lifthez. Az egyik őr felénk indult, de idős útitársnőm megrázta a fejét.

– Az úr elkísér.

Az úr elkísérte. Az ajtaját a hölgy felismerte, még örömmel meg is gyorsította a lépteit. Az ajtó nem volt bezárva, és a remekül felszerelt és berendezett lakás előszobájában egy energikus, húsz év körüli lány panaszkodott a telefonba:

– Igen, már lent is megnéztem! Megint kiszökött...

Megjelenésünk lelkesedéssel töltötte el a leányzót. Csak attól tartok, a kedves mosoly is, a lefegyverző gondoskodás is elsősorban nekem szólt.

A fiatal, rokonszenves lányok nem a pénz miatt szegődnek el az ilyen házakba személyzetnek.

– Masenyka, hozz nekünk teát! – szakította félbe kotkodácsolását az öregasszony. Bizonyára neki sem voltak illúziói. – A nagyszobába!

A lány engedelmesen kinyargalt a konyhába de még rám mosolygott, és rugalmas mellével szándékosan hozzám érve a fülembe súgta:

– Nagyon leromlott... Engem Tamarának hívnak.

Valami miatt nekem nem volt kedvem bemutatkozni. Követtem az öregasszonyt a „nagyszobába”. Valóban nagy volt. Régi, a sztálini időkből maradt bútorral és egy drága lakberendező munkájának nyilvánvaló nyomaival. A falakon fekete-fehér fotók függtek, először azt hittem, ezek is a dizájn részei. Azután rájöttem, hogy az ifjú, vakítóan szép, fehér fogú, repülős fejvédőt viselő lány azonos az idős hölggyel.

– A fritzeket bombáztam – mondta a hölgy szerényen, és letelepedett egy rojtos bordó bársonyterítővel letakart kerek asztal mellé. – Azon ott maga Kalinyin[12] adja át nekem az érdemrendet.

Teljesen elképedve telepedtem le a volt pilótával szemben.

Az ilyenek, mint ő, a legjobb esetben öreg állami nyaralókban élik le életük alkonyát, vagy hatalmas, rozzant „sztálinkákban”. De semmi esetre sem elit lakóparkban! Elvégre ő bombát szórt a fasisztákra, nem az aranykészletet szállította el a Reichstagból.

– Az unokám vette nekem a lakást – mondta az öregasszony, mintha csak olvasna a gondolataimban. – Nagy lakás. Nem emlékszem itt semmire... mintha minden otthonos lenne, de nem emlékszem...

Bólintottam. Rendes unoka, mit is mondhatnék. Világos, hogy a kitüntetett nagymama nevére írni, aztán örökölni a drága lakást, helyes lépés. Legalábbis jó cselekedet. Csak a személyzetet kellett volna gondosabban megválasztani. Nem egy húszéves lányt alkalmazni, akinek legfőbb gondja, hogy jó tőkebefektetést csináljon csinos pofikájával és jó alakjával, hanem egy idősebb, erőteljes ápolónőt.

Az öregasszony elgondolkodva nézett ki az ablakon.

– Jobb lenne nekem azokban a kis házakban... – mondta. – Azokhoz szoktam én...

Nem figyeltem rá. Az asztalt néztem, amelyet elborítottak a gyűrött levelek, rajtuk fura bélyegző: „A címzett elköltözött.” Nem csoda. A címzettek közt szerepelt Kalinyin össz-szövetségi elnök, Joszif Sztálin generalisszimusz, Hruscsov elvtárs, sőt a „kedves Leonyid Iljics Brezsnyev” is.

A későbbi vezéreket az öregasszony emlékezete láthatólag már nem őrizte meg.

Nem volt szükség egy Másféle képességeire ahhoz, hogy kitaláljam, milyen levelet adott fel az öregasszony három napja.

– Nem bírom a tétlenséget – panaszkodott a néni, elkapva pillantásomat. – Egyre kérem, hogy osszanak be egy iskolába, repülős iskolába... hogy elmeséljem a fiataloknak, hogyan éltünk...

Biztos, ami biztos, megnéztem a Homályon át. És majdnem felkiáltottam.

Az öreg pilótanő potenciális Másféle volt. Talán nem túl nagy erejű, de teljesen nyilvánvalóan az.

Csak hát ebben a korban hasonítani... elképzelhetetlen. Hatvanévesen, hetvenévesen talán... de nyolcvanévesen?

Belehalhat a megerőltetésbe. Test és értelem nélküli árnyékként elmerül a Homályban...

Nem lehet mindenkit ellenőrizni. Még Moszkvában sem, ahol oly sokan dolgoznak az Őrségeknél.

Néha túl későn ismerjük fel fivéreinket és nővéreinket.

Megjelent Tamara leányzó, keksszel és bonbonnal teli tálacskákkal, teáskannával, szép régi csészékkel megrakott tálcával. Hangtalanul lerakta a tálkákat az asztalra.

Az öregasszony már elszundított, de változatlanul egyenesen és biztosan ült a helyén.

Halkan felálltam, bólintottam Tamarának.

– Megyek. Maga pedig vigyázzon jobban, mert a néni elfelejti, hol lakik.

– De hát le sem veszem róla a szemem – válaszolta verdeső szempillákkal Tamara. – Mit beszél...

Őt is ellenőriztem. Semmi jele, hogy Másféle lenne.

Közönséges fiatal nő. A maga módján még rendes is.

– Gyakran ír leveleket? – kérdeztem halvány mosollyal. Ezt engedélynek tekintve Tamara is elmosolyodott.

– Folyton! Sztálinnak is, Brezsnyevnek is... Röhej, nem?

Nem vitatkoztam.

Az Asszolt telezsúfolták étteremmel és kávéházzal, de valamennyi közül csak a szupermarket kávézója működött. Nagyon kedves hely volt – a pénztárgépek fölé nyúlt be kis galériaként. Remek kilátás nyílt innen az egész szupermarketra. Biztosan nagyon jó dolog meginni itt egy kávét, mielőtt nekiindul az ember a kellemes bevásárló körútnak, megtervezve a „shopping” útvonalát. Lám csak, ez a szörnyű szó, ez az undorító anglicizmus úgy bevette magát az orosz nyelvbe, mint védtelen áldozatába a kullancs.

Megebédeltem itt, igyekezve, hogy ne borzadjak el az árakon. Utána megittam egy dupla presszókávét, vettem egy csomag cigarettát – nagyon ritkán gyújtok rá –, és megpróbáltam elképzelni önmagamat mint detektívet.

Ki küldte a levelet?

Az áruló Másféle vagy ember kliense?

Tulajdonképpen egyiküknek sem lehet erre szüksége. Egyszerűen semmi hasznuk sem származna belőle! A kívülálló emberrel kapcsolatos változat pedig, aki a hasonítást igyekezne megakadályozni, túlságosan is melodrámai.

Gondolkodj, törd a fejed! Megestek már zavarosabb ügyek is. Van egy áruló Másféle. Van egy kliense. A levelet az Őrségeknek és az Inkvizíciónak küldték el. Tehát valószínű, hogy a levelet egy Másféle küldte. Erős, okos, nagy tudású Másféle.

Akkor pedig az a kérdés, hogy miért.

Válasz nyilván van. Azért, hogy ne történjen meg az a bizonyos hasonítás. Azért, hogy kezünkbe adja a kliensét, és ne kelljen teljesítenie az ígéretét.

Vagyis nem pénzről van szó. Az ismeretlen kliens valamilyen érthetetlen módon hatalomra tett szert a Másféle felett. Szörnyű, abszolút hatalomra, amelynek révén azt követelhet tőle, amit csak akar. Egy Másféle nem ismerheti el, hogy egy embernek ilyen hatalma van fölötte. És huszárvágást csinál...

Ez az!

Rágyújtottam egy cigarettára, kiittam a kávémat. Urasan elterültem a puha karosszékben.

Valami kezd kirajzolódni. Hogyan válhat egy Másféle egy ember foglyává? Egy közönséges ember foglyává, még ha gazdag, befolyásos és okos is...

Csak egyetlen változat volt lehetséges, és az nagyon nem tetszett nekem. Titokzatos áruló Másfélénk olyan helyzetbe keveredhetett, mint a mesebeli aranyhal[13]. Szavát adta egy embernek, hogy teljesíti bármely kívánságát. Hiszen az aranyhal sem számított arra, hogy a megkergült öregasszony – apropó, az öregasszonyról szólni kell Geszernek, figyelmeztetni, hogy egy potenciális Másfélére akadtam –, hogy a megkergült öregasszony a tengerek úrnője akar majd lenni.

És éppen ez volt a legfőbb gond.

Egy vámpír is, egy alakváltó is, egy Setét mágus is köpött volna az adott szóra.

Ők adták szavukat, ők is vonják vissza. És ha az ember követelni meri a jogait, még a torkát is elharapják.

Tehát aki a meggondolatlan ígéretet tette, Fénypárti mágus!

Lehetséges ez?

Lehetséges.

Könnyen.

Mi valamennyien kissé naivak vagyunk, Kosztyának igaza van. Emberi gyengeséggel, bűntudattal, mindenféle romantikával meg lehet fogni minket...

Vagyis az áruló a mi sorainkban van. Szavát adta, hogy mire, azzal egyelőre nem foglalkozunk. Csapdába esett. A Fénypárti mágus, aki nem teljesíti az ígéretét, megsemmisül...

Állj! Ez megint érdekes momentum. Megígérhetem egy embernek, hogy teljesítek „mindent, amit akar”. De ha teljesíthetetlent kér... nos, nem tudom, mit is pontosan, nem nehezet, nem undorítót, nem tilalmasat – hanem éppenséggel teljesíthetetlent... például oltsam ki a napot vagy változtassak Másfélévé egy embert... Mit válaszolnék? Azt, hogy ez lehetetlen. Semmiképp sem lehetséges. És igazam lesz, tehát semmi okom az önmegsemmisítésre. És ember gazdámnak ebbe bele kellene törődnie. Valami mást követelnie... Pénzt, egészséget, ellenállhatatlan szexuális vonzerőt, tőzsdei sikereket és a veszély megérzésének képességét. Vagyis általános emberi örömöket, amelyeket egy erős Másféle képes megadni.

De az áruló Másféle pánikba esett! Annyira, hogy mindkét Őrséget és az Inkvizíciót is rászabadította a „gazdájára”. Sarokba szorították, és attól fél, örökre el kell távoznia a Homályba.

Tehát tényleg képes az embert Másfélévé változtatni!

Vagyis a lehetetlen lehetséges. Létezik a módszer. Nem sokak számára hozzáférhető, de létezik...

Magamon kívül voltam.

Az áruló a mi legöregebb és legnagyobb tudású mágusaink közül valaki. Nem feltétlenül kategórián kívüli, nem feltétlenül tölt be nagyon fontos posztot. De olyan valaki, akit megtépázott az élet, és aki eljutott a legnagyobb titkok közelébe...

Nem tudom, miért, rögtön Szemjon jutott eszembe. Szemjon, aki időnként olyasmit tud, ami miatt neki, a Fénypárti mágusnak a Fenyítő Tűz bélyegét sütik a testére...

„A második évszázadomat élem...”

Talán. Nagyon sokat tud.

Ki lehet még?

Nagyon sok olyan öreg, tapasztalt mágus van, aki nem dolgozik az Őrségben. Éldegélnek Moszkvában, tévét néznek, sört isznak, meccsre járnak...

Nem ismerem őket, és ez baj. Ezek a bölcs, a világtól félrevonult mágusok nem akarnak belekeveredni az Őrségek végeérhetetlen háborújába.

Kihez fordulhatnék tanácsért? Kinek teregethetném ki szörnyű feltételezéseimet?

Nem, nem hiszem, hogy ők követtek volna el ilyen hibát. Sem az élet megtiporta Olga, a végtelenül ravasz Geszerről már nem is beszélve, egyikük sem követne el ilyen hibát, nem tennének teljesíthetetlen ígéretet egy embernek. De Szemjon sem tenne ilyet! Nem hiszem el, hogy a bölcs, a szó igazi népi értelmében véve bölcs Szemjon ilyen helyzetbe kerülhet.

Tehát valaki a mestereink közül hibát követett el.

És hogy festek majd, előadva egy ilyen vádat? „Azt hiszem, közülünk valaki a bűnös. A Fénypártiak közül. Valószínűleg Szemjon. Vagy Olga. Vagy Ön, Geszer...”

Hogyan járhatok ezek után dolgozni? Hogyan nézhetek a társaim szemébe?

Nem, ilyen gyanúsítást nem ejthetek ki a számon. Biztosat kell tudnom.

Valahogy kellemetlennek találtam volna odahívni a pincért. A pulthoz sétáltam, kértem még egy kávét. A korlátra támaszkodva lefelé bámultam.

Odalenn felfedeztem éjszakai ismerősömet. A gitáros és mulatságos feliratú trikók gyűjtője, továbbá egy jókora angol vécécsésze tulajdonosa egy élő homárokkal teli nyitott medence mellett állt. Lasz arcán látszott, hogy feszülten gondolkodik. Aztán elnevette magát, és a pénztárhoz tolta bevásárlókocsiját.

Figyelni kezdtem.

Lasz sietség nélkül rakta ki a futószalagra szerény zsákmányát, amelyből kirítt egy üveg cseh abszint. Fizetés közben közölte:

– Tudja, van itt maguknál egy medence homárokkal...

A pénztároslány elmosolyodott, egész valójával megerősítve, hogy valóban van egy medence, amelyben homárok úszkálnak, és egypár ilyen eleven ízeltlábú remekül illene az abszinthoz, a kefirhez és a fagyasztott derelyéhez.

– Nos hát – folytatta zavartalanul Lasz –, most láttam, hogy az egyik homár felkapaszkodott a másik hátára, kimászott a medencéből, és bebújt az alá a hűtőszekrény alá...

A lány sűrűn pislogott. Egy perc múlva megjelent a pénztárnál két őr és egy takarítónő. Végighallgatván a szörnyű hírt a szökésről, a hűtőszekrényhez iramodtak.

Lasz a termet figyelve fizetett.

A nem létező homár üldözése nagy lendülettel folyt. A takarítónő a felmosóval a hűtőszekrény alá bökdösött, körülötte tébláboltak az őrök. Hozzám is elért a hangjuk.

– Felém hajtsd, felém! Már majdnem látom!

Arcán csöndes örömmel Lasz a kijárat felé indult.

– Óvatosabban bökdösd, megsérted a páncélját, és tönkremegy! – figyelmeztetett az egyik őr.

Igyekezve eltüntetni arcomról a Fénypárti mágushoz méltatlan vigyort, átvettem a kávémat a kiszolgálólánytól. Nem, ez a fickó nem állt neki kisollóval kivagdosni a betűket egy újságból. Az túlságosan unalmas foglalatosság.

Megcsörrent a telefonom.

– Szia, Szveta! – szóltam bele.

– Mi újság, Anton?

Ezúttal kevésbé volt nyugtalan a hangja.

– Éppen kávézok. Felvettem a kapcsolatot a kollégákkal. A konkurens cégektől.

– Aha – mondta Szvetlana. – Ügyes vagy, Anton. Ne segítsek?

– De hát... te nem vagy státusban – mondtam zavartan.

– Köpök rá! – kapta el az indulat egy pillanat alatt Szvetlanát. – Téged féltelek, nem az Őrséget!

– Egyelőre nincs rá ok – feleltem. – Hogy van Nágyuska?

– Segít a nagymamának főzni – nevette el magát Szvetlana. – Úgyhogy ma későn lesz ebéd. Idehívjam?

– Aha – mondtam elgyengülten, és letelepedtem az ablaknál.

De Nágyka nem vette át a kagylót, nem volt kedve a papával beszélgetni.

Kétéves korban megesik az ilyen makacskodás.

Még váltottam néhány szót Szvetlanával. Szerettem volna megkérdezni, elmúltak-e a rossz előérzetei, de visszafogtam magam. A hangjából világos volt, hogy elmúltak.

Befejeztem a beszélgetést, de a telefont nem raktam el. A hivatalba nincs értelme telefonálni. De miért ne beszélhetnék valakivel magánemberként?

Elvégre be kell mennem a városba, találkoznom valakivel, kereskedelmi ügyeimet elrendeznem, új szerződéseket kötnöm.

Beütöttem Szemjon számát.

Elég a detektívesdiből. A Fénypártiak nem hazudnak egymásnak.

A nem egészen hivatalos, de nem is teljesen magánjellegű találkozókhoz nagyon megfelelnek az apró, öt-hat asztallal telezsúfolt kocsmák. Korábban nem voltak ilyenek Moszkvában. Ha már közétkeztetés, hát legyen akkora a helyiség, mint egy táncterem.

Most már vannak kiskocsmák is.

Ez a semmiről sem nevezetes kis kávézó a városközpontban volt, a Szoljankán. Az utcáról nyíló ajtó, öt asztalka és egy kis bárpult – az Asszolban a lakások bárpultja méretesebb.

A közönség is teljesen hétköznapi volt. Nem olyasféle érdeklődési kör szerint összeverődött klub, amilyeneket Geszer gyűjt, az egyikben búvárok gyülekeznek, a másikban visszaeső tolvajok.

A konyha meg végképp semmiféle ambíciót nem táplált. Kétféle csapolt sör, egyéb alkoholneműk, mikrohullámú sütőben felmelegített virsli és sült krumpli. Tömegtermék.

Lehet, Szemjon éppen ezért javasolta, hogy itt találkozzunk?

Zajosan lefújva a sörről a habot – csak régi filmeken láttam ilyet –, kortyolt egyet az Arany Kliniből, és jámborul rám nézett.

– Mesélj!

– Tudsz a válságról? – ragadtam meg szarvánál a bikát.

– Melyikről? – kérdezte Szemjon.

– A névtelen levelekről.

Szemjon bólintott. Hozzátette:

– Épp az előbb intéztem el prágai vendégünk ideiglenes regisztrációját.

– A következőt gondolom – mondtam korsómat forgatva a tiszta terítőn. – A feladó Másféle.

– Ez nem kétséges – vágta rá Szemjon. – Idd a sörödet! Ha akarod, utána kijózanítlak.

– Nem tudsz, el vagyok zárva...

Hunyorogva nézett rám. És bólintott, hogy valóban el vagyok zárva, s kevés lenne az ereje ahhoz, hogy áttörje a mágia számára áthatolhatatlan védőburkomat, amelyet nem más, mint maga Geszer bocsátott rám.

– Tehát – folytattam – ha a feladó Másféle, mit akart elérni?

– Ember kliensének izolálását vagy megsemmisítését – mondta nyugodtan Szemjon. – Hebehurgyán megígérte neki, hogy Másfélévé változtatja. És most próbál szabadulni.

Minden hősies erőfeszítéssel végrehajtott fejtörésem fölösleges volt. Szemjon, aki nem foglalkozott közvetlenül az üggyel, magától is rájött.

– Az illető Fénypárti Másféle – mondtam.

– Miért? – csodálkozott Szemjon.

– Egy Setét egész sor más módon is megszabadulhatna az ígéretétől.

Szemjon egy szál szalmakrumplit rágcsálva elgondolkodott, végül azt mondta, hogy igen, alighanem így van.

De azért száz százalékig nem zárná ki a Setétek közreműködését a dologban. Mert a Setétek is tehetnek meggondolatlanul olyan esküt, amitől nem szabadulhatnak. Például esküdhetnek a Setétre, tanúul hívhatják az eredendő erőt. Ebből már nemigen tudják kivágni magukat.

– Egyetértek – mondtam. – Mégis nagy az esélye annak, hogy a mieink közül került csávába valaki.

Szemjon bólintott, és annyit mondott:

– Nem én.

Elfordítottam a tekintetem.

– Ne izgulj! – folytatta melankolikusan Szemjon. – Helyesen gondolkodsz, és helyesen is cselekszel. Hibázhattunk mi is. Hibázhattam én is. Köszönöm, hogy beszélgetni hívtál, és nem a főnökséghez rohantál... Szavamat adom neked, Anton Gorogyeckij Fénypárti mágus, hogy nem én küldtem az általad ismert leveleket, és nem is tudom, ki küldte őket.

– Ennek nagyon örülök – mondtam becsülettel.

– Hát még én mennyire örülök! – nevette el magát Szemjon. – De azt mondom én neked, hogy a vétkes Másféle pimasz fickó. Nem elég, hogy az Őrségeket bevonta az ügybe, még az Inkvizíciót is belekeverte. Vagy nincsenek nála otthon, vagy nagyon pontosan kiszámított mindent. Az első esetben vége, a másodikban viszont kimászik a dologból. Kettőt teszek egy ellen, hogy jól jön ki belőle.

– Szemjon, ez azt jelenti, hogy lehetséges hétköznapi emberből Másfélét csinálni? – kérdeztem. A becsületesség a legjobb politika.

– Nem tudom – ingatta a fejét Szemjon. – Korábban úgy véltem, hogy lehetetlen. De a legutóbbi eseményekből ítélve létezik valamilyen kerülőút. Nagyon keskeny, nagyon kényelmetlen, de létezik.

– Miért kényelmetlen? – kapaszkodtam bele a szóba.

– Különben használnánk. Micsoda pluszt adna például, ha az elnököt magunkfajtává tehetnénk!

És nem csak az elnököt, hanem minden többé-kevésbé fontos embert. Lenne egy melléklet a Megállapodáshoz, amely szabályozná a hasonítások rendjét, és megmaradna ugyanaz a szembenállás, csak egy új szinten.

– Azt hittem, ez szigorúan tilos – ismertem be. – Találkoztak a Legfelsők, és megállapodtak az egyensúly fenntartásában... az abszolút fegyverrel tartották egymást sakkban...

– Mivel? – kérdezte elképedve Szemjon.

– Hát az abszolút fegyverrel. Nem emlékszel? Te meséltél a korlátlan teljesítményű termonukleáris bombáról. Egy nálunk, egy az amerikaiaknál... Alighanem létezik valami hasonló a mágiában is.

Szemjon hahotázott.

– Mit beszélsz, Anton!? Ilyen bomba nem létezik, ez fantasztikum, kitaláció! Tanulj fizikát! Az óceánokban túlságosan kevés a nehézvíz az önfenntartó termonukleáris reakcióhoz!

– Akkor miért mesélted?

– Akkoriban mindenféle mesét agyaltunk ki. Nem is gondoltam, hogy elhiszed...

– A fene essen beléd! – mormoltam, és kortyoltam a sörömből. – Mellesleg ezután sokáig rosszul aludtam...

– Nincs abszolút fegyver, aludj nyugodtan! – dörmögte Szemjon. – Sem valóságos, sem mágikus. És tegyük fel, hogy mégiscsak lehetséges a közönséges embereket hasonítani, a procedúra rendkívül nehéz, undorító és mellékhatásokkal jár. És egyáltalán... senki nem akarja bemocskolni magát. Sem mi, sem a Setétek.

– És te nem ismersz ilyen eljárást? – kérdeztem rá még egyszer.

– Nem. – Szemjon elgondolkodott. – Nem, valóban nem ismerek. Olyan, hogy valaki feltárta magát emberek előtt, irányította őket vagy önkéntesként bevonta őket a munkába, megesett. De olyanról, hogy a szükséges embert Másfélévé változtatták volna, sosem hallottam.

Megint zsákutca.

Bólintottam, bánatosan bámultam söröskorsómba.

– Ne edd magad! – tanácsolta Szemjon. – Két eset lehetséges. A Másféle vagy hülye, vagy nagyon ravasz. Az első esetben elkapják a Setétek vagy az Inkvizítorok. A másodikban őt nem találják meg, de az embert elkapják, és leszoktatják a különleges kívánságokról. Ilyen esetek egyébként ismeretesek...

– Mit csináljak? – kérdeztem. – Igaz, érdekes dolog ilyen szórakoztató helyen élni. Főleg, hogy nem saját zsebre...

– Hát élj! – mondta nyugodtan Szemjon. – Vagy a büszkeséged szenvedett csorbát? Szeretnél mindenkit lekörözni, és elkapni az árulót?

– Nem szívesen hagyok félbe egy munkát – ismertem be.

Szemjon elnevette magát.

– Én már vagy száz éve csakis azzal foglalkozom, hogy félbehagyok ügyeket... Volt az az eset például egy jómódú parasztember, Beszputnov megmérgezett marháival a Kosztromai kormányzóságban. Hű, micsoda ügy volt, Anton! Rejtély! Egész sereg bonyodalom! Mágikus mérgezés volt, de olyan ravaszul megoldott... a rontást a kenderföldön keresztül küldték!

– Megeszi a jószág a kendert? – Akaratlanul is feltámadt az érdeklődésem.

– Ki etetné fel vele? Abból a kenderből Beszputnov kötelet font, azzal a kötéllel vezette a marháit. És a rontás a kötéllel érte el őket. Ravasz, lassú, körültekintően megoldott mérgezés volt. És százversztányi[14] körzetben sehol egyetlen regisztrált Másféle! Letelepedtem abban a faluban, keresni kezdtem a kártevőt...

– Akkoriban így dolgoztatok? – lepődtem meg. – Valamiféle marhák meg valamiféle paraszt miatt az Őrség munkatársa avatkozott közbe?

Szemjon elmosolyodott.

– Korábban mindenfélét csináltunk. Annak a parasztnak a fia Másféle volt, ő kérte, hogy lépjünk közbe, mert az apja már majdnem felkötötte magát azzal a kötéllel... Szóval megtelepedtem, afféle magányos farkasként, gazdálkodni kezdtem, sőt egy özvegyasszonnyal kezdtem összemelegedni. És közben kutattam. És rájöttem, hogy a nyomok egy régi, nagyon jól álcázott, egyik Őrséghez sem tartozó, jegyzékbe sem vett boszorkányhoz vezetnek. El tudod képzelni, micsoda bonyodalom? Egy boszorkány, aki két-háromszáz éves! Úgy gyűjtötte az erőt, mint valami első osztályú mágus! Hát én játszottam a Nat Pinkertont[15]... kerestem... de valahogy röstelltem volna a magasabb rendű mágusokat segítségül hívni. És szép lassan ráakadtam néhány fogódzóra, kirajzolódott a gyanúsítottak köre. Mellesleg köztük volt az az özvegyecske is, aki olyan nyájasan viszonyult hozzám...

– És? – kérdeztem izgatottan. Bár Szemjon hajlamos a füllentésre, ez a történet igaznak tűnt.

– Semmi és – sóhajtott. – Péterváron lázadás tört ki. Forradalom. Megértheted, kisebb gondunk is nagyobb volt, mint egy ravasz boszorkány. Patakokban folyt a vér. Hazahívtak. Vissza akartam menni, hogy megkeressem a banyát, de sosem volt rá idő. Később meg elárasztották a falut, az embereket kitelepítették. Lehet, hogy már nincs is meg az a boszorkány.

– Dühítő – mondtam.

Szemjon bólintott.

– És több zsáknyi ilyen történetem van. Úgyhogy ne ess pánikba, és ne lógasd az orrod!

– Ha Setét lennél – ismertem be –, biztosan arra gondolnék, hogy csak a gyanút akarod elterelni magadról.

Szemjon mosolygott.

– Nem vagyok Setét, Anton. És ezt te pontosan tudod.

– És semmit sem tudsz az emberek hasonításáról – sóhajtottam. – Pedig nagyon reméltem...

Szemjon elkomorodott.

– Anton, mondok neked még valamit. A lány, akit a világon mindenkinél jobban szerettem, huszonegyben meghalt. Az öregségbe halt bele.

Ránéztem, és nem mertem mosolyogni. Szemjon nem tréfált.

– Ha tudtam volna, hogyan tehetem őt Másfélévé... – suttogta valahova a távolba meredve. – Ha csak tudtam volna... Feltártam magam előtte. Mindent megtettem érte. Sohasem volt beteg. Hetvenhárom évesen is úgy nézett ki, mintha harminc lenne. Még a pétervári éhínség idején sem szenvedett hiányt semmiben, az okmányaitól meg a vöröskatonák szóhoz sem jutottak... Leninnel írattam alá a megbízólevelét. De az élettartamomat nem adhattam át neki. Ez meghaladja az erőnket. – Szomorúan nézett a szemembe. – Ha tudtam volna, hogyan hasoníthatom Ljubov[16] Petrovnát, nem kérdeztem volna senkit. Mindent vállaltam volna. Megsemmisítettem volna saját magamat, csak hogy őt Másfélévé tehessem...

Szemjon felállt, sóhajtott.

– Most már, őszintén szólva, nekem mindegy. Nem izgat, lehet-e vagy sem Másfélévé alakítani az embereket. És téged se izgasson! A feleséged Másféle. A kislányod Másféle. Micsoda szerencse, és csak te egyedül kaptad meg. Ilyesmiről még maga Geszer sem álmodhat.

Elment, de én még elüldögéltem, megittam a sörömet. A kávézó gazdája – egy személyben pincér, szakács és pultos – nem is nézett felém. Amikor megérkezett, Szemjon mágikus védelmet bocsátott az asztalunk fölé.

Mit is akarok én?

Három Inkvizítor szaglászik mindenfelé. Kosztya, a tehetséges vámpír denevérként köröz az Asszol körül. Kiderítik, biztosan kiderítik, ki akart Másfélévé lenni. A levél küldőjét pedig vagy megtalálják, vagy nem.

Mi közöm az egészhez?

Az asszony, akit szeretek, Másféle. Ráadásul önként lemondott az Őrségnél teljesített szolgálatról, a Hatalmas Varázslónő tündöklő karrierjéről. És mindezt az én hülye fejem miatt. Hogy örökre megrekedve az Erő második szintjén, ne legyenek komplexusaim.

És Nágyuska is Másféle! Nem kell átélnem annak a Másfélének a fájdalmát, akinek felnő, megöregszik és meghal a gyereke. Előbb vagy utóbb feltárjuk Nágyenkának az igazságot a természetéről. És majd Hatalmas akar lenni, ez nem kétséges. És ő lesz a Leghatalmasabb. Még az is lehet, hogy jobbá teszi majd ezt a tökéletlen világot.

Én meg gyerekes módon kémesdit játszom! Izgulok, hogyan teljesítsem a feladatot ahelyett, hogy este átugranék vidám szomszédomhoz, vagy – kizárólag álcázás céljából – betérnék a kaszinóba.

Felálltam, pénzt tettem az asztalra, és távoztam. Egy-két óra múlva eloszlik a védelem, a kávézó tulajdonosa észreveszi a pénzt, az üres poharakat, és csak arra emlékszik majd, hogy valamiféle jellegtelen pasasok sört ittak ennél az asztalnál.

5. FEJEZET

FÉL napig jelentéktelen, teljesen felesleges dolgokkal foglalkoztam. Kosztya, a vámpír vértelen ajkát elhúzva alighanem közölné velem, mit gondol naivitásomról...

Először visszamentem az Asszolba, átöltöztem farmerba és közönséges ingbe, aztán elindultam a legközelebbi közönséges udvar felé, unalmas nyolcemeletes panelházak közé. Nagy megelégedésemre felfedeztem egy focipályát, amelyen felső tagozatos korú csibészek hajkurásztak egy ócska labdát. Akadt köztük néhány fiatal felnőtt is. A nemrég véget ért, a mi csapatunk számára egyáltalán nem dicsőséges focivébének azért volt pozitív hatása is. A néhány megmaradt udvaron újjászületett a már végleg elveszettnek látszott grundszellem.

Bevettek a csapatba. Abba, amelyikben csak egy felnőtt volt, terjedelmes pocakja ellenére fürge és merész játékos. Nem vagyok túl jó focista, de hát nem is világbajnokok gyűltek itt össze.

Vagy egy órát rohangáltam a poros, letaposott pályán, ordítottam, a szakadt fémhálójú kapura lőttem, néha bele is találtam. Egyszer az egyik tizedikesnek sikerült a földre vinnie, közben kedvesen mosolygott.

Nem sértődtem meg, és nem vesztettem el a kedvem.

Amikor valahogy magától vége lett a játéknak, bementem a legközelebbi boltba, vettem ásványvizet meg sört, a legkisebbek számára pedig Bajkál üdítőt. Valószínűleg jobban értékelték volna a Coca-Colát, de ideje leszokni a tengerentúli mérgekről.

Csak az a tudat keserített el, hogy a túlzásba vitt bőkezűség gyanút kelt. Így hát mértéktartóan kell tenni a jót.

Elbúcsúzván a játékosoktól, a „mieinktől” és az „ellenféltől”, elballagtam a strandra, ahol megfürödtem a nem túl tiszta, de kellemesen hűvös vízben. Pompázatos palotaként oldalt meredezett az Asszol épülete.

Hát csak meredezzen!

A legmulatságosabb, hogy tisztában voltam vele, a helyemben pontosan ugyanígy viselkedne egy Setét mágus is. Nem a legfiatalabbak közül való, aki a korábban elérhetetlen élvezeteket hajhássza, mint például a friss osztriga vagy a luxusprostituáltak, hanem olyan Setét, aki már sok mindent átélt, és megértette, hogy az egész világ csak hiúságok hiúsága...

Ő is rohangászott volna az aprócska focipályán, ordított volna, rúgta volna a labdát, rászólt volna a gyakorlatlanul káromkodó kamaszokra: „tartsd a szád, zöldfülű!” Utána strandra ment volna, pancsolt volna a zavaros vízben, és a fűben fekve bámulná az eget.

Hol van az, ami elválaszt minket? Rendben, az alsóbbrendű Setétekkel minden világos. Ők nem elevenek. Kénytelenek ölni, hogy létezni tudjanak. Ezen semmiféle szómágia nem segít. Ők – a rossz.

De hol húzódik az igazi határ?

És miért tűnik el időnként? Az ilyen pillanatokban, amikor mindössze arról van szó, hogy egy, egyetlenegy ember Másfélévé akar válni. Egyetlenegy! És milyen erők indulnak azonnal az üldözésére! Setétek, Fénypártiak, az Inkvizíció... És nem én egyedül dolgozom ezen az ügyön, én csak egy előre tolt gyalog vagyok, aki a helyszínen folytat felderítést. Geszer ráncolja a homlokát, Zavulon hümmög, Vitězslav vicsorog. Egy ember Másféle akar lenni! Elkapni!

De hát ki ne szeretne Másféle lenni?

Nem a vámpírok örök éhségét átélni, nem az alakváltók őrült rohamait, hanem a mágusok teljes értékű életét. Amelyben minden olyan, mint az emberi életben.

Csak jobb.

Nem kell félned, hogy az őrizetlenül hagyott kocsidból kilopják a drága hifiberendezést.

Nem leszel náthás, és ha elkap valami gyógyíthatatlan nyavalya, rendelkezésedre állnak a Setét javasemberek vagy a Fénypárti gyógyítók.

Nem kell törnöd a fejed, hogy húzod ki a fizetésig.

Nem rémítenek az éjszakai utcák és a részeg csavargók.

A rendőrségtől sem kell tartanod.

Biztos lehetsz benne, hogy a gyereked nyugodtan hazaér az iskolából, és nem találja szembe magát agy mániákus őrülttel a kapualjban.

Igaz, persze itt van a kutya elásva. Szeretteid biztonságban vannak, még a vámpírlottó sem fenyegeti őket. De az öregségtől és a haláltól nem tudod megvédeni őket.

Ám az még nagyon messze van. Nagyon-nagyon messze.

De egészében véve sokkal jobb Másfélének lenni.

Ráadásul, ha nem fogadod el a hasonítást, nem nyersz semmit. Még ember hozzátartozóid is lehülyézhetnek. Mert Másfélévé válva segítheted őket. Ahogyan Szemjon mesélte... megmérgezték a parasztember teheneit, és Másféle fia segítségül hívott egy nyomozót. Hiába, a vér szava. Nincs mit tenni...

Összerándultam, mintha áramütés ért volna. Felpattantam, és az Asszol épületére meredtem.

Milyen okból ígérheti meg egy Fénypárti mágus egy embernek, hogy teljesíti bármely kérését?

Csak egyetlen okból!

Ez igen, ez már nyom!

– Valamire rájöttél, Anton? – hallatszott a hátam mögül.

Megfordultam, és belenéztem Kosztya napszemüvegének fekete lencséjébe. Fürdőnadrágban volt, ahogyan az a strandon illik, és fehér gyerekkalap ült a feje búbján (alighanem lelkiismeretlenül elszedte valami gyerkőctől).

– Éget a nap? – kérdeztem kajánul.

Kosztya homlokát ráncolta.

– Nyomaszt. Úgy ül az égen, mint egy vasaló... Mondd, neked nincs meleged?

– Melegem van – ismertem el. – De ez másféle meleg.

– Nem lehetne szurkálódás nélkül? – kérdezte Kosztya. Leült a homokba, hanyagul odébb kotorva néhány csikket. – Én most csak éjszakánként fürdök. Azért jöttem, hogy veled beszéljek.

Elszégyelltem magam. Egy mogorva fiatal férfi ült előttem, bár nem eleven. De én még emlékszem a komor kamaszra, aki lakásom ajtajában álldogált. „Ne hívjon meg magához, mert vámpír vagyok, és akkor éjszaka eljöhetek, és megharaphatom...”

Az a fiú elég sokáig tartotta magát. Csak disznó-és donorvért ivott. Arról álmodozott, hogy újra élővé válik. „Mint Pinocchio”, talán olvasta Collodi könyvét, talán a tévében látta, de nagyon találó volt a hasonlata.

Ha Geszer nem küld vámpírvadászatra...

Nem, ez ostobaság. A természet megköveteli a magáét. És Kosztya úgyis megkapta volna a licencet.

De kigúnyolni nincs jogom. Hatalmas fölényben vagyok vele szemben – én élek.

Szégyenkezés nélkül közelíthetek az öregekhez. Igenis szégyenkezés nélkül – mert Vitězslav ködösített. Nem félelem és nem is undor tartotta vissza az öregasszonytól.

A szégyen.

– Bocsáss meg, Kosztya! – mondtam, és mellé feküdtem a homokba. – Beszélgessünk!

– Az a benyomásom, hogy az Asszol állandó lakóinak semmi közük az ügyhöz – kezdte borúsan. – A kliens azok között lehet, akik csak alkalmanként fordulnak meg ott.

– Mindet ellenőrizni kell majd – sóhajtottam álságosan.

– Szép kis munka lesz. Meg kell keresni az árulót.

– De hiszen keressük.

– Látom, te hogy keresed... Arra jöttél rá, hogy a tieitek közül való?

– Miért volna? – jöttem zavarba. – Könnyen meglehet, hogy egy Setét akadt horogra.

Egy ideig mérlegeltük a helyzetet. A jelek szerint egyszerre jutottunk hasonló következtetésre.

Csak én már fél lépéssel előrébb jártam. De nem állt szándékomban segíteni Kosztyának.

– A levelet azzal a kupaccal adták fel, amit az építőmunkás hozott a postára – mondta Kosztya, nem is sejtve álnokságomat. – Mi sem könnyebb ennél. Ezek a vendégmunkások egy öreg iskolában laknak, az a munkásszállásuk. Mindenki az ügyeletes földszinti asztalára rakja le a leveleit. Reggel az egyikük elmegy a postára, és feladja az összeset. Egy Másfélének nem okoz gondot bemenni a munkásszállóra, elterelni az ügyeletes figyelmét, vagy egyszerűen kivárni, amíg elmegy vécére. És a Másféle akkor odadobja a levelét a közös kupacba. Ennyi! Sehol semmi nyom.

– Egyszerű és megbízható – értettem vele egyet.

– Fénypárti módszer – fintorgott Kosztya. – Mással kikapartatni a forró gesztenyét.

Nem sértődtem meg. Csak gúnyosan elmosolyodtam, és a hátamra fordulva az eget, a simogató arany napot néztem.

– Jó, jó, mi is így csináljuk – mormolta Kosztya.

Hallgattam.

– Mi van, azt akarod mondani, hogy sosem használtatok fel embereket az akcióitok közben? – háborgott.

– Előfordult. Felhasználtuk, de nem áldoztuk fel őket.

– Nos, a Másféle itt sem áldozta fel az embert, csak felhasználta... – jelentette ki következetlenül Kosztya, megfeledkezve arról, hogy „szurkálódás nélkül” tárgyalunk. – Azon gondolkodom... van-e értelme ezt a nyomot követni. Mert az áruló nagyon gondosan eltünteti maga mögött a nyomokat. Egy fantomot kergetünk.

– Azt beszélik, néhány nappal ezelőtt az Asszol két őre valami retteneteset látott a bokrok között – mondtam. – Még tüzet is nyitottak.

Kosztyának felcsillant a szeme.

– Ellenőrizted már?

– Nem – mondtam. – Álcázva vagyok, semmi lehetőségem.

– Ellenőrizhetném én? – kérdezte mohón. – Figyelj, majd jelentem, hogy te...

– Ellenőrizd! – hagytam rá.

– Köszönöm, Anton. – Kosztya szája fülig ért, és elég keményen belebokszolt a vállamba. – Mégiscsak rendes krapek vagy! Köszönöm!

– Szerezz csak jó pontokat – nem tudtam visszafogni magam –, talán még soron kívüli licencet is kapsz.

Kosztya egyből elhallgatott, elkomorodott, és a folyót bámulta.

– Hány embert öltél meg, hogy felsőbbrendű vámpír lehess? – kérdeztem.

– Miért érdekel ez téged?

– Csak úgy... érdekel.

– Túrd fel az archívumodat, és nézd meg! – mondta ferde mosollyal Kosztya. – Csak nem okoz gondot?

Ez természetesen nem okozott volna gondot. De sosem néztem bele Kosztya dossziéjába. Nem akartam tudni...

– Kosztya bácsi, add vissza a kalapomat! – hangzott fel mellettünk a követelőző csipogás.

Rásandítottam az aprócska, négy év körüli kislányra, aki odafutott hozzá. Na tessék, tényleg egy gyereket szedett rá, elvette a kalapkáját.

Kosztya engedelmesen levette és visszaadta a kislánynak a kalapot.

– Este megint eljössz? – kérdezte a kislány rám pillantva, ajkát biggyesztve. – Mesélsz majd?

– Aha – bólintott Kosztya.

A kislány arca felragyogott, és szertespriccelve a homokot odaszaladt egy fiatal nőhöz, aki tőlünk nem messze a holmiját szedte össze.

– Te megőrültél! – ordítottam felpattanva. – Itt nyomban porrá zúzlak!

Szörnyű lehetett az arcom. Kosztya felkiáltott.

– Mi van? Mi van, Anton? Ez az unokahúgom! Az anyja a nővérem! Sztroginóban laknak, és most náluk szálltam meg, hogy ne kelljen a város másik végéből idebumliznom!

Elakadt a szavam.

– Azt hitted, a vérét szívom? – kérdezte Kosztya, még mindig óvatosan pislogva rám. – Menj, ellenőrizd! Nincsenek rajta harapásnyomok! Az unokahúgocskám, érted? Bárkit hajlandó vagyok földbe tenni miatta!

– Pfú! – köptem egyet. – Mit gondolhattam? „Este megint eljössz”, „mesélsz”...

– Tipikus Fénypárti vagy... – mondta Kosztya már nyugodtabban. – Ha egyszer vámpír, akkor disznó is, igaz?

Törékeny fegyverszünetünk nem is annyira véget ért, inkább a megszokott hidegháborúvá vált. Kosztya dühöngve üldögélt, én meg magamat szidva az elhamarkodott következtetés miatt. Tizenkét évesnél fiatalabb gyerekekre nem adnak ki licencet, Kosztya pedig nem olyan hülye, hogy engedély nélkül vadásszon.

Hát ez betett nekünk.

– Persze, kislányod van – kapcsolt hirtelen Kosztya. – Ugyanilyen, igaz?

– Kisebb – feleltem. – És szebb.

– Világos, ha a tiéd, akkor szebb – hümmögött. – Rendben, Gorogyeckij. Mindent értek. Felejtsük el! És köszönöm a tippet.

– Nincs mit – mondtam. – Lehet, hogy azok az őrök nem is láttak semmit. Vodkáztak vagy füveztek...

– Ellenőrizzük – vágott közbe Kosztya élénken. – Mindent ellenőrzünk.

Feje búbját végigsimítva felállt.

– Menned kell? – kérdeztem.

– Nyomaszt – felelte ő felfelé sandítva. – Eltűnök.

És valóban eltűnt, miután körülöttünk mindenkinek a tekintetét elterelte. Csupán egy zavaros árnyék függött még egy pillanatig a levegőben.

– Hencegő fráter! – mondtam, és a hasamra fordultam.

Őszintén szólva nekem is melegem volt. De elvből úgy döntöttem, hogy nem megyek el egy Setéttel együtt. Még át kellett gondolnom egy és mást, mielőtt felkeresem az Asszol őrségét.

Vitězslav derekas munkát végzett. Megjelenésemre az őrség vezetőjének arcát jóindulatú mosoly öntötte el.

– Lám csak, ki a vendégünk! – kiáltotta, félrekotorva valamiféle papírokat. – Teát? Kávét?

– Kávét – döntöttem.

– Andrej, hozz nekünk kávét! – intézkedett a főnök. – És citromot!

Beletúrt a széfbe, és napvilágra hozott egy üveg jó grúz konyakot.

Az őr, aki bekísért az irodába, kissé zavarba jött, de nem vitatkozott.

– Kérdése van? – szegezte nekem a főnök, fürgén szeletelve a citromot. – Konyakot, Anton? Becsszóra jó konyak!

Én meg azt sem tudtam, őt hogy hívják... Az őrség korábbi vezetője jobban tetszett. Őszinte volt a viszonya hozzám.

De az őrség korábbi vezetője sosem adta volna ki nekem azt az információt, amelyiknek a megszerzésére most számíthattam.

– Meg kell néznem az összes lakó személyi anyagát – mondtam, s mosolyogva hozzátettem: – Egy ilyen házban, gondolom, mindenkit ellenőriznek. Igaz?

– Természetesen – hagyta rám könnyedén a főnök. – Egy dolog a pénz, de komoly emberek akarnak ideköltözni, semmi szükségünk cégéres gazemberekre... Az összes személyi anyag kell?

– Az összes – mondtam. – Mindenkié, aki lakást vett itt, függetlenül attól, beköltözött-e már, vagy még nem.

– A valódi tulajdonosok dossziéi érdeklik, vagy azoké, akiknek a nevén van a lakás? – érdeklődött előzékenyen a főnök.

– A valódiak.

A főnök bólintott, és ismét beletúrt a széfbe.

Tíz perc múlva már az asztalánál ültem, és az akkurátus, bár nem túl vaskos dossziékat lapozgattam. Érthető kíváncsiságból a sajátommal kezdtem.

– Szüksége van még rám? – kérdezte a főnök.

– Nem, köszönöm – mondtam, felbecsülve az iratok mennyiségét. – Egy órára van szükségem.

A főnök halkan becsukva maga mögött az ajtót, távozott.

Belemerültem az olvasásba.

Anton Gorogyeckij, mint kiderült, nős, felesége Szvetlana Gorogyeckaja, és van egy kétéves kislánya, Nagyezsda Gorogyeckaja. Anton Gorogyeckij egy kis vállalkozást működtet, egy tejtermékek (tej, kefir, túró, joghurt) forgalmazásával foglalkozó céget...

Ismertem ezt a céget. Az Éjszakai Őrség egyik szokásos leányvállalata, ezek termelik nekünk a pénzt. Vagy húsz van belőlük Moszkvában, a leghétköznapibb emberek dolgoznak bennük, nem is sejtve, igazából kihez kerül a haszon.

Általában minden szerényen, egyszerűen és kedvesen működik. A hasznot a Másfélék fölözik le. És elvégre mégsem kereskedhetek vodkával.

Félretettem a saját dossziémat, és nekiláttam a többi lakóénak.

Természetesen nem volt meg, nem is lehetett meg minden információ az emberekről. Végül is a biztonsági szolgálat, még a legelegánsabb lakóparké sem veheti fel a versenyt a KGB-vel.

De nekem nem is volt szükségem túl sok adatra. Csak a rokonokra, elsősorban a szülőkre vonatkozókra.

Rögtön félreraktam azok anyagát, akiknek élnek a szüleik. A másik kupacba kerültek azok dossziéi, akiknek meghaltak.

Az árvaházban nevelkedettek érdekeltek a legjobban – ők ketten voltak –, és azok, akik anyagában az apa és anya neve helyén csak egy vonal állt – nyolc ilyen embert találtam.

Ezeket az anyagokat magam elé húztam, és elkezdtem alaposabban átnézni. Az egyik árvaházi rögtön kiesett – a dosszié tanúsága szerint közel áll bűnözői körökhöz. Az utolsó évet Oroszország határain kívül töltötte, és az igazságszolgáltatás szerveinek kérése ellenére nem szándékozik visszatérni.

Azután a csonka családok közül is kiesett kettő. Az egyik gyengécske Setét mágus, valami jelentéktelen ügy kapcsán ismertem is. Őt most alighanem a Setétek vizsgálják nagyítóval. Ha nem találtak semmit, nincs is köze az ügyhöz.

A másik eléggé ismert könnyűzenei előadó, akiről szintén teljesen véletlenül tudtam, hogy már harmadik hónapja külföldi turnén van – USA, Németország, Izrael. Biztosan a lakás rendbehozatalára gyűjt.

Heten maradtak. Jó szám. Ezekre kell most koncentrálni.

Kinyitottam a dossziékat, és figyelmesebben kezdtem olvasni. Két nő és öt férfi... Melyikük lehet, aki engem érdekel?

„Hlopov Roman Lvovics, 42 éves, üzletember...” Az arca semmiféle asszociációt nem ébreszt. Lehet, hogy ő az? Lehet.

„Komarenko Andrej Ivanovics, 31 éves, üzletember...” Hű, micsoda határozott arc! És viszonylag fiatal korban... Ő az? Lehet... Nem, nem lehet! Komarenko dossziéját félreraktam. Az az ember, aki harmincévesen ekkora összegeket áldoz templomépítésre, és egyébként is „mély vallásosság jellemzi”, nem akar Másfélévé válni.

„Ravenbah Timur Boriszovics, 61 éves, üzletember...” Korához képest eléggé fiatalos. És a határozott ifjú, Andrej Ivanovics Timur Boriszoviccsal találkozva zavartan lesütné a szemét. Valahogy ismerős az arca, talán tévében láttam, vagy...

Félreraktam a dossziét. A tenyerem izzadt. A hátamon végigfutott a hideg.

Nem, nem a televízióból, pontosabban nem csak a televízióból emlékszem erre az arcra...

Az nem lehet!

– Nem lehet! – ismételtem meg hangosan a gondolatomat. Töltöttem magamnak a konyakból, és egyetlen lendülettel felhajtottam. Néztem Timur Boriszovics arcát – nyugodt, okos, kissé keleties arcát.

Nem lehet.

Kinyitottam a dossziét, és olvasni kezdtem. Taskentben született. Apja... ismeretlen. Anyja... meghalt a háború legvégén, amikor a kis Timur még ötéves sem volt. Gyermekotthonban nevelkedett. Építőipari technikumot végzett, majd építészeti egyetemet. Komszomol[17]-vonalon kezdte a pályáját. A párttagságot valahogy sikerült megúsznia. Ő alapította a Szovjetunióban az egyik első építőszövetkezetet, mellesleg gyakrabban kereskedett importcsempével és szaniteráruval, mint épített. Áttelepedett Moszkvába... céget alapított... politizált... nem volt, nem tagja, nem áll kapcsolatban... feleség, válás, második feleség...

Megtaláltam az ember kliensét.

De az volt a legszörnyűbb, hogy megtaláltam az áruló Másfélét is.

És a felfedezés olyan váratlan volt, hogy egész világom összeomlott.

– Hogyan tehette? – motyogtam szemrehányóan. – Hogyan tehette... főnök...?

Mert ha Timur Boriszovicsot tíz-tizenöt évvel megfiatalítjuk, kiköpött mása lesz Geszernek, világi nevén Borisz Ignatyjevicsnek, aki vagy hatvan évvel ezelőtt éppenséggel azon a vidéken élt... Taskent, Szamarkand és a többi nagyon közép-ázsiai város...

Nem is a főnök vétke lepett meg a legjobban. Geszer – bűnös? Ez olyan hihetetlen volt, hogy még csak érzelmeket sem váltott ki belőlem.

Az rázott meg, milyen könnyen lebukott.

Tehát hatvan éve gyermeke született Üzbegisztánban. Azután Geszert Moszkvába hívták dolgozni. És a gyermek anyja, hétköznapi asszony, meghalt a háború zűrzavarában. És az apró emberke, Timur, akinek apja hatalmas mágus, gyermekotthonba került...

Minden lehetséges. Geszer talán nem is tudott Timur létezéséről. De tudhatott is róla, csak valamilyen oknál fogva nem foglalkozott a sorsával. És most megszólalt valami az öregben, meghatódott, találkozott megöregedett fiával, és tett neki egy meggondolatlan ígéretet...

És éppenséggel ez a meglepő.

Geszer évszázadok, évezredek óta szövögeti intrikáit. Minden kiejtett szavát százszor meggondolja. És ekkorát botlott volna?

Nem valószínű. Viszont tény.

Nem kell ahhoz fiziognómus szakembernek lenni, hogy felismerjük: Timur Boriszovics és Borisz Ignatyjevics közeli rokonok. Még ha én tartom is a számat, a Setétek is rájönnek. Vagy az Inkvizítorok. Sarokba szorítják az éltes üzletembert... de még csak erre sincs szükség. Elvégre nem dühödt zsarolók vagyunk. Hanem Másfélék. Vitězslav a szemébe néz, vagy Zavulon csettint az ujjával – és Timur Boriszovics úgy kitálal mindent, mint a gyóntatószékben.

És mi lesz Geszerrel?

Elgondolkodtam. Nos... ha beismeri, hogy ő küldte a leveleket... tehát nem voltak hátsó szándékai... egy ember előtt pedig általában véve jogában áll felfedni magát...

Egy ideig a Megállapodás pontjait, a kiegészítéseket és pontosításokat, a precedenseket és kivételeket, az utalásokat és hivatkozásokat vettem sorra gondolatban.

Az eredmény eléggé meglepő volt.

Geszert megbüntetik, de nem túl szigorúan. A maximum egy megrovás az Éjszakai Őrség európai irodájától. És valami fenyegető, de semmit sem jelentő intés az Inkvizíciótól. Geszer még a helyét sem veszti el.

Igen ám...

Elképzeltem, micsoda diadalünnep kezdődik a Nappali Őrségnél. Milyen diadalmasan vigyorog majd Zavulon. Milyen őszinte érdeklődéssel fordulnak majd a Setétek Geszer családi ügyei felé, kérik átadni üdvözletüket ember fiacskájának.

Persze annyi leélt év után, amennyi Geszer mögött van, bárki vastag bőrt növeszt magának. Megtanulja elviselni a gúnyt.

De most nem szerettem volna a helyében lenni!

No meg a mieinktől sem idegen az irónia. Nem, senki nem fogja szemére vetni Geszernek a baklövést. És a háta mögött sem fogja senki rajta köszörülni a nyelvét.

De lesznek mosolyok. Értetlenkedő fejcsóválások. És suttogások: „mégiscsak öregszik a Hatalmas, öregszik...”

Mostanában már nyoma sem volt bennem a Geszer iránti kölyökkutyás odaadásnak és lelkesedésnek. Nézeteink nagyon sok mindenben eltérőek voltak. És néhány dolgot máig nem bocsátottam meg neki.

De így pofára esni!

– Mit művelsz, Hatalmas? – kérdeztem. Visszaraktam a dossziékat a nyitott széfbe, és töltöttem magamnak még egy konyakot.

Segíthetek Geszernek?

Hogyan?

Elsőként jussak el Timur Boriszovicshoz?

És aztán? Bocsássam rá a hallgatás igézetét? Feloldhatják, akadnak hozzáértők.

És ha rákényszeríteném, hogy hagyja el Oroszországot? Szökjön el, mintha a város összes bűnözői csoportja plusz a teljes igazságszolgáltatás loholna a nyomában?

Talán elmegy. Elrejtőzik valahol a tundrán vagy Polinéziában.

Úgy kell neki. Hajkurássza csak hátralévő életében a fókákat, vagy szedje a kókuszt a pálmafákról! Ha már a tengerek ura akart volna lenni...

Felvettem a telefonkagylót, és a hivatalunk központi számát hívtam, majd beütöttem a számítástechnikai laborunk mellékét.

– Igen? – mondta a kagyló Tolik hangján.

– Találj meg nekem egy embert, Tolik! Sürgősen.

– Mondd a nevét, és megtalálom – közölte csodálkozás nélkül.

Felsoroltam mindent, amit megtudtam Timur Boriszovicsról.

– Hű! Mit akarsz még tudni ezeken kívül? Melyik oldalán alszik, vagy hogy mikor volt utoljára fogorvosnál?

– Hol van most – mondtam borúsan.

Tolik hümmögött, de hallottam a vonal túlsó végén a billentyűzet fürge kopogását.

– Van mobilja – közöltem mindenesetre.

– Ne oktasd a mestert! Két mobilja van, és most... most... Egy pillanat, behívom a térképet...

Vártam.

– Asszol lakópark. Ennél többet a CIA sem tudna mondani, kevés az adat a helymeghatározáshoz.

– Tartozom neked egy üveg piával – mondtam, és letettem a kagylót. Felpattantam. Egyébként... hová rohanok? Itt van előttem a figyelőszolgálat monitorja!

Nem kellett sokáig keresnem.

Timur Boriszovics éppen beszállt a liftbe – nyomában két kőből faragott fizimiskája figura. Két testőr. Vagy egy testőr és a sofőr – másodállásban testőr. Kikapcsoltam a monitort, és felpattantam. Kirohantam a folyosóra, éppen időben, hogy beleütközzek az őrség főnökébe.

– Sikerült? – érdeklődött.

– Aha – bólintottam futás közben.

– Nincs szüksége segítségre? – kiáltotta utánam izgatottan.

Csak megráztam a fejem.

6. FEJEZET

ÚGY tűnt, kibírhatatlanul lassan mászik fel a lift a tizenkilencedik emeletre. Útközben volt időm kigondolni és elvetni több tervet is.

A testőrök megnehezítették a dolgot. Improvizálnom kell. Ha pedig muszáj, egy keveset engedhetek az álcázásomból is.

Sokáig csöngettem az ajtónál, belenézve az elektronikus kamera lencséjébe. Végre kattant valami, és a falba rejtett mikrofonban megkérdezte valaki:

– Igen?

– Eláztatják a lakásomat! – böktem ki, nagy izgalmat színlelve. – Folyik a víz a mennyezeti freskókból! A zongorákban már vagy kétvödörnyi áll!

Honnan szedtem ezeket a freskókat meg zongorákat?

– Miféle zongorákban? – kérdezte gyanakvóan a hang.

Honnan tudnám, miféle zongorák léteznek? Feketék, és sokba kerülnek. Vagy fehérek, és még többe.

– Bécsiek! Hajlított lábbal – böktem ki.

– Nem inkább a négyhúrúakban? – kérdezték tőlem leplezetlen iróniával.

Lenéztem a lábamra. De az az átkozott sokforrású világítás... Sehol semmi árnyék!

Előrenyújtva a kezem, sikerült megpillantanom valami halvány körvonalat a páncélajtót borító rózsaszínes faburkolaton.

Magamra húztam az árnyékot.

Kezem benyúlt a Homályba, és utána magam is beléptem.

A világ átalakult. Kifakult, megszürkült. Süket csönd vett körül, csak a kamera és a mikrofon elektromos töltésének alig hallható zúgását érzékeltem.

A Homályban voltam, abban a különös világban, amelybe csak a Másfélék találják meg az utat. Abban a világban, amelyből Erőnk származik.

A gyanakvó testőrök sápadt árnyéka, fejük fölött nyugtalan bíborvörös aura gomolygott, még az ajtón keresztül is láttam. Most már gondolatban megérinthettem volna őket, megparancsolhattam volna, és beengednek.

De jobbnak láttam az ajtón át bemenni.

Az őrség valóban gyanakvóvá vált – az egyikük kezében fegyver, a másik nagyon lassan a pisztolytáskája felé nyúlt.

Megérintettem az őröket, nagyujjamat végighúztam kemény homlokukon. Aludni, aludni, aludni... Nagyon elfáradtatok. Azonnal feküdjetek le, és aludjatok! Legalább egy órát. Mélyen. És álmodjatok szépeket!

Az egyik őr rögtön elernyedt, a másik egy másodpercig ellenállt. Majd ellenőrizni kell, nem Másféle-e, ki tudja...

Azután kiléptem a Homályból. A világ visszanyerte színeit és felgyorsult. Valahonnan zene hallatszott. Az őrök rongybabaként hanyatlottak az ajtó elé terített drága perzsaszőnyegre.

Sikerült egyszerre mind a kettőt elkapnom, és elég óvatosan a földre fektetnem.

Azután elindultam a hang, egy hegedű moll dallama után.

Ezt a lakást aztán rendesen megcsinálták! Itt minden csillogott, átgondolt és harmonikus volt, láthatóan a legköltségesebb lakberendezők egyike tett ki magáért. A tulajdonos egyetlen szöget sem vert be a falba. Valószínűleg követelésekkel sem állt elő. Helyeslően vagy rosszallóan mormolt valamit a színes vázlatok láttán, majd ujjával rábökött néhány képre – és egy fél évre meg is feledkezett a lakásról.

Mint kiderült, Timur Boriszovics azért jött az Asszolba, hogy a jacuzziban kényeztesse magát. Méghozzá igazi jacuzziban, nem valamely kevésbé nevezetes cég hidromasszázskádjában. A habos vízből csak fizimiskája meredt ki, amely fájdalmasan emlékeztetett Geszerére. Drága öltönye hanyagul oda volt vetve egy karosszék támlájára – ebben a fürdőszobában jutott hely karosszéknek, dohányzóasztalnak, méretes szaunának és annak a bizonyos jacuzzinak is, amely kisebb medencére emlékeztetett.

Hiába, a gének azok gének! Geszer fia nem lehetett Másféle, de emberi létezésében belekóstolt minden földi jóba.

Amikor beléptem, először szétnéztem a jókora helyiségben, aztán közelebb sétáltam a kádhoz. Timur Boriszovics rám nézett, és a homlokát ráncolta. Nem tett semmilyen hirtelen mozdulatot.

– Az őrei alszanak – mondtam. – Felteszem, hogy valahol a keze ügyében van egy riasztó gombja vagy egy pisztoly. Ne használja őket, nem segítenek.

– Nincs itt semmiféle gomb – dörmögte Timur Boriszovics, és a hangja is meghökkentően emlékeztetett Geszerére. – Nem vagyok paranoiás... Maga, gondolom, Másféle...

Úgy. Tehát nyílt lapokkal fogunk játszani...

Elnevettem magam.

– Másféle vagyok. Milyen jó, hogy nincs szükség hosszas magyarázatokra!

Timur Boriszovics zavartan fújtatott. Megkérdezte:

– Kiszálljak? Vagy így is beszélgethetünk?

– Maradjon csak! – egyeztem bele. – Szabad?

A Hatalmas Mágus ivadéka bólintott, én pedig közelebb húztam a karosszéket, leültem, könyörtelenül összegyűrve a drága öltönyt.

– Tudja, miért jöttem? – kérdeztem.

– Nem hasonlít vámpírra – mondta Timur Boriszovics. – Alighanem mágus. Fénypárti?

Bólintottam.

– Azért jött, hogy hasonítson – közölte Timur Boriszovics. – Nem tudott volna előtte telefonálni?

Ajaj, baj van...

Mégsem ért semmit.

– Ki ígérte meg magának a hasonítást? – kérdeztem élesen.

Timur Boriszovics a homlokát ráncolta.

– Hát így... kezdődik – mormolta. – Miért jött?

– Vizsgálatot folytatok titkos információ engedély nélküli kiszivárogtatása ügyében – mondtam.

– De maga Másféle? Nem elhárító?

– A maga nagy sajnálatára nem állambiztonsági vagyok. Mondja el nekem teljesen őszintén, ki és mikor ígérte meg magának, hogy hasonítja.

– Ha hazudok, azt maga megérzi – jelentette ki egyszerűen Timur Boriszovics.

– Természetesen.

– Istenem, néhány órát szerettem volna nyugodtan eltölteni! – kiáltott fel fájdalmas hangon. – Tele vagyok gonddal, problémával... belemászom a kádba, és akkor bejön egy komoly fiatalember, és magyarázatot követel!

Vártam. Nem javítottam ki, hogy nem vagyok ember.

– Egy héttel ezelőtt találkoztak velem... – Timur Boriszovics elakadt –, meglehetősen különös körülmények között találkozott velem egy úr...

– Hogy nézett ki? – kérdeztem. – Nem kell leírnia, egyszerűen képzelje maga elé!

Tekintetében kíváncsiság jelent meg. Rám meredt.

– Hogy mi? – nyögtem ki elképedve.

Nem ok nélkül jöttem zavarba.

Ha hihettem az üzletember tudatában megjelent gondolati képnek (márpedig semmi nem indokolta, hogy ne higgyek), a ma már kevéssé ismert, de valamikor híres filmszínész, Oleg Sztrizsenyov volt a beszélgetőpartnere.

– Oleg Sztrizsenyov – hümmögött Timur Boriszovics. – Fiatal és jóképű. Már azt hittem, a fejemmel van valami baj. De azt mondta, hogy ez csak álcázás... álca...

Hát erről van szó. Geszernek mégis volt annyi esze, hogy álcázza magát. Nos hát... ez ad nekünk némi esélyt! Felélénkülve mondtam:

– Folytassa! Mi történt aztán?

– Ez az alakváltó – mesélte Timur Boriszovics, véletlenül összekeverve a fogalmainkat – nagy segítségemre volt egy ügyben. Undorító históriába keveredtem... teljesen véletlenül. Ha nem mondtak volna nekem valamit, most nem itt feküdnék.

– Vagyis segítettek magának? – kérdeztem rá.

– De még mennyire! – bólintott Timur Boriszovics. – Természetesen felkeltette a dolog az érdeklődésemet. Aztán egyszer jót beszélgettünk... szívből jövően. A régi Taskentre emlékeztünk, régi filmekről fecsegtünk... Aztán az az ál-Sztrizsenyov mesélt nekem a Másfélékről. Azt mondta, hogy a rokonom. Ezért szívesen megtesz nekem mindent, amit csak akarok. Csak úgy, ellenszolgáltatás nélkül.

– És? – biztattam.

– Nem vagyok hülye – vont vállat Timur Boriszovics. Nem három kívánság teljesítését kell kérni az aranyhaltól, hanem hogy mindenható legyek. Vagy legrosszabb esetben egy medencét, teli aranyhallal. Azt kértem, tegyen engem is ugyanolyan Másfélévé. Akkor az a „Sztrizsenyov” kezdett ködösíteni, kibúvókat keresni. Hogy úgymond azt nem lehet. De éreztem, hogy hazudik. Lehet! Erre megkértem, hogy igyekezzen egy kicsit, és mégiscsak csináljon belőlem Másfélét.

Nem hazudott. Egyetlen szóval sem. Csak valamit elhallgatott.

– Magát nem lehet Másfélévé alakítani – magyaráztam. – Maga hétköznapi ember. Már elnézést, de magából nem lehet Másféle.

Megint fújtatni kezdett.

– Ez... nos, mondjuk így, a génektől függ – magyaráztam. – Timur Boriszovics, mondja, tisztában van azzal, hogy a maga beszélgetőpartnere bizonyos oknál fogva csapdába került? Hogy pontatlanul fogalmazott, és ennek következtében a lehetetlent kell magának megtennie?

Magabiztos partnerem ezúttal hallgatott.

– Tisztában van vele – mondtam. – Látom, hogy tudja. És mégis követeli?

– De mondom, hogy meg lehet csinálni – emelte fel a hangját Timur Boriszovics. – Érzem! Érek annyit, mint maga, érzem, ha hazudnak! Fenyegetni meg nem fenyegettem, csak kértem!

– Nagyon valószínű, hogy az apja járt magánál – mondtam. – Érti?

Timur Boriszovics kővé dermedt pezsgő jacuzzijában.

– Valóban segíteni akart magának – folytattam. – De nem tud. És a maga követelése szó szerint megöli őt. Érti ezt?

Timur Boriszovics a fejét rázta.

– Túlságosan általános ígéretet tett – mondtam. – Maga a szaván fogta. Ha nem teljesíti adott szavát, meghal. Érti?

– Ilyenek a maguk törvényei?

– Ez az Erő velejárója – hümmögtem. – Legalábbis a Fénypártiak számára.

– Hol volt korábban, az apácskám...? – kérdezte őszinte fájdalommal hangjában Timur Boriszovics. – Ő, gondolom, most is fiatal. Miért akkor jött el, amikor már az unokáim is megházasodtak?

– Higgye el, nem tudott – feleltem. – Vagy, ami a legvalószínűbb, sejtelme sem volt a létezéséről. Így alakult. De maga most megöli őt. A tulajdon apját.

Timur Boriszovics hallgatott.

Diadalmaskodtam. Mert ez a jacuzziban elterült üzletember egyáltalán nem volt megrögzött csirkefogó. És az „apa” szó az ő számára, aki keleten nőtt föl, sokat jelentett.

Mindentől függetlenül.

– Mondja meg, hogy visszavonom a... kérésemet – mormolta Timur Boriszovics. – Ha nem akarja... hát vigye el az ördög! Idejöhetett volna ő maga, és elmondhatott volna mindent becsületesen. Nem kellett volna egy beosztottját küldenie.

– Biztos benne, hogy a beosztottja vagyok? – kíváncsiskodtam.

– Biztos. Nem tudom, kiféle az én papácskám. De biztos, hogy nem valami utolsó figura a maguk Őrségeiben.

Sikerült! Elhárítottam Damoklész kardját, amely Geszer feje fölött függött.

Vajon nem ezért küldött az Asszolba? Tudván, hogy képes vagyok rá?

– Timur Boriszovics, még egy kérés – ütöttem tovább a vasat. – Egy időre el kell tűnnie a városból. Néhány körülmény ismeretessé vált... és Másfélék is a maga nyomában vannak. Köztük Setétek. Kellemetlenségei lehetnek magának is... meg az apjának is.

Timur Boriszovics lendületesen felült a kádban.

– És még mire utasít? – kérdezte.

– Utasíthatom is – magyaráztam. – Ugyanolyan könnyedén, ahogyan a testőreivel elbántam. És akkor maga nadrág nélkül száguld ki a repülőtérre. De én kérem magát, Timur Boriszovics. Egy jó tettet már végrehajtott, amikor visszavonta a követelését. Tegye meg a következő lépést is! Kérem.

– Tudja, hogy vélekednek arról az üzletemberről, aki hirtelen eltűnik, nem tudni, hova?

– Sejtem.

Timur Boriszovics krákogott, és hirtelen nagyon megöregedett. Szégyelltem magam. De vártam.

– Beszélni szeretnék... vele.

– Gondolom, ez megoldható – egyeztem bele könnyedén. – De előbb el kell tűnnie.

– Forduljon el! – dünnyögte Timur Boriszovics.

Engedelmesen hátat fordítottam neki. Valamiért hittem, hogy nem vág tarkón a súlyos, nikkelezett szappantartóval.

És ez a megmagyarázhatatlan bizalom mentett meg.

Mert a Homályon át a falra néztem – ellenőrizni akartam, békésen alszik-e az őrség a bejáratnál. És megláttam egy gyorsan suhanó árnyékot, túl gyorsat ahhoz, hogy emberé legyen.

Ráadásul az árnyék átment a falakon. Nem a Másfélék megszokott lépteivel, hanem a vámpírok suhanó járásával.

Mire Kosztya belépett a fürdőszobába, sikerült arcomra nyugodt, sőt vidám kifejezést erőltetnem. Méltót a Fénypárti Őrség tagjához, akinek sikerült megelőznie egy Setétet.

– Te vagy az? – szólt Kosztya. A Homályban könnyű pára gomolygott a testéből. A vámpírok általában másként festenek a homályvilágban, de Kosztyában nagyon sok emberi vonás megmaradt. Egy felsőbbrendű vámpírhoz mérten meglepően sok.

– Természetesen – mondtam. A hangok összefolytak a nedves vattában. – Miért jöttél ide?

Kosztya habozott, de végül őszintén válaszolt.

– Megéreztem, hogy az Erőt használod. Tehát találtál valamit. Valakit.

Timur Boriszovicsra nézett, és megkérdezte:

– Ő a zsaroló?

Nem volt értelme hazudni. És annak sem, hogy elrejtsem az üzletembert.

– A zsaroló – mondtam. – Rávettem, hogy mondjon le a követeléséről.

– Hogyan?

– Azt hazudtam neki, a tulajdon apja ígérte meg könnyelműen, hogy Másfélévé változtatja. És az illető ezért most komoly kellemetlenségekre számíthat... úgyhogy elszégyellte magát, és visszavonta a kérését.

Kosztya a homlokát ráncolta.

– És a biztonság kedvéért el akarom küldeni minél messzebb – hazudtam ihletetten. – Telepedjen le valahol a Dominikai Köztársaságban.

– Ez a vizsgálatnak csak az egyik fele – közölte Kosztya sötéten. – Az az érzésem, hogy ti, Fénypártiak fedeztek valakit a sajátjaitok közül.

– Mi vagy én?

– Te. Nem az volt a legfontosabb, hogy az embert megtaláljuk. Nekünk az kell, akinek eljárt a szája. Aki megígérte neki, hogy hasonítja.

– De nem tud semmit – mondtam zavartan. – Ellenőriztem az emlékezetét, minden tiszta. Az áruló egy múlt századi filmszínész képében kereste fel. És nem hagyott semmiféle nyomot.

– Megnézzük – döntött Kosztya. – Vegye fel a nadrágját, magammal viszem.

Ez már aztán pimaszság!

– Én találtam meg, velem jön! – ordítottam.

– Az a benyomásom, hogy el akartad tüntetni a bizonyítékokat – mondta halkan, de fenyegetően Kosztya.

A háta mögött lassan törölközött az öreg, mit sem sejtve a Homályban folyó párbeszédről. Kosztyával egymást méregettük, és egyikünk sem akart engedni.

– Velem jön – ismételtem meg.

– Megmérkőzünk? – kérdezte Kosztya szinte vidáman. Suhanó mozdulattal mellettem termett, kutatóan pillantott a szemembe. Szembogara a Homályban vörösen fénylett.

Hiszen akarja ezt a csatát!

Már sok éve akarja! Hogy végleg meggyőzze önmagát – a felsőbbrendű vámpírnak, Konsztantyinnak van igaza, nem a naiv gyerkőcnek, Kosztyának, aki arról álmodozott, hogy megszabadul az átoktól, és ismét ember lesz...

– Megsemmisítelek – suttogtam.

Kosztya csak elnevette magát.

– Kipróbáljuk?

A lábam alá néztem. Az árnyék alig látszott, de felemeltem, és becsusszantam a Homály következő rétegébe. Oda, ahol a ködben alig látszottak az épület falai, és a teret nyugtalan, mély zúgás töltötte be.

Csak egy pillanatig maradtam egyedül ebben a kedvező helyzetben.

Rögtön utánam Kosztya is megjelent a Homály második rétegében. De nagyon megváltozott – arca olyan lett, mint egy bőrrel borított koponya, szeme beesett, a füle kihegyesedett és megnyúlt.

– Sok mindent megtanultam – suttogta. – Nos, kivel megy el a gyanúsított?

És ekkor megszólalt egy idegen hang:

– Van egy mindenki számára kielégítő javaslatom.

A szürke ködben Vitězslav materializálódott. Az ő teste is eltorzult és gőzölgött, akár egy darab szárazjég a napon. Összerezzentem – a prágai vámpír a Homály harmadik rétegéből érkezett, abból, amely számomra nem hozzáférhető. Mekkora az ereje?

Vitězslav nyomában megjelent Edgar is. A mágusnak sem ment könnyen az utazás a harmadik rétegben, támolygott és nehezen lélegzett.

– Velünk jön – folytatta Vitězslav. – Nem gyanúsítjuk Anton Gorogyeckijt rossz szándékkal, de tudomásul vesszük a Nappali Őrség gyanúját. A nyomozást átveszi az Inkvizíció.

Kosztya nem szólt semmit.

Én is hallgattam. Nem elég, hogy Vitězslavnak ez jogában állt, egyszerűen lehetőségem sem volt arra, hogy szembeszálljak vele.

– Kimegyünk, uraim? – javasolta Vitězslav. – Kényelmetlen itt.

Egy másodperc múlva megint a tágas fürdőszobában álltunk, ahol Timur Boriszovics fél lábon ugrálva az alsónadrágjába próbált belebújni.

Vitězslav megvárta, míg felhúzza a fehérneműjét. És csak amikor az üzletember a hangokra megfordult, s meglátva egész kompániánkat meglepetten felkiáltott, nézett rá a prágai hidegen.

Timur Boriszovics elernyedt. Edgar mellette termett, és a karosszékbe ültette az elerőtlenedett testet.

– Azt mondod, nem tudja, ki az áruló... – szólalt meg Vitězslav, kíváncsian szemlélve az üzletembert. – Milyen érdekesen ismerős az arca... Izgalmas feltételezéseim támadnak...

Hallgattam.

– Büszke lehetsz magadra, Anton – folytatta Vitězslav. – Nem ostobaság, amit mondtál. Azt hiszem, ennek az embernek az apja valóban az Őrségnél szolgál. Az Éjszakai Őrségnél.

Kosztya vihogott. Természetesen nem tetszett neki Vitězslav döntése. Inkább ínyére lett volna, ha önállóan a Nappali Őrséghez viheti Geszer leszármazottját. De ezt a helyzetet is kielégítőnek találta.

– Csak nem a háromszor bölcs Geszer követett el ekkora baklövést? – kérdezte lelkendezve. – Milyen érdekes...

Vitězslav ránézett, és Kosztya elhallgatott.

– Baklövést bárki elkövethet – mondta halkan Vitězslav. – Még egy kategórián kívüli mágus is. De...

Rám meredt.

– Ide tudod hívni Geszert?

Vállat vontam. Ostoba kérdés, természetesen ide tudom hívni. De Vitězslav is meg tudja tenni.

– Nem tetszenek nekem a történtek – mondta halkan Vitězslav. – Nagyon nem tetszenek. Valaki itt túlságosan pimaszul blöfföl.

Átható, nem emberi pillantásával végignézett rajtunk. Valami éberré tette, de mi?

– Érintkezésbe lépek a főnökeimmel – közölte Kosztya ellentmondást nem tűrő hangon.

Vitězslav nem tiltakozott. Timur Boriszovicsot nézte a homlokát ráncolva.

Elővettem a telefonomat, és Geszert hívtam.

– Valaki mindannyiunkkal a bolondját akarja járatni... – mondta hirtelen feltámadó dühvel Vitězslav. – És ez a valaki...

– Utasítsa, hogy öltözzön fel! – kértem, miközben hallgattam, ahogyan a telefon kicsöng. – Muszáj megalázni ezt az idős embert? Vagy így, alsónadrágban visszük el?

Vitězslav nem mozdult, de Timur Boriszovics felállt, és mintha félálomban lenne, nekilátott az öltözködésnek.

Oldalról odalépett hozzám Edgar. Együttérzően kérdezte:

– Nem veszi fel? Az ő helyében én...

– Neked még sokáig nem kínálnak olyan helyet – vágott a szavába Vitězslav. – Hiszen még azt sem látod, mibe rángattak bele minket...

Edgar arcából ítélve, ő semmit nem látott. Ahogyan én sem, és Kosztya sem, aki szemét forgatva hangtalanul suttogott valamit.

– Igen, Anton – jelentkezett Geszer. – Történt valami érdekes?

– Megtaláltam az embert, akinek megígérték, hogy Másfélévé változtatják – préseltem ki magamból.

A fürdőszobára teljes csönd borult. Mintha mindenki a telefonból kiszűrődő halk hangra fülelt volna.

– Remek! – kiáltott fel Geszer. – Ügyes vagy! Most rögtön lépj kapcsolatba a Setétek és az Inkvizíció nyomozóival! Kapcsolódjanak be a vizsgálatba! Valahol hibázik az a cseh vámpír, Vitězslav. Értelmes az öreg, bár semmi humorérzéke nincs... de ez a vámpírok közös hibája.

Vitězslav felém fordult. Arca kővé dermedt, szeme villogott. Mindent hallott.

Kész lettem volna egy láda cseh sört feltenni egy üveg kölnivíz ellenében, hogy Geszer nagyon jól tudja, a prágai Inkvizítor ott áll mellettem.

– Vitězslav már itt van – mondtam. – És Edgar is meg... a Setétek nyomozója.

– Nagyszerű! – lelkendezett Geszer. – Kérd meg prágai vendégünket, nyisson nekem egy portált... már persze, ha tud. Benézek hozzátok.

A készüléket eltéve Vitězslavra pillantottam. Őszintén szólva Geszer szerintem túlzásba vitte a gúnyolódást.

De honnan tudhatnám, milyen a kapcsolata az öreg Fénypárti mágusnak és az öreg vámpír-Inkvizítornak? Milyen elszámolnivalóik halmozódtak fel egymással szemben?

– Hallottátok – mondtam kitérően.

– Pontosítsd! – vetette oda röviden Vitězslav.

– A moszkvai Éjszakai Őrség vezetője, a Fényességes mágus, Geszer arra kéri önt, nyisson számára egy portált. Persze, ha tud.

Vitězslav csak egy gyors pillantást vetett oldalra – és a működő jacuzzi fölött vékony, fénylő keret rajzolódott ki. Aki ezen a különös ajtón át lép be, feltétlenül a vízbe érkezik.

– Nem probléma – közölte hidegen Vitězslav. – Edgar...

A volt Setét mágus odaadóan nézett a szemébe.

– Ennek a dossziéját... – Vitězslav fejével Timur Boriszovics felé intett, aki a nyakkendőjét kötötte lustán. – Valószínűleg odalent van, a biztonsági szolgálatnál.

Edgar eltűnt – hogy időt takarítson meg, a Homályon át ment el a dossziéért.

Egy másodperc múlva a fürdőszobában megjelent Geszer.

Csak nem a portálon át, hanem mellette, akkurátusan a padló márványlapjára lépve.

– Már egészen öreg vagyok – sóhajtotta. – Az ajtó mellett jöttem be...

Vitězslavra nézett, és mosoly öntötte el az arcát.

– Micsoda találkozás! Miért nem néztél be hozzám?

– A munka – válaszolta röviden Vitězslav. – Úgy vélem, minél előbb meg kell oldanunk a felmerült problémákat...

– Túl sok időt töltesz a kancellárián – sóhajtott Geszer. – Már tiszta bürokrata vagy... Nos, mi a helyzet itt?

– Ő az – szóltam közbe.

Geszer biztatóan rám mosolygott, majd Timur Boriszovicsra nézett.

Csönd lett. Kosztya is elcsendesedett, befejezve hangtalan beszélgetését Zavulonnal, aki nem sietett megjelenni. Vitězslav mintha kővé vált volna. Én igyekeztem levegőt sem venni.

– Érdekes – mondta Geszer. Odament Timur Boriszovicshoz, aki közömbösen maga elé bámult, megérintette a kezét. Felsóhajtott. – Ajjaj!

– Ismerős önnek ez az ember, Fényességes Geszer? – kérdezte Vitězslav.

Geszer felénk fordult, arcán mélységes fájdalom kifejezésével. Keserűen kérdezte:

– Mi van, már teljesen elvesztetted az érzékelésedet? Hiszen ez az én vérem, Vitězslav! A fiam!

– Csakugyan? – kérdezte ironikusan Vitězslav.

Geszer nem törődött vele többet. Átölelte az öreget, aki emberi szemmel nézve az apja lehetett volna. Gyengéden megsimogatta a vállát.

– Hol voltál ennyi évig, kicsim? – suttogta. – Hát így kellett találkoznunk... Azt mondták, meghaltál, azt mondták, diftéria...

– Őszintén gratulálok, Geszer – szólt közbe Vitězslav. – De szeretnék magyarázatot kapni.

A fürdőszobában ismét megjelent Edgar. Izzadtan, kezében a dossziéval.

Geszer, még mindig átölelve öreg fiát, válaszolt:

– Egyszerű történet, Vitězslav. A háború előtt Üzbegisztánban dolgoztam. Szamarkand, Buhara, Taskent... Nős voltam. Felrendeltek Moszkvába. Tudtam, hogy fiam született, de egyszer sem láttam. A háború miatt nem lehetett. Aztán meghalt a fiú anyja. A gyereknek nyoma veszett.

– Még te sem voltál képes megtalálni? – kérdezte bizalmatlanul Vitězslav.

– Még én sem. Az okmányokból az derült ki, hogy meghalt. Diftériában...

– Mexikói szappanopera. – Edgar nem állta meg gúnyolódás nélkül. – Fényességes Geszer, azt állítja, hogy nem találkozott ezzel az emberrel?

– Egyszer sem – mondta Geszer szomorúan.

– Nem beszélt vele, nem kínálta fel neki, hogy az összes szabály megsértésével Másfélévé változtatja? – Edgar nem tágított.

Geszer iróniával nézett a mágusra.

– Maga ne tudná, tisztelt Inkvizítor, hogy emberből nem lehet Másféle?

– Feleljen a kérdésre! – félig kérte, félig parancsolta Edgar.

– Soha nem láttam, soha nem beszéltem vele, soha semmit nem ígértem neki. Nem küldtem levelet az Őrségeknek és az Inkvizíciónak. Senkit nem kértem arra, hogy találkozzon vele vagy küldje el azokat a leveleket. Szavaim tanúja a Fény! – mondta nagyon tagoltan Geszer. Előrenyújtotta a kezét... és a tenyerén egy pillanatra fehér tűzszirom villant fel. – Talán kétségbe vonjátok a szavaimat? Azt állítjátok, hogy áruló vagyok?

Termete magasabb lett, mintha valami rugó egyenesedett volna ki benne. A pillantásával most szöget lehetett volna a falba verni.

– Vádat emeltek ellenem? – folytatta Geszer emelt hangon. – Te, Edgar? Vagy te, Vitězslav?

Kosztya rossz pillanatban lépett hátra, erre ő is megkapta a maga adagját a megsemmisítő pillantásból:

– Vagy te, kölyökvámpír?

Magam is szerettem volna elbújni. De lelkem mélyén harsányan röhögtem. Geszer mindenkit rászedett! Nem értettem, hogyan, de mindenkit rászedett!

– Még csak feltételezni sem merünk ilyesmit, Fényességes Geszer! – Elsőként Vitězslav hajtott fejet. – Edgar, udvariatlanul fogalmazta meg a kérdéseit!

– Az én hibám – hajtotta le a fejét a mágus. – Bocsásson meg, Fényességes Geszer! Mélységesen sajnálom.

Kosztya teljes pánikban nézett körül. Zavulont várta? Nem, aligha várta. Ellenkezőleg, szurkolt, nehogy megjelenjen a Setétek főnöke, köznevetség tárgyául.

De Zavulon nem jön el, értettem meg hirtelen. Vitězslav, ez az európai vámpír erejétől és több évszázados bölcsességétől függetlenül elvesztette a kulisszák mögött zajló intrikák tapasztalatát, így beleeshetett a csapdába. De Zavulon rögtön fölfogta, hogy Geszer nem bukik le ilyen ostoba módon.

– Rátámadtak a fiamra – mondta szomorúan Borisz Ignatyjevics. – Ki bénította le az akaratát? Te, Konsztantyin?

– Nem! – kiáltotta pánikban Kosztya.

– Én voltam – mondta borúsan Vitězslav. – Feloldjam?

– Feloldani? – ordította Geszer. – Mágikusan befolyásolta a kisfiamat! Tisztában van vele, mekkora sokk ez az ő korában? Igen? És mi lesz belőle így a hasonítás után? Setét?

Szemöldököm fölszaladt a homlokomra. Kosztya halkan felnyögött. Edgar foga megcsikordult.

És valamennyien egyszerre Timur Boriszovicsra néztünk a Homályon át.

A potenciális Másféle aurája teljesen tisztán rajzolódott ki.

Timur Boriszovicsnak nem kellett kitennie magát egy vámpír vagy egy alakváltó agyarainak. Teljesen normális mágus lehet belőle. Negyedik-ötödik szintű.

Sajnos inkább Setét mágus... De...

– Mit tegyek most? – folytatta Geszer. – Nekiestetek a kisfiamnak, megrémítettétek, elnyomtátok az akaratát...

A túlkoros „kisfiú” bágyadtan kapirgálta nyakkendőjét – egyre azon igyekezett, hogy csinosabban kösse meg a windsori csomót.

– Most Setét lesz? – háborodott fel Geszer. – Igen? Mi ez, ezt előre kiterveltétek? Geszer fia Setét mágus?

– Meggyőződésem, hogy mindenképp Setét mágus lett volna – mondta Vitězslav. – Az ő életmódja mellett...

– Te nyomtad el az akaratát, a Setét felé lökted, és most ilyen kijelentéseket engedsz meg magadnak? – suttogta fenyegetően Geszer. – Az Inkvizíció úgy érzi, jogában áll megsérteni a Megállapodást? Vagy ez a te személyes támadásod... sehogy sem tudod elfelejteni Karlsbadot? Folytathatjuk ezt a beszélgetést, Vitězslav. Ez itt nem a Vörös Fürdő, de itt is van elég hely egy párbajhoz.

Vitězslav egy másodpercig ingadozott, igyekezett állni Geszer pillantását.

Azután megadta magát.

– Az én hibám, Geszer. Nem sejtettem, hogy ez az ember potenciális Másféle. Hiszen minden ez ellen szólt... azok a levelek...

– És most mi lesz? – ordította Geszer.

– Az Inkvizíció elismeri...elismeri, hogy elkapkodta a dolgot – mondta Vitězslav. – A moszkvai Éjszakai Őrségnek jogában áll pártfogásába venni ezt... ezt az embert.

– Jogában áll végrehajtani a remoralizálását? – kérdezte Geszer. – És csak azt követően hasonítani, hogy a Fény felé fordult?

– Igen – suttogta Vitězslav.

– Nos, akkor a konfliktust lezártnak tekinthetjük – mosolyodott el Geszer, és vállon veregette Vitězslavot. – Ne keseregj! Időnként mindannyian követünk el hibákat. Az a lényeg, hogy javítsuk ki őket, igaz?

Vaskemény a tartása ennek az ősi európai vérszívónak.

– Igaz, Geszer – mondta szomorúan.

– Egyébként elkaptátok az áruló Másfélét? – érdeklődött Geszer.

Vitězslav megrázta a fejét.

– Mi van a fiacskám emlékezetében? – kérdezte hangosan Geszer. Timur Boriszovicsra nézett, aki ekkor már teljesen felöltözve álldogált. – Ajjaj... Oleg Sztizsenyov. A hatvanas évek filmcsillaga... Micsoda pimasz álcázás!

– Lehet, hogy az áruló kedveli a régi orosz filmeket? – kérdezte Vitězslav.

– Úgy látszik. Én inkább Innokentyij Szmoktunovszkijt választottam volna – felelte Geszer. – Vagy Oleg Dalt[18]. Vitězslav, zsákutcába jutottunk, az áruló nem hagyott nyomot.

– Nincs elképzelésed, ki lehetett az? – kérdezte Vitězslav.

– Elképzeléseim lehetnek – bólintott Geszer. – Moszkvában ezer Másféle van. Bármelyikük képes idegen alakot magára ölteni. Az Inkvizíció ellenőrizni kívánja minden moszkvai Másféle emlékezetét?

Vitězslav a homlokát ráncolta.

– Hát az nem jön össze – bólintott Geszer. – Még a saját munkatársaimért sem kezeskedem, de azok a Másfélék, akik nem tartoznak az Őrségekhez, kereken megtagadják az együttműködést.

– Csapdát állítunk – jelentette ki Edgar. – És ha az áruló újra jelentkezik...

– Nem jelentkezik – mondta fáradtan Vitězslav. – Már nincs rá szüksége...

Geszer mosolyogva nézett a komor vámpírra. Azután mintha letörölték volna arcáról a mosolyt.

– Kérem, hagyjátok el a fiam lakását! A jegyzőkönyv aláírására várlak benneteket a hivatalomban. Ma este hétkor.

Vitězslav bólintott, és eltűnt – de már egy pillanat múlva ismét megjelent.

– Lábbal, lábbal – mondta Geszer. – Bezártam itt a Homályt. Biztos ami biztos.

Az Inkvizítorok és Kosztya nyomában – ő aztán boldog volt, hogy szabadulhat innen – én is elkullogtam.

– Anton! – kiáltott utánam Geszer. – Köszönöm! Jó munkát végeztél. Gyere el hozzám este!

Nem válaszoltam. Elmentünk a minden iránt érzéketlen őrök mellett, és én gondosan beszkenneltem annak az auráját, aki gyanús volt nekem.

Nem, mégsem Másféle. Ember.

Még sokáig figyelnem kell minden lépésemre...

A gondolataiba merült Vitězslav hallgatott, átengedve Kosztyának és Edgarnak a hosszas bajlódást a zárakkal. Csak egyszer sandított rám, és megkérdezte:

– Meghívsz egy kávéra, őrségbeli?

Bólintottam. Miért is ne?

Végül is közös ügyön dolgoztunk együtt. És együtt is estünk pofára – Geszer minden nekem címzett dicsérete ellenére.

7. FEJEZET

MULATSÁGOS kompánia – egy ifjú vámpír a Nappali Őrségtől, két Inkvizítor és egy Fénypárti mágus.

És békésen ülnek együtt a hatalmas, üres lakásban, várva, hogy a mikrohullámú készülékben felforrjon a víz a nescaféhoz. Még Kosztyát is beengedtem, most is ugyanazon az ablakpárkányon ült, csak most a belső felén.

Egyedül Vitězslav volt képtelen megülni egy helyben.

– Elszoktam Oroszországtól – mondta elgondolkodva, miközben fel-alá járkált az ablaknál. – Elszoktam. Rá sem ismerni az országra.

– Igen, változik! Új házak, utak épülnek... – kezdtem lelkesen.

– Kímélj meg az iróniádtól, őrségbeli – vágott a szavamba Vitězslav. – Másról beszélek. Hetven évvel ezelőtt a ti országotokban éltek a legfegyelmezettebb Másfélék. Még az Őrségek is megmaradtak az illendőség keretei között...

– Most viszont mint a veszett kutyák? – kérdeztem szellemeskedve.

Vitězslav hallgatott.

Elszégyelltem magam.

Akárki volt is az Inkvizíció prágai vámpírja, ma beletaposták egy mocskos pocsolyába. Első ízben láttam védekezésbe szorulni az Inkvizíciót. Még Geszer is... nem is az, hogy félt volna tőle, de leküzdhetetlen erőnek tekintette.

És most hirtelen kijátszotta őket. Könnyedén és elegánsan.

Megváltozott valami a világban? Az Inkvizíció a harmadik oldal lett... csak az egyik fél a játékban? Setétek, Fénypártiak és Inkvizíció?

Vagy Setétek, Fénypártiak és a Homály?

Az üveg teáskanna duruzsolni kezdett. Széttöltöttem a forró vizet az ablakpárkányra kirakott csészékbe, odakészítettem a kávét, a cukrot és egy doboz tejet.

– Gorogyeckij, tisztában vagy vele, hogy valaki ma megsértette a Megállapodást? – kérdezte hirtelen Vitězslav.

Vállat vontam.

– Nem kötelező válaszolnod – mondta. – Így is tudom, hogy mindent megértettél. Valaki az Éjszakai Őrségből meggondolatlan cselekvésre provokálta az Inkvizíciót... ennek következtében jogot kapott egyetlenegy embernek a Fény pártjára állítására. Nem hiszem, hogy sok haszna lesz belőle az Őrségnek.

Én sem hittem. Timur Boriszovics nem fogja megtanulni a Homály Erejének használatát. Megkapja a maga hosszú életét, képes lesz apróbb mágikus trükköket végrehajtani, látni fogja üzleti partnerei titkos szándékait, ki tud térni a golyó útjából... És ez neki elég. Jó, tegyük fel, a cége rendszeresen nagy összegeket fog átutalni az Éjszakai Őrség számlájára. És ő maga jobb lesz, jótékonykodni fog... örökbe fogadja az állatkerti jegesmedvét, és gondoskodik tíz gyermekotthonbeli árváról...

Mindegy. Mindez nem érte meg a konfliktust az Inkvizícióval.

– Ez nem tisztességes! – mondta keserűen Vitězslav. – A szolgálati beosztás felhasználása személyes célokra!

Akaratlanul fújtam egy nagyot.

– Mi olyan mulatságos? – figyelt fel Vitězslav.

– Azt hiszem, Geszernek igaza van. Valóban túl sokat üldögéltetek a papírmunka mellett.

– Tehát úgy véled, miden rendben van? – kérdezte Vitězslav. – Nincs ok nyugtalanságra?

– Egy ember, még ha nem is a legjobb a világon, Fénypárti lesz – mondtam. – Már senkinek nem okoz kárt. Ellenkezőleg. Miért kellene nyugtalankodnom?

– Hagyd, Vitězslav – mondta halkan Edgar –, Gorogyeckij semmit sem ért. Túlságosan fiatal.

Vitězslav bólintott, kortyolt a kávéjából.

– Azt hittem – mondta aztán borúsan –, más vagy, mint ez az egész Fénypárti társaság. Hogy a lényeg fontos neked, nem pedig a forma...

Ezen én is felhúztam magam.

– Igen, nekem a lényeg fontos, Vitězslav! És a lényeg az, hogy te vámpír vagy! Te meg, Edgar, Setét mágus! Nem tudom, mit tekintetek a Megállapodás megsértésének, de meggyőződésem, hogy Zavulonnal szemben nem emelnétek vádat!

– Fénypárti mágus... – szűrte a szót fogai közt Vitězslav. – A Fény híve... Mi csak az egyensúlyt őrizzük, világos? Zavulon pedig bíróság elé került volna, ha eszébe jut bármi ilyesmit elkövetni!

De engem nem lehetett megállítani:

– Zavulon nagyon sok mindent elkövetett. Megpróbálta megölni a feleségemet. Megpróbált megölni engem. Állandóan a Setét felé hajlít embereket. Azt mondod, a mieink közül valaki nem becsületesen járt el, kijátszva a csalót? Hát lehet, hogy ez nem becsületes, de helyénvaló! Ti állandóan felháborodtok, ha a saját hamis pénzetekkel fizetik ki nektek a visszajárót... ezen könnyű segíteni. Kezdjetek becsületesen játszani!

– Mást jelent a becsület neked, és mást nekünk – vetette oda Edgar. – Vitězslav, menjünk...

A vámpír bólintott. Letette a félig kiivott csészét.

– Köszönöm a kávét, Fénypárti. Majd viszonzom a meghívásodat.

És mindkét Inkvizítor távozott. Csak a hallgatag Kosztya maradt, egy ülőkén kuporogva és a kávéját kortyolgatva.

– Moralisták – mondtam dühösen. – Vagy te is úgy gondolod, hogy igazuk van?

Kosztya mosolygott.

– Nem, ugyan! Úgy kell nekik. Már régóta le kellett volna törni az Inkvizíció gőgjét... csak azt sajnálom, hogy Geszer tette meg, és nem Zavulon.

– Geszer nem tett semmit – mondtam makacsul. – Hiszen megesküdött, hallottad!

Kosztya vállat vont.

– Nem tudom elképzelni, hogy csinálta. De ez az ő műve. Nem véletlen, hogy Zavulon úgy döntött, kivár. Ravasz, ravasz az öreg róka... tudod, min csodálkozom?

– Min? – kérdeztem óvatosan. Valahogy nem lelkesített Kosztya egyetértése.

– Tulajdonképpen mi a különbség köztünk? Intrikálunk, a nekünk szükséges emberkéket a magunk oldalára cibálva. Ti is ugyanúgy. Geszer elhatározta, hogy Fénypártit csinál a fiából, és megtette. Ügyes fickó! Semmi kifogásom ellene.

Még mindig mosolygott.

– Mit gondolsz, kinek volt igaza a második világháborúban? – kérdeztem.

– Ez meg hogy jön ide? – vált most Kosztya gyanakvóvá, nem is alaptalanul, várva a kérdésben rejlő kelepcét.

– Válaszolj!

– A mieinknek volt igazuk – felelt hazafiasan. – Mellesleg több vámpír és alakváltó is harcolt. Ketten még a hős címet meg a csillagot is megkapták.

– És miért a mieinknek volt igazuk? Hiszen Sztálin is szívesen bekebelezte volna Európát. Mi is bombáztunk békés városokat, múzeumokat raboltunk ki, a dezertálókat agyonlőttük...

– Hát azért, mert a mieink! Azért van igazuk!

– Hát most meg a mieinknek van igazuk. És a mieink: a Fénypártiak.

– Vagyis te így érzed – igazított ki Kosztya. – És ezért nem tűrsz ellentmondást?

Bólintottam.

– Aha – mondta megvetően. – Legalább egy ésszerű érvet hozz fel!

– Mi nem iszunk vért – közöltem.

Kosztya letette a csészét a padlóra. Felállt.

– Köszönöm a vendégszeretetet. Majd viszonzom a meghívást.

Egyedül maradtam a hatalmas, üres lakásban, a félig kiürített kávéscsészékkel, a nyitva maradt mikrohullámú készülékkel és a kihűlt vízzel a kannában...

Miért a mikrohullámúban melegítettem meg? Elég lett volna egyetlen intés, és a víz felforr a csészékben.

Elővettem a telefont, és Szvetlanát hívtam. Nem vette fel. Valószínűleg sétálni ment Nágyuskával, a telefont meg megint otthon felejtette.

A lelkem egyáltalán nem volt olyan könnyű, mint ahogyan mutatni igyekeztem.

Végül is mennyivel vagyunk különbek? Intrikákat szőve, harcolva, csalva? Szükségem van a válaszra, már megint szükségem van rá. És nem a bölcs Geszertől, aki megszokta, hogy szavakból szőjön csipkét. És nem is saját magamtól – magamnak már nem hiszek. Egy olyan embertől várok választ, akiben megbízom.

És azt is meg kell értenem, hogyan szedte rá Geszer az Inkvizíciót.

Mert ha megesküdött a Fényre, és hazudott...

Akkor miért harcolok én?

– Hogy legyen... – kezdtem, de abbahagytam. Nem átkozódni – ezt tanítják a hasonítás utáni első napokban. És én most majdnem...

Legyen. Egyszerűen csak legyen.

És ekkor csöngettek – mintha kitalálták volna, hogy most nem jó nekem egyedül maradni.

– Igen – kiáltottam át a szobán, mert emlékeztem, hogy nem zártam be az ajtót.

Kinyílt, és Lasz dugta be a fejét. Szomszédom körülnézett, megkérdezte:

– Nem zavarok?

– Minden rendben, gyere be!

Lasz belépett a szobába, körülnézett.

– Na, egész jó itt nálad... csak egy vécét kell beállítani. Megmosakodhatnék még egyszer? Most vagy este? Nagyon jólesett.

Benyúltam a zsebembe, kitapogattam a kulcscsomót. Magam elé képzeltem, amint megnő, majd kettéválik...

És odadobtam Lasznak az új kulcscsomót.

– Kapd el!

– Minek? – érdeklődött Lasz a kulcsokat méregetve.

– El kell majd utaznom. Addig is használd!

– Na tessék, alig költözött be egy normális fickó... – kesergett Lasz. – Kár. Hamarosan elutazol?

– Most mindjárt – mondtam. Hirtelen megéreztem, hogy látnom kell Szvetkát és Nágyát. – Lehet, hogy még visszajövök.

– De az is lehet, hogy nem?

Bólintottam.

– Kár – ismételte meg Lasz közelebb lépve. – Láttam itt nálad egy minilejátszót. Fogd!

Átvettem a kis korongot.

– Hadi protézisek – magyarázta Lasz. – Az albumom. Csak nők meg gyerekek előtt ne játszd le!

– Nem fogom – ígértem meg, ujjaim közt forgatva a diszket. – Köszönöm.

– Valami bajod van? – kérdezte Lasz. – Elnézést, hogy a más dolgába ütöm az orrom, de valahogy nagyon bágyadtan festesz...

– Semmi különös – ráztam meg magam. – Csak hiányzik a kislányom. El is megyek... a feleségem a nyaralóban van vele, nekem meg itt volt dolgom...

– Ez szent ügy – helyeselt Lasz. – A gyereket nem szabad elhanyagolni. Bár vele van az anyja, és ez a legfontosabb.

Laszra néztem.

– A gyerek számára mégiscsak az anya a legfontosabb – jelentette ki, mintha Vigotszkij, Piaget vagy a gyermekpszichológia más mestere lenne. – Ennek biológiai alapja van. Mégiscsak elsősorban mi, hímek gondoskodunk a nőstényről. A nőstény pedig az ivadékról.

Vita nélkül beengedtek Timur Boriszovics lakásába. A testőrök teljesen normálisan festettek, és aligha volt a legcsekélyebb elképzelésük is a közelmúlt eseményeiről.

Geszer és újonnan föllelt fia a dolgozószobában teáztak. A szoba nagy volt, mondhatni tekintélyes, masszív íróasztallal, a régi szekrények polcain egy csomó mulatságos csecsebecse. Meglepő, mennyire egyezik az ízlésük. Timur Boriszovics dolgozószobája elképesztően emlékeztetett apja munkahelyére.

– Gyere be, fiatalember! – mosolygott rám Timur Boriszovics. – Látod, minden elrendeződött.

Gerszerre sandítva hozzátette:

– Fiatal még, forrófejű...

– Ez igaz – bólintott Geszer. – Mi történt, Anton?

– Beszélnünk kell – mondtam. – Négyszemközt.

Geszer felsóhajtott, a fiára nézett. Az felállt.

– Átmegyek a fajankóimhoz. Ne koptassák itt feleslegesen a nadrágjukat, akad mit csinálni.

Timur Boriszovics kiment, kettesben maradtunk Geszerrel.

– Na, mi történt, Gorogyeckij? – kérdezte ő fáradtan.

– Szabadon beszélhetünk?

– Igen.

– Maga nem akarta, hogy a fia Setét Másféle legyen – mondtam. – Igaz?

– Te szívesen látnád Nágyuskádat Setét Varázslónőnek? – válaszolt kérdéssel Geszer.

– De Timur mindenképpen Setét lett volna – folytattam. – Meg kellett szereznie a jogot a remoralizálására. Ehhez a Setéteknek és még inkább az Inkvizítoroknak pánikba kellett esniük, és emiatt jogosulatlan intézkedéseket kellett tenniük a maga fiának ügyében...

– Ami meg is történt – mondta Geszer. – Úgy, Gorogyeckij. Valamivel meg akarsz vádolni?

– Nem, meg akarom érteni.

– Láttad, megesküdtem a Fényre. Korábban sosem találkoztam Timurral. Semmit nem ígértem neki, nem küldtem leveleket. És senkit nem használtam fel ezekre a dolgokra.

Nem, Geszer nem magyarázkodott. És nem igyekezett becsapni engem. Mintha egy iskolai feladat elemeit sorolta volna fel, élvezettel várva, hogyan válaszol a tanítvány.

– Vitězslavnak csak egyetlen kérdést kellett volna feltennie – mondtam. – De ez a kérdés nyilván túl emberi volt az ő számára...

Geszer csak a szempilláját rezegtette meg, a bólintást utánozva.

– Az anya – mondtam.

– Vitězslav valamikor régen megölte az anyját – magyarázta Geszer. – Nem tudatosan. Fiatal vámpír volt, nem tudta önmagát kontrollálni. De... azóta nem szívesen ejti ki ezt a szót.

– Ki Timur anyja?

– A dossziéban nyilván benne van a neve.

– Ott szerepelhet akármilyen név. Az áll ott, hogy Timur anyja eltűnt a háború végén... de én ismerek egy Másféle asszonyt, aki az óta az idő óta madártestben élt. Az emberek szempontjából meghalt.

Geszer hallgatott.

– Tényleg nem tudták korábban megtalálni? – kérdeztem.

– Biztosak voltunk benne, hogy Tyimka meghalt – mondta halkan Geszer. – Olga nem akart beletörődni. És amikor rehabilitálták, folytatta a keresését...

– Megtalálta a fiát. És tett neki egy meggondolatlan ígéretet – fejeztem be.

– Az asszonyoknak jogukban áll kifejezésre juttatni érzelmeiket – mondta Geszer szárazon. – Még a legbölcsebb asszonyoknak is. A férfiak pedig azért vannak a világon, hogy megvédjék asszonyukat és gyermeküket. Ésszerűen és átgondoltan megszervezzenek mindent.

Bólintottam.

– Elítélsz, Anton? – kérdezte Geszer kíváncsian.

– Ki vagyok én, hogy ítélkezzek? – mondtam. – A lányom Fénypárti Másféle. És én sem szerettem volna átengedni őt a Setétnek.

– Köszönöm, Anton. – Geszer bólintott, és láthatóan ellágyult. – Örülök, hogy megértettél.

– Az érdekel, meddig ment volna el a fia és Olga érdekében – mondtam. – Hiszen Szvetlana megérzett valamit. Valami engem fenyegető veszélyt.

Geszer vállat vont.

– Az előérzet megbízhatatlan dolog.

– Ha rászánom magam, és elmondom az igazságot – folytattam –, ha úgy döntök, hogy elhagyom az Őrséget, és átmegyek az Inkvizícióhoz... akkor mi lett volna?

– De nem mentél át – szögezte le Geszer. – Vitězslav minden célozgatása ellenére sem. Mi van még, Anton? Érzem, hogy a nyelved hegyén lebeg egy újabb kérdés.

– Hogy történhetett meg, hogy a maga fia Másféle? – kérdeztem. – Hiszen olyan ez, mint a lottó. Ritkán születik Másfélék családjában Másféle gyermek.

– Anton, vagy menj Vitězslavhoz, és tálald ki neki, mi jár a fejedben – mondta halkan Geszer –, vagy húzz el Szvetlanához, ahogyan tervezted! De kímélj meg ettől a kihallgatástól!

– Nem fél, hogy az Inkvizíció mindent végiggondolva rájön, mi is történt? – kérdeztem.

– Nem félek. Három óra múlva Vitězslav aláírja a papírt a vizsgálat lezárásáról. Nem fogják bolygatni az ügyet. Így is fülig ülnek a lekvárban.

– Sok sikert Timur remoralizálásához! – mondtam.

És az ajtó felé indultam.

– Van még egy hét szabadságod, töltsd a családoddal! – szólt utánam Geszer.

Először azt akartam mondani büszkén, hogy nem szorulok adományokra.

De időben visszafogtam magam.

Mire lenne jó?

– Két hét – mondtam. – Legalább egyhavi csúsztatásom jött már össze.

Geszer hallgatott.

EPILÓGUS

ÚGY döntöttem, a BMW-t csak a szabadságról visszatérve adom le. Elvégre...

Az új autópályán – korábban csak kátyúk voltak, amelyeket autópálya-szeletek kötöttek össze, most pedig csak néhol szakítják meg kátyúk a pályát – a kocsi könnyedén haladt százhússzal.

Jó dolog Másfélének lenni.

Tudom, hogy nem kerülök dugóba. Tudom, hogy nem vág ki elém egy részeg sofőr a dömperével. Ha kifogy a benzin, vizet töltök a tankba, és üzemanyaggá változtatom.

Ki nem kívánja ezt a sorsot a gyermekének?

Van-e jogom elítélni Geszert és Olgát?

A kocsiban új volt a mini-hifi, CD-lejátszós. Először a Hadi protéziseket akartam betenni, aztán úgy döntöttem, valami líraibbat hallgatok inkább.

A Fehér Gárda mellett döntöttem.

Nem tudom, hogyan döntöttél,

Nem tudom, ki van ott veled,

Egy angyal, kezében fonál, kék

És azúr, varrta az eget.

Nem emlékszem a veszteségre,

Nincs erőm a rosszat hárítani,

Valahányszor az ajtón kilépek,

Indulok feléd melegedni...

Megszólalt a mobilom, és az okos kis zeneszerkentyű rögtön lehalkította magát.

– Szveta? – kérdeztem.

– Nem lehet téged utolérni, Anton.

Szvetlana hangja nyugodt volt. Tehát minden rendben.

És ez a legfontosabb.

– Én sem tudtalak téged felhívni – mondtam.

– Nyilván légköri zavarok – nevette el magát Szvetlana. – Mi történt félórával ezelőtt?

– Semmi különös. Geszerrel beszéltem.

– Minden rendben?

– Igen.

– Furcsa előérzetem volt. Hogy pengeélen táncolsz.

Az utat nézve bólintottam. Okos asszony a feleségem, Geszer. Megbízhatóak a megérzései.

– Most minden rendben? – érdeklődtem.

– Most minden rendben.

– Szveta... – kérdeztem, egy kézzel fogva a kormányt –, mi a teendő, ha nem vagy biztos benne, hogy helyesen cselekedtél? Ha az a kérdés kínoz, igazad van-e, vagy nincs.

– Állj be Setétnek! – válaszolta habozás nélkül Szvetlana. – Őket nem kínozza ilyesmi.

– Ennyi a válasz?

– Ez az egyetlen válasz. És a teljes különbség Fénypártiak és Setétek között. Nevezheted lelkiismeretnek, nevezheted erkölcsi érzéknek. A lényeg ugyanaz.

– Az az érzésem – panaszoltam –, hogy vége a rend idejének. Érted? És jön a... nem is tudom. Nem sötét idő, nem a fény ideje... sőt nem is az Inkvizítorok órája...

– Ez a senki ideje, Anton – mondta Szvetlana. – Egyszerűen csak senki ideje. Igazad van, valami közeledik. Valami történik a világban. De még nem most.

– Beszélgess velem, Szveta! – kértem. – Még félóra az út. Beszélgess velem ezalatt, jó?

– Kevés pénz van a mobilomon – mondta habozva Szveta.

– Mindjárt visszahívlak – javasoltam. – Elvégre feladatot hajtok végre, kincstári a mobilom. A számlát fizesse Geszer!

– És nem fog gyötörni a lelkiismeret? – nevette el magát Szvetlana.

– Ma megedzettem.

– Jól van, ne hívj vissza, megbűvölöm a saját mobilomat – mondta Szvetlana. Vagy tréfából, vagy komolyan. Nem mindig értem, mikor tréfál.

– Akkor mesélj! – mondtam. – Mi lesz, amikor megérkezem? Mit mond majd Nágyuska? Mit mondasz te? Mit mond anyád? Mi lesz velünk?

– Minden jó lesz – felelte Szvetlana. – Én is megörülök neked, Nágya is. És anyám is örülni fog...

Az Autóközlekedési Felügyelet minden szigorú szabályát megszegve, fél kézzel a fülemhez szorítva a mobilt vezettem a kocsit. Valamiféle teherautók közeledtek gyors iramban a szemközti sávban.

Hallgattam, mit mesél Szvetlana.

A hangszórókban még egyre énekelt egy halk női hang:

Amikor visszajössz, minden másképpen lesz majd,

Csak ahogy te engem, felismerjelek...

Amikor visszajössz,

De akkor nem hitvesed, senkid sem leszek.

Amikor visszajössz hozzám,

Ki hajdan oly őrülten szerettelek,

Amikor visszajössz,

Látod, sorsunk már rég s nem általunk, de elveszett...

MÁSODIK TÖRTÉNET

SENKI TERE

PROLÓGUS

A MOSZKVA környéki nyaralás mindig is vagy a szegény, vagy a gazdag emberek osztályrésze volt. A középosztály törökországi szállodák közt válogat, „all inclusive, igyál, amennyi beléd fér” programokkal, forró spanyol sziesztát vagy tiszta horvát tengerpartot keres. A középosztály nem szeret Közép-Oroszországban nyaralni.

Egyébként a középosztály nem túl népes Oroszországban.

A biológiatanári foglalkozás, még ha egy jó nevű moszkvai gimnáziumban gyakorolják is, nem tartozik a középosztálybelinek mondhatók közé. És ha ez a tanár – asszony, akit az a disznó férje három évvel ezelőtt elhagyott egy másik nő miatt, és semmiképpen sem szándékozik korlátozni az anyának a gyermekek neveléséhez való jogát, nos, akkor törökországi hotelekről legfeljebb álmodozni lehet.

Az a szerencse, hogy a gyerekek még nem érték el a szörnyűséges kamaszkort. És őszintén örülnek az öregecske nyaralónak, a sekély folyónak és a közvetlenül a falu határában kezdődő erdőnek.

Csak az a baj, hogy a nagyobbik, a kislány túlságosan is komolyan veszi, hogy ő a nagyobb. Tízévesen nagyon jól tud vigyázni a folyócskában pancsoló ötéves öcsikéjére, de semmiképp sem érdemes messze bemennie az erdőbe, egyedül a természetrajz-tankönyvből merített ismereteire hagyatkozva.

A tízéves Kszjusa egyébként még nem is sejtette, hogy eltévedtek. Öccse kezét szorosan fogva ment az alig kivehető ösvényen, és mesélt:

– És akkor újra átverték fenyőcövekekkel. Az egyiket a homlokába verték bele, a másikat a hasába. De ő a sírból is kikelt, és azt mondta: „Úgysem tudtok megölni! Én már régen halott vagyok! És úgy hívnak...”

Öccse halkan felsírt.

– Jól van, jól van, csak vicceltem – mondta Kszjusa komolyan. – Elesett és meghalt. Eltemették, és hazamentek ünnepelni.

– F-félek – ismerte be Romka. Nem az ijedtségtől dadogott, mindig is dadogós volt. – T-többet ne m-mesélj ilyet, jó?

– Jó – mondta Kszjusa szétnézve. Mögöttük még látszott az ösvény, de előttük teljesen eltűnt a lehullott tűlevelek és korhadó avar alatt. Az erdő észrevétlenül valahogy komor és ijesztő lett. Egészen más, mint a falu mellett, ahol a mama „nyaralót”, egy öreg, elhanyagolt házat bérelt. Vissza kellett fordulni, amíg nem késő. És Kszjusa, lévén idősebb és gondoskodó nővér, meg is értette. – Menjünk haza, különben mama megszid.

– K-kutya! – mondta hirtelen az öccse. – Nézd, k-kutya!

Kszjusa megfordult.

Mögöttük valóban egy kutya állt. Nagy, szürke, villogó agyarú. És őket nézte, tátott pofával – mintha mosolyogna.

– Ilyen kutyát akarok – mondta Romka dadogás nélkül, és büszkén nézett a nővérére.

Kszjusa városi kislány volt, farkast csak képeken látott. Na meg az állatkertben, de azok valami ritka fajtájú szumátrai farkasok voltak.

Most azonban megijedt.

– Gyere, menjünk! – mondta halkan, erősebben szorítva Romka kezét. – Ez idegen kutya, nem szabad vele játszani.

Valószínűleg volt valami ijesztő a hangjában. Méghozzá nagyon is ijesztő, mert a kisfiú sírni sem mert, csak belekapaszkodott a nővérébe, és engedelmesen követte.

A szürke kutya még álldogált egy darabig, azután a gyerekek nyomába eredt.

– J-jön utánunk – mondta Romka visszanézve. – K-kszju-ha, ez f-farkas?

– Ez egy kutya – mondta Kszjusa. – Csak ne szaladj, érted? A kutyák megharapják azt, aki fut.

Az állat furcsa, köhögő hangot adott ki – mintha nevetne.

– Fussunk! – kiáltotta Kszjusa. És futásnak eredtek – toronyiránt az erdőn át, tüskés, szúrós bokrokon keresztül, egy szörnyűségesen hatalmas, felnőtt ember magasságú hangyaboly mellett, el egy sor mohos tönk mellett – valaki valamikor kivágott itt vagy tucatnyi fát, és elvonszolta őket.

A kutya hol eltűnt, hol újra előbukkant. Mögöttük, jobbra vagy balra tőlük. És időnként köhögve nevetett.

– Nevet! – kiáltotta könnyek között Romka.

A kutya eltűnt valahova. Kszjusa megállt egy hatalmas fenyőnél, magához szorítva Romkát. Az öccse már egy ideje nem tűrte el az efféle gyengédséget, de most nem ellenkezett, hátával a nővéréhez simult, szemét rémülten eltakarta a kezével. És halkan ismételgette:

– N-nem f-félek, n-nem f-félek. N-nics itt s-senki.

– Nincs itt senki – erősítette meg Kszjusa. – Ne bőgj! A far... a kutyának kölykei voltak a közelben. A kölyköktől kergetett el minket. Érted? Most hazamegyünk.

– M-menjünk! – mondta örömmel Romka, és levette a kezét az arcáról. – Nézd, a kölykök!

Egy pillanat alatt elmúlt a félelme, ahogyan meglátta a bokrok közül előbújó kölyköket. Hárman voltak, szürkék, homlokuk erős, szemük ostoba.

– K-kölyköcskék – ismételte Romka lelkesen.

Kszjusa pánikba esve félrerándult. A fenyő, amelynél álltak, nem engedte el – kartonruhája beleragadt a gyantába. Kszjusa erősebben megrántotta magát, a ruha elszakadt, és ő megszabadult.

És meglátta a farkast. A farkas mögöttük állt, és mosolygott.

– Fel kell mászni a fára – suttogta Kszjusa.

A farkas elnevette magát.

– Azt akarja, hogy játsszunk a kölykökkel? – kérdezte reménykedve Romka.

A farkas megcsóválta szürke, vöröses foltos fejét. Mintha azt felelné, nem, nem. Azt akarom, hogy a kölykök játsszanak veletek.

És Kszjusa akkor felkiáltott, olyan hangosan és áthatóan, hogy még a farkas is hátrált egy lépést, és a pofáját ráncolta.

– Takarodj innen, takarodj! – kiáltotta Kszjusa megfeledkezve arról, hogy ő már nagy és bátor lány.

– Jól van, ne kiabáljatok – hallatszott a hátuk mögül –, felveritek az egész erdőt.

A gyerekek feltámadó reménységgel fordultak meg. A kölykök mellett egy felnőtt asszony állt, szép volt, a haja fekete, hosszú lenvászon ruhát viselt, mezítláb volt.

A farkas fenyegetően vicsorgott.

– Ne hepciáskodj! – mondta az asszony. Lehajolt, a nyaka bőrénél fogva fölemelte az egyik kölyköt, az tehetetlenül lógott a kezében, mintha aludna. A másik kettő is megmerevedett a helyén. – Hát ez meg ki?

A farkas, már ügyet sem vetve a gyerekekre, elszántan közeledett az asszonyhoz.

Az éneklő hangon kántálni kezdett:

Farkasösvény, farkaslyuk,

vissza többé sose jutsz.

A farkas megállt.

Igazt látok, hamisat,

azt is tudom, te ki vagy.

Az asszony a farkast nézve befejezte a dalt.

A farkas vicsorgott.

– Ajjaj – mondta az asszony. – És most mit csinálunk?

– Menj... el... – vakkantotta a farkas. – Menj... el... banya...

Az asszony ledobta a farkaskölyköt a puha mohára. És mintha megtört volna a varázs, a kölykök rémülten rohantak oda a farkashoz, bekuporodtak a hasa alá.

Három szál fű, galagonya,

farkas szőre, cickafarka,

egy csepp könny és egy csepp vér,

nadragulya, vasgyökér...

Összefőztem, megkavartam,

olyan főzetet habartam...

A farkas hátrahőkölt, a kölykök követték.

Nincs erőd már, mind elvettem,

varázslattal így akartam!

Az utolsó sorokat az asszony diadalmasan zengte.

Mint négy szürke villám – egy nagy és három kicsi –, a farkasok elrohantak a tisztásról a bokrok közé. A levegőben szürke szőrcsomók kavarogtak. És erős kutyaszag terjengett, mintha egy egész falka szárítkozott volna itt eső után.

– A n-néni b-boszorkány? – kérdezte halkan Romka.

Az asszony elnevette magát. Odament hozzájuk, kézen fogta őket.

– Menjünk!

A kunyhó egyáltalán nem forgott kacsalábon, Romkát emiatt csalódottság töltötte el. A legközönségesebb gerendaház volt apró ablakokkal és tenyérnyi tornáccal.

– És f-fürdőháza van? – kérdezte fejét forgatva Romka.

– Minek neked a fürdő? – nevetett az asszony. – Fürödni akarsz?

– Először b-be k-kell f-fűtenie a fürdőt, aztán m-meg-etetnie minket, és csak azután ehet m-meg – mondta komolyan Romka.

Kszjusa megrántotta a karját. Az asszony azonban nem sértődött meg, elnevette magát.

– Nem tévesztettél össze a vasorrú bábával? Nem baj, ha nem fűtőm be a fürdőt? Nincs is fürdőházam. És nem foglak megenni benneteket.

– Nem baj – örült meg Romka.

A ház belseje sem emlékeztetett a legkevésbé sem egy magára valamit is adó vasorrú bába hajlékára. A meszelt falon ingaóra ketyegett, a mennyezetről bársony bojtokkal ékesített szép csillár lógott, egy rozoga állványon Philips minitévé. Parasztkemence volt ugyan, de úgy telepakolva mindenféle limlommal, hogy kétség sem férhetett hozzá: már régen nem sütöttek meg benne derék vitézeket vagy eltévedt gyerekeket. Talán csak a nagy, régi könyveket felsorakoztató szekrény festett komolyan és titokzatosan. Kszjusa odament, és megnézte a kötetek gerincét. A mama mindig azt mondja, hogy az intelligens ember egy idegen lakásban először mindig a házigazda könyveit nézi meg, és csak azután minden mást.

A kötetek kopottak voltak, a címeket alig lehetett kivenni, és ha sikerült is elolvasni egyiket-másikat, bár oroszul voltak írva, teljesen érthetetlennek tűntek. A mamának is voltak ilyen könyvei: „Helminthológia”, „Etnogenezis”... Kszjusa sóhajtva ellépett a szekrénytől.

Romka már az asztalnál ült, a boszorkány teát kínált neki egy fehér elektromos teafőzőből.

– Kérsz? – kérdezte barátságosan. – Finom, erdei füvekből van.

– F-finom – erősítette meg Romka, bár inkább a süteményt mártogatta a mézbe, mint a teát kortyolta. – Ülj le, K-kszjusa!

A lány leült, jól nevelten megfogta a csészét.

A tea valóban finom volt. A boszorkány is ivott, és mosolyogva nézte a gyerekeket.

– És nem változunk kecskévé, ha megittuk a teát? – kérdezte hirtelen Romka.

– Miért? – csodálkozott a boszorkány.

– Hát elvarázsol minket – magyarázta Romka. – Kecskévé változtat, és felfal.

Láthatóan még mindig nem táplált teljes bizalmat megmentőjük iránt.

– Miért kellene bűzös kecskévé változtatnom és megennem benneteket? – háborodott fel a boszorkány. – Ha meg akartalak volna enni benneteket, meg is eszlek, mindenféle átváltoztatás nélkül. Nézz kevesebb rémfilmet, kicsim!

Romka megsértődött, titkon megrúgta Kszjusát, és súgva megkérdezte:

– Mi az a rémfilm?

Kszjusa nem tudta, és lepisszegte.

– Idd a teát, és hallgass!

Nem változtak kecskévé, a tea finom volt, a sütemény meg a méz pedig még finomabb. A boszorkány kikérdezte Kszjusát, hogy tanul az iskolában. Egyetértett vele, hogy a negyedik osztály borzalmas, egyáltalán nem olyan, mint a harmadik. Összeszidta Romkát, mert szürcsölve itta a teát. Kifaggatta Kszjusát, mióta dadog az öccse. Azután elmesélte, hogy egyáltalán nem boszorkány. Botanikus, mindenféle ritka növényt gyűjt az erdőben. És természetesen tudja, melyik fűtől félnek a farkasok, mint a tűztől.

– És miért beszélt a farkas? – kérdezte a bizalmatlan Romka.

– Egyáltalán nem beszélt – torkollta le a botanikus boszorkány. – Ugatott, csak nektek tűnt úgy, hogy beszél. Igaz?

Kszjusa elgondolkodott, és úgy döntött, hogy valóban így történt.

– Elkísérlek benneteket az erdő széléig – mondta az asszony. – Onnan már látszik a falu. És ne gyertek többé az erdőbe, mert megesznek a farkasok!

Romka elgondolkodott, és felajánlotta, hogy segít neki növényt gyűjteni. És hogy ne bántsák a vadállatok, kért a különleges, farkasok elleni fűből. És biztos, ami biztos, medvék ellenit is. És talán még oroszlánok ellen is, mert ez az erdő tisztára olyan, mint Afrikában.

– Szó sem lehet semmiféle fűről! – mondta szigorúan az asszony. – Ezek ritka növények, benne vannak a Vörös Könyvben. Nem lehet őket csak úgy leszedni.

– Tudom, mi az a Vörös Könyv – örült meg Romka. – És mondja, kérem...

Az asszony az órára nézett, és megrázta a fejét. A jól nevelt Kszjusa rögtön kijelentette, hogy menniük kell.

A gyerekek az útra kaptak egy-egy darab lépes mézet. Az asszony kikísérte őket az erdőszélre – mint kiderült, egészen közel volt, mintha az ösvény egyenesen odafutott volna velük.

– Be ne tegyétek a lábatokat még egyszer az erdőbe! – ismételte meg kioktatóan az asszony. – Ha nem lettem volna a közelben, felfal benneteket a farkas.

A dombról a faluhoz leereszkedve a gyerekek néhányszor visszapillantottak.

Az asszony eleinte ott állt, és utánuk nézett. Azután eltűnt.

– Mégiscsak boszorkány, igaz? – kérdezte Romka.

– Botanikus – kelt az asszony védelmére Kszjusa. És csodálkozott: – Már nem dadogsz!

– Da-da-dadogok – kezdett bolondozni Romka. – Korábban is tudtam volna nem dadogni, csak vicceltem!

1. FEJEZET

ÉS KI mondta, hogy a frissen fejt tej finom?

Biztosan az első osztályból maradt meg. Valami Édes anyanyelvünk tankönyvből, ahol az édes, frissen fejt tejről volt szó. És a naiv városi gyerekek elhiszik.

A frissen fejt tejnek valójában egészen sajátságos az íze. De így, hogy a pincében állt egy napig, és lehűlt, már egészen más. Ezt még azok a szerencsétlenek is megihatják, akiknek a szervezetéből hiányoznak az emésztőenzimek. Egyébként elég sokan vannak ilyenek. Az anyatermészet úgy véli, a felnőtt embernek nem kell tejet innia, a tej a gyerekeknek van kitalálva...

De az emberek ritkán törődnek a természet véleményével.

A Másfélék meg még annyira sem.

A korsó után nyúltam, töltöttem magamnak egy újabb pohárral. Hűvös, habos... miért olyan undorító a forralt tej habja, a házi tejnek meg a hab a legfinomabb része? Nagyot kortyoltam. Elég, hagyni kell Szvetának és Nágyuskának. Az egész faluban – pedig nem kicsi falu, ötven ház – egyetlen tehenet tartanak. De még jó, hogy ez az egy van... És erős a gyanúm, hogy a remek tejhozamot ez a meghatározhatatlan fajtájú barna tehénke Szvetlanának köszönheti. Hiába büszke magára „Szasa néni” – a negyvenéves orosz vénség, Rajka tehén, Borka disznó, Miska kecske és a névtelen szárnyas népség gazdasszonya. Szvetlana egyszerűen azt akarja, hogy a lányunk igazi tejet igyon. El is kerüli minden nyavalya a tehénkét. Etethetné Szása néni akár fűrészporral is, semmi sem változna!

Az igazi tej azért mégiscsak jó dolog. Hiába érkeznek a faluba a reklámok szereplői tejesdobozokkal, és ismételgethetik vidáman csillogó szemmel, hogy „ez az igazi”. Ez a dolguk. Ezért fizetik őket. Na meg a parasztoknak is, akiket már régen és alaposan leszoktattak a jószágtartásról, egyszerűbb így. Tovább lehet szidalmazni a demokratákat meg a „városiakat” – tehénlegeltetés helyett.

Otthagyva az üres poharat, befeküdtem a két fa közé kifeszített függőágyba. A helyi lakosok szemében kész burzsuj vagyok. Flancos kocsin érkeztem, a feleségemnek tengerentúli holmikat hoztam, egész nap a függőágyban heverészek könyvvel a kezemben. Az itteniek meg naphosszat csak ténferegnek, nincs pénz a másnaposság gyógyítására...

– Jó napot, Anton Szergejevics! – Mintha a gondolataimban olvasott volna, a kerítésen keresztül Kolja üdvözölt, a helyi alkoholista. És hogyhogy megjegyezte a nevemet? – Jól utazott?

– Szervusz, Kolja – viszonoztam köszönését urasan, még csak meg sem kísérelve, hogy kiszálljak a függőágyból. Úgysem értékelné. Nem is ezért jött. – Köszönöm, minden rendben volt.

– Nincs szüksége segítségre a ház körül, vagy valami...? – kérdezte Kolja reménytelenül. – Megyek, gondoltam, megkérdezem...

Lehunytam a szemem. Szemhéjamon át vörösen derengett a lenyugvó nap.

Nem tehetek semmit, a világon semmit. Elég lett volna egy hatodik-hetedik fokozatú beavatkozás, hogy elmúljon a szerencsétlen Kolja alkoholfüggősége, májzsugorodása, feltámadjon a munkakedve ahelyett, hogy a vodkát vedelné és a feleségét verné.

És csöndben el is végezhetném ezt a beavatkozást minden Megállapodás ellenére. Egy könnyed kézmozdulat...

És hogyan tovább? A faluban nincs munka. És Koljára, aki régen gépkezelő volt a városban, senkinek sincs szüksége. Pénze pedig, hogy belevágjon valamibe, nincs. Még egy malacot sem tudna megvenni.

És megint elindulna kisüstit keresni, alkalmi munkákból tengődne, és dühét az ugyanúgy iszákos, mindenbe belefáradt feleségén töltené ki. Nem az embert kell gyógyítani, hanem az egész Földet.

Vagy legalábbis a Földnek ezt az egyhatod részét. Amely a büszke Oroszország nevet viseli.

– Anton Szergejevics, nincs erőm... – mondta mély átéléssel Kolja.

Kinek kell egy volt alkoholista egy haldokló faluban, ahol a kolhoz szétesett, az egyetlen farmerre meg háromszor gyújtották rá a házát, míg megértette a célzást?

– Kolja – kérdeztem –, hol szolgáltál a hadseregben? Tankista voltál?

Hiszen vannak zsoldosok is! Még az is jobb lenne, ha a Kaukázusba kerülne, mint hogy egy év múlva elpusztuljon a pancsolt italoktól...

– Nem szolgáltam én – mondta tompa hangon Kolja. – Nem vittek el. Akkoriban nagy szükség volt a gépkezelőkre. Egyre csak halasztást adtak, aztán meg kiöregedtem... Anton Szergejevics, csak szóljon, ha be kell verni valakinek a pofáját, bízza csak rám! Elbánok vele!

– Kolja, nem néznéd meg a kocsim motorját? – kérdeztem. – Valami mintha kopogott volna benne tegnap...

– Megnézem – élénkült fel Kolja. – Majd én...

– Fogd a kulcsot! – dobtam oda neki. – Kapsz egy üveggel.

Kolja boldogan elvigyorodott.

– Ha akarja, le is mosom a kocsiját! Az biztos sokba kerül... a mi útjainkon meg...

– Köszönöm – mondtam. – Nagyon hálás leszek.

– Csak vodkát nem kérek – mondta hirtelen Kolja, a meglepetéstől összerezzentem. Ez meg mi... megfordult a világ? – Nincs semmi íze... de egy flaska kisüsti...

– Megbeszéltük – mondtam. A boldog Kolja kinyitotta a kertkaput, és a fészer felé iramodott, ahová tegnap beállítottam a kocsit.

A házból – nem meghallottam, megéreztem – kilépett Szvetlana. Nágyuska tehát elcsendesedett, édes ebéd utáni álmát alussza... Szveta odajött hozzám, megállt a fejemnél, egy pillanatig habozott, aztán homlokomra tette hűvös tenyerét.

– Nyugtalan vagy? – kérdezte.

– Aha – mormoltam. – Szvetka, nem tehetek semmit. Semmit. Te hogy bírod?

– Gyerekkorom óta járok ebbe a faluba – mondta Szvetlana. – Még emlékszem a normális Kolja bácsira. Fiatal volt, vidám. Felültetett a traktorjára. Józan volt. Énekelt. El tudod képzelni?

– Régebben jobb volt? – kérdeztem.

– Kevesebbet ittak – válaszolta röviden Szvetlana. – Anton, miért nem remoralizáltad? Megéreztem, hogy erre készülsz... megremegett a Homály. Itt egyetlen őrségbeli sincs... rajtad kívül.

– Sokra menne vele – vetettem oda gorombán. – Bocsáss meg... nem Kolja bácsival kell kezdeni.

– Nem Kolja bácsival – értett velem egyet Szvetlana. – De a Megállapodás tiltja a beavatkozást a hatalmi struktúrák működésébe. „Embernek emberit, Másfélének másfélét...”

Hallgattam. Igen, tiltva van. Hiszen ez a legegyszerűbb és legbiztosabb módszer az emberi tömegeket a Jó vagy a Rossz felé irányítani. Vagyis megsérteni az egyensúlyt. Voltak a történelem folyamán királyok és elnökök, akik a Másfélékhez tartoztak. És mindez olyan háborúkkal végződött...

– Megsavanyodsz itt, Anton – mondta Szvetlana a hajamat simogatva. – Menjünk vissza a városba!

– Nágyuska úgy élvezi – tiltakoztam. – Meg te is itt akartál maradni még egy hétig, igaz?

– De te csak kínlódsz... Akkor menj egyedül! A városban jobban érzed magad.

– Azt hihetném, hogy el akarsz küldeni – morogtam. – Hogy szeretőd van.

Szvetlana fújt egy nagyot.

– Tudnál javasolni akár egyetlen jelöltet?

– Nem – mondtam eltűnődve. – Hacsak nem valaki a nyaralók közül...

– Nőuralom van itt – legyintett Szvetlana. – Vagy magányos nők, vagy a férjek robotolnak, az asszonyok meg a gyerekeket őrzik... Most jut eszembe, Anton, történt itt valami furcsa dolog.

– Igen? – figyeltem fel. Ha egyszer Szvetlana azt mondja, furcsa...

– Emlékszel, tegnap este átjött hozzám Anna Viktorovna.

– A tanerő? – nevettem el magam. Anna Viktorovna annyira tipikus tanár, hogy akár filmen is szerepelhetne. – Nem anyádhoz jött?

– Mamához is, meg hozzám is. Két gyereke van, Romka, a kicsi, ötéves, Kszjusa tíz.

– Nagyon derék – dicsértem meg Anna Viktorovnát.

– Ne bohóckodj! Két napja a gyerekek eltévedtek az erdőben.

Álmosságom egy pillanat alatt elszállt, a fatörzsbe kapaszkodva felültem a függőágyban.

– Miért nem mondtad mindjárt? Fütyülök a Megállapodásra...

– Ne izgulj, ahogy eltévedtek, elő is kerültek. Estére maguktól hazajöttek.

– Ez aztán valóban ritka dolog – epéskedtem. – A gyerekek néhány órát az erdőben töltöttek. Talán szeretik a szamócát?

– Amikor az anyjuk kérdőre vonta őket, elkezdték mesélni, hogy eltévedtek – folytatta Szvetlana zavartalanul. – És találkoztak egy farkassal. A farkas kergette őket az erdőben, egyenesen a kölykeihez...

– Úgy... – mormoltam, és éreztem, valami fájdalmasan összerándul a mellemben.

– A gyerekek halálra rémültek. De akkor megjelent valamilyen asszony, ráolvasott a farkasra, és az elfutott. Az asszony hazavitte a gyerekeket a kunyhójába, megteáztatta, és elkísérte őket az erdő széléig. Azt mondta, hogy botanikus, és vannak olyan füvei, amiktől félnek a farkasok...

– Mese – szakítottam félbe. – A gyerekek rendben vannak?

– Teljesen.

– Már valami szörnyűségre számítottam – mondtam, és visszafeküdtem a függőágyba. – Mágia szempontjából ellenőrizted őket?

– Teljesen tiszták – mondta Szvetlana. – A legkisebb nyom sincs.

– Fantáziálás. Vagy tényleg megijedtek valamitől... lehet, hogy farkastól. Egy asszony meg kivezette őket az erdőből. Szerencséjük volt a gyerekeknek, de...

– A kicsi, Roma dadogott. Elég erősen. Most teljesen szabadon beszél, jár a szája, versikéket szaval...

Elgondolkodtam. Azután megkérdeztem:

– A dadogás gyógyítható? Ráhatással, például hipnózissal... mi lehet még?

– Nem gyógyítható semmivel. Mint a nátha. És bármelyik orvos, aki azt ígéri, hogy hipnózissal kigyógyít a dadogásból, sarlatán. Persze, ha reaktív neurózis, akkor...

– Kímélj meg a szakkifejezésektől! – kértem. – Szóval nem gyógyítható. És a népi orvoslás?

– Legfeljebb a vad Másfélék... De te meg tudod gyógyítani a dadogást?

– Még a pöszeséget is – dörmögtem. – Meg a raccsolást is. De Szveta, hiszen nem érezted mágia nyomát, igaz?

– A dadogás mégis elmúlt.

– Ez csak egyetlen dolgot jelenthet – mondtam kelletlenül. Sóhajtottam, és mégis kimásztam a függőágyból. – Szveta, ez nem jó dolog. Boszorkány. Méghozzá a tiédet meghaladó Erővel. Te pedig első szintű vagy!

Szvetlana bólintott. Ritkán említem meg, hogy az ő Ereje meghaladja az enyémet. Ez a legfőbb dolog, ami elválaszt minket... egyszer majd talán végleg.

Hiszen Szvetlana éppen ezért hagyta ott az Éjszakai Őrséget. Máskülönben... már kategórián kívüli varázslónő lenne.

– De a gyerekekkel nem történt semmi – folytattam. – A kislányt nem kapta el egy förtelmes vajákos, a kisfiúból nem főzött levest egy gonosz banya... De ha boszorkány, miért ez a jó cselekedet?

– A boszorkányok egyáltalán nem érzik szükségét az emberevésnek vagy szexuális agressziónak – mondta Szveta nyomatékosan, mintha előadást tartana. – Minden tettüket a közönséges egoizmus hajtja. Ha a boszorkány nagyon éhes lett volna, valóban felfalhatott volna egy embert. Annál az egyszerű oknál fogva, hogy önmagát nem sorolja az emberek közé. De egyébként... miért ne segített volna a gyerekeknek? Nem került neki semmibe. Kivezette őket az erdőből, a kicsinek meg megszüntette a dadogását. Hiszen valószínűleg neki is vannak gyerekei. Te is megmentenél egy gazdátlan kutyakölyköt, nem?

– Nem tetszik ez nekem – vallottam be. – Ilyen erejű boszorkány? Ugye ritkán érik el ezt a szintet?

– Nagyon ritkán. – Szvetlana kutatóan nézett rám. – Anton, tisztában vagy a boszorkány és a varázslónő közti különbséggel?

– Eleget dolgoztam – mondtam röviden. – Tisztában vagyok vele.

De Szveta nem tágított.

– A varázslónő közvetlenül a Homállyal dolgozik, és abból meríti az Erőt. A boszorkány kisegítő anyagi tárgyakat használ, amelyek kisebb vagy nagyobb mértékben fel vannak töltve Erővel. Minden mágikus talizmánt, ami csak a világon létezik, boszorkányok vagy boszorkánymesterek készítettek, ezek az ő, mondjuk így, protéziseik. Talizmán lehet tárgy vagy elszarusodott szerv, például haj, hosszú köröm... Ezért válik veszélytelenné a levetkőztetett és megborotvált boszorkány, de a varázslónőnek be kell tömni a száját és megkötözni a kezét.

– A te szádat aztán senki be nem tömi – nevettem el magam. – Miért tartasz nekem előadást, Szveta? Nem vagyok hatalmas mágus, de az alapfogalmakat ismerem. Nem kell rájuk emlékeztetned.

– Bocsáss meg, nem akartalak megbántani – mentegetőzött rögtön Szvetlana.

Ránéztem, és fájdalmat láttam a szemében.

Micsoda disznó vagyok!

Meddig zúdíthatom a saját komplexusaimat a szeretett asszony nyakába?

Rosszabb vagyok akármelyik Setétnél...

– Szvetka, bocsáss meg! – suttogtam, megérintve a kezét. – Hülye vagyok, bocsáss meg...

– Én is megérem a pénzem – ismerte be Szveta. – Minek tartok neked alapfokú oktatást? Az Őrségnél naponta van dolgod boszorkányokkal...

A béke helyreállt, és én sietve megkérdeztem:

– De ilyen erősekkel? Ugyan, egész Moszkvában egyetlen első szintű boszorkány van, az is már régen visszavonult... Mit csinálunk, Szveta?

– Nincs reális alap a beavatkozásra – mondta gondterhelten. – A gyerekek jól vannak, a fiú helyzete még javult is. De maradt két kérdés: miféle furcsa farkas terelte a gyerekeket a kölykök elé?

– Már ha egyáltalán farkas volt – jegyeztem meg.

– Ha az volt – értett egyet Szvetlana. – De a gyerekek nagyon meggyőzően beszélnek... Na és a második kérdés: regisztrálva van-e a boszorkány ebben a körzetben, és mire jogosult...?

– Ezt mindjárt megtudjuk – mondtam, és a mobilomért nyúltam.

Öt perc múlva megkaptam a választ, amely szerint az Éjszakai Őrség adatai szerint a környéken nincs és nem is lehet semmiféle boszorkány.

Tíz perc múlva pedig ellátva feleségem – „másodállásban” félbemaradt Hatalmas Varázslónő – tanácsaival és utasításaival, kiléptem a kertből. A nyitott ajtajú fészer mellett elhaladva benéztem – Kolja a felnyitott motorháztető alatt görnyedt, egy kiterített újságon mindenféle alkatrész hevert. Ajjaj, hiszen én csak azt mondtam, kopogott valami a motorban!

Ráadásul Kolja bácsi énekelt, az orra alatt dünnyögve:

Nem kazánfűtők vagyunk, nem ácsok,

de semmit sem bánunk...

A jelek szerint emlékezete csak ennyit őrzött meg. És élvezettel kotorászva a motorban ezt ismételgette, mintha felhúzták volna.

Nem kazánfűtők vagyunk, nem ácsok,

de semmit sem bánunk...

Engem meglátva örömmel felkiáltott:

– Ezt nem úszód meg fél literrel, Antosa! Teljesen elment a japánok esze, nézni is rossz, mit műveltek a dízellel!

– Nem japánok, hanem németek – javítottam ki.

– Németek? – csodálkozott Kolja bácsi. – Aha, ez egy BMW, korábban meg csak Subarut javítottam... egyre gondolkodom, minden máshogy van... Semmi baj, helyrehozom. Csak az a nyavalyás fejem kínoz...

– Nézz be Szvetához, tölt neked valamit – törődtem bele az elkerülhetetlenbe.

– Nem – csóválta meg a fejét Kolja bácsi. – Munka közben tilos. Szép kis munkát csinálnék különben neked... Még az első elnökünk, legyen neki könnyű a föld, tanított meg rá: ha fémmel dolgozol, egyetlen kortyot se végy a szádba! Menj csak, menj! Ezzel én estig elpiszmogok.

Gondolatban búcsút vettem a kocsimtól, és kiléptem a forró, poros utcára.

A kis Romkát elmondhatatlanul boldoggá tette látogatásom. Abban a pillanatban léptem be hozzájuk, amikor Anna Viktorovna szégyenletes vereséget szenvedett a délutáni alvásért vívott csatában. Romka, ez a cingár és napégette kis lurkó a rugós díványon ugrált, és ordított:

– Nem akarok a fal mellett aludni! Beverem a térdem!

– Most mit csináljak vele? – örült meg felbukkanásomnak Anna Viktorovna. – Jó napot, Anton. Mondja, a maga Nágyenykája is így viselkedik?

– Nem – hazudtam.

Romka abbahagyta az ugrálást, és a fülét hegyezte.

– Vigye el magával! – javasolta ravaszul Anna Viktorovna. – Mit kezdjek én egy ilyen rosszcsonttal? De maga szigorú ember, majd megneveli. Majd vigyáz Nágyenykára, mossa a pelenkáit, felmossa a padlót, kiviszi a szemetet...

Ezeknél a szavaknál Anna Viktorovna nagy erőfeszítéssel rám kacsintott, mintha valóban komolyan vehettem volna ezt a javaslatot, és a hónom alá csapva elvihetném a kiskorú cselédet.

– Majd meggondolom – támogattam pedagógiai erőfeszítéseit. – Ha végképp nem fogad szót, magunkhoz veszem átnevelésre. Nálunk különb legények is szelíd bárányok lettek.

– Azért sem visz el! – jelentette ki Romka bátran, de az ugrálást abbahagyta, leült az ágyra, és betakarta a lábát. – Minek magának egy ilyen rosszcsont?

– Akkor beadlak a nevelőintézetbe – fenyegette meg Anna Viktorovna.

– Csak a szívtelen emberek adják nevelőintézetbe a gyerekeket – mondta Romka, nyilvánvalóan megismételve, amit valahol hallott. – De neked van szíved.

– Most mit csináljak vele? – tette fel a szónoki kérdést Anna Viktorovna. – Tölthetek magának egy kis hideg kvaszt[19]?

– Nekem is, nekem is! – nyafogta Romka, de anyja szigorú pillantására elhallgatott.

– Köszönöm – bólintottam. – Tulajdonképpen e miatt a rosszcsont miatt jöttem.

– Mit művelt? – állt a kérdéshez gyakorlatiasan Anna Viktorovna.

– Szveta mesélt nekem a kalandjukról... a farkasról. Vadászom, és ez olyan dolog...

Egy percen belül leültettek az asztalhoz, megitattak finom hideg kvasszal és minden módon kényeztettek.

– Tudja, tanárnő vagyok, mindent értek – mondta Anna Viktorovna. – A farkas az erdő tisztán tartója... persze az hazugság, hogy csak a beteg állatokat öli meg, a farkas minden állatot megtámad... De mégiscsak élőlény. A farkas nem tehet arról, hogy farkas... De itt, a falu közvetlen közelében! Gyerekekre vadászik! Odaterelte őket a kölykeihez, érti, mit jelent ez?

Bólintottam.

– Vadászni tanította a kölykeit. – Anna Viktorovna szemében félelem tükröződött, és az az anyai düh, amitől a sűrűbe menekülnek a farkasok és a medvék... – Mi volt ez... emberevő farkas?

– Az lehetetlen – mondtam. – Nem fordult elő errefelé, hogy farkas emberre támadt volna. Már rég nincsenek itt farkasok... legfeljebb elvadult kutyák. De ellenőrizni akarom.

– Ellenőrizze! – mondta keményen Anna Viktorovna. – És ha... még ha kutya is. Ha a gyerekek nem képzelődtek...

Megint bólintottam.

– Lője le! – kérte Anna Viktorovna. És suttogva hozzátette: – Éjszakánként nem alszom. Ha elképzelem, mi történhetett volna...

– Kutyácska volt! – hallatszott Romka hangja az ágy felől.

– Csitt! – kiáltotta Anna Viktorovna. – Na jó, gyere ide! Meséld el a bácsinak, hogy történt!

Romkát nem kellett biztatni, lecsusszant az ágyról, odajött, és buzgón felmászott a térdemre. Követelően a szemembe nézett.

Összeborzoltam napszítta, merev üstökét.

– Szóval az úgy volt... – kezdte elégedetten Romka.

Anna Viktorovna valami mély fájdalommal nézte. Megértettem. De már a gyerekek apját nem voltam képes megérteni. Megtörténik mindenféle, ha elváltak, hát elváltak... de hogy ezután egyszerűen kiiktassa az életéből a tulajdon gyerekeit, egyedül a tartásdíjra szorítkozva...

– Mentünk, mentünk, sétáltunk – mesélte Romka gyötrelmesen lassan. – Szóval sétáltunk, és besétáltunk az erdőbe. És ott Kszjuha rémes meséket kezdett mesélni...

Figyelmesen hallgattam, amit mondott. A „rémes mesék” azt bizonyíthatnák, hogy az egészet csak kitalálták. De teljesen tisztán beszél, leszámítva a korára jellemző szóismétléseket, nincs mibe belekapaszkodni.

Biztos, ami biztos, beszkenneltem a fiúcska auráját. Ember... emberke. Jó kis emberke, szeretném hinni, hogy jó emberré cseperedik fel. A legkisebb nyoma sincs, hogy potenciális Másféle lenne. És semmi jele mágikus beavatkozásnak.

Bár ha Szvetlana sem érzékelte... mit akarok én a magam második szintjével...?

– A farkas meg úgy nevetett! – kiáltott fel örömmel hadonászva Romka.

– Nem ijedtél meg? – kérdeztem.

Csodálkozásomra Romka hosszasan tűnődött, és csak aztán mondta:

– Megijedtem. Kicsi vagyok, a farkas meg nagy. És nem volt semmilyen botom, honnan szedjek az erdőben botot? De aztán már nem féltem.

– Most sem félsz a farkastól? – kérdeztem. A normális gyerek egy ilyen kaland után kezd dadogni. Romka meg most hagyta abba!

– Egy csöppet sem – mondta a gyerek. – De félbeszakított! Hol hagytam abba?

– Ott, hogy a farkas elnevette magát – mosolyogtam.

– Tisztára, mint egy ember – mondta Romka.

Világos. Már rég nem volt dolgom alakváltókkal. Hát még ilyen pimaszokkal... gyerekekre vadásznak, alig száz kilométernyire Moszkvától. Mire számítanak? Hogy a falvakban nincsenek Őrségek? A regionális hivatal minden esetet megvizsgál, ha eltűnik egy ember. Egy nagyon jó, bár szűk specializációjú mágus foglalkozik ezekkel az ügyekkel. Látszólag tiszta sarlatánság, amit művel: fényképeket nézeget, és vagy félrerakja őket, vagy felhívja a műveletiseket, és zavartan azt mondja: „Itt van valami... hogy mi, nem tudom...”

Mi útra kerekednénk, lejönnénk ide, Moszkva környékére, átfésülnénk az erdőt, nyomokat találnánk... nyilván szörnyűek lennének, nem lehet megszokni az ilyet. Azután az elfogáskor az alakváltók valószínűleg ellenállást tanúsítanának. És valaki – talán én – intene. És a vinnyogó szürke jelenés átzuhanna a Homályon...

Az ilyeneket ritkán fogjuk el élve. Nem is nagyon akarjuk.

– És még azt is gondolom – mondta megfontoltan Romka –, hogy az a farkas mondott valamit. Gondolkodom, gondolkodom... De hát nem beszélt, tudom, hogy a farkasok nem beszélnek, igaz? De azt álmodom, hogy mondott valamit.

– És mit mondott? – kérdeztem óvatosan.

– Menj el, ba-nya! – mondta Romka, gondosan igyekezve utánozni a farkas rekedt dörmögését.

Hát tessék. Ki lehet adni az utasítást a hajtóvadászatra. Esetleg segítséget is kell kérni Moszkvából.

Alakváltó volt, ahogy a nagy könyvben meg van írva. De a gyerekek szerencséjére járt a közelben egy boszorkány is.

Egy erős boszorkány.

Nagyon erős.

Nemcsak elkergette az alakváltót, hanem a gyerekek emlékezetét is megtisztította úgy, hogy a beavatkozásnak nem maradt nyoma. Csak nem nyúlt le elég mélyre. Nem számított arra, hogy a faluban akad egy éber őrségbeli... A fiú ébren nem emlékszik semmire, de álmában... „Menj el, banya!” Milyen érdekes!

– Köszönöm, Romka – szorítottam meg a pracliját. – Elmegyek az erdőbe, utánanézek.

– És nem fél? Van puskája? – érdeklődött élénken Romka.

– Van.

– Mutassa meg!

– Otthon van – mondta szigorúan Anna Viktorovna. – És a puska nem gyerekjáték!

– De a kölyköket ne lője le, jó? Inkább hozza el nekem az egyiket, majd kutyát nevelek belőle! Vagy kettőt, egyet nekem, egyet Kszjusának.

– Roman! – szólt rá keményen Anna Viktorovna.

Kszjusát, ahogyan az anyja mondta, a tavacskánál találtam meg. Kislányok csapata napozott a kisfiúk csapata mellett, mindkét oldalról nevetgélés hallatszott. A fürdőző fiúk már kinőttek abból, hogy a lányok haját cibálják, de hogy akkor mire valók a lányok, még nem értették.

Megjelenésemre mind elhallgattak, kíváncsian és óvakodva meredtek rám. A faluban eddig még nemigen mutatkoztam.

– Okszana? – kérdeztem a fruskától, akit mintha már láttam volna az utcán Romkával együtt.

Nagyon komoly, kék fürdőruhás kislány nézett rám, bólintott, és udvariasan válaszolt:

– Jó napot... Jó napot kívánok.

– Szervusz, én Anton vagyok, Szvetlana Nazarova férje. Ismered őt? – kérdeztem.

– És hogy hívják a kislányát? – kérdezte gyanakodva Okszana.

– Nágya.

– Ismerem – mondta erre, és felállt a homokból. – A farkasokról akar kérdezni, igaz?

Mosolyogtam.

– Úgy van.

Okszana a gyerekekre sandított. Pontosabban – a fiúkra.

– Aha, ez Nágyka papája – mondta egy szeplős legényke, akin valami érthetetlen oknál fogva meglátszott a falusi származás. – Az én papám javítja most a maga autóját.

És büszkén nézett a cimboráira...

– Beszélgethetünk itt is – nyugtattam meg a gyerekeket. Persze szörnyű, hogy normális, családban élő gyerekekben ebben a korban már kialakulnak az óvatosság reflexei.

Bár jobb, ha kialakulnak.

– Sétálni mentünk az erdőbe – kezdte mesélni Okszana, vigyázzban állva előttem. Gondoltam egyet, és leültem a homokra, akkor a kislány is leült. Anna Viktorovna mégiscsak jól neveli a gyerekeit. – Én tehetek róla, hogy eltévedtünk...

A falusiak közül valaki vihogott. De csak egészen halkan. A farkaskaland után valószínűleg Okszana lett a legnépszerűbb az alsóbb osztályosok körében.

A kislány lényegében semmi újat nem mondott nekem. És rajta sem voltak nyomai mágiának. De amikor megemlített egy szekrényt „régi könyvekkel”, felfigyeltem.

– Nem emlékszel a címükre? – kérdeztem.

Okszana megrázta a fejét.

– Próbálj visszaemlékezni! – kértem. A lábam alá néztem, a hosszú, elmosódott árnyékra.

Az engedelmesen felemelkedett.

És befogadott a hűvös, szürke Homály.

A Homályból mindig jóleső dolog a gyerekekre nézni. Az aurájukban még nincs meg – a legzárkózottabbakéban, legszerencsétlenebbekében sem – az a düh és kegyetlenség, amely a felnőtt emberekét elborítja.

Gondolatban elnézést kértem a gyerekektől – amit tettem, mégiscsak megbocsáthatatlan. Végtelenül finoman, érzékelhetetlenül megérintettem őket sorra. Egyszerűen csak levettem róluk azt a cseppnyi rosszat, ami mégiscsak rájuk ragadt.

Azután megsimogattam Okszana fejét.

– Emlékezz, kicsim! – súgtam neki.

Nem, az ismeretlen boszorkány által rábocsátott gátlást nem tudom feloldani – ha a boszorkány erősebb nálam, vagy az enyémmel egyenlő az ereje. De szerencsémre nagyon kíméletesen bánt a tudatukkal.

Kiléptem a Homályból. Úgy zuhant rám a forróság, mint egy nyitott kemencéből. Nagyon meleg nyarunk van.

– Eszembe jutott! – közölte büszkén Okszana. – Az egyik könyvnek az volt a címe, hogy Aliada Ansata.

A homlokomat ráncoltam.

Az átlagos füveskönyvektől – a boszorkányok átlagos füveskönyveire gondolok – ezt valami sajátos rosszindulat különböztette meg. Még a pitypangnak is több undorító rendeltetése található benne.

– És még a Kassagar Garsara – mondta Okszana.

Valamelyik gyerek vihogott. De elég bizonytalanul.

– Ez hogy volt írva? – kérdeztem. – Latin betűkkel? Úgy, mint az angolban... igen? Kassagar Garsarra?

Miért ismételtem meg? Mintha kimondva érzékelhető lenne a különbség...

– Nem, oroszul – mondta Okszana. – Azokkal a mulatságos régies betűkkel.

Sosem hallottam arról, hogy ezt a Setétek körében is rendkívül ritka kéziratot lefordították volna orosz nyelvre. Nyomdai vagy egyéb módon nem lehet lemásolni, mert elvész a mágikus igézet. Csakis kézzel. És csakis vérrel. Nem szűzlányok vagy ártatlan gyermekek vérével, ez már későbbi eredetű tévhit, az ilyen újabb változatok semmire sem használhatók. Mostanáig úgy vélték, hogy a Kassagar Garsarra csak arab, spanyol, latin és ónémet nyelven létezik. A vért a mágusnak, aki átírja, tulajdon testéből kell nyernie. És minden igézethez külön kell csapolnia. A könyv pedig vaskos...

És a vérrel együtt az Erő is távozik.

Még valami büszkeségfélét is éreztem az orosz boszorkányok iránt. Akadt köztük egy fanatikus!

– Ennyi volt? – kérdeztem.

– Fuaran.

– Ilyen könyv nem létezik, ez csak kitaláció... – szakadt ki belőlem akaratlanul. – Micsoda? Fuaran?

– Fuaran – erősítette meg Okszana.

Nem volt ebben a könyvben semmi baljós. Csak éppen a szakirodalom egyöntetűen azt állította róla, hogy kitaláció. Mert a legenda szerint ez a könyv azt írja le, hogyan lehet közönséges emberi gyermeket boszorkánnyá vagy boszorkánymesterré változtatni. Az utasítások pontosak és állítólag hatásosak.

De hát ez lehetetlen!

Nos, Geszer?

– Érdekes könyvek – mondtam.

– Botanikai könyvek, ugye? – kérdezte Okszana.

– Aha – hagytam rá. – Olyan katalógusfélék. Az Aliada Ansata arról szól, hogyan lehet különböző füveket gyűjteni... és így tovább. Köszönöm, Kszjusa.

Érdekes dolgok történnek ebben a mi erdőnkben! Moszkva közvetlen közelében tanyázik a rengetegben... ugyan, miféle rengeteg! – egy kis erdőben egy hatalmas erejű boszorkány, könyvtárában a Setét ügyének legritkább könyveivel. Időnként gyerekeket ment meg őrült alakváltóktól. Hálás köszönet neki! Csakhogy az ilyen könyveket szigorúan számon kell tartani – mindkét Őrségnek is, az Inkvizíciónak is. Mert iszonyatosan veszélyes Erő rejlik bennük.

– Tartozom neked egy csokival – mondtam Okszanának. – Nagyon jól mesélted el az egészet.

A kislány a legcsekélyebb kacérkodás nélkül csak annyit mondott: köszönöm. És mintha elvesztette volna minden érdeklődését a beszélgetésünk iránt.

Úgy látszik, hogy az ő agyát, mert ő az idősebb, a boszorkány alaposabban átmosta. Csak a kislány által látott könyvekről feledkezett meg.

És ez némiképp megnyugtatott.

2. FEJEZET

GESZER nagy figyelemmel hallgatott végig. Csak néhányszor kérdezett közbe, hogy pontosítson valamit, aztán mindössze sóhajtozott, nyögdécselt. A függőágyban elnyúlva, fülemen a mobillal részletesen elmeséltem neki mindent... csupán a boszorkány birtokában lévő Fuaran-ról hallgattam.

– Szép munka, Anton – szólalt meg végre Geszer. – Remek fickó vagy. Nem lazítasz.

– Mit csináljak? – kérdeztem.

– Meg kell találni a boszorkányt – mondta Geszer. – Nem tett semmi rosszat, de regisztráltatnia kell magát. Nos, a szokásos eljárás, hiszen tudod.

– És az alakváltók? – kérdeztem.

– Alighanem moszkvai „vendégművészek” – közölte szárazon Geszer. – Kiadom az utasítást, hogy ellenőrizzenek minden olyan farkasembert, kinek háromnál több alakváltó gyereke van.

– Csak három kölyök volt – emlékeztettem rá.

– Az alakváltó valószínűleg csak az idősebbeket vitte magával – magyarázta Geszer. – Általában nagy a családjuk... Nincsenek most a faluban gyanús nyaralók? Felnőtt és három vagy több gyerek?

– Nincsenek – feleltem sajnálkozva. – Szveta meg én rögtön erre gondoltunk... Csak Anna Viktorovna érkezett két gyerekkel, a többiek vagy gyerek nélkül, vagy eggyel. Katasztrofális a születési arány az országban.

– A demográfiai helyzettel tisztában vagyok, köszönöm – szakított félbe gúnyosan Geszer. – És mi a helyzet a helyiekkel?

– Vannak nagy családok, de ezeket Szveta jól ismeri. Mind tiszták, hétköznapi emberek.

– Szóval nem odavalósiak – szögezte le Geszer. – A faluból, ha jól értettem, nem tűnt el senki. És nincsenek a környéken üdülők, panziók?

– Akad – jelentettem. – A folyó túlsó partján, vagy öt kilométernyire van egy úttörőtábor. Vagy hogy is hívják ezeket most... Már tisztáztam, ott minden rendben, a gyerekek mind megvannak. Nem is engedik át őket a másik partra... katonás tábor, nagyon szigorúan vesznek mindent. Takarodó, ébresztő, öt perc eligazítás. Ne nyugtalankodjon!

Geszer elégedetlenül köhintett.

– Szükséged van segítségre, Anton? – kérdezte.

Elgondolkodtam. Ez volt a legfőbb kérdés, de egyelőre még nem tudtam rá a választ.

– Fogalmam sincs. A boszorkány a jelek szerint erősebb nálam. De hát nem megölni indulok... és ezt meg kell éreznie.

Valahol messze, Moszkvában Geszer a gondolataiba mélyedt.

– Szvetlana ellenőrizze a valószínűségi vonalakat! – bökte ki végül. – Ha nem fenyeget téged komoly veszély... nos, akkor próbálj meg egyedül boldogulni! Ha meghaladja a tíz-tizenkét százalékot... akkor... – habozott, de végül elég élénken folytatta –, akkor odamegy Ilja és Szemjon. Vagy Danyila és Farid. Hárman megbirkóztok vele.

Mosolyogtam. Más jár az eszedben, Geszer. Egészen más. Abban bízol, hogy ha baj történne, majd Szvetlana megvéd. És talán még az Éjszakai Őrségbe is visszatér...

– Na és ott van még neked Szvetlana – fejezte be Geszer. – Értesz te mindent. Úgyhogy dolgozz, és ha szükséges, jelents!

– Igenis, tábornok! – szaladt ki a számon. Nagyon is katonás hangon adta ki Geszer az utasítást a jelentésről.

– Katonai rendfokozatok szerint – vágott közbe azonnal – a rangom legalábbis generalisszimusz lenne, alezredes. Elég, munkára!

Telefonomat elrakva egy percig azzal szórakoztam, hogy összevetettem az Erő szintjeit a katonai rendfokozatokkal. Hetedik szint – közlegény, hatodik – szakaszvezető, ötödik – hadnagy, negyedik – százados, harmadik – őrnagy, második – alezredes, első – ezredes.

Hát igen, ha nem osztjuk tovább a fokozatokat, például al-és főhadnagyra, alezredes lennék. Tábornok pedig egy átlagos, kategórián kívüli mágus.

De Geszer nem átlagos mágus!

Csattant a kertkapu, és Ljudmila Ivanovna lépett be. Az anyósom. Körülötte pedig fáradhatatlanul cikázott ide-oda Nágyuska. Alig lépett be a kertbe, a függőágy felé iramodott.

Igen, a kislányom nincs hasonítva. De a szüleit megérzi. És még egy csomó dolog van a számláján, amit az átlagos kétéves kislányok nem csinálnak. Például nem fél semmilyen állattól, az állatok viszont imádják. A kutyák is, a macskák is körülhízelgik.

A szúnyogok nem csípik meg.

– Papácska, sétáltunk – közölte Nágya, felkapaszkodva rám.

– Jó napot, Ljudmila Ivanovna! – üdvözöltem az anyósomat. Biztos, ami biztos, reggel már köszöntünk egymásnak.

– Pihensz? – kérdezte ő, kétkedéssel a hangjában. Jó viszonyban vagyunk, igazán nem a viccbeli anyós. Mégis az az érzésem, hogy állandóan gyanakszik rám. Például hogy Másféle vagyok... ha egyáltalán tudna a Másfélékről.

– Egy kicsit – válaszoltam élénken. – És messzire mentetek, Nágya?

– Messzire.

– Elfáradtál?

– Elfáradtam – ismerte be Nágyka. – De a nagymama jobban elfáradt!

Ljudmila Ivanovna megállt egy pillanatra, mintha azon tűnődne, rábízhatja-e egy olyan tökfilkóra, mint én, a tulajdon lányát. Végül nyilván úgy döntött, hogy megkockáztatja. Besétált a házba.

– És te hová mész? – kérdezte Nágyka, erősen kapaszkodva a kezembe.

– Mondtam én, hogy megyek valahova? – csodálkoztam.

– Nem mondtad... – ismerte el, és beletúrt a hajába. – De elmész, ugye?

– El – vallottam be.

Hát így állunk. Ha a gyerek potenciális Másféle, méghozzá ilyen erejű, a jövőbe látás képessége már születésekor megvan benne. Tavaly Nágyka már egy héttel korábban elkezdett bömbölni, mint hogy valóban kezdtek kibújni a fogacskái.

– La-la-la... – kezdett énekelni Nágyka a kerítést nézve. – Pedig be kéne festeni a kerítést.

– A nagymama mondta? – érdeklődtem.

– Mondta. Ha lenne a háznál egy férfi, befestené – ismételte nagy igyekezettel Nágyuska. – De nincsen férfi, és a nagyi maga fogja befesteni.

Sóhajtottam.

Ó ezek a fanatikus nyaralótulajdonosok! Miért van az, hogy öregkorukban feltámad az emberekben a szenvedély, hogy túrják a földet? Talán próbálnak hozzászokni?

– A nagyi tréfál – mondtam, és magamra böktem. – Van itt egy férfiember, és ő majd lefesti a kerítést. Ha kell, a falu összes kerítését lefesti.

– Férfiember – ismételte meg Nágyka, és nevetett.

Arcomat belerejtettem a hajába, és belefújtam. Nágyuska egyszerre kacagott és rúgkapált. Rákacsintottam a házból kilépő Szvetlanára, kislányomat pedig letettem a földre.

– Fuss a mamához!

– Nem, inkább a nagyihoz – mondta Szvetlana, elkapva Nágyát. – Tejet inni.

– Nem akarok tejet!

– Muszáj – vágta el a vitát Szvetlana.

És Nágyuska nem ellenkezett tovább, zokszó nélkül indult a konyhába. Még az ember anyák és gyerekeik között is működik valami furcsa, szavak nélküli kölcsönös megértés. Mit mondhatnék akkor rólunk? Nágya remekül érezte, mikor szeszélyeskedhet, és mikor nem érdemes még csak próbálkoznia sem.

– Mit mondott Geszer? – kérdezte Szvetlana mellém telepedve. A függőágy meglendült.

– Rám bízta a választást. Kereshetem egyedül is a boszorkányt, és hívhatok erősítést is. Segítesz dönteni?

– Nézzem meg a jövődet? – érdeklődött Szvetlana.

– Aha.

Lehunyta a szemét, végigdőlt a függőágyon. Odahúztam a lábát a térdemre. Kívülről nézve tiszta idill. Csinos asszony fekszik a függőágyon, pihen. Mellette ül a férje, és pajkosan a csípőjét simogatja...

Én is bele tudok nézni a jövőbe, de sokkal gyengébben, mint Szvetlana, ez nem az én szakterületem. Több időm is megy el rá, és a prognózis bizonytalanabb lesz...

Szvetlana kinyitotta a szemét. Rám nézett.

– Nos? – sürgettem.

– Csak simogass tovább! – mosolygott. – Minden tiszta nálad. Semmilyen veszélyt nem látok.

– Úgy tűnik, a boszorkány belefáradt a gonosztettekbe – mosolyogtam én is fölényesen. – Nos, szóbeli figyelmeztetésben részesítem a regisztráció hiánya miatt.

– A könyvtára aggaszt – vallotta be Szvetlana. – Miért gubbaszt ilyen könyvekkel a sűrűben?

– Lehet, hogy egyszerűen nem szereti a várost – találgattam. – Az erdő kell neki, a friss levegő...

– De akkor miért Moszkva mellett? Elmehetett volna Szibériába, ott a környezet is jobb, a legritkább növények teremnek. Vagy a Távol-Keletre.

– Talán helybeli – nevettem el magam. – Lokálpatrióta.

– Valami itt nem stimmel – mondta Szvetlana bosszúsan. – Még mindig nem tudok magamhoz térni a Geszer-féle história miatt... és most itt ez a boszorkány.

– Geszerrel mi bajod? – vontam vállat. – Azt akarta, hogy a fia Fénypárti legyen. Tudod, ezért én nem ítélem el. Képzeld csak el, milyen bűntudata lehet a fiával szemben... azt hitte, hogy meghalt a srác.

Szvetlana ironikusan mosolygott.

– Nágyuska most a sámlin ül, harangozik a lábával, és azt követeli, hogy szedjék le a tejről a fölét.

– Na és? – értetlenkedtem.

– Érzem, hogy hol van, és mi van vele – magyarázta Szvetlana. – Mert ő a lányom. És mert Másféle. Pedig én gyengébb vagyok, mint Geszer vagy Olga...

– Ők úgy tudták, hogy a fiúcska meghalt – mormogtam.

– Az lehetetlen – jelentette ki keményen Szvetlana. – Geszer nem érzéketlen tuskó. Megérezte volna, hogy a fiú él, érted? Olga még inkább. Hiszen az ő húsa és vére... Nem hihette el, hogy a gyerek meghalt! És ha tudták, hogy él, a többi már csak technika kérdése. Geszernek, ahogy most, ötven éve is volt annyi ereje, hogy fenekestül felfordítsa az egész országot, és megtalálja a fiát.

– Vagyis tudatosan nem keresték? – kérdeztem. Szvetlana hallgatott. – Vagy...

– Vagy... – bólintott Szvetlana. – Vagy a fiú valóban ember volt. Nos, akkor minden összeáll. Elhitették, hogy meghalt, és teljesen véletlenül találtak rá.

– Fuaran – mondtam. – Lehet, hogy ennek a boszorkánynak van valami köze az Asszolban történtekhez?

Szvetlana vállat vont, és felsóhajtott.

– Anton, borzasztóan szeretnék veled menni az erdőbe. Megkeresni azt a jóságos botanikus asszonyt, és aprólékosan kikérdezni.

– De nem jössz el... – mondtam.

– Nem megyek. Megesküdtem, hogy nem veszek részt az Éjszakai Őrség műveleteiben.

Mindent megértek. Osztom Szvetlanának Geszerrel szembeni sértettségét. És semmi esetre sem szeretném őt magammal vinni... nem neki való boszorkányok után kajtatni az erdőben.

De mennyivel egyszerűbb és könnyebb lenne együtt dolgozni!

Sóhajtva felálltam.

– Hát akkor nem húzom az időt. Csökkent a hőség, járok egyet az erdőben.

– Hamarosan beesteledik – figyelmeztetett Szvetlana.

– Nem megyek messzire. A gyerekek azt mondták, egészen közel van a kunyhó.

Szvetlana bólintott.

– Jó. Csak várj egy pillanatot, csinálok neked egy-két szendvicset. És töltök egy kis kompótot a termoszba.

Szvetlanára várva óvatosan belestem a fészerbe. És kővé dermedtem. Nem elég, hogy Kolja bácsi szétszedte és szétrakta a földön a fél dízelt, mellette fürgén matatott a motorházban egy másik helyi alkoholista, talán Andrjuha, talán Szerjoga nevű. És annyira lekötötte őket a német technikával vívott küzdelem, hogy a gondoskodó Szvetlana által odakészített két kupica érintetlenül állt.

– Cimborámmal kettesben... matatunk a dízelen... – dúdolta az orra alatt Kolja.

Lábujjhegyen osontam el a fészertől.

Vigye az ördög a kocsit...

Szvetlana úgy felszerelt, mintha nem a közeli erdőbe indulnék sétára, hanem a tajgában dobnának le túlélőtúrára.

Egy csomag szendvics, egy termoszban kompót, egy jó kis zsebkés, gyufa, egy dobozkában só, két alma, egy kis zseblámpa.

Azt is ellenőrizte, fel van-e töltve a mobilom. Ez az erdő méretét tekintve nem volt fölösleges óvatosság. Legrosszabb esetben felmászhatok egy fára, ott biztosan lesz elég térerő.

A lejátszót én vettem magamhoz. És most kényelmesen baktatva az erdő felé a Vadak Téli Szállását hallgattam.

Az ódon város már ásít, reszket az elgyötört gránit,

Az éjjel mindent elnémít, a haláltól fél.

Az ódon város már ásít, bágyadtan összemos bármit,

visszhangként suttog valamit – ne hidd, mit beszél.

Polcokon szunnyadnak könyvek, hordóból bor foly, mint könnyek,

zsenikre tör rá őrület éji őrségben.

A sötét mos egybe házat, csatornát, hidat, gátat,

palota, börtön, utca – egyetlen képben...

Nem reméltem, hogy aznap este rábukkanok a boszorkányra. Jobb lenne reggel nekilátni a keresésnek, még jobb lenne egy csapattal. De annyira szerettem volna én magam megtalálni!

És belenézni a Fuaran című könyvbe.

Az erdőszélen megálltam egy kis időre, és a Homályon át néztem a világot. Semmi rendkívüli. Mágiának nyoma sincs. Csak távolabb, a mi házunk fölött látszik csillogó fehér fény. Egy első szintű varázslónőt messziről látni lehet...

Rendben, gyerünk beljebb!

Felemeltem a földről az árnyékomat, és beléptem a Homályba.

Az erdő bizonytalan, szétfolyó köddé változott. Csak a legnagyobb fáknak volt hasonmásuk a homályvilágban.

Nézzük, hol léptek ki a gyerekek az erdőből!

Viszonylag gyorsan megtaláltam a nyomukat. Néhány nap múlva már felszívódik majd, de most még látszott. A gyerekek pontos nyomot hagynak maguk után, bennük még sok az Erő. Az övéknél csak a terhes nők nyoma világosabb.

A „botanikus asszony” után azonban semmi nem maradt. Persze el is mosódhattak, de valószínűbb, hogy a boszorkány már régen gondoskodott arról, hogy ne hagyjon nyomokat maga után.

A gyerekek nyomát viszont nem törölte el! Miért? Hanyagság? Az orosz nemtörődömség? Vagy szándékosan hagyta meg?

Nos, találgatni nincs értelme.

Megjegyeztem magamnak a gyereklábnyomokat, és kiléptem a Homályból. Már nem láttam a nyomokat, de éreztem, hová vezetnek. Elindultam.

Előbb azonban gondosan álcáztam magam. Ez persze nem az a páncél volt, amit Geszer bocsátott rám, de azért egy nálam gyengébb mágus embernek nézne. Hátha túlbecsüljük a boszorkány erejét.

Az első félórában gondosan fürkésztem a környéket, minden gyanús bokrot megnéztem a Homályon át is, időnként egyszerű keresőigézeteket mormoltam. Egészében véve a tankönyvek előírásai szerint jártam el, ahogyan egy kutatást végző fegyelmezett Másféléhez illik.

Azután ráuntam. Körülöttem egy erdő, még ha kicsi is, még ha nem is túl egészséges, de legalább nem rondították tele a kirándulók. Talán azért nem tették még tönkre, mert csak ötvenszer ötven kilométer az egész? De mindenféle erdei apróvad megél itt, mókusok, nyulak, rókák. Farkasok, természetesen igaziak, nem alakváltók, persze nem voltak. Nincs is szükségünk farkasokra. De volt itt mindenféle ehető – le is guggoltam az egyik vadmálnabokor mellé, és vagy tíz percig lakmároztam az édes gyümölcsből. Azután egy egész telepnyi vargányára bukkantam. Mit telep – kész gombamegapolisz volt az! Hatalmas, féregtől érintetlen vargányák, sehol egyetlen apróbb darab vagy más gombaféle. Nem is sejtettem, hogy a falutól néhány kilométerre ilyen éléstár rejtőzik!

Egy darabig haboztam. Össze kellene szedni az egészet, hazavinni, kiborítani az asztalra, hogy csodálkozna az anyósom, hogy lelkesedne Szvetlana! Nágyuska meg kiabálna elragadtatásában, és eldicsekedne a szomszéd gyerekeknek, milyen ügyes a papája.

Azután arra gondoltam, egy ilyen zsákmány után (elvégre nem csempészhetem be a házba titokban) az egész falu rohanna az erdőbe gombavadászatra. A helyi iszákosok is, akik boldogan árulnák a gombát az autóút mellett, és vodkát vennének a pénzen. És a nagymamák, akik számára az erdőben gyűjtött mindenféle a túlélés alapvető eszköze. No meg az összes helyi gyerek is gombászni indulna.

És közben valahol az erdőben farkasemberek garázdálkodnak.

– Ezt el se hiszik... – mondtam bánatosan, a gombával teli tisztást nézve.

Nagyon megkívántam a sült vargányát. Lenyeltem a nyálamat, és továbbindultam, követve a nyomot. És öt perc múlva megérkeztem az aprócska gerendaházhoz. Minden olyan volt, amilyennek a gyerekek leírták. Pici ház, tenyérnyi ablakok, kerítés sehol, melléképületek, veteményeskert sehol. Ilyen házat soha senki nem épít az erdőben. Még ha a legutolsó őrház lenne is, legalább egy szín a tűzifának feltétlenül kell.

– Hé, háziak! – kiáltottam. – Hahó!

Senki sem felelt.

– Állj meg, te kacsalábon forgó kunyhó! – mormoltam. A kunyhó egyébként természetesen nem mozdult.

Rendben, elég a hülyeségből. Bemegyek, és ha nincs otthon, megvárom a háziasszonyt...

Odamentem az ajtóhoz, épp hogy hozzáértem a rozsdás vaskilincshez, és abban a pillanatban, mintha csak erre a mozdulatra várt volna, az ajtó kinyílt.

– Jó napot! – mondta mosolyogva egy harminc év körüli asszony.

Egy nagyon szép asszony...

Roma és Kszjusa elbeszélése alapján valami miatt idősebbnek képzeltem. A külsejéről meg nem mondtak semmit, ezért képzeletemben egy teljesen átlagos nő sematikus képe alakult ki. Hülye vagyok... hiszen az ilyen kicsi gyerekek számára a „szép” azt jelenti, hogy „gyönyörű ruhában” van valaki. De egy-két év múlva Kszjusa valószínűleg már lelkesen és elragadtatással arról beszélne, „olyan szép volt a néni!” És példaként Natalia Oreirót vagy a kislányok egy másik, éppen aktuális bálványát emlegetné.

Az asszony farmert viselt, és egyszerű kockás inget, amilyet egyformán hordanak férfiak is, nők is.

Magas volt, de éppen csak annyira, hogy egy középtermetű férfi még ne kapjon mellette kisebbrendűségi komplexust. Karcsú volt, de nem csontsovány. A lába olyan hosszú és formás, hogy legszívesebben rákiáltottam volna: „miért húztál farmert, ostoba, azonnal vegyél fel miniszoknyát!” A melle... biztosan vannak, akiknek a szilikon görögdinnyék tetszenek, vannak, akiket a lapos, fiús mell hoz lázba. A normális férfiember azonban ebben a kérdésben az arany középút híve. A keze... nem tudom, hogyan lehet egy kéz erotikus, de az övé olyan volt. Valahogy rögtön az a gondolatom támadt, hogy elég lenne, ha hozzám érnének azok az ujjak...

Ilyen alakhoz szép arcot viselni már fölösleges fényűzés. Ez az asszony azonban nagyon szép volt. A haja fekete, mint a szurok, nagy szeme mosolygós és csábító. Minden arcvonása szabályos, de egyetlen hajszálnyi, alig észrevehető eltéréssel az ideálistól, és emiatt eleven nőként lehetett rá tekinteni, nem pedig mint valami művi csinálmányra.

– Jó-ó napot – suttogtam.

Mi van velem? Azt hihetné valaki, hogy egy lakatlan szigeten nőttem föl, és még nem láttam nőt. Az asszony megkérdezte:

– Maga Roman apja, ugye?

– Hogy? – értetlenkedtem.

Az asszony kissé zavarba jött.

– Bocsásson meg... a napokban eltévedt egy kisfiú az erdőben, és elkísértem a faluig. Ő is dadogott... egy kicsit. Ezért gondoltam...

Elég, szedjem össze magam!

– Rendszerint nem dadogok – mormogtam. – Rendszerint ostobaságokat fecsegek. De nem számítottam arra, hogy ilyen szép asszonnyal találkozom az erdőben, ezért zavarba jöttem...

Az „ilyen szép asszony” elnevette magát.

– Ejha, és ez is csak ostobaság, vagy igaz?

– Igaz – ismertem be.

– Jöjjön be! – lépett félre az ajtóból. – Köszönöm, errefelé ritkán hallok bókokat...

– Ember is ritkán járhat erre – jegyeztem meg, és belépve szétnéztem.

Mágiának semmi nyoma. Erdei házhoz képest kissé furcsa a berendezés, de hát sok minden előfordul. Igaz, ott állt a könyvszekrény a régi fóliánsokkal... De a háziasszonyon semmi jel nem utalt arra, hogy Másféle lenne.

– Két falu van itt a környéken – magyarázta az asszony. – Az, ahova a gyerekeket elkísértem, és egy másik, nagyobb. Oda járok bevásárolni, ott mindig nyitva az üzlet. De bókokat ott sem igen kapok.

Megint elmosolyodott.

– Arinának hívnak. Nem Irinának, hanem Arinának.

– Anton – mutatkoztam be. – És egy kisiskolás tudálékosságával megkérdeztem: – Arina, mint Puskin dajkája[20]?

– Pontosan, az ő tiszteletére neveztek el így – mosolygott az asszony. – Apámat Alekszandr Szergejevicsnek hívták, az anyám meg persze Puskin-rajongó volt. Mondhatni, fanatikus. Hát így kaptam a nevem...

– És miért nem Anna, Kern tiszteletére? Vagy Natalja, Goncsarováéra[21]?

Arina megrázta a fejét.

– Ugyan már... Anyám úgy vélte, ezek a nők végzetes szerepet játszottak Puskin életében. Persze megihlették, de mint ember, sokat szenvedett miattuk... A dada azonban... ő semmit nem várt el, önfeláldozóan szerette a kis Szását.

– Maga filológus? – lőttem föl egy kísérleti léggömböt.

– Mit csinálna itt egy filológus? – nevette el magát Arina. – Üljön le, főzök magának egy finom teát, füvekből. Most mindenki a matéért meg más ilyen külföldi vacakokért lelkesedik. Pedig az orosz embernek, megmondom magának őszintén, nincs szüksége az ilyen egzotikumokra. Van nekünk mindenféle füvünk. Vagy ott a közönséges tea, de a fekete, nem vagyunk mi kínaiak, hogy azt a zöld löttyöt igyuk. Vagy az erdei füvek. Próbálja csak ki...

– Maga botanikus – mondtam csüggedten.

– Úgy van! – Arina elnevette magát. – Mondja, maga biztosan nem Roma apja?

– Nem, én... – haboztam, aztán kimondtam a legegyszerűbb választ – az anyjának vagyok a barátja. Hálásan köszönjük, hogy megmentette a gyerekeket.

– Ugyan miféle mentés volt az! – mosolygott Arina. Nekem háttal állva száraz füveket szórt a teafőző kannába: egy csipetnyit ebből, egy keveset abból, egy kanálnyit a harmadikból... Pillantásom akaratlanul is kopott farmernadrágjának azon a részén állapodott meg, amely erős hátsóját rajzolta ki. Valami miatt nyomban világos volt, hogy ez a popsi rugalmas és mentes a városi hölgyek kedvenc betegsége, a cellulitisz legkisebb jelétől is. – Kszjusa okos kislány. Maguktól is kitaláltak volna.

– Na és a farkasok? – kérdeztem.

– Miféle farkasok, Anton? – nézett rám csodálkozva Arina. – Már elmagyaráztam nekik, hogy kóbor kutya volt. Hogy kerülnének farkasok egy ekkorka erdőbe?

– Egy elvadult kutya, ráadásul ha kölykei vannak, szintén veszélyes – jegyeztem meg.

– Hát... lehet, hogy igaza van – sóhajtott Arina. – Én mégis úgy gondolom, nem támadt volna rá a gyerekekre. A kutyák ritkán támadnak meg gyerekeket, hogy ilyesmit csináljon, ahhoz az állatnak teljesen eszét kell vesztenie. De már az emberek sokkal veszélyesebbek az állatoknál.

Nos, ez vitathatatlan...

– Nem unalmas itt a vadonban? – tereltem más témára a beszélgetést.

– Ki-kimozdulok azért innen – nevette el magát Arina. – Nyaranta jövök ide, a disszertációmat írom. „Az Oroszország középső vidékén honos néhány keresztesvirágú fajta etnogenezise”.

– Kandidátusi? – kérdeztem némi irigységgel. Valami miatt máig sajnálom, hogy nem fejeztem be a magamét... és azért nem fejeztem be, mert Másféle lettem, s ráuntam ezekre a tudományos játszadozásokra. Unalmasak voltak, de azért sajnálom...

– Doktori – felelte érthető büszkeséggel Arina. – Úgy tervezem, a télen megvédem...

– Ez itt a tudományos könyvtára? – kérdeztem a szekrény felé intve.

– Igen – bólintott. – Ostobaság volt persze idehurcolni mindet. De egy... barátom fuvarozott. Dzsippel. Kihasználtam az alkalmat, és felpakoltam az egész könyvtáramat.

Megpróbáltam elképzelni, eljuthat-e ide az erdőben egy dzsip. Mintha a háztól indulna egy elég széles ösvény... azon talán igen...

A szekrényhez lépve figyelmesen megnéztem a könyveket.

Valóban egy tudós botanikus gazdag könyvtára volt. Akadt néhány, a múlt század elejéről származó kötet is, amelyek előszava a Párt és személyesen Sztálin elvtárs dicsőségét zengi. Meg régebbiek, forradalom előttiek is. És sok egyszerű, agyonolvasott, húsz-harminc éve megjelent kiadvány is.

– A nagy része ócska lom – mondta Arina meg sem fordulva. – Csak egy bibliofil polcán lennének jó helyen. De... nincs szívem túladni rajtuk.

Leverten bólintottam, a Homályon át is megnézve a szekrényt. Minden tiszta. Semmi mágia. Régi botanikai szakkönyvek.

Vagy pedig olyan mesterien rábocsátott káprázat, hogy az én erőm kevés áthatolni rajta.

– Üljön le, kész a tea – szólt Arina.

Letelepedtem egy nyikorgó tonettszékre. Fogtam a teáscsészét, és beleszagoltam.

Csodásan illatozott. Volt benne valami a megszokott jó teáéból, de valami citrusféle és menta is érződött. Bár én fogadni mertem volna, hogy a főzetben nincs sem tealevél, sem citrushéj, sem közönséges menta.

– Na, milyen? – mosolygott Arina. – Legalább kóstolja meg...

Leült velem szemben, és kissé előredőlt. Pillantásom akaratlanul kigombolt blúza nyakára esett, amely felfedte lebarnult mellét. Vajon az a „barát a dzsippel”... nem a szeretője? Vagy egyszerűen egy botanikus kolléga? Na persze. Egy botanikus, akinek telik dzsipre...

Mi van velem? Azt hihetné valaki, hogy tíz éve nem láttam nőt!

– Forró – mondtam, a csészét kezemben tartva. – Hűljön le egy kicsit...

Arina bólintott.

– Kényelmes dolog ez az elektromos teafőző – tettem hozzá. – Gyorsan felforr. De honnan van magánál áram, Arina? Nem láttam a ház körül vezetéket.

Arina arca megrándult. Panaszosan mondta:

– És ha föld alatti kábel?

– Nem – mondtam, és a csészét eltartva magamtól, a padlóra öntöttem a főzetet. – A válasz nem jó. Gondolkodjon újra!

Arina dühösen ingatta a fejét.

– Mi a baj? Egy ilyen apróságon...

– Mindig az apróságokon csúszunk el – mondtam együtt érzően. Felálltam. – Moszkva város Éjszakai Őrsége. Anton Gorogyeckij. Utasítom, hogy azonnal tüntesse el az illúziót!

Arina hallgatott.

– Ha megtagadja az együttműködést, az a Megállapodás megsértésének tekintendő – figyelmeztettem.

Arina kacsintott. És eltűnt.

Szóval így vagyunk...

Tekintetemmel felemeltem az árnyékomat, érte nyúltam, és körülölelt a hűvös Homály.

A ház semmit sem változott!

Arina nem volt sehol.

Összpontosítottam. Túlságosan szürke és elmosódó volt minden ahhoz, hogy meglássam az árnyékomat. De megtaláltam. És beléptem a Homály második rétegébe.

A szürke köd sűrűbb lett, a teret távoli, elnyújtott búgás töltötte be. Bőrömön végigfutott a hideg. A ház most már megváltozott, méghozzá alaposan. A gerendafalakat moha lepte be. Áttetsző máriaüveg-lapok fénylettek az ablakokban. A bútor durvább, ócskább lett, a tonettszék, amelyen ültem, farönkké változott. Csak a drágalátos, nagy becsben álló szekrény maradt változatlan – egy szép régi szekrény. De már a benne lévő könyvek küllemet váltottak, az oda nem illő betűk a padlóra hulltak, a műbőr kötések igazi bőrré váltak...

Arina sehol. Csak egy halvány sziluett ingadozott a szekrény mellett, egy tünékeny, gyors árnyék... a boszorkány leszállt a Homály harmadik rétegébe!

Elvileg én is le tudok menni.

A gyakorlatban még soha nem próbáltam meg. Egy második szintű mágus számára ez rendkívüli erőfeszítéssel jár.

De most túlságosan dühös voltam a ravasz boszorkányra. Meg akart bűvölni, elvarázsolni... a vén banya!

Odaálltam az elsötétült ablakhoz, a fénynek a Homály második rétegébe behatoló aprócska villanásaira vadászva. Megtaláltam, legalábbis reméltem, hogy megtaláltam a padlón a nagyon-nagyon gyenge árnyékot...

Észrevenni volt a legnehezebb. Utána már engedelmeskedett – felém mozdult, és megnyitotta az utat.

Beléptem a Homály harmadik rétegébe.

Valami házra emlékeztető, összefont ágakból és vastag fatörzsekből eszkábált tákolmány.

Nem voltak többé könyvek, bútor sem maradt. Csak egy ágakból font fészek.

És a velem szemben álló Arina.

Mennyire öreg volt!

Nem görbe, mint a mesebeli vasorrú bába. Magas és vékony maradt. A bőre azonban olyan ráncos lett, mint a fakéreg, szeme mélyen beesett. Egyetlen öltözéke zsákvászonból készült, mocskos lebernyeg, kiaszott melle üres zacskóként fityegett a köntös mély kivágásában. És kopasz volt, egyetlen hajfürt meredezett a feje búbján.

– Éjszakai Őrség! – ismételtem meg. A szavak lassan, nehézkesen szakadtak ki a torkomból. – Kilépni a Homályból! Ez az utolsó figyelmeztetés!

Hogy mit tehetnék vele, aki oly könnyedén merült bele a homályvilág harmadik rétegébe? Nem tudom. Lehet, hogy semmit...

De nem ellenkezett tovább. Előrelépett – és eltűnt.

Komoly erőfeszítéssel léptem vissza a második rétegbe. Kijönni rendszerint könnyebb, de a harmadik szint kiszívta az erőmet, mint egy tapasztalatlan kezdőét.

Arina megvárt a második szinten. Már visszanyerte korábbi külsejét. Bólintott, és továbbment, a megszokott, kényelmes, emberi világ felé...

Én hideg verejtékben fürödve kétszer próbáltam fölemelni az árnyékomat, mire sikerült.

3. FEJEZET

ARINA kezét a térdén nyugtatva ült a széken. Már nem mosolygott, és maga volt az engedelmesség.

– A továbbiakban boldogulunk trükkök nélkül is? – érdeklődtem, kilépve a reális világba. Hátamon folyt a víz, a lábam kissé reszketett.

– Maradhatok ebben az alakban, őrségbeli? – kérdezte Arina halkan.

– Minek? – Nem bírtam ki, hogy aprócska bosszút ne álljak. – Már láttam magát igazi alakjában.

– Ki mondja meg, mi az igazi ebben a világban? – kérdezte elgondolkodva Arina. – Hiszen ez attól függ, honnan nézzük... Tekintse a kérésemet asszonyi kacérságnak, Fénypárti!

– És a megbűvölésemre tett kísérlet is csak kacérság volt?

Arina szeme felvillant. Kihívóan mondta:

– Igen! Tudom, milyen a homálybeli külsőm, de itt és most... ilyen vagyok! És semmi emberi nem idegen tőlem. Többek közt a tetszeni vágyás sem.

– Rendben, maradjon! – dörmögtem. – Nem állítom, hogy a show megismétléséről álmodom... Távolítsa el az illúziót a mágikus tárgyakról!

– Ahogyan parancsolja, Fénypárti. – Arina tenyerével végigsimította a haját, megigazítva frizuráját.

És a ház egy kissé megváltozott.

A teafőző helyén egy kis, nyírfakéregből készült edény állt. Még gőzölgött. A televízió egyébként megmaradt, de vezetéke most nem a nem létező konnektorba volt bedugva, hanem egy jókora, megbarnult paradicsomba.

– Eredeti – jegyeztem meg arrafelé intve a fejemmel. – És gyakran kell cserélni a zöldségeket?

– A paradicsomokat naponta – vont vállat a boszorkány. – Egy fej káposzta két-három napig működik.

Még sosem volt alkalmam látni az áramnyerésnek ilyen eredeti módját. Elméletileg persze lehetséges... de a gyakorlatban...

Egyébként a könyvekkel teli szekrény érdekelt a legjobban. Odaléptem, és találomra kiemeltem egy vékony, puha borítójú kötetet.

„A galagonya gyakorlati alkalmazása a házi varázslásban”.

Valami rotaprintszerű eljárással sokszorosították. Egy évvel korábban jelent meg. Még a példányszámot is feltüntették: 200. Sőt ISBN-száma is volt! Csak a nyomda tűnt teljesen ismeretlennek: OOO „TP”.

– Ez tényleg botanika... Csak nem a saját könyveit jelenteti meg? – lelkesedtem.

– Előfordul – mondta szerényen a boszorkány. – Nem lehet mindent kézírással lemásolni...

– Kézírással, az még semmi – jegyeztem meg. – Megesik, hogy vérrel írják...

És kivettem a szekrényből a Kassagar Garsarrát.

– Méghozzá a saját vérükkel – mondta szárazon Arina. – Semmi aljasság.

– Ez a könyv maga az aljasság – jegyeztem meg. – Ejha... „Embereknek egymás ellen uszítása felesleges erőfeszítések nélkül...”

– Mit próbál a nyakamba varrni? – kérdezte most már ingerülten Arina. – Ez mind... akadémiai kiadvány. Antikvár könyvek. Én nem uszítottam senkit senkire.

– Igazán? – kérdeztem a könyvet lapozgatva. – „Vesenyavalyák csillapítása, a vízkór kiűzése...” Tegyük fel...

– Talán csak nem fog egy embert, aki de Sade-ot olvas, azzal gyanúsítani, hogy valakit meg akar kínozni? – vicsorgott Arina. – Ez a mi történelmünk. Különböző igézetek. Válogatás nélkül destruktívak és pozitívak.

Hümmögtem. Általában véve igaza volt. Az, hogy a legkülönbözőbb mágikus recepteket gyűjtötték itt össze, még nem bűntény. Ráadásul... tessék: „Hogyan csökkenthető a szülő nő fájdalma a gyermeknek okozott kár nélkül”. De itt van mellette a másik: „A magzat elpusztítása a szülő nőnek okozott kár nélkül” és „A magzat és a szülő nő elpusztítása”.

Ahogyan általában a Setéteknél lenni szokott.

De mindezektől az undorító receptektől és a megbűvölésemre tett kísérlettől függetlenül valami mégis szimpátiát keltett bennem Arina iránt. Elsősorban az, ahogyan a gyerekekkel bánt. Akárhogyan is, a bölcs öreg boszorkány a legszörnyűségesebb dolgokra is felhasználhatta volna őket. Aztán meg... szomorú volt, és magányos – hatalmas erejétől, értékes könyvtárától és vonzó emberi külsejétől függetlenül.

– Mi a vád ellenem? – kérdezte zsémbesen Arina. – Ne húzd az időt, te varázslómester!

– Regisztrálva van? – kérdeztem.

– Mi vagyok én, talán vámpír vagy alakváltó? – felelt kérdéssel Arina. – Bélyeget rakna rám... ezt jól kitalálta...

– Nem a bélyegről van szó – nyugtatgattam. – Az a helyzet, hogy minden első és annál magasabb szintű mágusnak közölnie kell a regionális központtal lakóhelyét. Azon okból, hogy helyváltoztatása ne számíthasson ellenséges cselekedetnek...

– De én nem varázslónő vagyok, hanem boszorkány!

– Mágusok és az Erőt tekintve velük egyenlő Másfélék... – ismételtem meg fáradtan. – Maga a Moszkvai Őrség területén tartózkodik. Köteles lett volna tájékoztatni minket...

– Régebben nem volt ilyesmi – mormolta a boszorkány. – Az első szintű varázslómesterek szóba álltak egymással, a vámpírokat meg alakváltókat számon tartották... minket pedig senki sem zaklatott.

Furcsa ez valahogy...

– Mikor volt az a „régebben”? – kérdeztem.

– Harmincegyben – felelte a boszorkány kelletlenül.

– Harmincegy óta él itt? – hitetlenkedtem. – Arina...

– Két éve élek itt. Előtte... – homlokát ráncolta – nem fontos, hol voltam. Nem hallottam az új törvényekről.

Lehet, hogy nem hazudott. Megesik az ilyesmi az öreg Másfélékkel, főleg azokkal, akik nem dolgoznak az Őrségeknél. Beveszik magukat valami elhagyatott helyre, a tajgába vagy az erdőbe, évtizedekig gubbasztanak ott, amíg teljesen hatalmába nem keríti őket a vágyakozás.

– És két éve úgy döntött, letelepszik itt? – próbáltam tisztázni a helyzetet.

– Úgy döntöttem. Hát hülye vagyok én, hogy a városba egyen a nyavalya? – Arina elnevette magát. – Ülök, tévét nézek, olvasok. Pótolom a mulasztottakat. Rátaláltam egy régi barátnőmre... ő küld nekem könyveket Moszkvából...

– Nos, akkor a szokott procedúra – mondtam. – Akad egy darab papírja?

– Igen.

– Akkor írjon egy igazoló jelentést! Név, származás, a születés és a hasonítás éve, szolgált-e az Őrségekben, az Erő melyik szintjével rendelkezik...

Arina engedelmesen elővett egy papírlapot és egy ceruzát. Elfintorodtam, de nem szóltam rá, hogy tollal írjon. Tőlem akár lúdtollal is csinálhatja.

– Mikor jelentette utoljára vagy tájékoztatta más módon az Őrségek hivatalos szerveit tartózkodási helyéről... Hol tartózkodott ezt követően...

– Nem írok semmit – tette félre a ceruzát Arina. – Micsoda papírrágók lettek... Kinek mi köze hozzá, hol melengettem öreg csontjaimat?

– Arina, ne adja itt elő a falusi öregasszony szókészletét! – kértem. – Hiszen előbb normálisan beszélt!

– Álcáztam magam – jelentette ki szemrebbenés nélkül. – Egyébként meg ahogy tetszik. De akkor maga is hagyja ezt a hivataloskodó stílust!

Arina gyorsan, akkurátus kézírással sűrűn teleírta az egész lapot. Átnyújtotta nekem.

Fiatalabb volt, mint gondoltam. Még a kétszázat sem töltötte be. Anyja parasztasszony volt, az apja ismeretlen, rokonságába nem tartoztak Másfélék. Tizenegy éves korában hasonította egy Setét mágus, vagy ahogyan makacsul nevezte, varázslómester. Német volt, nem helybeli. Mellesleg meg is erőszakolta, és ezt Arina valamiért szükségesnek tartotta megjegyezni, hozzátéve: „a mocskos, parázna dög”. Aha... hát erről van szó! A német magához vette a kislányt szolgálónak és tanítványnak – a szó minden értelmében. A jelek szerint a férfi nem lehetett sem túl okos, sem túl gyengéd – és a gyereklány tizenhárom éves korára olyan erőre tett szert, hogy becsületes párbajban legyőzte és megsemmisítette mesterét. Aki egyébként negyedik szintű mágus volt. Arina ezt követően az akkori Őrségek felügyelete alá került. Más bűntett egyébként nem volt a rovásán, legalábbis ha hihetek a leírtaknak. A városok nem tetszettek neki, falvakban élt, apróbb bűbájoskodásokból tartotta fenn magát. A forradalom után többször is „kuláktalanítani”[22] akarták... a parasztok megértették, hogy boszorkány, és elhatározták, hogy rászabadítják az állambiztonságiakat. Mauserek és mágia, ez aztán szép! A mágia győzött, de ez nem tarthatott a végtelenségig. Harmincnégyben Arina...

A boszorkányra néztem, és megkérdeztem:

– Komolyan?

– Álomba merültem – mondta nyugodtan Arina. – Megértettem, hogy a vörös ragály sokáig eltart. Egy sor körülmény folytán választhattam a hat, a tizennyolc vagy a hatvan év között. Nekünk, boszorkányoknak mindig sok körülménnyel kell számolnunk... A hat és a tizennyolc év a kommunistáknak kevés volt. Így hatvan évre aludtam el.

Habozott, de végül bevallotta:

– Itt aludtam. A kunyhót körülzártam, ahogy tudtam, hogy se ember, se Másféle ne közelíthesse meg...

Már értem. Súlyos idők voltak, legalább olyan gyakran pusztultak el Másfélék is, mint az emberek. Könnyű volt eltűnni.

– És senkinek nem árulta el, hogy itt alszik? – kérdeztem. – Barátnőinek...

Arina elnevette magát.

– Ha megmondtam volna, most nem beszélgethetnél velem, Fénypárti.

– Miért?

A szekrény felé intett a fejével.

– Ott van minden kincsem. És nem kevés.

Összehajtottam és a zsebembe dugtam a jelentését.

– Nem kevés. De egy ritka könyvet nem látok itt – mondtam.

– Mifélét? – csodálkozott a boszorkány.

– A Fuarant.

Arina nagyot fújt.

– Már nagy kisfiú vagy, de még hiszel a mesékben... Nincs ilyen könyv.

– Aha. A kislány maga találta ki a címét.

– Nem tisztítottam meg az emlékezetét – sóhajtott Arina. – Most mondd meg, érdemes jót cselekedni?

– Hol a könyv? – kérdeztem élesen.

– Alulról a harmadik polc, balról a negyedik kötet – mondta ingerülten Arina. – Otthon felejtetted a szemed?

Odamentem a polchoz, lehajoltam.

Fuaran!

Jókora arany betűk a fekete bőrön.

Kihúztam a könyvet, és diadalmasan néztem a boszorkányra.

Arina mosolygott.

Megnéztem a címet a borítón: Fuaran – kitaláció vagy valóság? A Fuaran szó nagy betűkkel volt nyomtatva, a többi aprókkal.

Megnéztem a kötet gerincét.

Hát igen. Az apró betűk elkoptak, lehullottak.

– Ritka könyv – ismerte be Arina. – Tizenhárom példányban nyomták ki Szentpéterváron tizenháromban, ő cári felsége nyomdájában. Úgy csinálták, ahogyan kell, éjszaka, újhold idején. Nem tudom, hány példány maradhatott meg.

Elképzelhető, hogy egy rémült kislány csak a nagy betűkkel nyomtatott szót vette észre?

Nagyon is valószínű!

– Most mi lesz velem? – kérdezte keserűen Arina. – Mihez van jogom?

Sóhajtottam, leültem az asztalhoz, belelapoztam a nem igazi Fuaranba. Érdekes könyv, nem vitás...

– Nem lesz magával semmi – ismertem be. – Segített a gyerekeknek. Az Éjszakai Őrség hálás ezért.

– Miért kéne feleslegesen bántani az embereket? – mormolta a boszorkány. – Azzal csak magunknak ártunk...

– Tekintetbe véve ezt a tényt, továbbá életének különleges körülményeit – felidéztem emlékezetemben a paragrafusokat, hivatkozásokat és megjegyzéseket –, mindezt figyelembe véve nem kap büntetést. Csak egyetlen kérdés: milyen szintű az Ereje?

– Hiszen leírtam: „nem tudom” – felelte nyugodtan Arina. – Talán meg lehet mérni műszerrel?

– Legalább hozzávetőlegesen?

– Amikor lefeküdtem aludni, első szinten voltam – vallotta be nem minden büszkeség nélkül. – Most meg alighanem már a szintek fölé nőttem.

Ez igaz lehet. Ezért nem voltam képes áttörni az általa keltett illúziót.

– Nem szándékozik a Nappali Őrségben dolgozni?

– Mi van ott, amit én még nem láttam? – méltatlankodott Arina. – Na meg mostanra Zavulon tornászta fel magát főnöknek, igaz?

– Igen, Zavulon – erősítettem meg. – De miért csodálkozik? Talán úgy véli, kevés ehhez az ereje?

– Ereje mindig volt – ráncolta a homlokát Arina. – Csak túlságosan könnyen megszabadul a sajátjaitól. A barátnőitől... tíz évnél egy sem élt tovább, mindig történt valami... de az ostoba fiatal libák mégis önként másztak az ágyába. Na meg ki nem állja a hoholokat[23] és a litvánokat. Ha valami mocskos munkát kell elvégezni, Ukrajnából toboroz brigádokat, és mással kapartatja ki a forró gesztenyét. Ha valakinek a nyakát kell kockáztatni, az első jelölt biztosan litván lesz... Azt hittem, ilyen tulajdonságokkal nem marad meg sokáig a posztján. – Arina hirtelen elnevette magát. – Nem, úgy látszik, beletanult, hogyan térjen ki a csapások elől. Ügyes fickó.

– Úgy valahogy – mondtam fanyarul. – Nos, ha nem szándékozik a Nappali Őrség keretében dolgozni, és továbbra is a világi életformát választja, jogot nyer meghatározott mágikus cselekmények végrehajtására... személyes célból. Évente tizenkét hetedik szintű, hat hatodik szintű, három ötödik szintű és egy negyedik szintű beavatkozás. Négyévente egyszer második szintű beavatkozásra jogosult.

Elhallgattam.

Arina megérdeklődte:

– És első szintű beavatkozás?

– A szolgálatban nem álló Másfélék számára engedélyezett maximális Erő megelőző szintjükre korlátozódik – jegyeztem meg kajánul. – Ha átesik a vizsgálaton, és kategórián kívüli boszorkányként regisztrálják, jogot kap tizenhat évenként egyszer első szintű mágia gyakorlására. Természetesen az Őrségekkel és az Inkvizícióval egyeztetett módon. Az első szintű mágia túlságosan is komoly dolog.

A boszorkány fölényesen mosolygott. Furcsa volt ez a mosoly – tökéletesen öregasszonyos és kellemetlen a szép fiatal arcon...

– Megleszek majd az első szint nélkül. Ha jól értem, a korlátozás csak az emberekre irányuló mágiára vonatkozik.

– Az emberekre és a Másfélékre – erősítettem meg. – Saját magával és az élettelen tárgyakkal azt tesz, amit csak akar.

– Köszönet ezért is – törődött bele Arina. – Nos, Fénypárti, bocsáss meg, amiért megpróbáltalak megbűvölni! Rendes fickó vagy. Majdnem olyan, mint mi.

Megborzongtam ettől a kétséges bóktól.

– Még egy kérdés – mondtam. – Kik voltak azok az alakváltók?

Arina hallgatott. Aztán megkérdezte:

– Mi van, már nem érvényes a törvény?

– Miféle törvény? – játszottam a hülyét.

– A régi törvény. Setét a Setét ellen nem köteles vallani, Fénypárti a Fénypárti ellen...

– Van ilyen törvény – ismertem be.

– Hát akkor kapd el magad az alakváltókat! Hülyék, vérszomjasak, de én nem adom fel őket.

Ezt keményen, magabiztosan mondta. És semmivel nem kényszeríthettem. Hiszen nem segített az alakváltóknak, épp ellenkezőleg.

– A velem szemben alkalmazott mágikus cselekmények... – elgondolkodtam –, nos, megbocsátok magának.

– Csak így egyszerűen? – firtatta a boszorkány.

– Csak így egyszerűen. Kellemes érzés, hogy ellenálltam.

A boszorkány nagyot fújt.

– Te álltál ellen... A feleséged varázslónő, azt hiszed, vak vagyok, nem látom? Ő igézett meg. Hogy egyetlen nő se csábíthasson el.

– Hazudsz – mondtam nyugodtan.

– Hazudok – ismerte be a boszorkány. – Rendes fickó vagy. Nincs itt semmiféle varázslat, egyszerűen szereted őt. Hát, üdvözlöm a feleségedet meg a kislányodat. Ha találkozol Zavulonnal, mondd meg neki, hogy ökör volt, az is maradt.

– Szívesen – ígértem meg. Ez aztán a boszorkány! Pimaszkodni mer Zavulonnal! – És Geszernek mit mondjak?

– Neki nem üzenek semmit – mondta megvetően Arina. – Hogy jönnénk mi, ostoba falusi nőszemélyek a nagy tibeti mágushoz?

Csak álltam és néztem ezt a különös asszonyt – aki emberi alakjában olyan szép, valóságos alakjában pedig olyan visszataszító. Boszorkány, hatalmas erejű boszorkány. De nem mondhatni rá, hogy gonosz lenne – minden keveredik benne...

– Nem unatkozol itt egyedül, nagyanyó? – kérdeztem.

– Sértegetsz? – válaszolt kérdéssel Arina.

– Nem, egyáltalán nem. Valamit mégiscsak megtanultam.

Arina bólintott, de hallgatott.

– Egyáltalán nem akartál elcsábítani, nem maradt már benned semmiféle testi vágy – folytattam. – A boszorkányoknál máshogyan van ez, mint a varázslónőknél. Öregasszony vagy, és öregasszonynak is érzed magad, fütyülsz már a férfiakra. Az más kérdés, hogy még ezer évig öregasszony maradhatsz. Úgyhogy csak a sportszellem dolgozott benned, amikor csábítottál.

Egyetlen pillanat – és Arina átalakult. Takaros, pirospozsgás öregasszony lett, kicsit hajlott hátú, szeme eleven, élénk pillantású, szája foghíjas, haja ősz, de szorosan összefogva.

– Így jobb? – kérdezte.

– Igen, alighanem... – ismertem el némi sajnálkozással. Előző megjelenését mégiscsak nagyon kellemesnek éreztem.

– Ilyen voltam... száz évvel ezelőtt – mondta a boszorkány. – És ahogyan fogadtalak, olyan is voltam... valamikor. És milyen voltam tizenhat évesen! Ó, Fénypárti, milyen vidám, szép lány voltam! Még ha boszorkány is... Tudod, miért és hogyan öregszünk?

– Hallottam erről valamit – vallottam be.

– Ez az ára a rangbéli előmenetelnek – ezt az ódivatú szót használta, amelyet az utóbbi években tökéletesen kiszorított a számítógépes játékokból átvett „szint” szó. – A boszorkány is megőrizheti teste fiatalságát. De akkor megreked a harmadik rangban. Mi szorosabb kapcsolatban állunk a természettel, és az nem szereti a hamisat. Érted?

– Értem – mondtam.

Arina bólintott.

– Hát ez van, Fénypárti... örülj, hogy a feleséged varázslóasszony! Rendesen bántál velem, nem fogok hazudni. Adhatok neked egy ajándékot?

– Nem – ráztam meg a fejemet. – Szolgálatban vagyok. És egy boszorkány ajándéka...

– Értem. De nem neked, hanem a feleségednek szeretnék adni valamit.

Zavarba jöttem. Arina fürgén odabicegett egy vasborítású ládához (korábban egy közönséges komód állt a helyén), kinyitotta, belekotort. Egy másodperc múlva visszatért hozzám egy aprócska csontfésűvel.

– Fogd, őrségbeli! Nem csalás, nem ámítás, bajt nem okoz, sem hibát. Árnnyá váljak, ha hazudtam, omoljak szét lenn a porban...

– Mi ez? – kérdeztem.

– Ritkaság. – Arina a homlokát ráncolta. – Hogy is mondják mostanában... talizmán.

– Mégis, mi ez?

– Nem elég az erőd, hogy meglásd? – kérdezte megértően Arina. – A feleséged majd rájön. Neked meg minek a magyarázat, Fénypárti? Hiszen hazudhatok is, nem kerül semmibe. Hazudok, te meg elhiszed. Mert gyengébb vagy nálam, te is tudod.

Hallgattam, az ajkamat haraptam. Elvégre többször is gorombáskodtam vele. És megkaptam a méltó választ.

– Fogadd el, ne félj! – ismételte meg Arina. – A vasorrú bába gonosz, de a derék vitézeknek ő is segít.

De hát végül is ki vagyok én?

– Inkább a farkasembereket adnád fel – mondtam, átvéve a fésűt. – Csak közvetítőként veszem át az ajándékodat, és ez az adomány senkit nem kötelez semmire.

– Agyafúrt róka – hümmögött Arina. – A farkasok meg... már megbocsáss. Tudom, hogy úgyis elkapjátok őket. De én nem adom fel. Egyébként a könyvet elviheted. Egy időre. Ellenőrzésre. Ehhez jogod van, ugye?

Csak akkor kaptam észbe, hogy még mindig a bal kezemben szorongatom a szerencsétlen könyvet: Fuaran – kitaláció vagy valóság?

– Vizsgálat céljára, ideiglenesen, az őrségbelit megillető jogomnál fogva – mondtam borúsan.

A banya mégiscsak úgy játszott velem, ahogy akart! Ha úgy határoz, csupán otthon veszem észre az akaratlanul elhozott könyvet. És akkor teljes joggal fordulhatott volna az Őrségekhez, bepanaszolva egy értékes „ritkaság” ellopása miatt.

Mikor kiléptem a házból, láttam, hogy már beköszöntött az átláthatatlan éjszaka. És legalább két-három órás út vár rám az erdőben.

De alig léptem le a tornácról, derengő kék fény villant fel előttem. Felsóhajtottam, visszasandítottam a házra, amelynek ablakaiból villanyfény áradt. Arina nem kísért ki. A fénypont hívogatóan táncolt a levegőben.

Elindultam a nyomában.

És öt perc múlva meghallottam a kutyák lusta csaholását.

Újabb tíz perc múlva kiértem az erdőszélre.

Az volt a legdühítőbb, hogy egész idő alatt a legkisebb jelét sem tapasztaltam mágiának.

4. FEJEZET

A FÉSZERBEN álló kocsi felöltötte korábbi küllemét. Mégsem kockáztattam meg, hogy beüljek a volánhoz, és ellenőrizzem, működik-e a sokat szenvedett dízel, amely orosz gépszerelők kezére került. Halkan beléptem a házba, hallgatóztam – anyósom már aludt a szobájában, a miénkben halványan világított az éjszakai lámpa.

Kinyitottam az ajtót, bementem.

– Minden rendben? – kérdezte Szvetlana. Egyébként alig volt kérdő hangsúlya szavainak. Remekül megérzett mindent.

– Többé-kevésbé – bólintottam. Nágyuska ágyára néztem, a kislány mélyen aludt. – Az alakváltókat nem találtam meg. A boszorkánnyal beszéltem.

– Meséld el! – kérte Szvetlana. Egy szál hálóingben ült az ágyban, mellette a Múmin-sorozat[24] egy vaskos kötete. Talán Nágyának olvasta fel – a kicsinek most mindegy, mit hallgat elalvás előtt, tőle akár statikai tankönyv is lehet, csak a mama hangján szólaljon meg. De az is lehet, hogy Szvetlana keresett pihenésképpen elalvás előtt egy jó könyvet magának.

Lerúgtam a cipőmet, levetkőztem, leültem mellé. És mesélni kezdtem.

Szvetlana néhányszor a homlokát ráncolta. Néhányszor elmosolyodott. És amikor elismételtem a boszorkány szavait arról, hogy a feleségem „megigézett”, zavarba jött.

– Ez nem igaz! – kiáltotta teljesen tanácstalanul. – Kérdezd meg Geszert... ő meglátja bármelyik igézetemet... soha még csak eszembe sem jutott!

– Tudom – nyugtatgattam. – A boszorkány is beismerte, hogy hazudott.

– Bár nem, egyszer eszembe jutott – nevette el magát hirtelen Szvetlana. – A gondolatok elől nem bújhatsz el... de csak úgy, ostobaságból, semmi komoly. Olgával a férfiakról beszélgettünk... már régen volt.

– Hiányzik az Őrség? – Nem álltam meg, hogy meg ne kérdezzem.

– Hiányzik – ismerte be Szvetlana. – De ne beszéljünk erről... Nagyon ügyes vagy, Anton! Lementél a Homály harmadik rétegébe?

Bólintottam.

– Első szint – mondta bizonytalanul Szvetlana.

– A saját árnyékodat nem ugorhatod át – vitatkoztam vele. – Második. Tisztes második. Számomra ez a plafon. És erről se beszéljünk, jó?

– Beszéljünk inkább a boszorkányról! – mosolygott Szvetlana. – Szóval álomba merült? Hallottam már ilyenről, de rendkívül ritka dolog. Írhatsz róla egy cikket.

– Hová? Az Argumenti i Faktiba? Előkerült egy boszorkány, aki hatvanhat évet aludt át egy Moszkva környéki erdőben?

– Az Éjszakai Őrség hírlevelébe – javasolta Szvetlana. – Különben is, ki kellene adni egy saját újságot. Az emberek számára más szöveg lehetne benne... bármi. Valami szűk kört érdeklő dolog. Orosz Akvaristák Lapja például. Hogyan tenyésszünk guppit és rendezzünk be a lakásban különleges akváriumot.

– Honnan tudsz ilyeneket? – csodálkoztam. De elakadt a szavam. Eszembe jutott, hogy az első férje, akit én sosem láttam, szenvedélyes akvarista volt.

– Csak úgy eszembe jutott – ráncolta homlokát Szvetlana. – De bármelyik, még a leggyengébb Másféle is látná az igazi szöveget.

– Már ki is találtam az első címet – mondtam. – „Az élenjáró mágiáért”.

Mosolyogtunk.

– Mutasd azt a talizmánt! – kérte Szvetlana.

Előszedtem a ruhámból a zsebkendőbe csavart fésűt.

– Én semmiféle mágiát nem látok benne – vallottam be.

Szvetlana egy darabig a tenyerén tartotta a fésűt.

– Na? Mit kell vele csinálni? – kérdeztem. – A hátam mögé dobni, és akkor kinő egy sűrű erdő?

– Te nem is láthatsz benne semmit – mosolygott Szvetlana. – És nem is az Erő itt a lényeg. Gúnyolódott veled a boszorkány. Lehet, hogy még Geszer sem látná... ez nem férfiaknak való.

Hajához emelte a fésűt, és lassan fésülködni kezdett.

– Képzeld el... nyár van, hőség, fáradt vagy – mondta hanyagul. – Az éjjel nem aludtál, egész nap dolgoztál... Azután hűvös vízben lefürödtél, megmasszíroztak, finom ételt ettél, megittál egy pohár jó bort. És jól érzed magad...

– A közérzetet javítja? – kapcsoltam. – Eltünteti a fáradtságot?

– Kizárólag a nőkét – mosolygott Szvetlana. – Régi darab, legalább háromszáz éves. Nyilván egy erős mágus ajándéka a szeretett asszonynak. Talán ember-asszonynak...

Rám nézett, a szeme csillogott.

– És még vonzóvá is teszi a nőt – mondta lágyan. – Ellenállhatatlanná. Csábítóvá. Működik?

Egy másodpercig néztem őt, azután a tekintetemmel eloltottam a lámpát.

A mágikus burkot, amely minden hangot elnyel, már maga Szvetlana borította fölénk.

Korán felébredtem, még hajnali öt sem volt. Meglepő módon azonban teljesen frissnek éreztem magam, mint a mágikus fésű gazdasszonya, ha kedvére kifésülködte magát. Nagy dolgokat akartam véghezvinni. És bőséges reggelit akartam.

Senkit nem ébresztettem fel, halkan tettem-vettem az apró konyhában, vágtam pár darab kenyeret, találtam egy csomag szeletelt kolbászt. Töltöttem egy nagy korsó kvaszt, és ezzel a sok földi jóval kiléptem az udvarra.

Már megvirradt, de a faluban még csönd volt. Senki sem sietett a reggeli fejesre – a tehenészet már jó öt éve üresen áll. Senki nem sietett sehova...

Sóhajtva leültem a réges-régen elvadult és terméketlen almafa alá a fűre. Megettem egy hatalmas szendvicset, megittam a kvaszt. És hogy teljes legyen a komfortom, mágikusan, az ablakon át kihoztam a könyvet a Könyvről, a Fuaranról. Reméltem, hogy az anyósom alszik, és nem veszi észre a levitáló tárgyat...

A második szendvics után nekiláttam az olvasásnak.

És mondhatom, rendkívül érdekes volt!

Amikor a könyv íródott, még nem léteztek olyan bölcs biológiai fogalmak, mint a gén vagy mutáció, amelyekkel manapság próbálják magyarázni a Másfélék természetét. Ezért a könyvön dolgozó boszorkánykollektíva – öten, csak a keresztnevükkel megnevezve – a „hajlam a varázslásra”, „természet megváltozása” és hasonló fogalmakat használt. Egyébként Arina is a szerzők egyike volt, de erről tegnap szerényen hallgatott!

Az elején a tudós boszorkák hosszasan értekeztek a Másfélék természetéről. Arra a következtetésre jutottak, hogy minden emberben megvan a „hajlam a varázslásra”. Ennek a „hajlamnak” a szintje mindenkinél más. Viszonyítási alapként az egész világot betöltő mágia természetes szintje szolgálhat. Akiben a „hajlam” erősebb, mint a mágia világszintje, az a legközönségesebb ember lesz! Nem lesz képes belépni a Homályba, és csak nagy ritkán, a mágia természetes szintjének ingadozása következtében érzékelhet valami furcsát. Akiben a „hajlam” gyengébb, mint a környező világban, képes élni a Homály lehetőségeivel!

Ez valahogy nagyon különösnek tűnt. Én mindig úgy gondoltam, hogy a Másfélék olyan emberek, akik különösen fejlett mágikus képességekkel rendelkeznek. És itt ennek éppen az ellenkezőjét állítják!

Példa gyanánt egyébként nagyon különös analógiát említettek: tegyük fel, hogy az egész világon 36 és fél fok a hőmérséklet. Az emberek többsége, akiknek ennél magasabb a testhőmérsékletük, ekkor hőt fog leadni, „fűti a természetet”. Azok a kevesek pedig, akiknek alacsonyabb a testhőmérsékletük, mint 36 és fél fok, hőt vesznek fel. És miután állandóan áramlik hozzájuk az Erő, képesek azt felhasználni, miközben a náluk magasabb hőmérsékletű emberek értelmetlenül „fűtik a természetet”.

Érdekes teória. Olvastam néhány elméletet eredetünkről és az emberektől való eltérésünkről. Ilyesmi korábban nem akadt az utamba. Volt benne valami megalázó...

Egyébként mit számít?! Az eredmény nem változik. Vannak emberek, és vannak Másfélék...

Folytattam az olvasást.

A második fejezetet a „mágusok és varázslónők”, valamint a „boszorkánymesterek és boszorkányok” közti különbségnek szentelték. Akkoriban, mint kiderült, nem a Setét mágusokat nevezték boszorkánymesternek, hanem csak a „férfi nemű boszorkányokat”, olyan Másféléket, akik hajlottak a talizmánok használatára. Az írás érdekes volt, és az a benyomásom támadt, hogy éppenséggel Arina a szerzője. Arra a következtetésre jutott, hogy lényegében nincs különbség. A varázslónő közvetlenül a Homály révén cselekszik, belőle nyerve az Erőt, és így hajt végre különféle mágikus cselekményeket. A boszorkány viszont előbb készít valamilyen „ritkaságot”, amely akkumulálja a Homály erőit, és ezáltal huzamosabb ideig képes önállóan működni. A varázslónők és mágusok előnye abban rejlik, hogy nincs szükségük semmiféle segédeszközre, varázspálcára, gyűrűre, könyvre vagy amulettre. A boszorkánymesterek és boszorkányok előnyét viszont az adja, hogy ha sikerül jó talizmánt létrehozniuk, az Erőnek olyan hatalmas tartalékát tudják benne felhalmozni, amekkorát a Homályból egyetlen pillanat alatt kinyerni rendkívül megerőltető. A következtetés magától kínálkozik, és Arina meg is fogalmazta: a bölcs mágus nem veti meg a talizmánok használatát, az okos boszorkánymester pedig igyekszik megtanulni, hogyan dolgozhat közvetlenül a Homály révén. A szerző véleménye szerint körülbelül száz év múlva „tanúi leszünk, hogy a legnagyobb és legönteltebb mágusok sem restellnek majd talizmánt használni, a legortodoxabb boszorkányok sem tartják károsnak belépni a Homályba”.

Nos, a jóslat száz százalékig bevált. Az Éjszakai Őrség munkatársainak többsége mágus. És állandóan használunk talizmánokat.

Visszamentem a konyhába, készítettem magamnak még néhány szendvicset, és töltöttem kvaszt. Ránéztem az órára, reggel hat volt. Valahol már csaholni kezdtek a kutyák, de a falu még nem ébredt fel.

A harmadik fejezet Másfélék számos kísérletét tárgyalta, hogy Másfélévé alakítsanak át egy embert – a Másféléket általában a szeretet vagy haszonvágy indította ilyen próbálkozásokra, továbbá olyan emberek próbálkoztak Másfélévé válni, akik ilyen vagy olyan módon megtudták az igazságot.

Részletesen tárgyalták Gilles de Rais-nek, Jeanne d’Arc fegyverhordozójának történetét. Jeanne igen gyengécske Setét Másféle volt, „hetedik rangú boszorkány”, ez egyébként nem gátolta abban, hogy tettei többségükben áldásos hatásúak legyenek. Jeanne halálát nagyon ködösen írták le, még célzás is volt a szövegben arra, hogy elterelte az Inkvizítorok figyelmét, és megmenekült a máglyáról. Én ezt kétségesnek ítéltem meg – Jeanne megsértette a Megállapodást, amikor mágikusan beavatkozott az emberi viszonyokba, úgyhogy a kivégzést a mi Inkvizíciónk is figyelemmel kísérte. És az ő figyelmüket nem lehet elterelni... Sokkal részletesebben ismertették a szerencsétlen Gilles de Rais történetét. Talán szeretetből, talán mert zavaros esze és rendszertelen gondolkodása vitte rá, Jeanne mindent elmondott neki a Másfélék természetéről. A merészségéről és nemeslelkűségéről híres ifjú lovag ettől az eszét vesztette. Úgy gondolta, a mágikus Erőt az egyszerű – fiatal és egészséges – emberektől lehet megszerezni. Ehhez csak meg kell kínozni őket, kannibalizmust elkövetni és a sötét erők segítségét kérni... Egyszóval ember létére elhatározta, hogy Setét Másféle lesz. És megkínzott néhány száz nőt és gyereket, ezért (továbbá mert nem fizetett adót) végül máglyára került.

A szövegből világosan kiderült, hogy viselkedésével még a boszorkányok sem voltak elégedettek. Akadt néhány epés észrevétel a fecsegő Jeanne-nak címezve és tárgyilagosnak nem mondható jelzők hibbant fegyverhordozójáról. De a következtetést érzelemmentesen, akadémikus módon vonták le: az átlagos emberekben meglévő „hajlam a varázslásra” semmiképp sem használható fel Másfélévé változtatásukra. Mert a Másfélét nem az különbözteti meg, hogy „hajlamának” szintje magasabb – pedig ezt kívánta megemelni a vérszomjas és ostoba Gilles de Rais –, hanem az, hogy alacsonyabb! Így minden hóhérhoz méltó kísérlete csak egyre inkább emberré tette őt...

Ez meggyőzőnek tűnt. Megvakartam a tarkóm. Következésképp tehát én jóval kevésbé vagyok alkalmas a mágiára, mint az alkoholista Kolja bácsi? És csak ennek köszönhetően vagyok képes kihasználni a Homályt? Szép kis dolog!

Szvetlana pedig a „hajlamnak” még alacsonyabb szintjével rendelkezik?

És Nágyuska? Elvben teljesen alkalmatlan a mágiára? Ezért buzog úgy benne az Erő – szinte buzdítva, használd, meríts belőle?

Na hát, ezek a boszorkányok kész mókamesterek!

A következő fejezet azt tárgyalta, megnövelhető-e az Erő szintje a természetben, hogy több ember válhasson Másfélévé. A végkövetkeztetés kérlelhetetlen volt: ez nem lehetséges. Mert az Erőt nem csak a Másfélék használják, akik elvben egy időre akár le is mondhatnának a mágia alkalmazásáról. Boldogan zabálja azt a kék moha is, az egyetlen ismert növény, amely a Homály első rétegében tenyészik. Ha több lesz az Erő, erőteljesebben növekedik majd a homályvilági moha is... És az is elképzelhető, hogy a mélyebb rétegekben más fogyasztói is léteznek... Tehát az Erő szintje konstans – elnevettem magam e szó olvastán az archaikus szövegben.

Ezután a Fuaran című könyv története következett. A cím tulajdonképpen egy régi keleti boszorkány neve, aki nagyon szerette volna Másfélévé tenni a lányát. Hosszú ideig kísérletezett – kezdetben Gilles de Rais útját járta, de felismerte a hibát, és a természetben lévő Erő szintjét próbálta megemelni... Lényegében végigjárta az összes tévutat. És végül rájött, hogy „csökkentenie kell lánya hajlamát a varázslásra”. E célból elvégzett próbálkozásait írja le hallomásból szerzett értesülések alapján a Fuaran című könyv. A helyzetet bonyolította, hogy a „hajlam” természete akkoriban nem volt ismeretes – mellesleg ennek a könyvnek a megjelenésekor, sőt jelenleg is változatlan a helyzet. De hosszas próbálkozások és sok hiba árán a boszorkány megtalálta a módszert, Másfélévé változtatta a lányát!

A boszorkány balszerencséjére ez az oly nagy felfedezés felkeltette valamennyi Másféle érdeklődését. Akkoriban még nem létezett a Megállapodás, nem voltak Őrségek, nem volt Inkvizíció... a receptet meg akarta szerezni mindenki, akihez csak eljutott a csoda híre. Fuaran és a lánya egy ideig sikeresen visszaverte a rohamokat, a jelek szerint az amúgy is nagy erejű boszorkány nemcsak a lányát változtatta erős Másfélévé, de a tulajdon erejét is megnövelte. Az elkeseredett Másfélék összefogtak, egész mágushadsereget alkottak, Setétek és Fénypártiak együtt, egyszerre mértek csapást, és szörnyű küzdelemben megsemmisítették a kis boszorkány-famíliát. Utolsó órájában Fuaran elkeseredetten harcolt – még ember szolgáit is Másfélékké változtatta... de azok, bár erőre tettek szert, túlságosan rémültek és ügyetlenek maradtak. Ám az egyik, akinek több esze volt a többieknél, úgy döntött, nem másnak kaparja ki a forró gesztenyét, magához vette a könyvet, és kereket oldott. Mire a győztes mágusok rájöttek, hogy eltűnt a boszorkány „munkanaplója” (a Fuaran lényegében nem más, mint a kísérletek, próbálkozások naplója), a szökevény nyomai már elmosódtak. A későbbiek során sokáig keresték a könyvet, de eredménytelenül. Időnként akadt valaki, aki azt állította, találkozott a szökevény szolgával, akiből eléggé erős Másféle lett, és látta a könyvet, sőt bele is lapozott. Megjelentek hamisítványok is, ezek egy részét a boszorkány őrült követői, más részét kalandor Másfélék írták. Valamennyi esetet gondosan ellenőrizték és dokumentálták.

Az utolsó fejezet témája: „Mit talált ki Fuaran?” Abban, hogy valóban sikert ért el, a szerzők nem kételkedtek, de a könyvet végleg elveszettnek tekintették. Következtetésük lehangoló: a felfedezés nyilvánvalóan véletlen volt, és annyira nem triviális, hogy a lényegét lehetetlen kitalálni.

Legjobban a rövidke zárszó lepett meg – ha a Fuaran című könyv mégiscsak létezik még ma is, minden Másfélének kötelessége azonnal megsemmisíteni „a mindannyiunk számára nyilvánvaló okok miatt, a komoly kísértéstől és személyes érdekektől függetlenül...”

Ó, ezek a Setétek! Hogy kapaszkodnak a hatalmukba!

Becsuktam a könyvet, és járkálni kezdtem az udvaron. Megint benéztem a fészerbe, és megint nem mertem beindítani a kocsi motorját.

Fuaran és a könyve léteztek. A boszorkányok ebben biztosak. A misztifikáció lehetőségét sem vetettem el, de lelkem mélyén nem hittem benne.

Vagyis elvben lehetséges embert Másfélévé változtatni!

És akkor már érthetőbbé válik mindaz, ami az Asszolban történt. Geszer és Olga fia ember volt, ahogyan ez gyakran megesik a Másfélékkel. Ezért nem tudták a Hatalmasok megtalálni őt. És rátalálva Másfélévé változtatták, majd megrendezték azt a színielőadást... még attól sem rettenve vissza, hogy átverjék az Inkvizíciót.

Befeküdtem a hintaágyba, előszedtem a lejátszót. Véletlen kiválasztásra állítottam, és lehunytam a szemem. Ki akartam kapcsolni a világot, valami teljesen értelmetlennel zárva el előle a fülem.

De nem volt szerencsém. A Piknik jött be.

Nem és nem, én nem nevetek,

nincs ablak, ajtót sem lelek;

hisz vallatni megérkezett

a Nagy Inkvizítor[25] maga.

Az Inkvizítor szorongat,

az eszközökben válogat.

„Mindent, amit tudsz, ki vele,

megkönnyebbülsz majd egyszerre.”

Talán ha bírna, engem is kinyitna,

mint bőröndöt, mert azt az egyet tudja:

az üresek legüresebbjének is

feneke dupla, feneke dupla.

Nem szeretem az ilyen egybeeséseket! Még a leghétköznapibb emberek is képesek hatni a valóságra, csak az Erejüket nem tudják irányítani. Mindenki ismeri ezt – a megfelelő pillanatban érkezett vagy makacsul késő autóbuszt, a rádióban megszólaló dalt, amely egybecseng a gondolataiddal, annak az embernek a telefonhívását, aki éppen az eszedben járt... Van egyébként egy rendkívül egyszerű módszer annak megállapítására, közel állsz-e egy Másféle lehetőségeihez. Ha több napon át sorozatban megesik, hogy az órára pillantva az 11:11-et, 22:22-t vagy 00:00-t mutat, ez azt jelenti, kapcsolatod a Homállyal közvetlenebbé vált. Az ilyen napokon célszerű figyelembe venni az előérzeteket, megérzéseket...

De ezek az emberi élet apróságai. Ez a kapcsolat a Másfélék esetében is ugyanolyan öntudatlan, mint az embereknél. És nekem egyáltalán nem tetszett, hogy éppen most hangzott fel ez a dal a Nagy Inkvizítorról...

Ha maradt volna még erőm,

azt mondanám neki: „Uram,

nem tudom, hol és ki vagyok,

mi uralja a világot.

Hosszú utcák szövevénye

lábamat tévútra vitte.”

Ám vallatom nem hisz nekem,

a csavaron nagyot teker.

Talán ha bírna, engem is kinyitna,

mint bőröndöt, mert azt az egyet tudja:

az üresek legüresebbjének is

feneke dupla, feneke dupla.

Aha. Azt én is szeretném tudni, mi uralja, miféle erők irányítják a világot...

Valaki könnyedén megérintette a vállamat.

– Nem alszom, Szveta – mondtam. Kinyitottam a szemem.

Edgar, az Inkvizítor megcsóválta a fejét, visszafogottan mosolygott. Leolvastam a szájáról: „Bocsásson meg, Anton, nem Szveta vagyok.” A hőségtől függetlenül Edgar öltönyben volt, nyakkendősen, lábán fekete lakkcipő, amelyen egyetlen porszem sem látszott. De ebben a városi öltözékben sem tűnt esetlennek. Lám, mit tesz a baltikumi vér!

– A csudába! – kiáltottam, dühösen kikászálódva a függőágyból. – Edgar?

Türelmesen várt. Kihúztam a fülemből a fejhallgató apró gombjait, és visszafojtottam a lélegzetem.

– Szabadságon vagyok – mondtam. – A szabályok értelmében az Éjszakai Őrség munkatársát munkaidőn kívül zavarni...

– Anton, csak benéztem mint vendég – csitított Edgar. – Talán ellenére van?

Nem voltak ellenérzéseim vele szemben. Fénypárti persze sosem lesz belőle, de az, hogy átment az Inkvizícióhoz, tiszteletet keltett bennem. Ha Edgar beszélni akar velem, bármikor szívesen találkozom vele. De nem a nyaralóban, ahol Szveta és Nágyuska pihen!

– Ellenemre – mondtam keményen. – Ha nincs hivatalos megbízatása, hagyja el a területemet!

És elképesztően ostoba gesztussal a megvetemedett fakapura mutattam. Területem... ez hogy jutott eszembe?

Edgar felsóhajtott. És lassan benyúlt zakója belső zsebébe.

Tudtam, mit vesz elő. De visszakozni már késő volt.

Az Inkvizíció moszkvai irodájának megbízása ezt tartalmazta: „Hivatalos vizsgálat keretében megparancsoljuk Anton Gorogyeckij második rangú Fénypárti mágusnak, a moszkvai Éjszakai Őrség munkatársának, hogy minden lehetséges módon működjön együtt Edgar harmadik rangú Inkvizítorral.” Még sosem láttam az Inkvizíció valóságos utasításait, és most valamiért megjegyeztem néhány apró részletet – az Inkvizítorok továbbra is a régimódi „rangokban” mérik az erőt, nem röstellnek olyan szavakat használni, mint a „megparancsoljuk”, egymást pedig még a hivatalos dokumentumokban is csak keresztnéven nevezik.

Azután észrevettem a legfontosabbat is – alul ott állt az Éjszakai Őrség pecsétje és Geszer kézírása: „Tudomásul vettem, egyetértek.”

Ez szép!

– És ha megtagadom? – kérdeztem. – Tudja, nem szeretem, ha „megparancsolnak” nekem valamit.

Edgar homlokát ráncolta, a papírra sandított.

– A titkárnőnk már több mint háromszáz éves – mondta. – Ne sértődjön meg, Anton! Ez egyszerűen csak archaikus szóhasználat. Mint a „rang” is.

– Családnevüket is a régi hagyományok jegyében mellőzik? – firtattam. – Egyszerűen érdekel.

Edgar értetlenül nézett a papírra. Megint a homlokát ráncolta. Dühösen mondta, elnyújtva a magánhangzókat:

– Naa teessék, a véén satrafa... elfelejtette a családnevemet, megkérdezni meg túl büszke volt.

– Akkor van ürügyem, hogy a komposzt közé dobjam az utasítást. – Pillantásommal a kupacot kerestem, de nem találtam. – Vagy a budiba. Nem szerepel az utasításban a családneved, tehát nem érvényes. Így van?

Edgar hallgatott.

– Mi történhet velem, ha megtagadom az együttműködést? – kérdeztem megint.

– Semmi szörnyűség – mondta Edgar komoran. – Még akkor sem, ha új utasítást hozok. Panaszt teszünk a közvetlen főnöködnél, a büntetés az ő belátásától függ...

– Tehát ez a zordon papír lényegében kérés, hogy segítsek?

Élveztem a helyzetet. A szörnyűséges Inkvizíció, amellyel az újoncok ijesztgetik egymást, lényegében fogatlan vén satrafának bizonyult.

– Mi történt? – kérdeztem. – Szabadságon vagyok, érted? A feleségemmel és a kislányommal. Meg az anyósommal. Nem dolgozom.

– De ez nem akadályozta meg abban, hogy meglátogassa Arinát – mondta szemrebbenés nélkül Edgar.

Úgy kell nekem! Csak semmi elgyengülés!

– Ez közvetlen szolgálati kötelességem – vágtam vissza. – Védeni az embereket, ellenőrizni a Setéteket. Mindig és mindenütt. Mellesleg honnan az információ Arináról?

Most Edgaron volt a sor, hogy mosolyogjon és húzza az időt.

– Geszer közölte – bökte ki végül. – Tegnap felhívta őt, és beszámolt neki, igaz? Miután a helyzet nem szokványos, Geszer kötelességének tartotta figyelmeztetni az Inkvizíciót. Változatlanul baráti kapcsolataink jeleként.

Semmit sem értek!

Ha a boszorkány valahogy belekeveredett a Geszer fia körüli históriába... Vagyis nem keveredett bele?

– Köteles vagyok telefonálni neki – mondtam, és tüntetőleg elindultam a ház felé. Edgar engedelmesen állva maradt a függőágy mellett. Rásandított ugyan egy műanyag székre, de nem találta elég tisztának.

Vártam, a fülemhez szorítva a mobilt.

– Hallgatlak, Anton...

– Felkeresett Edgar...

– Igen, igen... – mondta Geszer szórakozottan. – Tegnap, a beszámolód után szükségesnek tartottam tájékoztatni az Inkvizíciót a boszorkányról. Ha akarsz, segíts neki. Ha nem, küldd melegebb éghajlatra. Az utasítását szabálytalanul állították ki, észrevetted?

– Észrevettem – feleltem, Edgarra sandítva. – Főnök, mi a helyzet azokkal az alakváltókkal?

– Ellenőrizzük – mondta kis szünet után Geszer. – Egyelőre semmi.

– És még valami, a boszorkányról... – A Könyvről szóló könyvre pillantottam. – Érdekes kiadványt rekviráltam tőle... Fuaran – kitaláció vagy valóság?

– Olvastam, olvastam – mondta közömbösen Geszer. – Ha megtalálnád az igazi Fuarant, felbecsülhetetlen fickó lennél. Van még valami, Anton?

– Nincs – vallottam be. Geszer bontotta a vonalat.

Edgar türelmesen várt.

Odamentem hozzá, teátrális szünetet tartottam, azután megkérdeztem:

– Mi a vizsgálat célja? És tőlem mit várnak?

– Együttműködik, Anton? – örült meg őszintén Edgar. – Vizsgálatom Arinára, a boszorkányra vonatkozik, akit maga talált meg. És azt kérem, mutassa meg az utat hozzá.

– Mi dolga az Inkvizíciónak a vénasszonnyal? – érdeklődtem. – A legkisebb bűncselekményre utaló jelet sem láttam. Még az Éjszakai Őrség szempontjából sem.

Edgarnak elakadt a szava. Szeretett volna hazudni, ugyanakkor tisztában volt vele, hogy megérezhetem a hazugságot. Az erőnk nagyjából egyforma, és még az Inkvizítori fogások sem feltétlenül működnek.

– Régi ügyek vannak a rovásán – ismerte be a Setét mágus. – A harmincas évek óta. Az Inkvizíciónak sok kérdése lenne a boszorkányhoz.

Bólintottam. Az elejétől fogva zavart az a történet, hogy üldözte őt a bősz NKVD[26]. Sok minden megesett, lehet, hogy a parasztok titokban megpróbáltak leszámolni a boszorkánnyal. De csak próbáltak. Az alsóbb szintű Másfélékkel szemben ez a trükk működhetett. De nem egy ilyen rendkívüli erejű boszorkány ellen...

– Rendben, elmegyünk – egyeztem bele. – Nem akar megreggelizni, Edgar?

– Elfogadom. – A mágus nem kérette magát. – De... mit szól majd a felesége?

– Mindjárt megkérdezzük – mondtam.

A reggeli érdekesen folyt le. Az Inkvizítor érezte, hogy nem hazai terepen mozog, ügyetlenül tréfálkozni próbált, bókokat mondott Szvetlanának és Ljudmila Ivanovnának, gügyögött Nágyuskának, dicsérte az egyszerű rántottát.

Az okos kis Nágya figyelmesen megnézte „Edgar bácsit”, megcsóválta a fejét, és kijelentette:

– Te másmilyen vagy.

És nem mozdult el többet az anyja mellől.

Szvetlanát szórakoztatta Edgar látogatása. Ártatlan kérdéseket tett fel neki, felidézte a „históriát a Tükörrel”, egészében véve úgy viselkedett, mintha kollégát, jó barátot látna vendégül.

Ljudmila Ivanovnát viszont teljesen lenyűgözte Edgar. Tetszett neki az öltözködése, a beszédmódja, az pedig, hogy a bal kezében tartotta a villát, a jobban pedig a kést, teljesen elbűvölte az anyósomat. Mintha mindenki más kézzel enne... Annak hatására pedig, hogy Edgar kategorikusan visszautasította „az étvágycsináló kupicát”, anyósom olyan jelentőségteljes pillantást küldött felém, mintha legalábbis két-három kupica vodkát nyakalnék be reggelente.

Jóllakottan, bár kissé ingerülten indultunk útnak Edgarral. Én az anyósom lelkesedése, ő pedig a jelek szerint a figyelme miatt.

– Elmondhatja, mik a vádak a boszorkány ellen? – kérdeztem, amikor elértük az erdő szélét.

– Egyszer már pertut ittunk – emlékeztetett Edgar. – Nem tegeződhetnénk megint? Vagy az új munkám...

– Az sem rosszabb, mint a Nappali Őrségben – hümmögtem. – Tegeződjünk!

Edgar elégedetten nyugtázta válaszomat, és nem húzta az időt:

– Arina erős és köztiszteletben álló boszorkány... bizonyos szűk körben. Hiszen te is tudod, Anton, minden csoportnak megvan a maga hierarchiája. Geszer gúnyolhatja Vitězslavot, ahogy akarja, de a vámpírok közt ő a legerősebb. A boszorkányok közt hasonló helyet foglal el Arina. Rendkívül előkelőt.

Bólintottam. Nem szimpla figura új ismerősöm, azt meg kell adni.

– A Nappali Őrség nemegyszer hívta, hogy dolgozzon náluk – folytatta Edgar. – Ugyanolyan kitartóan hívták, ahogyan ti harcoltatok Szvetlanáért... ne vedd zokon, Anton!

Nem is vettem zokon.

– A boszorkány mereven elzárkózott ettől. Nincs mit tenni, jogában áll. Annál is inkább, mert bizonyos helyzetekben hajlandó volt ideiglenesen együttműködni. De a múlt század elején, közvetlenül a kommunista forradalom után kellemetlen esemény történt...

Elhallgatott, habozott. Már benn jártunk az erdőben, és én kissé megjátszott magabiztossággal vezettem a mögöttem haladó Edgart. A Setét mágus nem helyénvaló városi öltönyében rendíthetetlenül mászott át bokrokon és vízmosásokon. Még a nyakkendőjét sem lazította meg...

– A Nappali és az Éjszakai Őrség akkoriban egymással harcolt egy társadalmi kísérlet jogáért... – mesélte Edgar. – A kommunizmust, mint ismeretes, a Fénypártiak találták ki...

– És a Setétek tették tönkre – vetettem közbe.

– Ugyan hagyd, Anton! – mondta sértetten Edgar. – Nem tettünk mi tönkre semmit. Az emberek maguk döntöttek, milyen társadalmat építenek. Nos hát, felkérték Arinát, hogy működjön közre. És ő vállalta... egy bizonyos misszió elvégzését. Ebben a Setétek is, a Fénypártiak is egyaránt érdekeltek voltak, sőt maga a boszorkány is. Mindegyik fél egyetértett a... misszióval. Mindegyik arra számított, hogy végül ő győz. Az Inkvizíció figyelemmel kísérte az egészet, de nem volt oka beavatkozni. Tehát az egész az Őrségek egyetértésével történt.

Érdekes újdonság! Miféle misszió lehetett, hogy egyaránt támogatták a Setétek is, meg a Fénypártiak is?

– A missziót Arina ragyogóan végrehajtotta – folytatta Edgar. – Még jutalmat is kapott az Őrségektől... A Fénypártiak, ha nem tévedek, második szintű fekete mágiára adtak neki engedélyt.

Ez komoly dolog. Bólintottam, tudomásul véve az információt.

– De bizonyos idő elteltével az Inkvizíciónak kételyei támadtak Arina tetteinek törvényes volta kapcsán – mondta szárazon Edgar. – Felmerült a gyanú, hogy munkája során az egyik oldal befolyása alá került, és annak érdekében járt el.

– Melyik oldal?

– A Fénypártiak – közölte Edgar komoran. – Boszorkány létére a Fénypártiakat segíti... hihetetlen, igaz? Éppen ezért nem gyanakodtak rá sokáig, de túlságosan sok közvetett jel utalt az árulásra... Az Inkvizíció beidézte Arinát... beszélgetésre. És akkor eltűnt. Egy ideig keresték, de azokban az években, te is tudod...

– Mit művelt? – kérdeztem, de nem igazán számítottam válaszra.

Edgar azonban felsóhajtott, és válaszolt:

– Beavatkozás az emberek tudatába... teljes remoralizáció.

Hümmögtem. Miféle érdekük fűződhetett ehhez a Setéteknek?

– Csodálkozol? – dörmögte Edgar. – Tisztában vagy vele, mi az a remoralizáció?

– Még át is estem rajta. Én magam végeztem el magamon.

Edgar néhány másodpercig elképedve bámult rám, majd bólintott.

– Ó... persze, igen. Akkor könnyű elmagyarázni. A remoralizálás viszonylagos, nem pedig abszolút folyamat. Bárki bármit is mond, a világban nem létezik az erkölcsnek etalonja. Ezért a remoralizálás arra készteti az embert, hogy abszolút etikusan cselekedjen, de csak a tulajdon alapmorálja keretei közt. Durván fogalmazva az emberevő pápua, aki nem tekinti bűnnek ellensége elfogyasztását, a legnagyobb nyugalommal folytatja a lakmározást. De azt, amit az ő morálja tilt, soha többé nem teszi meg.

– Ezzel tisztában vagyok – mondtam.

– Nos hát, ez a remoralizálás nem teljesen viszonylagos volt. Az embereknek... sokukról valószínűleg hallottál is, de az ügy szempontjából a nevek nem fontosak, szóval a kommunista ideológiát ültették be a tudatukba.

– A kommunizmus építőjének erkölcsi kódexe – hümmögtem.

– Akkor azt még nem találták ki – felelte Edgar nagyon komolyan. – De tegyük fel, valami olyasmi. Ezek az emberek teljes mértékben az etalonnak, a deklarált kommunista etikának megfelelően kezdtek cselekedni.

– Azt értem, miféle érdeke fűződhetett ehhez az Éjszakai Őrségnek – mondtam. – A kommunizmus eszméi nagyon rokonszenvesek. De a Setétek érdeke mi volt?

– A Setétek meg akartak bizonyosodni arról, hogy egy életképtelen erkölcs ráerőszakolása az emberekre semmi jóra nem vezet. Hogy a kísérlet áldozatai vagy megőrülnek, vagy elpusztulnak, vagy elkezdenek a remoralizálás ellenében cselekedni.

Bólintottam. Na, szép kis kísérlet! Túltesz a náci doktorokon, akik a testet nyomorították meg. Itt a lelkek kerültek kés alá...

– Felháborít a Fénypártiak viselkedése? – kérdezte Edgar behízelgően.

– Nem – ráztam meg a fejem. – Biztos vagyok benne, hogy nem akartak rosszat az embereknek. És abban reménykedtek, hogy egy ilyen kísérlet elvezet egy új, boldog társadalom felépítéséhez.

– Nem voltál véletlenül párttag? – dünnyögött Edgar.

– Csak úttörő. Rendben, értem a kísérlet lényegét. De miért éppen boszorkányt vontak be a végrehajtásba?

– Az adott esetben sokkal gazdaságosabbnak ígérkezett a boszorkányság alkalmazása, mint a mágiáé – magyarázta Edgar. – A kísérlet tárgya több ezer ember volt, különböző korúak és társadalmi helyzetűek. El tudod képzelni, mekkora erőt kellett volna összeszedniük a mágusoknak? De a boszorkány el tudta intézni bájitallal...

– A vízvezetékbe öntötte talán?

– Kenyérbe. Elhelyezték egy kenyérgyárba dolgozni. – Edgar elnevette magát. – A kenyérsütésnek új, gazdaságos technológiájára tett javaslatot, különböző füvek hozzáadásával. Még prémiumot is kapott érte.

– Világos. És miben volt érdekelt Arina?

Edgar nagyot fújt. Ügyesen átugrott egy kidőlt fatörzset, és a szemembe nézett.

– Ugyan már, Anton! Ki ne szeretne kipróbálni egy ilyen erejű mágikus beavatkozást, ráadásul az Őrségek és az Inkvizíció engedélyével?

– Tegyük fel... – mormoltam. – Szóval, a kísérlet... És az eredmény?

– Ahogyan várható volt – mondta Edgar, és pillantásában irónia bujkált. – Néhányan megőrültek, iszákosak lettek, végeztek magukkal. Mások megtorlások áldozataivá váltak... mert túlságosan hűek voltak az eszmékhez. Megint mások megtalálták a módját, hogyan tegyék túl magukat a remoralizáláson.

– A Setétek álláspontja kerekedett felül? – Elképedtem, meg is álltam egy pillanatra. – És mindezek ellenére az Inkvizíció úgy véli, hogy a boszorkány torzította el az igézetet... a Fénypártiak utasítására?

Edgar bólintott.

– Ez agyrém – mondtam, és továbbindultam. – Teljes képtelenség! A Setétek gyakorlatilag igazolták álláspontjukat. Ti meg azt mondjátok, hogy a Fénypártiak a bűnösök!

– Nem minden Fénypárti – felelte nyugodtan Edgar. – Egyvalaki... esetleg egy kis csoport. Hogy miért, nem tudom. De az Inkvizíció elégedetlen. Megsértették a kísérlet tisztaságát, megingott az erők egyensúlya, valami nagyon hosszú távú és átláthatatlan intrika vette kezdetét...

– Aha – bólintottam. – És ha egyszer intrika, varrjuk az egészet Geszer nyakába!

– Én nem neveztem meg senkit – vágta rá gyorsan Edgar. – Nem is tudok neveket! Azonkívül, emlékeztetlek, hogy a tisztelt Geszer abban az időben Közép-Ázsiában dolgozott, úgyhogy nevetséges lenne bármivel vádolni...

Felsóhajtott – talán a legutóbb az Asszolban történtek jutottak eszébe?

– De ki akarjátok deríteni az igazságot? – kérdeztem.

– Feltétlenül! – jelentette ki határozottan Edgar. – Emberek ezreit fordították erőszakkal a Fény felé... ez a Nappali Őrség elleni bűntett. Ezek az emberek szenvedtek... ez az Éjszakai Őrség elleni bűntett. Az Inkvizíció által engedélyezett kísérletet eltorzították, ez pedig...

– Értem – szakítottam félbe. – Nos, ez a történet nekem sem tetszik, nagyon nem tetszik...

– Segítesz kideríteni az igazságot? – kérdezte Edgar. És mosolygott.

– Igen – feleltem habozás nélkül. – Ez bűncselekmény volt.

Edgar kezet nyújtott, és paroláztunk.

– Sokáig kell még csörtetnünk itt? – kérdezte az Inkvizítor.

Körülnéztem, és örömmel ismertem fel annak a tisztásnak a körvonalait, ahol tegnap a gombamezőt láttam.

Mára egyébként egyetlenegy sem maradt.

– Mindjárt ott vagyunk – nyugtattam meg a Setét mágust. – Csak otthon legyen a háziasszony...

5. FEJEZET

ARINA, a boszorkány bájitalt főzött – ahogyan az egy erdei kunyhójában szorgoskodó boszorkához illik. A kemencénél állt, amelyben zöldes gőzpamacsokat eregetve forrt valami egy vasfazékban. És mormolt:

Rekettye és kecskerágó,

marék homok szakadékból,

bojtorjánfű, pinty csontváza,

kelés gennye...

Edgarral beléptünk, és megtorpantunk az ajtóban – a boszorkány mintha nem látott volna minket, háttal állt nekünk, meg-megrázogatta az edényt, és folytatta a ráolvasást:

Megint füvek, kecskerágó,

sas tollából darab három...

Edgar köhintett, és folytatta a mondókát:

Aceton, kefir, parkett,

két rövidke lábcsont...

Arina helyben ugrott egy nagyot, és felkiáltott:

– Jaj, anyám!

A hangjában nem volt semmi hamisság, mégis pontosan éreztem, hogy a boszorkány várt minket.

– Jó napot, Arina! – mondta szárazon Edgar. – Inkvizíció. Kérem abbahagyni a varázslást!

Arina ügyesen betolta a fazekat a kemencébe, és csak ezután fordult meg. Most körülbelül negyvenévesnek látszott – erős, testes, szép falusi asszony. És nagyon dühös. Kezét csípőre téve zsémbesen kiáltotta:

– Magának is jó napot, Inkvizítor úr! És miért kell megzavarni a varázslást? Kezdjem megint hajkurászni a pintyeket meg a sasok tollát tépkedni?

– A maga rigmusai csak arra jók, hogy könnyebb legyen megjegyezni a hozzávalókat meg a műveletek sorrendjét – felelte Edgar nyugodtan. – Lassított hatású bájitalát maga már megfőzte, szavaim semmiképp sem zavarhatták meg. Üljön le, Arina! Ha itt álldogálunk, nem derül ki az igazság.

– Ha leülünk, akkor sem – felelte komoran Arina, és az asztalhoz ment. Leült, kezét megtörölte vidám mintájú, búzavirággal és kamillával ékes kötényében. Rám sandított.

– Jó napot, Arina! – mondtam. – Edgar úr megkért, hogy legyek a kalauza. Nincs ellene kifogása?

– Ha kifogásom lenne, a mocsárban kötöttek volna ki – mondta könnyed sértődöttséggel a hangjában Arina. – Hallgatom, Edgar Inkvizítor úr. Minek köszönhetem a szerencsét?

Edgar leült Arinával szemben. Benyúlt a zakója alá, és előhúzott egy kis bőrmappát. Hol fért ez el a zsebében?

– Küldtek önnek egy idézést, Arina – mondta lágyan az Inkvizítor. – Megkapta?

Arina gondolataiba mélyedt. Edgar kinyitotta a mappát, megmutatott Arinának egy keskeny sárga papírlapot.

– A harmincegyes év! – sóhajtotta a boszorkány. – Jaj, micsoda régi dolog... Nem, nem kaptam meg. Az úrnak az Éjszakai Őrségtől már elmagyaráztam: lefeküdtem aludni. A Cseka rám mászott...

– Nem a Cseka a legfélelmetesebb dolog egy Másféle életében – mondta Edgar. – Korántsem a legfélelmetesebb... Szóval megkapta az idézést...

– Nem kaptam meg – vágott közbe gyorsan Arina.

– Nem kapta meg – hagyta rá Edgar. – Nos, tegyük fel. A futár nem tért vissza... hát igen, sok minden megeshetett egy külső munkatárssal a zord moszkvai erdőben.

Arina hallgatott.

Én az ajtónál állva figyeltem. Érdekelt a dolog. Az Inkvizítor munkája sok mindenben megegyezik egy őrségbeliével, de ennek a helyzetnek sajátos jellege volt. Setét mágus hallgatott ki Setét boszorkányt. Méghozzá saját magánál sokkal erősebbet, és Edgarnak tisztában kellett ezzel lennie.

De ott állt a háta mögött az Inkvizíció. És ebben a helyzetben Arina nem számíthatott a „saját” Őrségének támogatására.

– Tekintsük úgy, hogy most megkapta az idézést – jelentette ki Edgar. – Felhatalmazásom van arra, hogy a végső döntés meghozatala előtt előkészítő beszélgetést folytassak önnel... tehát...

Előhúzott még egy papírlapot. Belenézve megkérdezte:

– Ezerkilencszázharmincegy márciusában az 1. számú Moszkvai Kenyérgyárban dolgozott?

– Igen – bólintott Arina.

– Mi célból?

Arina rám nézett.

– Tisztában van az üggyel – mondta Edgar. – Beszéljen!

– Megkeresett a moszkvai Éjszakai és Nappali Őrség vezetése – kezdte sóhajtva Arina. – Azt akarták ellenőrizni a Másfélék, hogyan viselkednek az emberek, akik szigorúan a kommunista eszményeknek megfelelően élnek. Miután a két Őrség ugyanazt akarta, és az Inkvizíció támogatta kérésüket, beleegyeztem. A városokat születésem óta ki nem állom, azokban mindig...

– Ne kalandozzon el! – kérte Edgar.

– A feladatot végrehajtottam – zárta le röviden Arina. – Elkészítettem a varázsitalt, és két héten keresztül hozzáadtuk a fehér kenyérhez. Ennyi. Köszönetet kaptam az Őrségektől, elbocsátottak a kenyérgyárból, és hazajöttem. Itt meg a csekisták már...

– Az állambiztonságiakkal való bonyolult kapcsolatairól mesélhet az emlékirataiban – üvöltött rá váratlanul Edgar. – Engem az érdekel, miért rontotta el a receptet!

Arina lassan felállt. Szeme szikrázott, a hangja úgy zengett, mintha nem is egy asszony állna a kunyhó közepén, hanem King Kong nősténye.

– Jegyezze meg, fiatalember: Arina sosem rontotta el a receptjeit! Sosem!

De Edgar fel sem vette, amit mondott.

– Nem azt mondtam, hogy tévedett. Maga tudatosan rontotta el a receptet. És ennek következtében... – Szünetet tartott.

– Mi volt ennek következtében? – háborodott föl Arina. – A kész bájitalt ellenőrizték! A hatás pontosan az előírt volt!

– Ennek következtében a bájital azonnal hatott – mondta Edgar. – Az Éjszakai Őrség sosem volt idealista hülyék gyülekezete. A Fénypártiak tudták, hogy mind a tízezer kísérleti alany, aki egyetlen pillanat alatt a kommunista morál híve lett, halálra van ítélve. A bájitalnak fokozatosan kellett volna hatnia úgy, hogy a remoralizáció tíz év múlva, negyvenegy tavaszára érje el teljes mértékét.

– Igen – mondta megfontoltan Arina. – Így is csináltam.

– A bájital gyakorlatilag azonnal hatott – mondta Edgar. – Nem ismertük fel rögtön, mi történt, de a kísérleti alanyok száma egy év alatt a felére csökkent. A negyvenegyes évet száznál kevesebb ember érte meg. Úgy, hogy képesek voltak leküzdeni a remoralizációt... erkölcsileg hajlékonynak bizonyultak.

– Jaj, micsoda balszerencse! – csapta össze a kezét Arina. – Jaj, mekkora veszteség... szánom a szegény emberkéket... – Leült, rám nézett. – Mi van, Fénypárti, te is azt gondolod, hogy a Setétek malmára hajtottam a vizet?

Ha hazudott, nagyon meggyőzően csinálta. Vállat vontam.

– Minden úgy volt, ahogy lennie kellett – mondta Arina csökönyösen. – Az alapösszetevőket a lisztbe kevertem... tudjátok ti egyáltalán, milyen nehéz volt azokban az években ilyen szabotázst elkövetni? Lassítóként közönséges cukor szolgált... – Hirtelen összecsapta a kezét. Diadalmasan meredt Edgarra. – Hát erről van szó! Éhínséges évek voltak azok, a kenyérgyári munkások lopták a cukrocskát... Hát ezért lépett működésbe időnek előtte...

– Érdekes elképzelés – mondta Edgar a papírjait lapozgatva.

– Erről én nem tehetek – jelentette ki keményen Arina. – A műveleti terv egyeztetve volt. Ki tehet arról, ha az őrségbeli bölcsek nem jöttek rá erre az egyszerű dologra?

– Ez mind rendben is lenne – mondta Edgar, és felmutatott egy lapot. – Csakhogy az első kísérletet a kenyérgyár dolgozóin végezte el. Itt a jelentése, megismeri? Azt követően ők már nem lophatták el a „cukrocskát”. Úgyhogy csak egyetlen lehetőség maradt: maga szándékosan tette tönkre az akciót.

– Megvizsgálhatnánk még néhány lehetőséget – mondta panaszosan Arina. – Például...

– Például barátnőjének, Lujzának a bejelentése – javasolta Edgar. – Arról, hogy az akció napjaiban véletlenül meglátta magát, amint egy azonosítatlan Fénypárti mágussal tárgyal a lóversenypálya tribünje mellett. Arról, hogy sokáig vitatkoztak, alkudoztak, ezt követően a Fénypárti átadott magának valamilyen csomagot, maga bólintott, majd kezet ráztak. Lujza meghallott egy mondatot is: „Megcsinálom, és egy év sem telik bele...” Emlékeztetem rá, hogy a kísérlet ideje alatt tilos volt a Másfélékkel érintkeznie. Így volt?

– Így – mondta Arina lehajtott fejjel. – Luska él még?

– Sajnos nem – felelte Edgar. – De a vallomását jegyzőkönyvbe vették...

– Kár – mormolta Arina, de nem pontosította, mire vonatkozik ez a sajnálkozás. Nem volt azonban nehéz kitalálni, hogy Lujza még így járt jól.

– Elmondaná, ki volt az a Fénypárti, akivel tárgyalt, mit ígért neki, és mit kapott tőle?

Arina fölemelte a fejét, keserűen rám mosolygott.

– Milyen balszerencse... Milyen balszerencsés vagyok mindig... az apróságokkal. Mint azzal a teafőzővel...

– Arina, kénytelen vagyok előállítani további kihallgatás céljából – mondta Edgar. – Az Inkvizíció nevében...

– Próbáld meg, másodrangú! – vágott közbe gúnyosan Arina.

És eltűnt.

– Lement a Homályba! – kiáltottam, ellendülve a faltól, és pillantásommal az árnyékomat keresve. De Edgar egy pillanatig még elidőzött, ellenőrizve, nem csalta-e meg a szemünket a boszorkány.

Csaknem egyszerre értünk az első rétegbe. Óvakodva néztem Edgarra – mivé változtatja a homályvilág?

Semmi különös. Alig változott. Csak a haja lett ritkább.

– Mélyebbre! – intettem energikusan, Edgar pedig megrázta a fejét, arcához emelte a tenyerét – és az mintha beszippantotta volna teljesen.

Hatásos. Inkvizítortrükk.

A második rétegben, ahol a házikó gerendakunyhóvá változott, megálltunk, egymásra meredtünk. Arina természetesen nem volt ott.

– Lement a harmadik rétegbe – suttogta Edgar. A haja teljesen eltűnt, a koponyája megnyúlt, olyan lett, mint egy kacsatojás. Egyébként semmi különös, az arca szinte emberi volt.

– Meg tudod csinálni? – kérdeztem.

– Egyszer már sikerült – ismerte el becsületesen Edgar. A szánkból pára gomolygott. Nem volt nagyon hideg, de megborzongtunk...

– Nekem is csak egyszer sikerült – vallottam be.

Haboztunk, mint az önhitt fürdőzők, akik egyszer csak észreveszik, hogy a folyó túlságosan hullámzik, a víz túl hideg. Egyikünk sem merte megtenni az első lépést.

– Anton... segítesz? – kérdezte végül Edgar.

Bólintottam. Mi másért szállnék alá a Homályba?

– Menjünk... – mondta az Inkvizítor, és merően nézett a lába alá.

Néhány másodperc múlva beléptünk a harmadik rétegbe – ahová igazából csak első szintű mágusoknak jó bedugni az orrukat.

A boszorkány nem volt ott.

– Micsoda... mókamester... – suttogta Edgar szétnézve. – A lombkunyhó valóban mély benyomást keltett. – Anton... ezt ő maga építette... sokat van itt.

Lassan – a minket körülvevő tér ellenállt a hirtelen mozdulatoknak – odamentem a „falhoz”, széthúztam az ágakat, kinéztem.

Ez már egyáltalán nem emlékeztetett az emberi világra.

Az égen csillogó felhők úsztak – mintha acélszemcsék lebegnének glicerinben. A Nap helyett valahol nagyon-nagyon magasan szétfolyó, lángoló bíborvörös pamacs látszott – az egyetlen színes folt a szürke ködben. Körös-körül, egészen a horizontig összevissza görbült, alacsony fák álltak, a boszorkány ezekből építette a kunyhóját. Egyébként valóban fák? Lombjuk nincs, csak görcsösen összefonódott ágaik...

– Anton, lejjebb ment. Ez egy kategórián kívüli boszorkány – szólalt meg mögöttem Edgar. Megfordultam, és a mágusra néztem. Bőre sötétszürke, kopasz koponyája megnyúlt, szeme beesett... Pillantása mindazonáltal teljesen emberi volt. – Hogy festek? – villantott rám egy mosolyt. Kár volt, a fogai kúposan, hegyesen meredeztek, mint a cápáé.

– Nem túl jól – ismertem be. – Gondolom, én sem különbül.

– Ez csak a látszat – felelte hanyagul Edgar. – Tartod magad?

Tartottam. A második lemerülés a Homály mélyére könnyebben ment.

– Le kell mennünk a negyedik rétegbe – mondta Edgar. A szemében, bár emberi volt, a fanatizmus tüze égett.

– Kategórián kívüli vagy? – feleltem kérdéssel. – Edgar, nekem visszamenni sem könnyű!

– Egyesíthetjük az erőnket, őrségbeli!

– Hogyan? – Teljesen megzavarodtam. A Setétek is, a Fénypártiak is ismerik a fogalmat: „az Erő köre”. De ez veszélyes dolog, és legalább három-négy Másféle kell hozzá... azonkívül hogyan egyesíthetnénk a Fény és a Setét Erejét?

– Ez az én gondom! – rázta meg energikusan a fejét Edgar. – Anton, elmenekül a boszorkány! Elmenekül a negyedik szinten! Bízzál bennem!

– Egy Setétben?

– Egy Inkvizítorban! – ordította a mágus. – Inkvizítor vagyok, érted? Anton, bízz bennem, megpa... – Edgar elhallgatott, majd egészen más hangon hozzátette: – Kérlek!

Nem tudom, mi vitt rá. A vadászszenvedély? A vágy, hogy elkapjuk a boszorkányt, aki több ezer embert ölt meg? Az Inkvizítor kérése?

Vagy talán egyszerűen a vágy, hogy meglássam a negyedik réteget? A Homály legtitokzatosabb mélységét, ahová Geszer sem túl gyakran látogat el, és ahol Szvetlana még egyszer sem volt?

– Mit kell tennem? – kérdeztem.

Edgar arcát mosoly öntötte el. Kinyújtotta a kezét – ujjai végén tompa, horgas karmok voltak –, és azt mondta:

– A Megállapodás nevében, az egyensúlyért, amelyet őrzök... hívom a Fényt és a Setétet... Erőt kérek... a Setét nevében!

Nyomatékos pillantásának engedve én is kinyújtottam a kezem, és azt mondtam:

– A Fény nevében...

Ez részben emlékeztetett a Setétek és Fénypártiak közti eskütételre. De csak részben. Kezemben nem villant fel lángnyelvecske, Edgar tenyerén nem jelent meg sötét gomolygás. Minden kívül ment végbe – a szürke, szétfolyó világ körvonalakat nyert körülöttünk. Színek nem jelentek meg, változatlanul a Homályban voltunk. Megjelentek viszont az árnyékok. Mint a tévéképernyőn, ha teljesen leveszik a színeket, de felerősítik a fényt és a kontrasztot.

– Elismerték a jogunkat – suttogta Edgar körülnézve. Az arcán igazi boldogság tükröződött. – Elismerték a jogunkat, Anton!

– És ha nem ismerik el? – váltam óvatosabbá.

– Megesett már sok minden... De elismerték. Menjünk!

Ebben az új, „kontrasztos” Homályban lényegesen jobban lehetett mozogni. Olyan könnyedén emeltem föl az árnyékomat, mint az emberi világban.

És ott találtam magam, ahová csak a kategórián kívüli mágusoknak szabad a belépés.

A fák – már amennyiben valóban fák voltak – eltűntek. Körös-körül az egész világ síknak tűnt, és laposnak, akár a Föld három cethal hátán nyugvó korongja – ahogyan a középkorban képzelték. Sehol semmi domborzat, csak a végtelen homoksíkság... Lehajoltam, átfolyattam az ujjaim közt egy marék homokot. Szürke volt, ahogyan a Homályban lennie is kellett. De ebben a szürkeségben felsejlettek a születendő színek – gyöngyházas füst, színes szikrácskák, aranyos szemcsék...

– Elment – mondta Edgar a fülemhez hajolva. Kinyújtotta a kezét, amely váratlanul hosszú és vékony lett.

A mutatott irányba néztem. És megpillantottam a távolban – ilyen messzire csak síkságon lehet ellátni – egy lendületesen haladó szürke sziluettet. A boszorkány hatalmas ugrásokkal rohant, felemelkedett a levegőbe, vagy tízméternyit siklott a föld fölött, karját széttárva, lábával komikusan kapálózva – mint egy boldog gyerek, aki ugrándozva futkározik a tavaszi réten...

– Megitta a bájitalát? – jöttem rá. Más magyarázatot nem találtam ekkora ugrásokra.

– Igen. Nem véletlenül kotyvasztotta – mondta Edgar, és valamit Arina után dobott.

Apró tűzgömbök sora száguldott a boszorkány felé. A csoportos tűzlabda az Őrségek megszokott harci igézete, de ez valami sajátos, Inkvizíciós változat volt.

Néhány töltet kialudt, nem érte el a boszorkányt. Az egyik hirtelen nagyon felgyorsult, mégis utolérte, a hátába vágódott, felrobbant, és lánggal borította el a nőt. A láng azonban rögtön ki is aludt, és a boszorkány, hátra sem fordulva, valamit maga mögé hajított – csillogó, higanyszerű pocsolya támadt mögötte. A megmaradt töltetek fölötte elszállva lassulni és zuhanni kezdtek, végül eltűntek.

– Boszorkánytrükkök – mondta undorral Edgar. – Anton!

– Mi? Mi van? – kérdeztem, pillantásomat le sem véve a távolban eltűnő Arináról.

– Ideje mennünk. Az erőt csak a boszorkány elfogására kaptuk, de a vadászat véget ért. Nem tudjuk utolérni.

Felnéztem. Itt nem volt az a bíborszín felhő, amely a Homály előző szintjén világított. Az egész égbolt egyenletes világos rózsaszín fényt árasztott.

Milyen különös! Itt megjelennek a színek...

– Edgar, vannak még további szintek? – kérdeztem.

– Azok mindig vannak. – Láthatóan kezdett idegeskedni. – Menjünk, Anton! Menjünk, mert itt rekedünk!

Körülöttünk a világ valóban elvesztette kontrasztosságát, szürke füstfátyol borította el. De a színek változatlanul megmaradtak – a gyöngyházas fényű homok és a rózsaszín égbolt...

Edgar nyomában, már érezve bőrömön a Homály csípős hidegét, visszatértem a harmadik rétegbe. Mintha csak erre a pillanatra várt volna, a világ végképp fakó és szürke lett, hideg süvítő széllel telt meg. Egymás kezét fogva – nem azért, hogy Erőt cseréljünk, ez szinte lehetetlen is, hanem azért hogy egyáltalán megálljunk a lábunkon – többször megpróbáltunk visszatérni a második rétegbe. Körülöttünk alig hallható recsegéssel törtek a „fák”, oldalára dőlt a boszorkány kunyhója, és mi egyre csak az árnyékunkat kerestük. Nem is emlékszem arra a pillanatra, amikor végre megnyílt előttünk a Homály, és átengedett a második, szinte már megszokott, egyáltalán nem félelmetes szintre...

A tisztára sikált padlón ültünk, és ziháltunk. Egyformán rosszul éreztük magunkat, a Setét Inkvizítor is, a Fénypárti őrségbeli is.

– Tessék. – Edgar ügyetlenül benyúlt a zakója zsebébe, és előhúzott egy tábla csokoládét. – Egyél!

– És te? – kérdeztem, letépve a papírt.

– Van még... – Edgar sokáig kotorászott a zsebében, végre megtalálta a másik csokoládét is. Nekiállt kicsomagolni.

Egy darabig mohón ettünk. A Homály kiszívja az erőt – és nem csak a mágikus erőt, a vércukorszint is alaposan megcsappan. Összesen ennyit sikerült megállapítani a Homályról a korszerű tudomány eszközeivel. Minden más továbbra is talány.

– Edgar, hány rétege van a Homálynak? – kérdeztem.

Lenyelte a csokoládét.

– Én ötről tudok – felelte. – Először voltam a negyediken.

– És mi van az ötödiken?

– Csak annyit tudok, hogy létezik, őrségbeli. Semmi többet. De a negyedikről sem tudtam semmit.

– Megjelentek ott a színek – mondtam. – Ott... ott minden más. Igaz?

– Aha – dörmögte Edgar. – Más. Nem a mi eszünknek való dolog ez, Anton. És nem a mi erőnknek. Legyél büszke, hogy jártál a negyedik rétegben, ott még az első szintű mágusok közül sem mindenki fordult meg.

– És ti képesek vagytok rá?

– A szolgálat miatt muszáj – erősítette meg Edgar. – Nem feltétlenül a leghatalmasabbak kerülnek az Inkvizícióhoz. Nekünk is kell valami, amit szembeszegezhetünk vele, ha megvadul egy kategórián kívüli mágus, nem igaz?

– Ha Geszer vagy Zavulon vadul meg, semmit nem tudtok szembeszegezni velük – mondtam. – Még a boszorkánnyal sem sikerült...

Edgar elgondolkodott, és elismerte, hogy Geszerrel vagy Zavulonnal szemben az Inkvizíció moszkvai irodája alulmaradna. De csak akkor, ha mind a ketten egyszerre sértik meg a Megállapodást. Különben... Geszer boldogan segítene Zavulont semlegesíteni. Zavulon pedig Geszert. Ez az Inkvizíció szilárd alapja.

– És most mi lesz a boszorkánnyal? – kérdeztem.

– Keresni fogjuk – válaszolta Edgar tárgyilagosan. – Már érintkezésbe léptem a mieinkkel, lezárják a körzetet. Számíthatunk rád a továbbiakban is?

Elgondolkodtam.

– Nem, Edgar. Arina... Setét. És valóban elkövetett valamit... hetven-valahány évvel ezelőtt. De ha a Fénypártiak használták fel...

– Akkor te továbbra is megmaradsz a tieid oldalán – mondta undorral Edgar. – Anton, hát nem érted? Nincs sem Fény, sem Setét tiszta formában. A ti két Őrségetek olyan, mint a republikánusok meg a demokraták Amerikában. Veszekedések, viták, de esténként közös koktélpartik.

– Még nincs este.

– Mindig este van, örökös alkonyat – mondta Edgar komoran. – Hidd el, törvénytisztelő Setét voltam. Amíg meg nem... amíg át nem mentem az Inkvizícióhoz. És tudod, mit gondolok most?

– Mondd!

– A nappal ereje, az éjszaka ereje... egyformán hülyeség. Már nem látok különbséget Zavulon és Geszer között. De te rokonszenves vagy nekem... emberileg. Ha átjönnél az Inkvizícióhoz, nagyon szívesen dolgoznék együtt veled.

Elnevettem magam.

– Toborzol?

– Igen. Bármelyik őrségbeli átléphet az Inkvizícióhoz. Nincs joguk visszatartani. Sőt lebeszélni sincs joguk!

– Köszönöm, de engem nem kell lebeszélni. Nem készülök átmenni az Inkvizícióhoz.

Edgar nyögve felállt a padlóról. Leporolta a ruháját, bár egyetlen porszem, egyetlen gyűrődés sem látszott rajta.

– Megbűvölted az öltönyödet – mondtam.

– Csak tudom hordani. És jó a szövet. – Edgar odament a könyvszekrényhez, leemelt egy kötetet, belelapozott. Aztán még egyet, majd egy harmadikat. Irigykedve mondta: – Micsoda könyvtár! Szűk szakterület, de...

– Azt hittem, megvan itt a Fuaran is – vallottam be.

Edgar csak elnevette magát.

– És a házzal mit csinálunk? – kérdeztem.

– Látod, továbbra is úgy gondolkodsz, mint a szövetségesem! – jegyezte meg nyomban Edgar. – Felteszek néhány őrző és védelmi igézetet, mi legyen még... Két-három órán belül itt lesznek a szakértők. Mindent alaposan ellenőriznek. Mehetünk?

– Te nem akarsz körülnézni? – kérdeztem.

Edgar figyelmesen körülpillantott, és azt mondta, hogy nem. A ravasz banya hagyhatott itt néhány kellemetlen meglepetést. Egy kategórián kívüli boszorkány eszköztárában kotorászni ártalmas az egészségre... foglalkozzanak vele azok, akiknek ez a szolgálati kötelességük.

Megvártam, amíg Edgar felrak a házra néhány védő igézetet – segítségre nem volt szüksége. És elindultunk a falu felé.

A visszaút sokkal hosszabbnak bizonyult. Mintha eltűnt volna valami megfoghatatlan varázslat, amely segített nekünk megtalálni a boszorkány házát. Edgar bőbeszédűbb volt – lehet, hogy az együttműködésem indította őszinteségre?

A felkészítéséről mesélt, arról, hogyan tanították meg, hogy ne csak a Setét, hanem a Fény erőit is alkalmazni tudja. Beszélt az Inkvizíciós tanfolyam többi növendékéről – volt köztük két Fénypárti varázslónő Ukrajnából, egy magyar farkasember, egy holland mágus és még egy csomó különböző Másféle. Elmesélte, hogy az Inkvizíció mágikus talizmánokkal telezsúfolt különleges raktárairól szóló mendemondák erősen túloznak, sok a talizmán, de a többségük már rég elvesztette mágikus erejét, semmire sem használhatók. Beszélt valamiféle esti bulikról meg partikról, amelyeket a hallgatók rendeztek szabadidejükben...

Mindez nagyon szórakoztató volt, de tökéletesen értettem, mire akar kilyukadni Edgar. Ezért eltúlzott lelkesedéssel idéztem fel saját felkészülésem éveit, különböző mulatságos eseteket az Éjszakai Őrség történetéből, Szemjon történelmi anekdotáit...

Edgar sóhajtott, és ejtette a témát. Közben el is értük a falut, és ő megállt az erdő szélén.

– Megvárom a mieinket – mondta. – Hamarosan jönniük kell. Még Vitězslav is elhalasztotta az elutazást, és megígérte, hogy idenéz.

Semmi kedvem nem volt meghívni a házunkba az Inkvizítort. Még kevésbé egy felsőbbrendű vámpír társaságában. Bólintottam, de nem hagyott nyugodni a kíváncsiság:

– Mit gondolsz, hogyan alakul az ügy a továbbiakban?

– Időben leadtam a riasztást, a boszorkány nem tudja elhagyni ezt a körzetet – mondta Edgar visszafogottan. – Megindulnak a nyomkövetők, mindent ellenőrzünk, Arinát letartóztatjuk. Bíróság elé állítjuk. Ha szükséges lesz, téged is megidéznek tanúnak.

Nem teljesen osztottam Edgar optimizmusát, de bólintottam. Ő jobban tudja, mire képes az Inkvizíció.

– És az alakváltó farkasok?

– Ez az Éjszakai Őrségre tartozik, igaz? – felelt kérdéssel Edgar. – Ha rájuk bukkanunk, közöljük, de külön nem futkosunk utánuk az erdőben. Honnan veszed, hogy még itt vannak? A városból jött szokásos vendégszereplők, lejöttek faluhelyre vadászni. Gondosabban kell ellenőrizni a felügyeletünk alatt állókat, Anton.

– Valamiért úgy rémlik, hogy még mindig itt vannak – mormoltam. Valóban így éreztem, bár nem tudtam volna okát adni meggyőződésemnek. A faluban minden tiszta... az alakváltók meg ritkán kószálnak farkastestben egy napnál tovább...

– Ellenőrizd a környező falvakat! – tanácsolta Edgar. – Legalább azt, ahova a boszorkány vásárolni járt. Bár fölösleges. Sikertelen vadászat után azonnal behúzzák fülüket-farkukat, és elrejtőznek... ismerem a fajtájukat.

Bólintottam – a tanács, bár teljesen kézenfekvő volt, megfontolásra érdemes. Rögtön be kellett volna járnom a környéket ahelyett, hogy a jóindulatú boszorkányt hajkurászom. A detektív... a Fuaran-könyv izgatta fel a fantáziámat... több figyelmet kell szentelni az unalmas hétköznapi munkának. A bűncselekmények megelőzésének – ahogyan a szovjet időkben hangoztatták nagyon helyesen.

– Sok sikert, Edgar! – mondtam.

– Neked is, Anton. – Edgar elgondolkodott, és hozzátette: – Erről jut eszembe. Érdekesen alakul a helyzet. Ebbe az ügybe a boszorkánnyal mind a két Őrség belekeveredett. Te mintegy képviseled az Éjszakait. De azt hiszem, Zavulon is küld majd valakit... míg meg nem oldódik az ügy.

Felsóhajtottam. Óráról órára egyre bonyolultabb lesz.

– Sejtem is, kit fog küldeni – mondtam. – Zavulon örömét leli abban, hogy apróbb bosszúságokat szerez nekem.

– Örülj neki, hogy nem nagyokról gondoskodik! – mondta Edgar komoran. – Az apróbbakat meg viseld el! Senki sem képes megváltoztatni egy ember természetét. A barátod Setét volt, Setétként is fog meghalni.

– Kosztya már meghalt. És nem ember, hanem vámpír. Másféle.

– Mi a különbség? – kérdezte Edgar borúsan. Kezét oly remekül viselt nadrágja zsebébe dugta, meggörnyedt a horizont mögé lebukó vörös napot kémlelve. – A világon minden egyforma, őrségbeli...

Na nem, az Inkvizíciónál végzett munka határozottan megváltoztatja a Másféléket! Valamiféle nihilista életszemléletet alakít ki bennük. Afféle bazarovságot[27]...

– Sok sikert! – ismételtem meg, és elindultam lefelé a dombról. Edgar pedig, kíméletlenül összegyűrve öltönyét, lefeküdt a fűre, és az eget bámulta.

6. FEJEZET

A HÁZUNKHOZ félúton találkoztam Kszjusával és Romkával – kézen fogva, fürgén lépkedtek a poros utcán. Intettem nekik, Kszjusa pedig rögtön odakiáltotta nekem:

– A maga Nágyuskája sétálni ment a nagyijával a folyóhoz!

Elnevettem magam. Ljudmila Ivanovna nem túl gyakran hallja a „nagymama” szót saját magára vonatkozóan, és mint bármelyik ötvenes moszkvai asszony, utálja, ha így szólítják.

– Rendben, hadd sétáljanak! – mondtam.

– Megtalálta már a farkasokat? – kiáltotta Romka.

– Nem, elszaladtak azok a te farkasaid – feleltem.

Lehet, hogy pszichoterápiái okokból inkább azt kellett volna mondanom, hogy elfogtam és beadtam az állatkertbe a farkasokat? Egyébként nem úgy fest, mintha maradt volna valami félelem a gyerekben az alakváltókkal való találkozás után. Arina jó munkát végzett.

Üdvözölve néhány helyi lakost, elértem a házunkig. Szvetlana birtokba vette a függőágyamat egy üveg sör és a Fuaran – kitaláció vagy valóság? társaságában. A könyv egyébként már az utolsó oldalaknál volt nyitva.

– Érdekes? – kérdeztem.

– Aha – bólintott Szvetlana. A sört egyébként igen egyszerűen, az üvegből itta. – Vidámabb, mint Tove Jansson Múminpapa és a tengere. Most értettem meg, korábban miért nem adták ki az összes meséjét. Az utolsók egyáltalán nem gyereknek valók. Jansson nyilván búskomor volt, amikor ezeket írta.

– Az írónak is joga van a búskomorsághoz – mondtam.

– Ha gyerekkönyveket ír, akkor nincs! – válaszolta Szvetlana zordan. – A gyerekkönyveknek jóságosaknak kell lenniük. Különben olyan volna, mint a traktoros, aki görbén szánt, és kijelenti: „búskomor vagyok, jobban esik körbe-körbe menni”. Vagy az orvos, aki hashajtót ír fel a betegének az altató mellé, és elmagyarázza: „rossz a kedvem, valami szórakozásra vágytam”.

Félretette az asztalra a hamis Fuarant.

– Te aztán szigorú vagy, anya – mondtam a fejem csóválva.

– Anya vagyok, és ezért szigorú – felelte emelt hangon Szvetlana. Aztán elnevette magát. – Csak viccelek. Csodálatos könyvek ezek. Csak az utolsók nagyon szomorúak.

– Nágyuska sétálni ment a folyóhoz anyáddal – mondtam.

– Találkoztál velük?

– Nem, Okszanától tudom. Úgy mondta: „a maga Nágyája sétálni ment a nagyijával”.

Szvetlana nagyot nevetett. Azután fenyegető grimaszt vágva figyelmeztetett:

– Anyám előtt meg ne ismételd! Kétségbe esik.

– Nem vagyok én kamikaze.

– Inkább meséld el, hogy végződött a hadjáratotok!

– Meglógott a boszorkány – mondtam. – A Homály negyedik rétegéig üldöztük, mégis meglépett...

– A negyedikig? – Szvetlana szeme felragyogott. – Komolyan mondod?

Leültem mellé, a függőágy méltatlankodva meglódult, a fák megreccsentek, de kitartottak. Röviden elmeséltem a kalandjainkat.

– Én sosem jártam a negyedik rétegben – mondta elgondolkodva Szvetlana. – Nagyon érdekes... Újra megjelennek a színek?

– Nekem úgy tűnt, mintha még szagok is lettek volna.

Szvetlana szórakozottan bólintott.

– Igen, hallottam ilyesmit... Érdekes.

Néhány másodpercig hallgattam.

– Szvetlana, vissza kell jönnöd az Őrségbe – mondtam végül.

Szokásával ellentétben Szvetlana hallgatott. Ezen felbátorodva folytattam:

– Nem lehet félgőzzel élni. Előbb vagy utóbb...

– Ne beszéljünk erről, Anton! Nem akarok Hatalmas Varázslónő lenni. – Elnevette magát. – Némi kis köznapi mágia, ez minden, amire szükségem van.

Csattant a kertkapu – visszatért Ljudmila Ivanovna. Futólag rápillantottam, majd elfordítottam a tekintetem, de rögtön újból rámeredtem, semmit sem értve.

Az anyósom ragyogott. Azt hihette volna az ember, éppen most teremtett le alaposan egy neveletlen bolti eladót, vagy talált az utcán száz rubelt, esetleg kezet foghatott kedvenc Jakubovicsával[28].

Még járni is máshogy járt – könnyedén, vállát kihúzva, állát magasra tartva. És üdvözülten mosolygott. És halkan dúdolt:

– Azért születtünk, hogy valóra váltsuk a mesét...

Megcsóváltam a fejem. Anyósom kedvesen ránk mosolygott, intett, és kétlépésnyire elhaladva mellettünk a ház felé tartott.

– Anya! – kiáltott rá Szvetlana felugorva. – Anya!

Anyósom megállt, ránézett, még mindig ugyanazzal az üdvözült mosollyal az arcán.

– Anya, jól vagy? – kérdezte Szvetlana.

– Nagyon – válaszolta kedvesen Ljudmila Ivanovna.

– Anya, hol van Nágyuska? – kérdezte Szvetlana, egy kissé megemelve hangját.

– Sétálni ment a barátnőmmel – válaszolta a legkisebb zavar nélkül az anyósom.

Összerándultam. Szvetlana felkiáltott:

– Na de anya! Már esteledik... egy gyerek nem sétálhat egyedül... miféle barátnő?

– Az én barátnőm – magyarázta anyósom változatlanul mosolyogva. – Ne félj! Nem vagyok hülye, hogy egyedül elengedjem a kicsit.

– Miféle barátnőd? – kiáltotta Szvetlana. – Anya, mi van veled? Kivel van Nágya?

Anyósom arcáról lassan leolvadt a mosoly, helyét bizonytalanság foglalta el.

– Hát azzal... azzal a... – ráncolta a homlokát. – Arinával. A barátnőm... Arina... a barátnőm?

Nem volt időm megfigyelni, mit csinál Szvetlana, csak végigfutott a bőrömön a felhasított Homály hidege. Feleségem közelebb hajolt az anyjához, aki tátott szájjal megmerevedett, lihegve kapkodott levegő után.

Az emberek gondolataiban olvasni elég nehéz, jóval könnyebb szóra bírni őket. De a közvetlen hozzátartozóktól ugyanolyan könnyen lehet információt szerezni, ahogyan a gyorsaság kedvéért mi kommunikálunk egymás közt.

Egyébként nem volt szükségem erre az információra.

Anélkül is értettem mindent.

És nem féltem – üres voltam. Mintha az egész világ jégbe fagyott és mozdulatlanná dermedt volna.

– Menj aludni! – kiáltott rá az anyjára Szvetlana. Ljudmila Ivanovna megfordult, és egy zombi járásával elindult a ház felé.

Szvetlana rám nézett. Az arca teljesen nyugodt volt, és ez nagyon zavart abban, hogy összeszedjem magam.

Elvégre egy férfi sokkal erősebbnek érzi magát, ha az asszonyát megrémítették.

– Odament hozzájuk. Rájuk fújt. Kézen fogta Nágyenykát. Elment vele az erdőbe – pakolt ki Szvetlana. – Ez meg... még egy óra hosszat sétált, a hülye!

Ekkor megértettem, hogy Szvetlana a hisztéria határán van.

És végre összeszedtem magam.

– De hát mit tehetett volna a boszorkánnyal szemben? – Megragadtam Szvetlana vállát, és megráztam. – Az anyád csak egy ember!

Szvetlana szemében könnyek csillantak meg, majd rögtön el is tűntek. Puhán eltolt magától.

– Menj, Anton, nem akarlak megbántani... alig állsz a lábadon...

Nem vitatkoztam. Az Edgarral átélt kalandjaink után nem sok segítségre számíthatott tőlem. Erő is alig maradt bennem, nem volt mit megosztanom Szvetlanával.

Elfutottam tőle néhány lépésnyire, átöleltem az utolsó éveire váró, satnya almafa tövét. Lehunytam a szemem.

A világ megrázkódott körülöttem.

És megéreztem, hogy megmozdult a Homály.

Szvetlana nem kezdett Erőt meríteni a környezetből, ahogyan én tettem volna. Neki elég volt a magáé – a makacsul megtagadott, felhasználatlan... és felhalmozódott Erő. Azt mondják, a Másféle asszonyok a szülés után kolosszális Erőt éreznek magukba áramlani, de én akkor semmi változást nem érzékeltem Szvetlanán. Minden eltűnt valahová, rejtőzködött, felhalmozódott... a jelek szerint – erre a fekete napra várva.

A világ megfakult. Megértettem, hogy zuhanok bele a Homályba, az első szintre: olyan hatalmasra nőtt a mágia feszültsége, hogy semmi, aminek a legkisebb köze is volt a mágiához, nem maradhatott meg az emberi valóságban. Átzuhant az asztal deszkalapján, és súlyosan a földhöz csapódott a könyv, a Fuaran – kitaláció vagy valóság? Valahol távolabb, három házzal odébb a tetőn felvillantak, majd nyomban el is égtek a kék moha, a Homályban élő, érzelmeken élősködő parazita csomói.

Szvetlanát fehér ragyogás burkolta be. Keze gyorsan mozgott, mintha láthatatlan fonalat fonna. Egy másodperc múlva a „fonal” látható lett, a pókhálóvékony szálak leszakadtak a kezéről, szerteszálltak, nem létező szél sodorta őket. Szvetlana körül hóvihar tombolt – akkor csöndesült el, amikor az ezernyi csillogó szál szétrepült a világ minden tája felé.

– Mi ez? – kiáltottam. – Szveta!

Ismertem azt az igézetet, amit éppen most alkalmazott. Magam is képes lettem volna elindítani a „havas pókhálót” – talán nem olyan hatékonyan és gyorsan, mint ő, de...

Szvetlana nem válaszolt. Az ég felé emelte karját, mintha imádkozna. De mi nem hiszünk sem az istenekben, sem az Istenben. Mi magunk vagyunk a tulajdon istenünk és a tulajdon démonaink.

Szvetlana tenyeréről levált és fenségesen szárnyalt az ég felé egy szivárványos gömb, egy hatalmasra nőtt szappanbuborék. A gömb tágult és lassan forgott a tengelye körül. Az áttetsző, szivárványos felületen látható sötétvörös folt a Jupiter bolygóra emlékeztetett. Amikor az egyik fordulatnál a vörös folt éppen velem szembe került, égetően hideg érintést éreztem, mintha jeges szél csapott volna meg.

Szvetlana a „mágus szemét” hozta létre. Ez is első szint... de rögtön a „havas pókháló” után megcsinálni!

Harmadik igézetként, de olyan megfoghatatlanul gyorsan, hogy megértettem: már réges-rég készen állt nála, talán éppen ilyen esetekre tartogatva – Szvetlana egy csapat kísérteties, matt fehér madarat bocsátott fel a tenyeréből. Galamboknak lehetett volna nevezni őket, de a csőrük túlságosan nagy és hegyes volt, mint a ragadozó madaraké.

Ezt az igézetet egyáltalán nem ismertem.

Szvetlana leengedte a karját. És a Homály megnyugodott. Visszakúszott hozzánk, éles, maró hideggel érintve a bőrünket.

Kiléptem a hétköznapi világba.

Nyomomban Szvetlana is.

Itt semmi sem változott. A földön hányódó könyv eséstől kinyílt fedele még vissza sem csukódott.

Csak a kutyák ugattak, nyüszítettek, vinnyogtak az egész faluban.

– Mi van, Szveta? – rohantam hozzá.

Felém fordult, szeme elködösült. Láthatatlan, mágikus küldönceinek idő kellett a szétszéledéshez, és most, több tucat, több száz kilométerre tőlünk megsemmisülve elküldték utolsó jelentésüket.

Tudtam, mit üzennek.

– Üres... – suttogta Szvetlana. – Minden üres. Se Nágyuska, se a boszorkány nincs sehol...

A szeme újra megtelt élettel. Ez azt jelentette, hogy elporladtak a mágikus pókhálók, a földre hulltak és elolvadtak a fehér madarak, szétpukkadt az égen a szivárványos gömb.

– Minden üres – ismételte meg Szvetlana. – Anton... le kell higgadnunk.

– Nem mehetett messzire – mondtam. – És semmi kárt nem tett Nágyában, hidd el!

– Túsz? – kérdezte Szvetlana. És reménykedést olvastam le az arcáról.

– A körzetet lezárta az Inkvizíció. Megvannak a maguk módszerei, az ő zárlatukon még Arina sem képes átcsúszni.

– Úgy... – suttogta Szvetlana. – Világos.

– Ahhoz, hogy elmeneküljön, külső segítségre van szüksége – mondtam, Szvetát is, magamat is győzködve. – Önként senki nem segítene neki. Elhatározta, hogy megzsarol minket.

– Képesek vagyunk teljesíteni a követeléseit? – ragadta meg a kérdés lényegét Szvetlana. Azt nem is kérdezte, akarjuk-e teljesíteni... Mi mást tehetnénk? Teljesítjük... ha tudjuk.

– Meg kell várni, mit követel.

Szvetlana bólintott.

– Igen... megvárni. De mit, telefonhívást?

És ebben a pillanatban kinyújtotta a kezét, a hálószoba ablakára nézett.

Egy másodperc múlva az üveget kitörve a hálóból kirepült Arina ajándéka, a fésű. Szvetlana óvatosan fogta meg, mint valami undorító rovart. Néhány másodpercig a fésűre meredt, majd fintorogva végighúzta a haján.

Halk, jókedvű nevetés hallatszott. És valahol a fejemben megszólalt Arina hangja:

– Szervusz, kedvesem. Hát csak megismerkedtünk. Tetszik az ajándék?

– Jegyezd meg, te vén mocsok... – kezdte a fésűt maga előtt tartva Szvetlana.

– Tudom, tudom, drágám. Mindent tudok, mindent megjegyeztem. Ha Nágyenykának egyetlen hajszála meggörbül, a világ végén is megtalálsz, az ötödik rétegből is kihúzol, egyenként téped ki minden eremet, darabokra szaggatsz, és a disznókkal etetsz fel. Mindent tudok, amit mondani akarsz. És elhiszem, hogy meg is teszed.

Arina hangja komoly volt. Nem gúnyolódott, teljesen komolyan magyarázta el, hogyan kell vele elbánni. És Szvetlana hallgatott, egyre kezében tartva a fésűt. Csak akkor szólalt meg, amikor a boszorkány elhallgatott:

– Rendben. Akkor ne húzzuk fölöslegesen az időt! Beszélni akarok Nágyuskával.

– Nágyenyka, köszönj anyunak! – kérte Arina.

– Szia! – hallottuk meg vidám hangocskáját.

– Nágyuska, minden rendben? – kérdezte Szvetlana óvatosan.

– Aha... – mondta ő.

De nyomban ismét Arina szólalt meg:

– Varázslónő, nem teszek kárt a kislányodban. Hacsak te nem követsz el valami ostobaságot. Nem sokat akarok... vigyetek ki a kordonon túlra, és visszakapjátok a lányotokat.

– Arina – szólaltam meg, Szvetlana kezét fogva –, a környéket körbezárta az Inkvizíció. Érted?

– Különben nem kérnék segítséget – felelte szárazon Arina. – Gondolkozz, varázslómester! Minden kerítésben akad egy gyengébb deszka, minden hálón akad rés. Vezess ki, és visszaadom a lányod.

– És ha nem tudom megtenni?

– Akkor nekem minden mindegy – vetette oda Arina. – Harcolva török ki. És a lányotokat, már megbocsáss, megölöm.

– Miért? – kérdeztem nagyon nyugodtan. – Mi hasznod belőle?

– Hogyhogy mi? – csodálkozott Arina. – Ha sikerül kitörnöm, legközelebb mindenki tisztában lesz vele, hogy nem tréfálok. Na és... ismerem én azt, aki szereti mással kikapartatni a forró gesztenyét. A kislányotok haláláért bőkezűen megjutalmaz.

– Megpróbáljuk – mondta Szvetlana erősen szorítva a kezemet. – Hallod, boszorkány? Ne bántsd a gyereket, és mi megmentünk!

– Akkor megállapodtunk – mondta megörülve Arina. – Találjátok ki, hogy jutok át a kordonon. Három órát adok nektek. Ha előbb kitalálod, varázslónő, fogd a fésűt, és fésülködj meg vele!

– Csak ne nyúlj Nágyuskához! – kiáltotta Szvetlana remegő hangon.

És bal kézzel könnyed mozdulatot tett.

A fésűt vékony jégréteg borította be. Szvetlana az asztalra dobta.

– Vén mocsok... – suttogta. – Anton?

Egy másodpercig egymásra meredtünk. Mintha labdaként egymásnak dobáltuk volna a kezdeményezést.

Én szólaltam meg:

– Szveta, nagyon nagy a kockázat. Nyílt küzdelemben nem bír el velünk. Ezért Nágyuska visszaadása számára azt jelenti, hogy kiszolgáltatja magát.

– Találunk neki kiutat... kijáratot... – suttogta a feleségem. – Csak jusson ki a bekerítésből, és hagyja ott Nágyenykát! Én azonnal megtalálom. Akár egy másik városba is elmehet, és ott hagyhatja Nágyát! Átjárót nyitok... tudom is, hogyan. Meg tudom csinálni! Egy percen belül ott leszek!

– Helyes – bólintottam. – Egy percen belül. És azután? A boszorkány nem juthat messzire. És alighogy Nágya velünk lesz, meg akarod majd keresni Arinát, és megsemmisíteni.

Szvetlana bólintott.

– Darabokra tépni, nem megsemmisíteni... A boszorkány szempontjából helyesebb, ha felhasználja a segítségünket, Nágyát mégis megöli. Anton, mit csináljunk? Hívjuk Geszert?

– És ha Arina megérzi? – feleltem kérdéssel.

– Telefon? – javasolta Szvetlana.

Elgondolkodtam. Bólintottam. Arina mégiscsak alaposan elmaradt az élettől. Rájön-e vajon, hogy nemcsak mágikus úton tudunk érintkezésbe lépni Geszerrel, hanem közönséges mobiltelefonon is?

Szvetlanáé a házban maradt. Ugyanolyan hanyag passzal hozta ki, mint előzőleg a fésűt. Megint rám nézett. Bólintottam.

Ideje segítséget kérni. Ideje segítséget követelni. A moszkvai Éjszakai Őrség teljes erejét. Végül is Geszer Nágyenykára építi számunkra ismeretlen számításait...

– Várjanak! – szólalt meg valaki a kertkapunál.

Megfordultunk, valószínűleg feleslegesen hirtelen mozdulattal lendítve kezünket harci állásba. A világ számunkra már nem volt a megszokott, emberi környezet. Most a Másfélék veszélyes világában éltünk, ahol minden az igézetek erején és a reakciók gyorsaságán múlik.

De nem kellett harcolnunk. Fiatal férfi állt a kertkapuban, mögötte három gyerek, két kisfiú és egy kislány. Mindannyian valami szürkészöld félkatonai öltözéket viseltek, amely egy szétvert hadsereg egyenruhájára emlékeztetett. A férfi huszonöt, a gyerekek tíz év körüliek voltak. Az apjuk nem lehetett, a fivérük sem – túlságosan eltérőeknek tűntek az arcvonásaik.

Csak egy dolog volt közös bennük – a sötét aura. Vad, gomolygó, sehogyan sem illett rokonszenves arcukhoz és akkurátusan rövidre nyírt hajukhoz.

– Lám, az alakváltóink teszik tiszteletüket – mormoltam.

A férfi egy pillanatra lehajtotta fejét, elismerve, hogy igazam van.

Mekkora hülye vagyok!

Egy felnőttet kerestem három gyerekkel, de annyi eszem nem volt, hogy az úttörőtábort ellenőrizzem!

– Azért jöttek, hogy feladják magukat? – kérdezte Szvetlana hidegen. – Nem a legjobb pillanatban!

Akármilyen gyengécske Másfélék voltak is, az Erő nemrég lejátszódott viharát meg kellett érezniük. Na és a Szvetlanából áradó erőt is, amely semmiféle esélyt nem hagyott az alakváltóknak, vámpíroknak és egyéb mágikus söpredéknek. Szveta most egyetlen kézmozdulattal nyakig földbe süllyeszthette volna őket.

– Várjanak! – kezdte gyorsan a férfi. – Hallgassanak meg minket! Igor a nevem. Én... én hatodik szintű regisztrált Setét Másféle vagyok.

– Város? – kérdezte röviden Szvetlana.

– Szergijev Poszad.

– A gyerekek? – folytatta Szvetlana a kihallgatást.

– Petya zvenyigorodi, Anton moszkvai, Gálja kolomnai...

– Regisztrálva vannak? – firtatta Szvetlana. Nyilvánvalóan szívesen hallotta volna a tagadó választ – amelyet követően Igor sorsa megpecsételődött volna.

A fiúk szó nélkül föltűrték az ingüket. A kislány egy pillanatig habozott, de azután ő is kigombolta inge felső gombját.

Mindegyiküknek megvolt a pecsétje.

– Ez nem sokat segít rajtad – mormolta Szvetlana. – Menjetek be a fészerbe, ott várjátok meg a műveleti brigádot! Majd a bíróságon elmagyarázod, miért vitted a kölyköket embervadászatra.

De Igor megint megrázta a fejét. Arcán valódi izgalom tükröződött, és ami a legmeglepőbb, nem önmagáért izgult!

– Várjanak! Kérem! Fontos! Ugye van egy lányuk? Másféle kislány, Fénypárti, két-három éves?

– Láttuk, hová vitték – mondta halkan kis druszám.

Félretoltam Szvetlanát. Előre léptem, és megkérdeztem:

– Mit akartok?

És megértettük, mit akarnak az alakváltók. És az alakváltók tudták, hogy megértettük. És ami a legszomorúbb, tisztában voltak vele, hogy belemegyünk az alkudozásba.

De mindig vannak részletek, amelyekről meg kell állapodni.

– A vád jelentéktelen gondatlanság – mondta gyorsan Igor. – Séta közben véletlenül a gyerekek szeme elé kerültünk, és megijesztettük őket.

– Vadásztál, te nyomorult! – Szvetlana nem állta meg szó nélkül. – A kölykökkel embergyerekekre vadásztál!

– Nem! – rázta meg a fejét Igor. – A kicsik hancúroztak, és játszani szerettek volna az embergyerekekkel. Odamentem, eltereltem őket. Hibás vagyok, nem figyeltem eléggé.

Mindent pontosan kiszámított. A történtek fölött, még ha akarnám sem hunyhatnék szemet. A tényt már regisztrálták. A kérdés csak az, hogyan minősítik az esetet. Ha gyilkossági kísérletnek tekintik, Igorra alighanem megsemmisítés vár, a kölykökre pedig a legszigorúbb felügyelet. Ha jelentéktelen gondatlanság, mindössze jegyzőkönyv, bírság és további viselkedésének „különleges megfigyelése”.

– Rendben – mondtam gyorsan, nehogy Szvetlana szólaljon meg előbb. – Ha segítetek, „jelentéktelen gondatlanság” lesz a vád.

Terheljék ezek a szavak az én lelkemet!

Igor megkönnyebbült. Valószínűleg hosszabb alkudozásra számított.

– Galja, meséld el! – adta ki az utasítást, magyarázólag hozzátéve: – Ő látta... Galka afféle örökmozgó, képtelen egy helyben megmaradni...

Szvetlana odalépett a kislányhoz, és egy intéssel odább küldte Igort, aki ismét feszült lett, de engedelmesen távolabb ment.

– Van néhány kérdésem – mondtam neki. – És azt tanácsolom, felelj őszintén.

Igor bólintott.

– Hogyan kaptál jogot arra, hogy három idegen gyereket hasoníts? – kérdeztem, lenyelve a nagyon kikívánkozó „te disznó” megszólítást.

– Mindannyian halálra voltak ítélve – felelte Igor. – Orvosegyetemen tanultam. A gyermekonkológián voltam gyakorlaton... Mind a hárman leukémiában haldokoltak. Volt ott egy Másféle orvos. Fénypárti. Ő javasolta nekem... ha megharapom azt a hármat, alakváltóvá lesznek, és meggyógyulnak. Ő pedig, mintegy viszonzásképp, jogot kap arra, hogy néhány másik gyereket meggyógyítson.

Hallgattam.

Emlékeztem erre a körülbelül egy évvel korábbi esetre. A Setét és a Fény ostoba, sehová sem vezető nyilvánvaló megegyezése volt, amelynek mindkét Őrség szabad folyást engedett. A Fénypárti megmentett vagy két tucat gyereket, majd beleszakadt, de kihasználta a rendkívül ritka alkalmat, és valóban meggyógyította, megmentette őket. A Setétek nyertek három alakváltót. Sima csere. Mindenki boldog, beleértve a gyerekeket és szüleiket is. Született aztán néhány újabb pontosítás a Megállapodáshoz, hogy a jövőben ne történhessenek hasonló esetek. És igyekeztek minél előbb elfelejteni ezt a precedenst...

– Elítélsz? – kérdezte Igor.

– Nem az én dolgom ítélkezni – suttogtam. – Jó. Bármi mozgatott is... rendben. Második kérdés: miért vitted őket vadászni? Ne hazudj, most ne hazudj! Arra készültél, hogy megsértsd a Megállapodást!

– Elvesztettem a fejem – válaszolta nyugodtan Igor. – Miért hazudnék? Kivittem a kölyköket sétálni, direkt a legelhagyatottabb részt választottam ki. És akkor hirtelen megjelentek ott azok a gyerekek... Elevenek. Étvágygerjesztő az illatuk. Beindultam, elkapott a hév. A kölykök meg... csak az idén kapták el az első nyulat, megérezték a vér ízét.

Elmosolyodott – bűntudatosan, zavartan, nagyon őszintén.

– Egészen máshogy működik az agyunk, ha állattestben vagyunk – magyarázta. – Legközelebb óvatosabb leszek.

– Jó – mondtam.

Mit is mondhattam volna? Most, hogy Nágyuska élete egy hajszálon függ? Még ha hazudik is Igor, nem faggatom tovább.

– Anton! – kiáltott Szvetlana. – Kapd el!

Ránéztem, és a fejemben egymást követve kavarogtak a képek.

...Egy szép asszony hosszú, régimódi ruhában, fején tarka kendő...

...Egy kislány megy mellette... lemarad... az asszony a karjára veszi...

...A folyó mentén...

...Fű... magas fű... miért ilyen magas – a fejem fölé ér...

...Átugrom egy patakon – mind a négy lábammal, az orromat a földhöz szorítom, a nyomot szimatolom...

...Csenevész erdő, amely egyenetlen mezőbe megy át... árkok... gödrök...

...A szag... nagyon különös a szaga ennek a földnek... nyugtalanító... össze kell húznom tőle magamat...

...Az asszony a kislánnyal a karján leereszkedik egy mély árokba...

...Vissza... vissza... ez az a boszorkány... ugyanaz... ez az ő szaga...

– Mi ez? – kérdezte Szvetlana. – Ha itt van a közelben, miért nem találtam meg őket?

– Csatamező – suttogtam, kirázva fejemből a farkaskislány által látottakat. – Itt húzódott a frontvonal, Szveta. A földet átitatta a vér. Ott célirányosan kell keresni, hogy bármit megtalálj. Olyan, mintha a Kremlt akarnád mágiával letapogatni.

Igor közelebb jött, diszkréten köhintett, és megkérdezte:

– Rendben van így? Megvárhatjuk a nyomozókat a táborban? Vagy nem csináljuk a felhajtást, és egy hét múlva, mikor vége a tábornak, magam megyek be az Éjszakai Őrséghez tisztázni az ügyet...

Gondolkodtam. A látottakat próbáltam összevetni a környék emlékezetemből előhívott térképével. Vagy húsz kilométernyire lehet... ó, nem gyalog tette meg ezt a távolságot Nágyuskával. Lerövidítette az utat – a boszorkányok képesek erre. Kocsival nem érjük utol, nem dzsipem van, és az egész faluban sincs egyetlen terepjáró. Ezeken az utakon pedig legfeljebb traktorral lehet elmenni...

Egyébként be lehet lépni a Homályba.

Vagy még jobb felgyorsulni.

– Szveta – néztem a szemébe –, te itt maradsz.

– Mi? – Teljesen elképedt ezektől a szavaktól.

– A boszorkány nem ostoba. Nem ad nekünk három óra gondolkodási időt. Korábban felveszi a kapcsolatot. Mégpedig veled... belőlem nem néz ki semmiféle hőstettet. Itt maradsz, és ha jelentkezik a boszorkány, beszélsz vele. Mondd, hogy elmentem előkészíteni a menekülési útvonalát... hazudj valamit! Én meg majd odahívlak, és közben elterelem a figyelmét.

– Nem bírsz vele – mondta Szvetlana. – Anton, kevés az erőd, hogy elkapd! És fogalmam sincs, mennyi idő alatt tudok megnyitni egy portált! Azt sem tudom, képes vagyok-e rá! Még sosem csináltam, csak olvastam róla! Anton!

– Nem leszek egyedül – feleltem. – Igaz, Igor?

Elsápadt, és megrázta a fejét.

– Hé, őrségbeli! Nem ebben állapodtunk meg!

– Abban állapodtunk meg, hogy segítesz – emlékeztettem. – Hogy mit jelent a segítség, nem beszéltük meg. Nos?

Igor a gyámolítottjaira nézett... A homlokát ráncolva felsóhajtott.

– Disznó vagy, őrségbeli... Könnyebben elbánok egy mágussal, mint egy boszorkánnyal! Ő a földből nyeri a mágiáját! Elevenen megnyúz...

– Ne izgulj, együtt leszünk – mondtam. – Mind az öten.

A kölykök – kényszerítettem magam, hogy csak farkaskölyökként gondoljak rájuk – összenéztek. Galja könyökével oldalba bökte Petyát, és súgott neki valamit.

– Ők meg minek kellenek neked? – emelte fel a hangját Igor. – Őrségbeli! Ezek gyerekek!

– Alakváltó farkaskölykök – javítottam ki. – Majdnem felfaltak két gyereket. Jóvá akarod tenni a bűnödet? Egy megrovással megúszni? Akkor elég a fecsegésből!

– Igor bácsi, mi nem félünk – szólalt meg hirtelen a Petya nevű kisfiú.

Druszám is támogatta:

– Veled megyünk!

Nyugodtan, sértődöttség nélkül néztek rám. Láthatólag nem is vártak mást.

– De ők még semmit nem tudnak... – mondta Igor. – Őrségbeli...

– Semmi baj, ha lekötik a boszorkány figyelmét, már azért is köszönet jár nekik. Alakuljatok át!

Szvetlana elfordult, de nem szólt semmit.

Az alakváltók szó nélkül nekiláttak a vetkőzésnek. Csak a kislány nézett szét szégyenlősen, és elvonult a ribizlibokor mögé, a többiek nem zavartatták magukat.

A szemem sarkából láttam, hogy az úton egy falusi asszony közeledik, kezében krumplival teli vödör. Valószínűleg a kolhozföldön szedte. Meglátva, mi folyik a kerítés másik oldalán, megállt, de most kisebb gondom is nagyobb volt, mint ő. Amúgy sem voltam a legjobb formában, nem pazarolhattam az erőmet a véletlen szemtanúkra. Meg kell tanulnom futni. Nagyon gyorsan futni, hogy le ne maradjak a farkasemberek mögött.

– Várj, segítek – mondta Szvetlana. Végighúzta tenyerét a levegőben, és én éreztem, hogy testem kellemesen ellazul, lábizmaimat erő önti el. Melegem lett, mintha túlfűtött szaunában lennék. Az „iram” egyszerű igézet, de rendkívül óvatosan kell alkalmazni. Ha a láb mellett a szívizmokat is aktivizáljuk, kész az infarktus.

Mellettem rekedten felnyögött Igor, ívben meggörbült, keze és lába a földön, gerince, mintha kettétört volna, égnek állt. A bőre megsötétedett, élénkvörös foltok borították el, és ezekből nedves, rohamosan növekvő szőrcsomók ütköztek ki.

– Gyorsabban! – ordítottam. Számból forrón, nedvesen csapott ki a levegő, szinte úgy tűnt, látom is a lélegzetemet, mintha fagyna. Hihetetlenül nehéz volt egy helyben állnom – a testem mohón rohanni akart.

Csak az vigasztalt, hogy az alakváltók ugyanezt élik át.

A hatalmas farkas vicsorított. Valami miatt a fogai változtak meg utoljára. Az emberi fogak a farkaspofában komikusan, ugyanakkor félelmetesen festettek. Hirtelen az a furcsa gondolat villant át az agyamon, hogy az alakváltók kénytelenek nélkülözni a fogtömést és koronát.

Szervezetük egyébként sokkal erősebb, mint az emberé. Ők nem szenvednek a fogszuvasodástól.

– Menjünk! – ugatta vontatottan a farkas.

Odafutottak hozzá a kölykök, vinnyogva, szintén nedvesen, mintha izzadtak lennének. Az egyikük szeme emberi maradt, de nem tudtam megállapítani, hogy fiú-e, vagy lány.

– Fussunk! – mondtam.

És nekiiramodtam, rá sem nézve Szvetlanára, fütyülve rá, meglátnak-e minket. Majd utóbb elrendezem. Vagy Szvetlana eltünteti a nyomainkat.

De az utcák néptelenek voltak, a néni is eltűnt a vödörrel. Lehet, hogy Szvetlana zavart haza mindenkit? Ha így van, nagyon jó. Különös látvány egy, a természet engedte tempónál gyorsabban száguldó ember, és négy vele együtt rohanó farkas.

A lábam mintha magától vitt volna. A mesék hétmérföldes csizmája vagy Münchhausen báró gyors lábú társa képviseli az emberi mítoszokban ezt az apró mágiát. De a mesékben nem esik szó arról, mennyire fájdalmasan csapódik az aszfaltnak a futó talpa...

Egy perc múlva már a folyó mentén rohantunk, és a puha talajon könnyebb volt futni. Igyekeztem a farkas mellett loholni. A kölykök kissé lemaradtak, nekik nehezebb volt tartani az iramot. Az alakváltók nagyon erősek, de az ő gyorsaságuk nem mágiából fakad.

– Mit... találtál... ki? – vakkantotta a farkas. – Mit... fogsz... csinálni?

Hiszen ha tudtam volna a választ!

A Másfélék csatája a Homályban feloldódott Erővel való manőverezés. Én második szintű vagyok, és ez nem kevés. Arina viszont kategórián kívüli. De Arina boszorkány, és ez egyszerre előny is, hátrány is. Nem vihette magával a talizmánjait és varázsszereit, bájitalait és amulettjeit... legfeljebb talán a legkisebbeket. Viszont közvetlenül a természetből képes Erőt meríteni. Városban kisebbek a lehetőségei, itt – megnövekednek. Komolyabb mágiáért egyik vagy másik amulettjéhez kell folyamodnia, ez viszont időveszteség... ugyanakkor az amulettben felhalmozott töltet iszonyatos erejű lehet.

Nem tudom. Túl sok a bizonytalansági tényező. Még Arina és Geszer összecsapásának eredményét sem merném megjósolni. Valószínűleg a Hatalmas Mágus győz, de nem egykönnyen.

És nekem mi adhat előnyt a boszorkánnyal szemben?

A gyorsaság?

Lemerül a Homályba, ahol sokkal magabiztosabb. És a Homály minden következő rétegében hozzá képest egyre jobban lelassulok.

A meglepetés?

Részben. Mégiscsak remélem, hogy Arina nem számít a megjelenésemre.

Az egyszerű fizikai erő? Jól fejbe vágni egy kővel...

De ehhez előbb a közelébe kell férkőzni.

Az egész okoskodásból az jött ki, minél közelebb kell jutnom hozzá. És amikor a figyelmét elvonják, támadni. Durván és primitíven odacsapni.

– Figyelj! – kiáltottam a farkasnak. – Amikor a közelébe érünk, lemegyek a Homályba. Előresietek, és odalopózom a boszorkányhoz. Ti gyertek nyíltan! Amikor szóba elegyedik veletek, és elvonjátok a figyelmét, támadok. Akkor segítsetek majd!

– Jó – vakkantotta a farkas, nem adva jelét, mit szól a tervhez.

7. FEJEZET

FELTÜNTETIK-E ezt a helyet a második világháború térképei?

Lehet, hogy a történészek által jól ismert, könyvekben megörökített csatatér, amelyen valaha két hadsereg csapott össze véres küzdelemben, egymás torkát harapva – és a Blitzkrieg dübörgő gépezetét itt vetették vissza?

De az is lehet, hogy ez szégyenünk egyik ismeretlen helyszíne, ahol a válogatott német egységek eltaposták az eléjük vetett, kiképzetlen és rosszul felfegyverzett önkénteseket? És csak a Védelmi Minisztérium archívumaiban esik róla említés?

Nem nagyon ismerem a történelmet. De talán inkább a második változat. Túlságosan üres, szomorú, halott itt minden. Elhagyatott, mocskos föld, amelyre még a kolhozok sem vetettek szemet.

Országunkban nem szívesen állítanak emlékművet a vereségek helyén.

Talán ezért van az, hogy a győzelmeink körül sem stimmel minden?

A folyócska partján álltam, és a halott mezőt néztem. Nem túl nagy: egy kilométer hosszú és vagy tíz kilométer széles földsáv az erdő és a folyó között. És nem túl sok ember esett itt el. Inkább százak, mint ezrek.

Egyébként meg ki mondhatná, hogy ez kevés?

A mező teljesen üres volt. A szokványos látással senkit nem vettem észre, és a Homályon keresztül is hiába nézelődtem.

Akkor fölemeltem az árnyékomat – a lemenő nap a hátamat sütötte. És beléptem a Homályba.

Az első rétegben kék moha borította a talajt, de nem túl sűrűn. A szokásos csenevész csomók mohón kutatták az emberi érzelmek nyomait.

Valami mégis óvatosságra intett. A moha mintha körkörösen helyezkedett volna el egy bizonyos pont körül. Tudtam, hogy a moha képes kúszni – lassan, de makacsul közeledve a táplálékhoz.

Itt csak egyetlen oka lehetett körbe rendeződni.

Átkeltem a ködszerű, szürke füstön. Az emberi világ itt elmosódottan jelent meg, olyan volt, mint egy alulexponált fekete-fehér fénykép. Hideg és barátságtalan világ, ahol minden másodpercben energiát vesztettem. De volt előnye is. Még Arina sem tartózkodhat állandóan a Homályban. Benézhet a közönséges világból az első rétegbe, de ez is erőveszteséggel jár.

És most nincs abban a helyzetben, hogy óvatlanul elpazarolja azt, amit hosszú évek alatt felhalmozott.

Az első rétegben a környék domborzata csaknem teljesen egybeesik a földivel. Itt is talaj, kátyúk és buckák voltak a talpam alatt. De még valami más is. Láttam, pontosabban megéreztem a földben a régi fegyvereket. Természetesen nem mindet, csak azokat, amelyekkel öltek. Géppisztolyok félig elkorhadt tusa, valamivel jobban megmaradt puskák... Puskából több volt.

Arinától százméternyire előrehajoltam, és kétrét görnyedve futottam tovább. A Szvetlana által rám bocsátott igézet még hatott, különben gyorsan kifulladtam volna. A boszorkánytól vagy ötvenméternyire lehasaltam, és kúszva haladtam tovább. A föld nyirkos volt, egyből sáros lettem. Még jó, hogy a Homályból kilépve ez a sár magától lepereg. A kék moha megmozdult, nem tudván, mire szánja el magát – közeledjen hozzám, vagy inkább kerülje a bajt. Ez nem jó. Arina rájöhet, mitől mozgolódik a moha...

És akkor a közvetlen közelemben, talán ötméternyire lassan emelkedni kezdett egy fekete hajjal borított fej. Úgy nézett ki, mintha Arina egyenesen a földből bújna elő. Az árok túlságosan keskeny volt, és sűrűn benőtték a növények...

Mozdulatlanná dermedtem.

De Arina nem nézett felém. Lassan, nagyon lassan teljesen felegyenesedett – előzőleg valószínűleg egy régi fedezék alján ült. Látványosan a szeme fölé emelte a kezét. Rájöttem, hogy a Homályon keresztül néz valamit.

Szerencsére nem engem.

Nem egészen önkéntes segítőim közeledtek.

Gyönyörűen futottak! Mozgásuk még a Homályban is gyorsnak látszott, csak ugráskor maradtak túl sokáig a levegőben. Elöl a bölcs, öreg vezető. Mögötte a farkaskölykök.

Egy ember megrémült volna tőlük.

Arina elnevette magát. Felállt, kezét csípőre tette, tisztára úgy festett, mint egy erős fiatal kis-oroszországi[29] nő, aki ivócimboráival közeledő, semmirekellő férjét figyeli. Amikor megszólalt, mély, zengő hangja betöltötte a levegőt. Nem sietett kifelé a Homályból.

Én is kiléptem az emberi világba.

– ...csahosok! – hallottam. – Talán nem volt elég, amit kaptatok?

A farkasok lépésre váltottak át. Vagy húszméternyire álltak meg.

A vezér előlépett.

– Boszorkány – vakkantotta. – Beszélni... beszélni kell!

– Beszélj, szürke! – mondta Arina barátságosan.

Tisztában voltam vele, hogy Igor nem tudja hosszú ideig lekötni a figyelmét. A boszorkány bármelyik pillanatban beléphet a Homályba, és alaposan szétnézhet.

Hol van Nágyuska?

– A kislányt... add át! – üvöltötte-vonyította a farkas. – A Fénypárti... tombol... add át a kislányt... különben baj lesz...

– Ejha, fenyegetni akarsz? – csodálkozott Arina. – Hülyeségeket beszélsz. Ki adna oda egy gyereket egy farkasnak? Tűnjetek el, amíg jó dolgotok van!

Különös – mintha az időt húzná.

– A gyerek... él? – mondta valamivel már tisztábban a farkas.

– Nágyenyka, élsz? – kérdezte valahova lefelé nézve Arina. Lehajolt, és kiemelte a kislányt az lövészárokból, felállította a szélére.

Elakadt a lélegzetem. Nágyuska egyáltalán nem látszott rémültnek vagy elcsigázottnak. Mintha még tetszene is neki, ami történik – sokkal jobban, mint a séta a nagymamával.

De közel, túlságosan közel volt a boszorkányhoz!

– Aranyos farkas – mondta Nágyuska az alakváltót nézve. Felé nyújtotta a kezét, és boldogan elnevette magát.

Az alakváltó megcsóválta a farkát!

Ez az egész néhány másodpercig tartott csak. Igor megfeszült, felborzolta a szőrét, és már megint vadállat volt, nem kezes kutya. Egy pillanatra azonban az alakváltó meghunyászkodott a kétéves kislány, a hasonítatlan Másféle előtt!

– Aranyos farkas – hagyta rá Arina. – Nézd csak, Nágyenyka, ki van itt még? Hunyd le a szemed, és úgy nézd meg! Ahogy tanítottalak.

Nágyuska készségesen eltakarta a szemét a tenyerével. És lassan felém fordult.

Hiszen Arina hasonítja őt!

Ha Nágyuska valóban megtanult a Homályon át nézni...

A kislányom felém fordult. Elmosolyodott.

– Papácska...

A következő pillanatban egyszerre két dolgot értettem meg.

Az első: Arina nagyon jól tudta, hogy a közelében vagyok! A boszorkány játszadozott velem!

A második: Nágyuska nem a Homályon át nézett. Ujjacskáit szétnyitva, köztük kukucskált ki.

Belemerültem a Homályba. Az idegeim olyan túlfeszítettek voltak, hogy egyből a második rétegbe zuhantam le – a süket csöndbe és sápadt szürke árnyak közé.

Arina aurája narancs-és türkizszínben gomolygott. Nágyuska körül tiszta fehér sugárkoszorú fénylett – mint a világítótorony, úgy hasított a térbe: potenciális Másféle! Fénypárti! Hatalmas erejű!

És a futásnak lendülő alakváltók – piros és vörös gomolyagok, düh és elkeseredés, éhség és félelem...

– Szvetlana! – kiáltottam felpattanva. Bele a szürke térbe, a puha csöndbe. – Gyere!

A portál helyét egyszerűen jelöltem ki – tiszta Erőt löktem a Homályba, mintha tüzes láncot húznék ki, a leszállópályát. Tőlem Arináig.

Ugyanakkor előrerohantam, hogy Nágyuska ne takarja el előlem a boszorkányt, ujjaim végéről szétszórva a régen betanult igézeteket.

Freeze – az idő lokális leállítása.

Ópium – álom.

Hármas penge – a legdurvább és legegyszerűbb erőigézet.

Thanatosz – halál.

Egyikhez sem fűztem különösebb reményt. Mindez csak akkor működik, ha a veled szemben álló gyengébb nálad. Az a Másféle, akinek az ereje meghaladja a tiédet, elhárítja a csapásokat, a Homályban is, az emberi világban is.

Csak fel kellett tartanom a boszorkányt, és lekötni a figyelmét. Túlterhelni a védelmét, amely valószínűleg talizmánokra és amulettekre épült. Ez az egész hatásos tűzijáték nem is szolgált másra, mint kitapogatni védelmének réseit.

A freeze mintha elmerült volna a semmiben.

Az álomigézet félrepattant, és felszállt az égbe. Remélem, nem volt ott éppen repülőgép.

A hármas penge nem hagyott cserben – a csillogó ékek belevágódtak a boszorkányba. Csakhogy fütyült ő a hármas pengére.

De a halálos igézet sült el a legrosszabbul! Nem véletlen, hogy nem szeretem ezt a mágiát, veszélyesen közel áll a Setétekéhez. Arinának, bár a megszokott világban volt, sikerült időben felemelnie a kezét. És a szürke ködgomoly, amely megöli az akaratot és megállítja a szívet, engedelmesen a tenyerébe simult.

Arina rám nézett a Homályon át, és mosolygott. Tenyerét Nágyuska feje fölé tartotta, és a szürke gomolyag lassan lefelé csordult az ujjai közt.

Odaugrottam hozzá – nem azért, hogy elhárítsam a csapást, inkább hogy én magam fogadjam...

De Arina már a Homály második rétegében volt, lendületesen és káprázatosan gyönyörűen. Ujjaival összegyúrta igézetemet, és hanyagul a farkasokra dobta.

– Ne kapkodj... – mondta éneklő hangon a boszorkány. A második réteg csendjében szavai szinte mennydörögtek – és a lábam ekkor cserbenhagyott. Térdre rogytam Arinától és Nágyuskától egy lépésnyire.

– Ne nyúlj hozzá! – kiáltottam.

– Hiszen kértelek... – mondta halkan a boszorkány. – Segíthettél volna elmenni... mit számít neked a vén boszorkány?

– Nem hiszek neked...

Arina bólintott, fáradtan és keserűen:

– Jól teszed, ha nem hiszel... És én most mit csináljak, varázslómester?

Keze végigsimított a szoknyáján, leszakított az övéről egy ágacska szárított bogyót. A pislogó fehér lángokra dobta, fekete füst gomolygott – és a portál kijelölt irányfénye kialudt.

Szvetlana nem ért ide!

– Nem hagysz nekem választási lehetőséget, Fénypárti... – Arina meggörnyedt. – Meg kell öljelek, és a kislányodra sem lesz már szükség. Mibe másztál bele azzal a második szinteddel?

Ebben a pillanatban csillogó fehér penge vágódott bele Arina hátába. Egy pillanatra a hegye előbukkant a melléből, majd egy láthatatlan kéznek engedelmeskedve nehézkesen visszahúzódott.

A boszorkány felordított, majd akaratlanul előredőlt.

A lángoló penge úszott a Homályban.

Azután szétvált a szürke köd, kibocsátva Szvetlanát.

A boszorkány mintha már magához tért volna a csapás után. Hátralépett, ide-oda táncolt, szemét le nem véve Szvetlanáról. Ruhájának pörkölt szélű hasadása füstölgött, de vér nem folyt belőle. Tekintetében inkább elismerés, mint gyűlölet látszott.

– Hű, te... Hatalmas... – Arina károgva nevetett. – Elszámítottam volna magam?

Szvetlana nem válaszolt. El sem tudtam volna képzelni akkora gyűlöletet, amely a szemében égett – egy ember már attól is meghalt volna, ha ránéz. Jobb kezében a fehér kardot szorította, bal kezének ujjai a levegőt kavarták – mintha láthatatlan Rubik-kockát tekergetne.

A Homály elsötétült. Nágyuska körül szivárványos gömb villant fel. Szvetlana következő passza nekem jutott – testem visszanyerte mozgásképességét. Felugrottam, a boszorkány mögé kerültem. Ebben a háborúban nekem másodrendű szerep jutott.

– Hányadik szintről jöttél, te nyughatatlan? – kérdezte szinte jóindulatúan a boszorkány. – Talán a negyedikről? A harmadikba belenéztem...

És megértettem, hogy fontos, nagyon fontos számára a válasz.

– Az ötödikről – mondta hirtelen Szvetlana.

– Ez nem jó... – mormolta a boszorkány. – Na tessék, az anyai düh... – A szeme sarkából rám sandított, majd megint Szvetlanára meredt. – Csak aztán feleslegesen ne nagyon locsogj arról, amit ott láttál...

– Ne tanítsd a mestert! – bólintott Szvetlana.

A boszorkány is bólintott. És nagyon gyors mozdulattal kitépte egy csomó haját. Nem tudom, Szvetlana számított-e erre, én mindenesetre jobbnak láttam félreugrani. És jól tettem – a boszorkány körül fekete förgeteg támadt, mintha minden egyes kitépett hajszála fekete acélból való keskeny, éles pengévé alakult volna. Nekitámadt Szvetlanának. Feleségem feléje dobta a fehér kardot, de azt a fekete pengék felaprították, kioltották. Ám ebben a pillanatban Szvetlana előtt átlátszó, magától mozgó pajzs jelent meg.

Azt hiszem, ennek a neve Luzsin-féle védelem.

A pengék hangtalanul és szinte egyetlen szempillantás alatt darabokra törtek a pajzson.

– Jaj, anyácskám... – mondta Arina panaszosan. Furcsa, de nem kételkedtem benne, hogy őszintén beszél. Ugyanakkor teátrálisan, a közönségnek játszva.

Vagyis nekem.

– Add meg magad, mocsok! – mondta Szvetlana. – Addig, amíg lehet, add meg magad!

– És ha... ha én így... – mondta hirtelen Arina. – Akkor?

Ezúttal nem nyúlt az amulettjei után. Csak éneklő hangon kántálni kezdett:

Talpra haló porodban,

Erezz erőt karodban,

Szolgám légy, és támaszom,

ha nem, csontod szétszórom...

Arinából bármit kinéztem. De ezt nem. Még a Setétek közt is ritka az igazi halottidéző.

A földből lassan kiemelkedtek a holtak.

A második világháború német katonái ismét harcba indultak!

Négy rongyokba burkolt csontváz – csontjaik közt föld, húsuk már régen nem volt – vette körbe Arinát. Egy vakon felém indult, ujjatlan karjával esetlenül hadonászva, az ujjpercei teljesen elrohadtak. Minden lépésénél darabok hullottak le erről a képtelen zombiról. Három ugyanilyen szörnyeteg lódult Szvetlana felé. Az egyik ráadásul fekete géppisztolyt szorongatott, amelyről hiányzott a tár.

– Képes vagy feltámasztani a Vörös Hadsereget? – kiáltotta kihívóan Arina.

Ezt rosszul tette – Szvetlana mintha kővé dermedt volna. Fogai közt szűrte:

– A nagyapám harcolt. Azt hiszed, ezzel rám ijesztesz...

Hogy mit csinált, nem értettem. Én a „szürke imát” alkalmaztam volna, de ő mást választott. Ezek már mind Legfelső szintű, számomra hozzáférhetetlen mágikus eszközök voltak. És a zombik porrá hullottak szét.

Szvetlana és Arina pedig szótlanul meredtek egymásra.

A tréfáknak vége.

A varázslónő és a boszorkány közvetlenül az Erővel csapott össze.

Kihasználva a rövid szünetet, én is összeszedtem magam. Ha Szvetlana megrendülne, lecsapok...

Arina rendült meg.

Először lefoszlott róla a ruha. Egy férfira ez valószínűleg demoralizálólag hatott volna.

Azután villámgyorsan öregedni kezdett a boszorkány. Dús fekete haja szánalmas ősz tincsekké változott. Melle megnyúlt, karja és lába megfonnyadt. Olyan lett, mint a mesék vasorrú bábája.

És semmi festői hatás.

– A nevedet! – kiáltott rá Szvetlana.

Arina nem sokáig habozott.

Fogatlan ajkával dünnyögte:

– Arina... a hatalmadban vagyok, varázslómester asszony...

Szvetlana csak ekkor engedte el magát, mintha elgyengült volna. Az elcsöndesült Arinát megkerülve kézen fogtam a feleségemet.

– Semmi baj... tartom magam – mosolyodott el Szvetlana. – Sikerült.

A vénasszony – nem állt rá a nyelvem, hogy Arinának nevezzem – szomorúan nézett ránk.

– Megengeded neki, hogy felöltse a korábbi alakját? – kérdeztem.

– Mi van, az jobban tetszett? – próbált tréfálni Szvetlana.

– Bármelyik pillanatban belehalhat az öregségbe – mondtam. – Már kétszáz is elmúlt...

– Hát csak pusztuljon is el... – mormolta Szvetlana. Bizalmatlanul nézte Arinát. – Boszorkány! Megengedem, hogy megfiatalodj!

Arina teste villámgyorsan kiegyenesedett, megtelt élettel. A boszorkány mohón nyeldekelte a levegőt.

– Köszönöm, varázslómester – mondta rám nézve.

– Menjünk ki! – parancsolta Szvetlana. – De semmi ostobaság! Csak arra adok neked jogot, hogy kilépj a Homályból!

A boszorkány teljes erejét, már ami nem tűnt el az elszakadt öltözékkel és amulettekkel együtt, Szvetlana most egészen az ellenőrzése alatt tartotta. Képletesen fogalmazva, keze ott volt a kikapcsoló gombon.

– Varázslómester... – mondta Arina, szemét le nem véve rólam. – Először vedd le a pajzsot a lányodról! Egy gránát van a lába alatt, kihúzott biztosítószöggel. Mindjárt felrobban.

Szvetlana felkiáltott.

A szivárványos gömbhöz rohantam. Egyetlen csapással áttörtem a Tagadás Szféráját. Alatta volt még két pajzs, azokat durván feltéptem, egyedül az energiával dolgozva.

A második rétegből semmit sem lehetett látni.

Megkeresve árnyékomat felrontottam az első szintre. Itt minden tiszta volt, nyoma sem maradt a kék mohának – a lezajlott csata az utolsó szálig kiégette.

És szinte azonnal megláttam a régi gránátot Nágyuska lába alatt. Arina tette oda, mielőtt alámerült a Homályba. Túlbiztosította magát, a szemét...

A biztosítószeget kitépték. Valahol a gránát belsejében kínzó lassúsággal működésbe lépett a gyújtószerkezet, közben az emberi világban már két-három másodperc is eltelt...

A hatósugár – kétszáz méter.

Ha a pajzsok belsejében robban fel, Nágyuskából csak véres sár marad...

Lehajoltam, felvettem a gránátot. A valós világ tárgyaival nagyon nehéz a Homályban dolgozni. Az a szerencse, hogy a gránátnak megvolt a tökéletes homálybéli mása, ugyanolyan rovátkolt, ugyanúgy sárral és rozsdával borított.

Dobjam el?

Nem lehet.

Az emberi világban nem repül messzire. Ha leviszem a Homályba, ott is felrobban.

Nem találtam jobb megoldást, mint kettévágni a gránátot – mintha egy avokádó magját akarnám kiszedni. És még néhány darabra hasítottam... a vasdarabok és a robbanóanyag közt keresve a lassító izzó csövecskéjét. A mágikus penge, a tiszta Erő pengéje úgy hasította a gránátot, mint az érett paradicsomot.

Végre megtaláltam a csöpp lángot, amely már a robbanóanyag felé kúszott. Az ujjaimmal oltottam ki.

És kibukkantam az emberi világba. Verejtékben úszva, alig állva reszkető lábamon, kezemet rázva. Megégett ujjaim fájtak.

– A férfiak imádnak a vassal babrálni – jegyezte meg epésen Arina, a nyomomban kibukkanva a Homályból. – Ahelyett, hogy bezártad volna egy pajzsba, hadd robbanjon fel. Vagy fagyot vetettél volna rá, hogy reggelig lehűljön...

– Papácska, taníts meg így elbújni! – szólalt meg Nágyuska, mintha mi sem történt volna. Meglátta Arinát, és hangosan szörnyülködött: – Néni, bolond vagy? Nem szabad meztelenül járni!

– Hányszor mondtam neked, hogy ne merészelj így beszélni a felnőttekkel! – kiáltott rá Szvetlana. Majd nyomban karjába kapta Nágyuskát, és elkezdte csókolgatni.

Tiszta őrültekháza...

Már csak az anyósom hiányzik ide, hogy jól megmondja a véleményét...

Leültem a lövészárok szélére. Szerettem volna rágyújtani. És inni szerettem volna. És enni. És aludni. Vagy legalábbis rágyújtani.

– Nem teszem többet – mormolta Nágyuska, ahogy szokta. – A farkas beteg!

Csak most jutottak eszembe az alakváltók. Megfordultam.

A farkas a földön feküdt, és gyengén rángatóztak a lábai. Körülötte toporogtak a kölykök.

– Már megbocsáss, varázslómester – mondta Arina. – A haláligézetedet az alakváltóra dobtam. Nem volt idő válogatni.

Szvetlanára néztem. A Thanatosz nem feltétlenül jelent biztos halált. Még le lehet venni az igézetet.

– Üres vagyok... – mondta halkan Szvetlana. – Minden erőmet kiadtam.

– Ha akarjátok, megmentem a nyavalyást – ajánlotta Arina. – Könnyen meg tudom csinálni.

Összenéztünk.

– Miért szóltál a gránátról? – kérdeztem.

– Mi hasznom belőle, ha meghal a gyerekecske? – kérdezte Arina közömbösen.

– Ő Hatalmas Fénypárti lesz – mondta Szvetlana. – A Leghatalmasabb!

– Hát csak legyen! – mosolygott Arina. – Talán majd emlékszik Arina nénire, akivel a füvekről meg virágocskákról beszélgetett... Ne féljetek, belőle senki sem csinálhat Setétet. Nem egyszerű gyerekecske ez, aligha mágia nélkül lett ilyen... Mi legyen a farkassal?

– Mentsd meg! – mondta egyszerűen Szvetlana.

Arina bólintott. És odavetette nekem:

– A fedezékben ott egy táska... van benne szívnivaló meg étel. Már régen előkészítettem ezt az egérlyukat.

A boszorkány vagy tíz percig bajlódott Igorral. Először elzavarta a vinnyogó kölyköket, azok félrehúzódtak, próbáltak gyerekké visszaalakulni, de nem sikerült, és lefeküdtek a bokrok közt. Arina valamit suttogott, közben hol ilyen, hol olyan füveket szedett. Odakiáltott valamit a kölyköknek, azok szétszaladtak, és valamiféle ágacskákkal és gyökerekkel a foguk közt tértek vissza.

Mi egymást néztük Szvetlanával, és nem szóltunk egy szót sem. Így is világos volt minden. Elszívtam a második cigarettát, a harmadikat összegyűrtem, és elővettem a fekete szövettáskából egy tábla csokoládét. A cigarettán, a csokoládén és egy köteg angol fonton kívül – előrelátó a boszorkány! – más nem volt a táskában.

Pedig én valamiért még mindig reménykedtem, hogy megtalálom a Fuarant...

– Boszorkány! – kiáltott Szvetlana, amikor az alakváltó, még mindig remegve, lábra állt. – Gyere ide!

Arina, csípőjét kecsesen ringatva, meztelenségétől nem zavartatva magát, visszajött hozzánk. Az alakváltó is a közelünkben feküdt le. Nehezen lélegzett, körülötte nyüzsögtek a kölykök, elkezdték nyalogatni. Szvetlana homlokát ráncolva nézte ezt a jelenetet, majd visszafordította pillantását Arinára.

– Mi a vád ellened?

– Egy nem azonosított Fénypárti utasítására megváltoztattam a bájital receptjét. Ezzel tönkretettem az Inkvizíció, az Éjszakai és a Nappali Őrség közös kísérletét.

– Így is történt? – érdeklődött Szvetlana.

– Így – ismerte be könnyedén Arina.

– Miért?

– Már a forradalom óta kárt akartam okozni a vörösöknek.

– Ne hazudj! – ráncolta a homlokát Szvetlana. – Fütyülsz te a vörösökre, fehérekre meg kékekre. Miért kockáztattál?

– Mit számít ez neked, varázslómester asszony? – sóhajtott Arina.

– Nagyon is számít. Elsősorban a te szempontodból.

A boszorkány lehajtotta a fejét. Rám nézett, majd Szvetlanára. Remegett a szemhéja.

– Arina néni, szomorú vagy? – kérdezte Nágyuska. Az anyjára sandított, és két kis tenyerét a szájára tapasztotta.

– Szomorú vagyok – felelt a boszorkány.

Arina nagyon, nagyon nem szeretett volna az Inkvizíció markába kerülni.

– A kísérletet minden Másféle támogatta – mondta Arina. – A Setétek úgy vélték, hogy néhány ezer meggyőződéses kommunista megjelenése az ország vezetésében (a kenyérgyár termékei elsősorban a Kremlbe és a népbiztosságokhoz[30] kerültek) semmit sem változtat meg. Ellenkezőleg, ellenséges érzelmeket kelt a szovjetek ellen az egész világon. A Fénypártiak meg úgy gondolták, hogy a Németországgal vívott nehéz, de győzelmes háború után (ennek valószínűségét már akkor világosan kimutatták a jövőbe látók) a Szovjetunió valóban vonzó társadalommá válhat. Volt akkor egy titkos jelentés... szóval hogy nyolcvanra az emberek felépítették volna a kommunizmust...

– És a kukorica lett volna a legfőbb táplálékforrás – fújtatott Szvetlana.

– Ne fecsegj feleslegesen, varázslómester asszony! – szakította félbe Szvetát a boszorkány. – Kukoricára nem emlékszem. De már a hetvenes években fel kellett volna építeniük egy várost a Holdon. Elrepülniük a Marsra meg még ez-az... Egész Európa kommunista lett volna. Mellesleg nem erőszakkal. És mostanra lenne egy hatalmas Szovjetunió, egy hatalmas Egyesült Államok... talán Nagy-Britannia, Kanada és Ausztrália is beletartozna... És még Kína maradt volna meg önállóan.

– Vagyis a Fénypártiak elszámították magukat? – kérdeztem.

– Nem – rázta a fejét Arina. – Nem számították el magukat. Persze tengernyi vér folyt volna így is. De a végén egész tűrhető dolog alakult volna ki. Jóval elviselhetőbb minden mostani rendszernél... Valami mást hagytak figyelmen kívül a Fénypártiak! A dolgok ilyen alakulása mellett körülbelül napjainkra az emberek tudomást szereztek volna a Másfélék létezéséről.

– Világos – mondta Szvetlana. Nágyuska nyugtalanul fészkelődött a térdén, unta az üldögélést, a „farkasocskához” szeretett volna odamenni.

– Ezért az... az az azonosítatlan Fénypárti, akinek volt annyi esze, hogy alaposabban számítsa ki a jövőt, eljött hozzám. Néhányszor találkoztunk, meghánytuk-vetettük a helyzetet. Az volt a baj, hogy a kísérlet tervezésében nemcsak a felső szintűek vettek részt, akik fel tudták mérni lelepleződésünk veszélyét, hanem rengeteg első-második szintű mágus is... sőt akadtak harmadik-negyedik szintűek is. A projekt rendkívül népszerűvé vált... Hogy hivatalosan törölni lehessen, teljes tájékoztatást kellett volna adni Másfélék ezreinek. És ezt nem lehetett megtenni.

– Értem – mondta Szvetlana.

Én viszont semmit sem értettem!

Azért titkoljuk létezésünket az emberek előtt, mert félünk. Elvégre túlságosan kevesen vagyunk, és semmiféle mágia nem menthet meg minket, ha elkezdődik egy új boszorkányüldözés. De egy olyan jó és szép jövőben, amely Arina szavai szerint már megvalósulhatott volna, miféle veszély fenyegethetne minket?

– Úgy döntöttünk, elszabotáljuk a kísérletet – folytatta a boszorkány. – Ez megnövelte a második világháborús áldozatok számát, viszont csökkentette a forradalom Európába és Észak-Afrikába exportálásából származó áldozatokét. Körülbelül így is jött ki... Oroszországban persze most nem olyan jó és bőséges az élet, mint ahogy lennie kellene. De ki mondta, hogy a teli has a boldogság mértékegysége?

– Milyen igaz! – Nem álltam meg, hogy közbe ne szóljak. – Bármelyik Volga menti tanító vagy ukrán bányász egyetértene veled!

– A boldogságot a lelki gazdagságban kell keresni! – vágott vissza Arina. – Nem a pezsgőfürdő vagy a fűtött vécé tesz boldoggá. Az emberek pedig nem tudnak a Másfélékről!

Elhallgattam. Az előttünk ülő asszony nem egyszerűen bűnös volt – megkötözve kellene a bíróság elé hurcolni, útközben kövekkel megdobálni! Város a Holdon? Rendben, nincs városunk a Holdon, és nem is kell. De azért hogy a rendes városaink alig élnek, hogy az egész világ félve néz ránk...

– Szegénykém! – mondta Szvetlana. – Nehéz sorod volt?

Először úgy tűnt, gúnyolódik Arinával.

A boszorkány is ezt hitte.

– Sajnálsz vagy csúfolódsz? – kérdezte.

– Sajnállak – felelte Szvetlana.

– Az embereket nem szánom, ne képzelődj fölöslegesen! – mormolta a fogai közt szűrve a szót Arina. – De az országot, azt igen. Ez az én hazám, akármilyen is, teljesen az enyém! Jobb így, ahogy alakult. Élni fogunk, nem pusztulunk ki. Az emberek új embereket szülnek, felépítik a városokat, felszántják a földeket.

– Te nem a Cseka elől menekültél az álomba – mondta hirtelen Szvetlana. – És nem is az Inkvizíció elől. Kidumáltad volna magadat, érzem... Nem akartad látni, mi történik Oroszországgal a szabotázsod után.

Arina hallgatott.

Szvetlana pedig rám nézett, és megkérdezte:

– Most mit csináljunk?

– Dönts te! – feleltem, nem igazán értve a kérdést.

– Hova akartál elmenekülni? – kérdezte Szvetlana.

– Szibériába – válaszolta nyugodtan Arina. – Ez már csak így van Oroszországban: vagy száműznek Szibériába, vagy magad menekülsz oda. Kiválasztok valami tiszta kis falut, és megtelepszem valahol a közelében. Megkeresem, ami az élethez kell... férfit is találok – mosolyogva végigsimított dús keblén. – Várok vagy húsz évecskét, megnézem, mi történik. Közben azt is kitalálom, mit mondok az Inkvizíciónak, ha elkapnak.

– Egyedül nem jutsz ki a bekerítésből – mormolta Szvetlana. – És mi sem tudunk kijuttatni.

– Én... elrejtem... – köhögte rekedten az alakváltó. – Adósa... vagyok...

– Miért? Mert meggyógyítottalak? – kérdezte hunyorogva Arina.

– Nem... nem azért... – felelte ködösen az alakváltó. – Kivezetlek... az erdőn át... a táborba... ott elrejtelek... aztán... elmész.

– Senki sehova – kezdtem, de Szvetlana lágyan a számra tette a tenyerét, mintha Nágyuskát csitítgatná.

– Anton, jobb lesz így. Jobb, ha Arina elmegy. Hiszen nem bántotta Nágyuskát, igaz?

Megráztam a fejem. Hülyeség, agyrém, őrület! Csak nem szedte rá a boszorkány, és hajtotta az akarata alá?

– Jobb lesz így! – ismételte meg nyomatékosan Szvetlana.

Arinához fordultam:

– Boszorkány! Esküdj meg, hogy soha többé nem veszed el ember vagy Másféle életét!

– Erre nem esküdhetek meg – rázta a fejét Arina.

– Esküdj meg, hogy száz évig nem veszed el ember vagy Másféle életét, csak ha az a te életedet fenyegeti... és nem marad más lehetőséged a védekezésre – mondta egy pillanatnyi habozás után Szvetlana.

– Ez már más! – mosolygott Arina. – Rögtön látni, hogy felnőttél, Hatalmas... Nem nagy öröm egy évszázadig fogatlan oroszlánként élni. De engedelmeskedem. A Setét legyen a tanúm!

Kinyújtotta a kezét, és egy pillanatra megjelent a tenyerén a sötétség egy foszlánya. Az alakváltók, a felnőtt is, a kölykök is, felvinnyogtak.

– Visszaadom az Erődet – mondta Szvetlana, mielőtt megállíthattam volna.

És Arina eltűnt.

Felugrottam, odaálltam a még mindig ülő Szvetlana mellé. Nem sok Erőm maradt... de néhány csapás még telik belőle, csakhogy ezek a csapások a boszorkányt...

Arina ismét megjelent előttünk. Már ruhában volt, mintha meg is fésülködött volna. Mosolygott.

– Gyilkolászás nélkül is tudok ám én disznóságokat elkövetni! – mondta kajánul. – Megbénítani, nyomorékká tenni...

– Megteheted – hagyta rá Szvetlana. – Nem vitás. Csakhogy mi hasznod belőle?

Egy rövid másodpercig olyan mélységes fájdalom tükröződött Arina szemében, hogy belesajdult a szívem.

– Semmi, varázslómester asszony. Nos, búcsúzzunk! A jót nem jegyzem meg magamnak, de nem röstellek köszönetet mondani... köszönöm, Hatalmas. Nehéz lesz most neked...

– Már megértettem – mondta halkan Szvetlana.

Arina pillantása rajtam állapodott meg, és kacéran elmosolyodott:

– Tőled is búcsúzom, varázslómester. Ne sajnálj te engem, nem szeretem én azt. Eh... kár, hogy szereted a feleséged...

Letérdelt, megérintette Nágyuskát.

És Szvetlana nem állította meg!

– Viszontlátásra, kislány! – mondta vidáman a boszorkány. – Én rossz néni vagyok, de neked jót kívánok. Nem volt ostoba, aki a sorsodat időben megrajzolta... ó, nem volt ostoba... Lehet, hogy neked sikerül majd, ami nekünk nem jött össze? Fogadj el tőlem valami ajándékot... – Szvetlanára sandított.

És ő bólintott!

Arina megfogta Nágyuska ujjacskáját.

– Erőt kívánjak neked? Anélkül is sok az Erőd. Mindent megkaptál... mindened megvan bőségesen... Szereted a virágokat, igaz? Az én ajándékom az, hogy használni tudd a növényeket és virágokat. Ez még egy Fénypárti varázslónőnek is hasznára lehet.

– Viszontlátásra, Arina néni – mondta halkan Nágyuska. – Köszönöm.

A boszorkány megint rám nézett, rám, aki elképedten, elveszetten, semmit sem értve álltam ott.

– Hát akkor vezess, szürke! – kiáltotta Arina.

A kölykök a boszorkány és vezetőjük nyomába szegődtek. Az egyik csibész még meg is állt, és lábát felemelve, tüntetőleg ránk nézve, levizelte az egyik bokrot. Nágyuska felvihogott.

– Szvetlana... – suttogtam. – Hiszen elmennek...

– Menjenek csak! – válaszolta. – Hadd menjenek!

És felém fordult.

– Mi történt? – kérdeztem a szemébe nézve. – És mikor?

– Menjünk haza! – mondta Szvetlana. – Beszélnünk... beszélnünk kell, Anton. Komolyan beszélnünk kell egymással.

Mennyire gyűlölöm ezeket a szavakat!

Semmi jó nem következik utánuk.

EPILÓGUS

ANYÓSOM Nágyuska körül sürgölődött, lefektette a kicsit.

– Ej, te, miket találsz ki, fantáziálsz...

– Sétáltunk a nénivel – vitatkozott álmosan a kislány.

– Sétáltunk, sétáltunk... – erősítette meg örömmel anyósom. Szvetlana fájdalmas grimaszt vágott. Előbb vagy utóbb minden Másféle kénytelen manipulálni hozzátartozói emlékezetét.

És ez nem valami örömteli dolog.

Természetesen van választási lehetőség. Fel lehet tárni az igazságot vagy legalább annak egy részét a hozzátartozónk előtt.

De ez sem vezet semmi jóra.

– Jó éjszakát, kislányom! – mondta Szvetlana.

– Menjetek, menjetek! – fújtatott az anyósom. – Teljesen kimerítettétek az én kicsikémet, az én aranyoskámat...

Kimentünk a szobából. Szvetlana szorosan becsukta az ajtót. Csönd lett, csak az öreg ingaóra ketyegett a falon.

– Folyton ez a gügyögés – mondtam. – Nem lehet így beszélni egy gyerekkel...

– Egy kislánnyal lehet – legyintett Szvetlana. – Főleg ha hároméves... Anton... menjünk ki a kertbe!

– Jó, a kertbe, hát a kertbe – egyeztem bele élénken. – Menjünk!

Anélkül, hogy megbeszéltük volna, a függőágyhoz sétáltunk. Leültünk egymás mellé, és én megéreztem, hogy Szvetlana igyekszik odább húzódni, bármennyire körülményes is ez egy ilyen alkalmatosságon.

– Kezdd az elején! – javasoltam.

– Az elején... – sóhajtott Szvetlana. – Az nem megy. Túlságosan összegabalyodott minden.

– Akkor azt magyarázd meg, miért engedted el a boszorkányt!

– Túlságosan sokat tud, Anton. És ha bírósági tárgyalás lesz... ha mindez kiderül...

– De hát bűnöző!

– Végül is Arina nekünk semmi rosszat nem tett – mondta halkan Szvetlana, mintha magát is meg akarná győzni. – Azt hiszem, nem igazán vérszomjas. A boszorkányok többsége valóban rosszindulatú, de akadnak ilyenek is...

– Feladom! – emeltem fel a karomat. – Ráncba szedte az alakváltókat, Nágyát sem bántotta. Maga a jóságos Arina Rogyionovna személyesen. De mi van azzal, hogy tönkretette a kísérletet?

– Hiszen elmagyarázta.

– Mit magyarázott el? Hogy Oroszország története csaknem száz évre a béka hátsója alá került? Hogy normális társadalom helyett egy bürokratikus diktatúra épült... minden ebből fakadó következménnyel?

– De hallottad... az emberek végül értesültek volna rólunk!

Mély sóhajjal megpróbáltam összeszedni a gondolataimat.

– Szveta... de hát miről beszélsz? Öt éve még te magad is ember voltál! Emberek is maradtunk... csak fejlettebbek vagyunk. Az evolúció új lépcsőfoka. Semmi szörnyűség nem történne, ha az emberek megtudnák.

– Nem fejlettebbek vagyunk – rázta meg a fejét Szvetlana. – Anton, amikor hívtál... rájöttem, hogy a boszorkány figyeli a Homályt. Ezért egyből az ötödik rétegbe merültem le. Azt hiszem, Geszeren és Olgán kívül a mieink közül még senki nem járt ott.

Elhallgatott. És megértettem, hogy ez az, amiről Szvetlana beszélni akart velem. Valami valóban rémes dolog.

– Mi van ott, Szveta? – suttogtam.

– Elég hosszú ideig voltam ott – folytatta. – És... szóval megértettem valamit. Az most nem fontos, hogyan.

– És?

– Igaz, ami a boszorkány könyvében le van írva, Anton. Mi nem vagyunk igazi mágusok. Nem rendelkezünk több képességgel, mint az emberek. Ugyanolyanok vagyunk, mint a kék moha az első rétegben. Emlékszel arra a példára a boszorkány könyvében a test és a környezet hőmérsékletéről? Nos, minden ember mágikus hőmérséklete harminchat egész hat tized. Aki nagyon boldog vagy nagyon boldogtalan, belázasodik. Magasabb lesz a hőmérséklete. És ez az energia, ez az Erő fűti a világot. A mi testünk hőmérséklete alacsonyabb a normánál. Mi a mások Erejét szedjük össze és osztjuk el újra. Paraziták, élősködők vagyunk. Egy gyengécske Másféle, például Jegor hőmérséklete harmincnégy fok. A tiéd például húsz. Az enyém tíz.

Rögtön válaszoltam. Már gondolkodtam erről, a könyv elolvasása után.

– Na és, Szveta? Mi van akkor? Az emberek nem képesek felhasználni az erejüket. Mi képesek vagyunk rá. Mit számít?

– Azt, hogy az emberek ebbe soha nem tudnának beletörődni. Még a legjobbak, a legtisztességesebbek is mindig irigykedve néznek arra, akinek valamiből több jutott. A sportolókra, a szépekre, a zseniálisokra és tehetségesekre. Panaszkodniuk azonban nincs mire... sors, véletlen. De képzeld el, hogy közönséges ember vagy! A legközönségesebb. És hirtelen megtudod, hogy van, aki több száz évig él, képes a jövőbe látni, meggyógyítja a betegségeket, és másokra rontást tud hozni. És ez igaz, létezik! És mindez a te számládra! Élősködők vagyunk, Anton. Ugyanolyanok, mint a vámpírok. Ugyanolyanok, mint a kék moha. Ha mindez kiderül, ha kitalálnak egy készüléket, amelyik megkülönbözteti az embereket és a Másféléket... vadászni fognak ránk, és megölnek minket. Ha szétszóródunk az emberek között, egyenként kapnak el. Ha összegyűlünk, és saját országot csinálunk magunknak, atombombát dobnak ránk.

– Elválasztani és megvédeni – suttogtam az Éjszakai Őrség legfőbb jelszavát.

– Igen. Elválasztani és megvédeni. De nem az embereket a Setétektől, hanem az embereket általában a Másféléktől.

Elnevettem magam. Néztem az éjszakai égboltot, és nevettem – visszagondolva kicsit fiatalabb önmagamra, amint a sötét utcán szembe megyek a vámpírokkal. Lángoló szívvel, tiszta kézzel, hideg és üres fejjel...

– Hányszor beszélgettünk arról, mi különböztet meg bennünket a Setétektől – mondta halkan Szvetlana. – Találtam még egy megfogalmazást. Mi jó pásztorok vagyunk. Őrizzük a nyájat. Valószínűleg már ez sem kevés. De nem szabad megcsalnunk önmagunkat és másokat. Minden emberből sosem lesz Másféle. Soha nem tárulkozunk fel előttük. És soha nem engedjük meg az embereknek, hogy többé-kevésbé elfogadható társadalmat építsenek fel. Kapitalizmus, kommunizmus... nem ez a dolog lényege. Nekünk csak egy olyan világ felel meg, amelyben az embereket a vályú mérete és a takarmány minősége foglalkoztatja. Mert ha kiemelik a fejüket a vályúból, és szétnéznek, meglátnak minket, és akkor nekünk végünk.

Felnéztem az égre, és Szvetlana térdemen nyugvó kezét becézgettem. Meleg és ernyedt kezét... amely nem is olyan rég mennydörgést és villámokat szórt a károkozó boszorkányra.

A Hatalmas Varázslónő tehetetlen kezét, amelyben feleannyi a mágia, mint az enyémben.

– És nincs mit tenni – suttogta Szvetlana. – Az Őrségek nem engedik ki az embereket az ólból. Az Egyesült Államokban nagyok és dúsan telirakottak lesznek a vályúk, hogy az embernek nem is akaródzik majd kiemelni belőle a fejét. Valahol Uruguayban meg gyér fű nő a hegyoldalon, hogy idő se legyen felnézni az égre. Az összes, amit tehetünk, az, hogy rokonszenves istállót választunk, és vidám színűre festjük.

– És ha elmondjuk a Másféléknek?

– A Setéteket ez nem izgatja. A Fénypártiak beletörődnek. Megtudtam az igazságot, amit nem akarok tudni, Anton... és beletörődtem. Talán nem kellett volna elmondanom neked. De az nem lenne becsületes. Mintha te is a nyáj része lennél.

– Szveta – az éjjeli lámpa halvány fényét néztem az ablakban –, mennyi Nágyuska mágikus hőmérséklete?

Mielőtt válaszolt volna, hallgatott egy darabig.

– Nulla.

– A Legnagyobb a Hatalmasok között... – mondtam.

– Abszolút semmi mágia nincs benne – reagált Szvetlana.

– És most mit csináljunk?

– Éljünk! – mondta egyszerűen. – Másféle vagyok... és már késő játszani az ártatlant. Az emberekből nyerem az Erőt, vagy a Homályból veszem ki... mindenképpen idegen erő. De erről nem én tehetek.

– Szveta, elmegyek Geszerhez. Most rögtön. És kilépek az Őrségből.

– Tudom. Menj!

Felálltam, megfogtam a megingó függőágyat. Sötét volt, nem láttam Szvetlana arcát.

– Menj, Anton! – ismételte meg. – Nehéz lesz egymás szemébe néznünk. Idő kell, hogy megszokjuk.

– Mi van az ötödik szinten?

– Jobb, ha nem tudod.

– Jó. Majd megkérdezem Geszertől.

– Válaszoljon ő... ha akar.

Lehajolva megérintettem az arcát. Nedves volt a könnyektől.

– Undorító... – suttogta. – Undorító... élősködőnek lenni.

– Tartsd magad...

– Tartom.

Amikor beléptem a fészerbe, hallottam, hogy becsapódik az ajtó – Szvetlana bement a házba. Lámpát sem gyújtva beültem a kocsiba, becsaptam az ajtaját.

Vajon mit művelt Kolja bácsi? Beindul a motor, vagy nem?

A kocsi egyből életre kelt, lágyan és nagyon halkan duruzsolt a dízel.

A városi fényt bekapcsolva kigördültem a fészerből.

Az álcázás szabályai?

Köpök rájuk. Miért rejtőzködne a pásztor a birkák elől?

Ki sem szállva a kocsiból, egy könnyed passzal kinyitottam a kaput. Kifordultam az utcára, és rögtön beletapostam a gázba. A falu néptelennek és élettelennek tűnt. A birkák takarmányába altatót kevertek...

A falu szélére kiérve átkapcsoltam országúti világításra, és fokoztam a sebességet. A leengedett ablakon bevágott a szél. Kitapogatva a kormányon a távirányítót, bekapcsoltam a lejátszót.

Köpeny nélkül jöttem, a város szeles nagyon.

A torkom köré sálat teker jó vastagon.

Kígyó gyűrűi kötözik gúzsba lelkemet.

Látom a fekete napot. Alatta nem ontok könnyeket.

Szerepemből kiestem. Pimaszul nincsen igazam.

Miben reménykedik a nyúl, ha bent van a boa torkában?

A kígyó gyűrűi csak kezdetben szorítanak,

Látom a fekete napot, fekete álmokat.

Ki próféta, ki jótevő, a választ erre nem ismerem.

Valaki tán kígyóvá bűvöl minket – egyetlen tanú se legyen.

Készen rohadni bármely zászló alatt,

Kész vagyok földön vonszolni hasamat.

Sőt a szerelemről dalolni okádva,

Ha erre van szüksége hazámnak.

Előttem, valahol az autópálya felhajtójánál fény villant fel. Hunyorogva megnéztem a Homályon át. Az utat keresztben hordozható rendőrségi kordon zárta el. Mellette két ember és két Másféle várakozott.

Setét Másfélék.

Mosolyogva csökkentettem a sebességet.

Agyam kaptár, de benne hangyák méhek helyett.

A golyó súlypontja elmozdult, cél a szeretet.

De a kígyógyűrű páncél is egyben.

Látom a fekete napot. És ez a nap gyűlöl engem.

Megadhatnám magam harc nélkül, s az ördög elnyel.

De állva halok meg – a gyűrű tart, el nem esel.

A kígyógyűrűk tartó vázam, keretem.

Látom a fekete napot. Nem bírja a szemem.

Közvetlenül a kordonnál álltam meg, és megvártam, hogy odajöjjön a közlekedési rendőr, akinek mellén géppisztoly lógott. Az Inkvizíció sosem csinált ügyet abból, ha embereket kellett bevonni egy akcióba.

Átadtam a rendőrnek a jogosítványomat és a kocsi papírjait, lehalkítottam a lejátszót.

A Másfélékre néztem.

Az egyik egy számomra ismeretlen Inkvizítor volt, sovány, idősebb ázsiai. Második-harmadik szintűnek mondtam volna az Erejét, de az Inkvizítoroknál ezt nehezebb megállapítani.

A másik átlagos Setét volt a moszkvai Nappali Őrségtől. Kosztya, a vámpír.

– Egy boszorkányt keresünk – mondta az Inkvizítor. A rendőrök nem is figyeltek rájuk, azt a parancsot kapták, hogy ne lássanak.

– Nincs itt Arina – feleltem. – Edgar vezeti a kutatást?

Az Inkvizítor bólintott.

– Nála érdeklődjön rólam! Anton Gorogyeckij, Éjszakai Őrség.

– Én ismerem – mormolta Kosztya az Inkvizítorhoz hajolva. – Minden rendben. Törvénytisztelő Fénypárti...

– Mehet – adta vissza a papírjaimat a rendőr.

– Mehet tovább – bólintott az Inkvizítor. – Odébb is lesznek még posztok.

Bólintottam, és felhajtottam a pályára.

Kosztya az úton állt és utánam nézett.

Ismét feltekertem a hangerőt.

Nem vagyok én jó, sem rossz, sem vele, sem ellene.

Hogy létezem, hazám, neked rohadt nagy szerencse.

A te kígyógyűrűid az otthonom, a kelepcém.

Kúszni fogok a nap alatt,

Sötét, sátáni nap alatt,

Innentől amaddig, innentől amaddig,

Innen az ítélet napjáig.

HARMADIK TÖRTÉNET

SENKI EREJE

PROLÓGUS

RITKÁN álmodott.

Most még csak nem is aludt. Mégis szinte álom volt, az ébredés előtti pillanat látomása...

Könnyű, tiszta, szinte gyermeki álomkép...

– Kifúvás... indítás... start...

A rakéta ezüstös oszlopát könnyű köd burkolja.

A hajtóműből dübörögve kicsapó lángok.

Minden gyerek arról álmodozik, hogy űrhajós lesz – amíg tizedszer is meg nem hallja a kérdést: „Mi szeretnél lenni, űrhajós?”

A Másfélék már nem álmodoznak a világűrről, amikor Másfélévé lesznek.

A Homály érdekesebb az idegen bolygóknál. A feltárulkozó Erő vonzóbb az űrhajós dicsőségénél.

De most megint rakétával álmodott – régi, esetlenül az égbe emelkedő rakétával.

A lába alatt vagy a feje fölött úszó Föld.

Az ablak vastag kvarcüvege.

Furcsa álmok ezek egy Másfélének, nem igaz?

A Föld... a felhők fátyla... a városok fényei... az emberek...

Több millió, több milliárd ember.

És ő, aki fentről, a keringési pályáról figyeli őket.

Másféle a világűrben... mi lehet ennél röhejesebb? Talán csak a Másféle az Idegen ellen. Látott egyszer egy fantasztikus filmet, és hirtelen arra gondolt, a hősnek most kellene belépnie a Homályba, és ütni, verni a nehézkes, tehetetlen csirkefogókat.

Ahogy erre gondolt, rögtön el is nevette magát.

Idegenek nincsenek.

De a világűr létezik. Csak korábban nem volt világos, mi célból.

Ő most megértette.

Nyitott szemmel állva a kicsiny, lába alatt lassan forgó Földről álmodott.

Minden gyerek arról ábrándozik, hogy óriás lesz – amíg bele nem gondol, mire lenne az jó.

Ő most már mindent tudott.

A kirakós játék részecskéi összeálltak.

Az is, mi az ő küldetése Másféleként.

Ostoba álma is a kozmoszról.

És az a vékonyka, emberbőrbe kötött, akkurátus kézírással teleírt kötet is.

Felvette a deszkapadlón heverő könyvet.

Kinyitotta az első oldalon.

A betűk nem fakultak meg – könnyű, de megbízható mágia védte őket.

Azt a nyelvet már régen nem beszélték a Földön. Az indológusokat a szanszkritra emlékeztette volna, de kevesen lettek volna tisztában azzal, hogy ez prákritául van.

De a Másféléknek a holt nyelvek is hozzáférhetők.

„Őrizzen meg benneteket az Elefántorcájú[31], aki föl-le ingatja fejét, ahogyan Siva[32] ringatózik föl-le Umá ölén! Ganésa töltsön el engem a bölcsesség édes italával!

A nevem Fuaran, Kanakapuri dicső városának asszonyai közül való vagyok.

A Kívánságok Teljesítője, Párvatí hitvese bőkezűen megjutalmazott engem ifjúságom napjaiban, megajándékozván az árnyak világában való mozgás képességével. Amíg a mi világunkban a szélben keringve lehull egy szirom a virágzó fáról, abban a világban egy nap telik el – ilyen a természete. És abban a világban nagy erő van elrejtve...”

Becsukta a Fuarant.

Szíve vadul vert.

Nagy erő!

Egy csaknem kétezer éve halott boszorkány kezéből hullott ki!

Gazdátlanul, őrizetlenül, még a Másfélék elől is elrejtve!

Senki Ereje!

1. FEJEZET

REGGEL hét után érkeztem meg az Éjszakai Őrség épületéhez. Ez a legrosszabb időpont, a műszakváltás ideje. A műveletisek, akik éjszaka a város utcáin teljesítettek szolgálatot, már leadták jelentésüket, és hazamentek. A stáb munkatársai, a moszkvai szokásoknak megfelelően, kilencnél előbb nem jelennek meg.

Műszakváltás volt az őrség szobájában is. A távozóban lévők valamiféle papírokat írogattak alá, az érkezettek az ügyeleti naplót nézték át. Mindenkivel kezet fogtam, és bejutottam a szükséges ellenőrzés nélkül. Lényegében mulasztás történt, bár ez a rendszabály elsősorban az emberekre vonatkozott.

A másodikon már megtörtént az őrségváltás. Itt Garik volt az ügyeletes, és ő aztán nem bánt velem elnézően – megvizsgált a Homályon át, fejével intve felszólított, hogy érintsem meg az amulettet, egy aranyozott drótból hajlított, mulatságos kakasfigurát. Ezt a szertartást nálunk úgy hívták: Dodon[33] köszöntése. Elvben egy Setét érintésére a kakasnak kukorékolnia kellett. Némely szellemeskedők egyébként azt állították, hogy egy Setét közelségét megérezve a kakas emberi hangon azt rikoltja, „utálatos!”

Csak ezt követően mosolygott rám Garik barátságosan, és nyújtott kezet.

– Geszer a szobájában van? – kérdeztem.

– Ki tudja? – kérdezett vissza Garik.

Valóban, én is jókat tudok kérdezni! A Legfelső szintű mágusok sokféle módon tudnak közlekedni.

– Nem vagy szabadságon? – kérdezte Garik, mintha furcsa kérdésemtől megint gyanakodni kezdett volna.

– Meguntam a pihenést. A hétfő, ahogy mondani szokták, szombaton...

– És a végsőkig kimerült vagy... – folytatta a mágus, egyre gyanakvóbbá válva. – Na, simogasd csak meg még egyszer a kakaskát!

Ismét köszöntöttem Dodont, azután mozdulatlanul álltam, amíg Garik egy színes üvegből készült ravasz amulettel ellenőrizte az aurámat.

– Bocsáss meg! – mondta, eltéve az eszközt. Majd kissé zavartan hozzátette: – Teljesen magadon kívül vagy.

– Egy faluban nyaralunk Szvetkával, és egyszerre felbukkant ott egy régi boszorkány – magyaráztam. – Meg egy csapat alakváltó is huligánkodott. Hajkurásznom kellett a farkasokat, hajkurásznom a boszorkányt... – legyintettem. – Ilyen nyaralás után kérhetek egy kórházi beutalót.

– Hát erről van szó – nyugodott meg egyből Garik. – Adj be kérelmet, mintha lenne még keretünk az erő helyreállítására.

Megrázkódtam, megráztam a fejem.

– Boldogulok magam is. Köszönöm.

Elköszöntem Gariktól, fölmentem a harmadikra. Megálltam Geszer titkárságának ajtaja előtt, aztán bekopogtam.

Nem válaszoltak, hát beléptem.

A titkárnő természetesen nem volt a helyén. Geszer irodájának ajtaja behajtva. A kávéfőző gép lámpácskája vígan pislogott, a számítógép működött, a hírcsatornára kapcsolt tévé is halkan duruzsolt. A műsorvezető azt magyarázta, hogy a homokvihar akadályozza az amerikai hadsereg éppen soros békefenntartó műveletét, felborított néhány tankot, sőt két helikoptert is földhöz vágott.

– Továbbá beverte a katonák pofáját, néhányat foglyul is ejtett – tettem hozzá akaratlanul.

Micsoda furcsa szokása némely Másféléknek a tévénézés! Vagy ostoba szappanoperák, vagy hazugságok a hírekben. Egyszóval – emberek...

Más szóval birkák?

Nem ők tehetnek róla. Gyengék és magukra hagyottak. Emberek, nem birkák.

A birkák mi vagyunk.

Az emberek a fű.

A titkárnő asztalának támaszkodva álltam, és az ablakon át a város fölött úszó felhőket néztem. Miért ilyen alacsony Moszkvában az égbolt? Sehol máshol nem láttam ilyen alacsony eget... talán csak a téli Moszkvában...

– A füvet lehet nyírni – szólalt meg egy hang a hátam mögött. – És lehet tövestől kitépni. Melyik tetszik jobban?

– Jó reggelt, főnök – mondtam megfordulva. – Azt hittem, nincs itt.

Geszer ásított. Köpenyben és papucsban volt. A köpeny alól kilátszott a pizsamája.

Sosem hittem volna, hogy a Hatalmas Geszer Disney-figurákkal ékes pizsamát hord. Volt ott Miki egértől és Donald kacsától Bambiig és Plútó kutyáig minden. Egy több ezer évet megért, a gondolatokban könnyedén olvasó Hatalmas nem hordhat ilyen pizsamát!

– Aludtam – mondta Geszer borúsan. – Csöndben aludtam. Hajnali ötkor feküdtem le.

– Bocsásson meg, főnök – szabadkoztam. Valami miatt a „főnök” szón kívül nem jutott eszembe más megszólítás. – Sok munka volt az éjjel?

– Egy érdekes könyvet olvastam – mondta Geszer, bekapcsolva a kávéfőzőt. – Nekem feketén cukorral, neked keserűen tejjel...

– Valami mágikus témájú könyvet? – érdeklődtem.

– Nem, a francot, Golovacsovot[34] – morogta Geszer. – Elmegyek nyugdíjba, és bekéredzkedem mellé társszerzőnek könyvet írni. Fogd a kávéd!

Elvettem a csészét, és Geszer nyomában bementem a dolgozószobájába.

Mint mindig, megint több volt itt a furcsa tárgy. Az egyik szekrényben egérfigurák tömege jelent meg – üvegből, ólomból, fából; de akadtak kerámiacsészék és acélkések is. A szekrény hátsó lapjának támasztva egy régi DOSZAAF[35]-brosúra, borítóján ejtőernyőket vizsgáló zsűri, mellette erdőrészletet ábrázoló egyszerű litográfia zöldellt.

Valami miatt – képtelen voltam felfogni az okát – ez az egész az általános iskola alsó tagozatának osztálytermeire emlékeztetett.

A mennyezet alatt aranyszínű hokisisak függött, elképesztően emlékeztetve egy kopasz fejre. A sisakból néhány, dartshoz használt dobónyíl állt ki.

Ezekre a tárgyakra pislogva, amelyek jelenthettek valami nagyon fontosat, de az is lehet, hogy a világon semmit, letelepedtem a látogatóknak szánt fotelok egyikébe. Észrevettem, hogy a rácsos szemétkosárban valamiféle tarka borítójú könyv hányódik. Valóban Golovacsovot olvasott volna Geszer? De jobban megnézve rájöttem, hogy tévedek, a köteten ez állt: „A világ fantasztikus irodalmának gyöngyszemei”.

– Idd a kávét, reggel kitisztítja az agyat – morogta még mindig ugyanolyan elégedetlen hangon Geszer. Ő maga lármásan szürcsölve itta a sajátját – az volt az érzésem, ha adnának neki egy csészealjat és egy darab cukrot, képes lenne a csészealjból meginni a kávét[36].

– Választ kell kapnom a kérdéseimre, főnök – mondtam. – Sok kérdésemre.

– Megkapod – bólintott Geszer.

– A Másfélék jóval gyengébbek az embereknél a mágiában.

Geszer a homlokát ráncolta.

– Hülyeség. Önellentmondás.

– De az emberek mágikus ereje...

Geszer ujját felemelve megfenyegetett.

– Állj! Ne keverd össze a helyzeti energiát a mozgásival!

Eljött a pillanat, hogy befogjam a szám. Geszer pedig a csészével kezében fel-alá járva a dolgozószobában, ráérősen belekezdett a magyarázatba.

– Először is... Igen, minden élőlény képes mágikus Erőt produkálni. Minden élő, nem csak az emberek! Az állatok, sőt a növények is. Van-e ennek az Erőnek fizikai alapja, mérhető-e tudományos műszerekkel? Nem tudom. Elképzelhető, hogy ezt soha senki nem fogja megtudni. Másodszor... A tulajdon Erejét senki nem képes irányítani. Az szétterül a térben, elnyeli a Homály, részben a kék moha, részben a Másfélék használják fel. Érted? Két folyamat létezik: a saját Erő kisugárzása és az idegen Erő elnyelése. Az első nem akaratlagos és a Homályba merülés fokával erősödik. A második ilyen vagy olyan mértékben mindenkinek a sajátja, az embereké is, a Másféléké is. A beteg gyerek arra kéri az anyját, üljön mellette, simogassa a hasát. A mama simogatja, és a fájdalom elmúlik! Az anya segíteni akar a gyerekének, és az Ereje részben célirányos hatást fejt ki. Vannak emberek, extraszensznek nevezik őket, akik rendelkeznek a Másfélék képességeivel, de csökevényesen. Ők képesek hatni nem csak közeli hozzátartozóikra, és nem csak felindult lelki állapotban, de más embereket gyógyítani vagy megrontani is. A belőlük áradó Erő már valamennyire alakot öltött. Már nem gőz és még nem jég... víz. A harmadik... Mi Másfélék vagyunk. Bennünk a kisugárzás és az elnyelés egyensúlya az elnyelés irányába tolódott el.

– Mi? – kiáltottam fel.

– Azt hitted, minden olyan egyszerűen megy, mint a vámpíroknál? – Geszer jókedvűen mosolygott. – Azt hiszed, a Másfélék csak elvesznek, és semmit nem adnak cserébe? Nem, mindannyian leadjuk a magunk termelte Erőt. De amíg az egyszerű embereknél a kisugárzás és elnyelés folyamata dinamikus egyensúlyban van, és ez csak nagy ritkán, valamilyen lelki felindulás következtében bomlik meg valamelyest, nálunk egészen másként működik. Mi már eleve meg vagyunk fosztva az egyensúlytól. Többet veszünk fel a környező világból, mint amennyit leadunk.

– És a maradékkal tudunk manőverezni – mondtam. – Így van?

– Manőverezni a potenciálok közti különbséggel tudunk. – Geszer megint megfenyegetett az ujjával. – Nincs jelentősége, mekkora a „mágikus hőmérsékleted”... a boszorkányok régebben ezt a fogalmat használták. Nagyon sok Erőt tudsz generálni, igaz, a kisugárzása is nőni fog, mértani haladvány szerint. Vannak Másfélék... ők még több Erőt adnak le a közösbe, mint az emberek, de nagyon aktívan veszik is fel az Erőt. A potenciáloknak ezzel a különbségével tudnak dolgozni.

Geszer hallgatott egy darabig, majd önkritikusan hozzátette:

– Elismerem, ezek ritka esetek. A Másfélék többnyire elmaradnak az emberek mögött a mágikus Erő előállításában, viszont egyenlők velük vagy túltesznek rajtuk az elnyelésben. Anton, nem létezik olyasmi, mint az átlaghőmérséklet, ahogy a kórházakban mérik. Nem közönséges vámpírok vagyunk. Donorok is.

– Ezt miért nem tanítják? – kérdeztem. – Miért?

– Azért, mert a szó legbanálisabb értelmében véve mégiscsak idegen Erőt használunk! – ordította Geszer. – Te például miért törtél rám hajnalok hajnalán? Hogy dühös filippikákat vágj a fejemhez! Ó, jaj, hogy is van ez, hát mi az emberek által termelt Erőt használjuk! Hiszen te is kénytelen voltál közvetlenül tőlük elvenni, mint egy igazi vámpír! Muszáj volt, és te nem haboztál! Vonultál, talpig hófehérben, bánattal nemes homlokodon! Mögötted meg gyerekek sírtak!

Természetesen igaza volt. Részben.

De már elég régen dolgoztam az Őrségnél ahhoz, hogy tudjam, a részigazság is hazugság.

– Oktatóm... – mondtam halkan, és Geszer összerezzent.

Azon a napon tagadtam meg, hogy a tanítványa legyek, az emberektől vettem el az Erőt.

– Hallgatlak, tanítványom – mondta a szemembe nézve.

– A dolognak igazából nem az a lényege, mennyi Erőt használunk fel, és mennyit adunk le – közöltem. – Oktatóm, az Éjszakai Őrség célja: elválasztani és megvédeni?

Geszer bólintott.

– Elválasztani és megvédeni mindaddig, amíg megjavulnak az emberek erkölcsei, és az új Másfélék már csak a Fény felé fordulnak?

Geszer megint bólintott.

– És minden ember Másfélévé válik?

– Hülyeség – rázta a fejét Geszer. – Ki mondta neked ezt az ökörséget? Akad ilyesmi az Őrségek akár egyetlen dokumentumában is? Vagy a Nagy Megállapodásban?

Szemem lehunyva belenéztem az engedelmesen felvillanó sorokba.

„Másfélék vagyunk...”

– Nem, semmi ilyesmi nincs benne – ismertem el. – De minden tanításunk, minden cselekvésünk... minden úgy épül fel, hogy ezt az érzést sugallja.

– Az érzés hazug.

– Igen, de ezt az öncsalást még támogatják is.

Geszer mélyet sóhajtott, és a szemembe nézve mondta:

– Anton, mindenkinek szüksége van arra, hogy értelme legyen az életének. Valamilyen magasabb rendű értelme. Az embereknek is, a Másféléknek is. Még akkor is, ha ez az értelem hazug.

– De ez zsákutca... – suttogtam. – Oktatóm, ez zsákutca. Ha legyőzzük a Setéteket...

– Akkor legyőzzük a rosszat. Az egoizmust, az önimádatot, a közönyt.

– De hát a mi létezésünk is egoizmus és önimádat!

– Javaslatod? – érdeklődött szívélyesen Geszer.

Hallgattam.

– Van valami kifogásod az Őrségek operatív munkája ellen? A Setétek ellenőrzése ellen? Az embereknek nyújtott segítség ellen? A társadalmi berendezkedés javítására tett kísérletek ellen?

Úgy éreztem, itt van alapom a visszavágáshoz.

– Oktatóm, mit adott át Arinának harmincegyben? Amikor a lóversenypályán találkoztak?

– Egy darab kínai selymet – válaszolta nyugodtan Geszer. – Ő is csak nő, szereti a szép rongyokat... és nehéz évek voltak azok. Egy barátom küldte Mandzsúriából, én meg nem tudtam vele mit kezdeni... Elítélsz?

Bólintottam.

– Anton, én a kezdet kezdetétől elleneztem az embereken folytatott globális kísérletet – mondta Geszer nyilvánvaló undorral. – Ostoba ötlet, még a tizenkilencedik században agyalták ki. Nem véletlen, hogy a Setétek beleegyeztek. Nem hozott semmilyen pozitív változást. Ugyanúgy vér, háborúk, éhínség, megtorlások...

Elhallgatott. Nagy zajjal kihúzta az íróasztala fiókját, és kivett egy szivart.

– De Oroszország most virágzó birodalom lenne... – kezdtem.

– Bla-bla-bla... – mormolta Geszer. – Nem Oroszország lenne, hanem Eurázsiái Szövetség. Jóllakott szociáldemokrata állam. Amely ellenségesen szemben állna a Kína vezette Ázsiai Szövetséggel és az angol nyelvű országok USA által irányított konföderációjával. Évente öt-hat lokális nukleáris konfliktus... a harmadik világ országainak területén. Harc a nyersanyagért és a jelenleginél is erősebb fegyverkezési verseny...

Összeomlottam, romokban hevertem. De még próbáltam kapálózni.

– Arina mondta... város a Holdon...

– Igen, igaz – bólintott Geszer. – Lennének városok a Holdon. Nukleáris rakéták bázisaival körülvéve. Olvasol fantasztikus irodalmat?

Vállat vontam, és a szemétkosárban lévő könyvre sandítottam.

– Az történt volna, amit az amerikai írók megírtak az ötvenes években – magyarázta Geszer. – Igen, atommeghajtású űrhajók... katonaiak. Értsd meg, Anton, a kommunizmusnak három útja volt Oroszországban. Az első: hogy nagyszerű, csodás társadalommá fejlődik. De ez ellentétes az ember természetével. A második: hogy elkorcsosul és elpusztul. Így is történt. A harmadik: hogy skandináv típusú szociáldemokráciává alakul át, és maga alá gyűri Európa és Észak-Afrika nagy részét. Ez utóbbinak a következményei közé tartozik sajnos, hogy a világ három szemben álló tömbre szakad, és ez előbb vagy utóbb globális háborúhoz vezet. De az emberek már azt megelőzően tudomást szereznének a létezésünkről, és kiirtanák vagy leigáznák a Másféléket. Bocsáss meg, Anton, de én úgy döntöttem, hogy a holdbéli városok meg a százféle kolbász a nyolcvanas évekre nem éri ezt meg.

– De most Amerika...

– De odavagy azzal az Amerikáddal! – fintorgott Geszer. – Várd ki a kétezer-tizedik évet, majd akkor beszélünk.

Hallgattam. Még azt sem kérdeztem meg, mit lát Geszer abban a nem is oly távoli kétezer-tizedik évben...

– Megértem a lelki gyötrődésedet – mondta az öngyújtó után nyúlva. – Nem találod túl cinikusnak, ha most rágyújtok?

– Tőlem akár vodkát is ihat, oktatóm – vicsorogtam.

– Reggel nem iszom vodkát. – Geszer pöfékelve rágyújtott a szivarjára. – Tökéletesen megértem a gyötrődésedet... a kételyeidet. Én sem tartom helyesnek a jelenlegi helyzetet. De mi történik, ha mindannyian búskomorságba esünk, és itthagyjuk a munkát? Megmondom, hogy mi! A Setétek elégedetten magukra vállalják az emberi nyáj pásztorának szerepét. Nekik nem lesznek fenntartásaik. Örülnek majd, hogy szerencséjük volt... Hát döntsél!

– Miről döntsek?

– Azért jöttél, hogy beadd a felmondásod! – emelte fel a hangját Geszer. – Hát dönts, az Őrséghez tartozol-e, vagy a mi céljaink nem elég fényesek a számodra!

– A fekete mellett a szürke is fehérnek számít – feleltem.

Geszer fújtatott. Már kissé nyugodtabban kérdezte meg:

– Mi van Arinával, elment?

– Elment. Nágyuskát túszul ejtette, és azt követelte, segítsünk neki Szvetával.

Geszer arcán egyetlen izom sem rándult.

– Megvannak a maga elvei a vén banyának, Anton. Blöffölhet, ahogy akar, de a gyereket nem bántja. Elhiheted, ismerem őt.

– És ha felmondják a szolgálatot az idegei? – kérdeztem, visszagondolva az átélt borzalomra. – Fütyül ő az Őrségekre, de még az Inkvizícióra is! Zavulontól sem fél.

– Zavulontól talán nem... – nevette el magát Geszer. – Tájékoztattam az Inkvizíciót a boszorkányról, de Arinával is felvettem a kapcsolatot. Mellesleg teljesen hivatalosan. Mindent jegyzőkönyvbe vettünk. A családoddal kapcsolatban pedig figyelmeztették a boszorkányt. Külön.

Ez aztán újdonság volt.

Néztem Geszer nyugodt arcát, és nem tudtam, mit mondhatnék még.

– Arinához régi és tiszteletteljes kapcsolat fűz – magyarázta Geszer.

– Hát ez meg hogy lehetséges? – kérdeztem.

– Mi? – csodálkozott Geszer. – A tiszteletteljes kapcsolat? Tudod...

– Valahányszor meggyőződöm arról, hogy maga aljas intrikus, tíz perc alatt bebizonyítja, hogy nincs igazam. Élősködünk az embereken? Kiderül, hogy ez csak az ő javukat szolgálja. Romokban az ország? Lehetett volna rosszabb is. Veszélyben a lányom? Nem, nincs veszélyben, akár a kis Szása Puskin az ő öreg dajkája mellett...

Geszer pillantása ellágyult.

– Anton, réges-régen taknyos, törékeny kölyök voltam... – Elgondolkodva nézett át rajtam. – Igen. Taknyos és törékeny. És összecsapva nevelőimmel, akiknek a neve számodra semmit sem mond, biztos voltam abban, hogy aljas intrikusok. Azután meggyőztek az ellenkezőjéről. Évszázadok teltek el, és már nekem is lettek tanítványaim...

Füstfelhőt eregetve elhallgatott. Egyébként minek is folytatta volna?

Évszázadok? Ugyan! Néhány ezer év elég hosszú idő, hogy megtanulja valaki, hogyan hárítsa el beosztottai bármilyen támadását. Méghozzá úgy, hogy a dühtől fortyogva érkező a főnök iránti túláradó szeretettel és tisztelettel eltelve távozzon. A tapasztalat hatalmas erő. A mágikusnál is félelmetesebb.

– Szívesen megnézném álarc nélkül, főnök – mondtam.

Geszer jóindulatúan mosolygott.

– Legalább azt mondja meg, Másféle volt-e a fia – kértem. Vagy maga alakította át Másfélévé? Tudom, ezt a titkot nem szabad kiteregetni, hadd higgye mindenki, hogy...

Geszer ökle csattanva zúdult az asztalra. Ő maga felpattant, és áthajolt az asztal fölött.

– Meddig fogod még körülnyálazni ezt a témát? – ordította. – Igen, Olgával megvezettük az Inkvizíciót, és jogot szereztünk Timur remoralizálására! Setétté kellett volna válnia, és ez nem tetszett nekem! Világos? Ha akarsz, menj, jelentsd az Inkvizíciónak! De hagyd már ezt az agyrémet!

Egy pillanatra megijedtem. Geszer azonban megint fel és alá kezdett járkálni a dolgozószobában, folyton kilépve a papucsából, és energikusan gesztikulálva.

– Embert nem lehet Másfélévé tenni! Lehetetlen! Teljességgel lehetetlen! Elmondjam neked az igazságot a feleségedről és a lányodról? Olga beavatkozott Szvetlana sorsába! A Sors Krétájának másik darabját használta fel erre. De még a Sors Krétája sem változtathatta volna még meg sem született lányodat Másfélévé, ha nem annak születik! Mi csak erősebbé tettük őt, abszolút Erőt adva neki!

– Tudom – bólintottam.

– Honnan? – lepődött meg Geszer.

– Arina célzott rá.

– Okos nő – bólintott Geszer. És megint fölemelte a hangját. – Ennyi! Most már mindent tudsz, ami erre a témára vonatkozik. Az ember nem képes Másfélévé válni. A legerősebb talizmánok alkalmazásával a kezdeti fázisban vagy még korábban erősebbé vagy gyengébbé lehet tenni, a Fény vagy a Setét felé irányítani... Nagyon szűk határok között, Anton! Ha Jegor, a kölyök nem lett volna eredendően közömbös, nem törölhettük volna Setétté hasonítását. Ha a lányod nem Hatalmas Varázslónőnek születik, nem tehettük volna a Leghatalmasabbá! Ahhoz, hogy megtölthess egy edényt fénnyel vagy sötétséggel, előbb léteznie kell annak az edénynek! Tőlünk függ, mivel töltjük tele, de az edényt mi nem vagyunk képesek megalkotni. Apróságok, egészen minimális apróságok azok, amelyekkel operálnunk kell! Te meg azt feltételezed, hogy Másfélévé lehet alakítani egy embert!

– Borisz Ignatyjevics – magam sem tudtam, miért szólítom hirtelen orosz nevén Geszert –, bocsásson meg, ha hülyeséget mondok, de képtelen vagyok megérteni, hogyhogy nem találták meg korábban Timurt. Hiszen Olga és a maga fia! Nem érezték meg? Még ha nagy távolságban is?

Geszer ekkor váratlanul összecsúszott. Arcán valami bűntudatféle és egyben zavar jelent meg.

– Anton, bár öreg intrikus vagyok... – Egy darabig hallgatott. – Csak nem gondolod, hogy hagytam volna a tulajdon fiamat árvaházban, nélkülözések és szenvedések közepette felnőni? Azt hiszed, nekem nincs szükségem melegségre, gyengédségre? Hogy embernek érezzem magam? Sürgölődni az újszülött körül, focizni vinni a kisfiút, megtanítani borotválkozni a kamaszt, felvenni az Őrségbe a fiatal fiút? Mondj egyetlen okot, ami miatt engedtem, hogy a fiam tőlem távol nőjön föl és öregedjen meg! Rossz apa, szívtelen vén dög vagyok? Tegyük fel. De akkor miért akartam volna Másfélévé tenni? Minek csinálnék magamnak ilyen problémákat?

– De miért nem találta meg korábban? – kiáltottam.

– Hát azért, mert születésekor a legközönségesebb gyerek volt! A Másféle legkisebb potenciálja nélkül!

– Ez megesik – mondtam bizonytalanul.

Geszer bólintott.

– Kételkedsz? Hát én is kételkedem... meg kellett volna éreznem Timurban az Erő előjeleit. De nem voltak...

Széttárta karját. Leült.

– Úgyhogy ne írj a számlámra lehetetlen hőstetteket! Nem tudok emberből Másfélét csinálni – mormolta, hallgatott egy darabig, majd mély átéléssel mondta: – De igazad van. Korábban meg kellett volna éreznem! Egy hajlott korú idegen emberben felismerni a Másfélét, ilyesmi megesik. De a tulajdon fiadban? Akit a karodon ringattál, és arról álmodoztál, hogy Másféle lesz? Nem tudom. Talán túlságosan gyengék voltak az adottságai... vagy nekem ment el végleg az eszem.

– Van egy lehetőség – mondtam bizonytalanul.

Geszer gyanakodva nézett rám, vállat vont.

– Lehetőség mindig több is akad. Mire gondolsz?

– Valaki képes Másfélévé változtatni az embert. Ez a valaki megtalálta Timurt, és potenciális Másfélévé alakította át. Maga ezután érezte meg...

– Olga érezte meg – mormolta Geszer.

– Jó, Olga. De azután már maga lépett akcióba. Azt gondolta, átveri az Inkvizíciót és a Setéteket. De magát verték át.

Geszer dühösen fújtatott.

– Legalább egy pillanatra tegyük fel, hogy lehetséges az embert Másfélévé változtatni! – rimánkodtam neki.

– És miért csinálták volna? – kérdezte Geszer. – Hajlandó vagyok bármit elhinni, csak mutass valami okot! Kikészíteni Olgát és engem? Nem úgy fest. Minden simán, zökkenőmentesen zajlott le.

– Nem tudom – vallottam be. Majd felállva csíptem rajta egyet: – Én a maga helyében nem lazítanék, főnök. Megszokta, hogy a maga cselszövése mindig bejön. De lehetőség mindig több is akad.

– Okostojás... – fintorgott Geszer. – Menj csak vissza Szvetához... várj!

Benyúlt köntöse zsebébe, elővette a mobilját. A telefon nem csörgött, csak idegesen rezgett.

– Mindjárt, egy pillanat... – intett nekem Geszer. Majd egészen más hangon szólt bele a készülékbe: – Igen?

Tapintatosan odamentem a szekrényhez, és a mágikus csecsebecséket kezdtem nézegetni. Rendben, a szörnyfigurák például a rémek előhívására szolgálhatnak. Na de mire kell az az ostor? Olyasmi lenne, mit a Shahab Ustora?

– Azonnal ott leszünk – mondta röviden Geszer. Csattant az összecsukott mobil. – Anton!

Mire feléje fordultam, éppen befejezte az átöltözést: kezét végighúzta a teste mentén, mire a köntös és a pizsama összegyűrődött, színt és anyagot váltott, szigorú szürke öltönnyé változva. Egy utolsó kézmozdulattal nyakkendőt is kerített a nyakába, szoros Windsor-csomóra kötve. És mindez nem illúzió volt, Geszer valóban öltönyt csinált a pizsamájából.

– Anton, rövid utazásra kell mennünk... a gonosz boszorkány házikójába.

– Elkapták? – kérdeztem, és megpróbáltam eligazodni az érzéseimen. Geszer odalépett hozzám.

– Nem. Rosszabb. Tegnap este a vizsgálat során Arina házában találtak egy titkos rejtekhelyet. – Geszer intett, és a levegőben megnyílt egy portál. – Már elég sokan összejöttek ott – tette hozzá ködösen. – Menjünk!

– Mi volt a rejtekhelyen? – kiáltottam fel.

De Geszer keze már belökött a fehéren fénylő ovális belsejébe.

– Szedd össze magad! – hangzott utánam az utolsó tanács.

Az út még a portálon keresztül is időt vesz igénybe – másodperceket, perceket, sőt néha órákat. Ez nem a távolságtól, hanem a portál megnyitásának pontosságától függ. Nem tudtam, ki nyitotta meg a portált a boszorkány kunyhójában, azt sem, meddig kell lebegnem a tejfehér semmiben.

Rejtekhely Arina házában. Na és? Minden Másféle kialakít rejtekhelyet a lakásában a mágikus tárgyak számára.

Mi rémítette meg Geszert... mert abban biztos voltam, hogy a főnök rémült és zavart, túlságosan is mozdulatlanná és nyugodttá vált az arca!

Valami miatt holmi szörnyűségekre számítottam, például elásott gyerekholttestekre. Ez indokolná Geszer pánikját, miután azt bizonygatta, hogy Arina hozzá sem érne Nágyuskához!

Nem, az nem lehet...

Ezzel a gondolattal buktam ki a portálból – a szobácska kellős közepén.

Valóban sokan voltak ott.

– Félre! – kiáltott rám Kosztya, megragadva a karomat. Alig tudtam oldalt lépni, amikor a portálból kijött Geszer.

– Üdvözöllek, Hatalmas! – mondta meglepően udvariasan, a szokott epés hangsúly nélkül Zavulon.

Körülnéztem. Hat ismeretlen Inkvizítor köpenyben és arcába húzott kapucnival, ahogyan illik. Edgar, Zavulon és Kosztya – ez is világos. Szvetlana! Rémülten néztem rá, de ő megnyugtatóan megrázta a fejét. Nágyuskával tehát minden rendben...

– Ki vezeti a vizsgálatot? – kérdezte Geszer.

– Egy triumvirátus – felelte röviden Edgar. – Az Inkvizíció részéről én, a Setétektől Zavulon, és... – Szvetlanára nézett – ahogyan döntenek.

– Én – bólintott Geszer. – Szvetlana, köszönöm. Hálás vagyok.

Magyarázatra nem volt szükségem. Bármi történt is itt, Szvetlana jelent meg elsőként a Fénypártiaktól – és intézkedett az Éjszakai Őrség nevében.

Mondhatni – visszatért a szolgálatba.

– Tájékoztassuk a helyzetről? – kérdezte Edgar.

Geszer bólintott.

– Gorogyeckij? – érdeklődött Edgar.

– Velem van.

– Ez jogában áll. – Edgar biccentett nekem. – Nos, rendkívüli esemény történt itt...

Miért beszél hangosan, szavakkal?

Megpróbáltam Szvetlanától megkérdezni, gondolatban felé nyúltam...

És tömör falba ütköztem.

Az Inkvizíció lezárta a körzetet. Hát ezért hívták Geszert telefonon ahelyett, hogy gondolatban léptek volna érintkezésbe vele. Akármi történt is itt, titokban kell tartani.

Edgar következő szavai megerősítették gondolatomat.

– Miután a történteknek a legmélyebb titokban kell maradniuk – mondta –, kérek minden jelenlevőt, vegye le védelmét, és készüljön fel a Fenyítő Tűz jelének felvételére.

Geszerre sandítottam – ő már ki is gombolta az ingét. Zavulon, Szvetlana, Kosztya, sőt még maga Edgar is – mindenki kigombolkozott.

Beletörődve én is lehúztam a garbómat. Fenyítő Tűz, tehát...

– Mi, jelenlevők, esküszünk, hogy az Inkvizíció Legfelső Bíróságát kivéve soha, sehol és senkinek nem beszélünk arról, ami a vizsgálat folyamán a tudomásunkra jut – mondta Edgar. – Esküszöm.

– Esküszöm – ismételte Szvetlana, és megfogta a kezem.

– Esküszöm – suttogtam.

– Esküszöm, esküszöm, esküszöm... – hallatszott mindenfelől.

– Ha elárulom ezt a titkot, semmisítsen meg a Fenyítő Tűz! – fejezte be Edgar.

Kezét vakító vörös fény árasztotta el. A levegőben mintha lebegve ott maradt volna öt ujjának lenyomata, majd szétválva tizenkét lángoló tenyérként közeledett hozzánk. Nagyon lassan, és ez a lassúság volt a legijesztőbb.

A Fenyítő Tűz jele elsőként magát Edgart érte el. Az Inkvizítor arca eltorzult, a bőrén egy pillanatra megjelent még néhány ilyen vörös lenyomat.

Úgy látszik, fájdalmas dolog ez...

Geszer és Zavulon sztoikusan fogadta a jel érintését. És ha nem csalt meg a szemem, a lenyomatok már sűrű hálót alkottak testükön.

Az egyik Inkvizítor felordított.

Úgy látszik, nagyon fájdalmas...

Az igézet megérintett, és megértettem, hogy tévedtem. Nem nagyon fájt, hanem elviselhetetlenül! Úgy éreztem, tüzes vassal bélyegeznek meg, sőt nem is megbélyegeznek, hanem az egész testemet átégetik vele.

Amikor eloszlott a szememről a véres köd, csodálkozva állapítottam meg, hogy – két Inkvizítortól eltérően – talpon maradtam.

– Még azt mondják, a szülés fájdalmas – mondta halkan Szvetlana, és begombolta a blúzát.

– Emlékeztetni szeretnék mindenkit, ha a jel működésbe lép, az sokkal fájdalmasabb lesz – dörmögte Edgar. A Setét szemében könnyek csillogtak. – Ez közös érdek.

– Elég a lírából! – szakította félbe Zavulon. – Ha már főnök lettél, viselkedj ennek megfelelően!

Tényleg, hol lehet Vitězslav?

Mégis visszarepült volna Prágába?

– Kérem, kövessenek! – mondta Edgar, még mindig fintorogva. És odalépett a falhoz.

Különféle módszerekkel lehet rejtekhelyet kialakítani. A legbanálisabbtól, egy mágikusan maszkírozott, falba épített széftől egészen a rendkívüli erejű igézetekkel védett rakodóhelyig a Homályban.

Ez a rejtekhely elég eredeti volt. Amikor Edgar belépett a falba, egy pillanatra megnyílt előtte egy keskeny, nem emberre méretezett rés, és nekem nyomban eszembe jutott ez a ravasz és bonyolult módszer, az illúziók és az áthelyezés mágiájának a keveréke. Egy meghatározott térből, például egy szobából a falak mentén leválasztanak keskeny sávokat, és mágikusan egyesítik őket afféle „kamrává”. Bonyolult és eléggé veszélyes ügy, de Edgar nyugodtan belépett a rejtekhelyre.

– Nem férünk be mindannyian – morogta Geszer az Inkvizítorokra sandítva. – Hajói értem, maguk már voltak bent, ugye? Várjanak itt!

Félve, nehogy engem is megállítson, előreléptem, és a fal engedelmesen megnyílt előttem. A védő igézeteket már hatástalanították.

A kamrácska nem is volt olyan kicsi: legalább háromszor három méter. Még ablaka is volt – ugyanúgy más ablakok darabkáiból „kivágva”. A mögötte feltáruló látvány lázálomnak tetszett: egy erdőrészlet, egy fa fele, egy darabka égbolt, és mindez teljes összevisszaságban.

De volt még valami a kamrában, ami sokkal nagyobb figyelmet érdemelt.

Vastag, sötét szövetből varrt, jó minőségű öltöny, piperkőchöz illő fehér selyeming, a gallérján és mandzsettáján csipkedísszel, választékos ízlésre valló, piros tűpettyes ezüstszürke nyakkendő, egy pár remek fekete bőrcipő, belőle fehér zokni látszott ki. Mindez a földön hevert, a kamra közepén. Biztos voltam benne, hogy az öltöny belsejében ott található a kézzel varrott monogrammal ékesített selyem alsónemű.

Egyébként semmi kedvem nem volt belekotorni Vitězslavnak, a Legfelső szintű vámpírnak a ruhájába. Az azt kitöltő és körülötte szétterült egyenletes szürke por volt minden, ami megmaradt az Inkvizíció Európai Irodájának inspektorából.

Szvetlana, aki mögöttem lépett be a kamrába, felsóhajtott, és megfogta a kezemet. Geszer borúsan krákogott. Zavulon felsóhajtott, sőt úgy tűnt, hogy őszintén.

Az utolsóként belépő Kosztya egy szót sem szólt. Csak állt, mint akit megbabonáztak, úgy bámulta vámpírtársa siralmas maradványait.

– Tisztában vannak vele, uraim – mondta halkan Edgar –, hogy ami történt, önmagában véve is iszonyatos. Megöltek egy Legfelső szintű vámpírt. Gyorsan és a küzdelem minden nyoma nélkül ölték meg. Feltételezem, hogy ez a jelen levő, tisztelt Legfelsők erejét is meghaladná.

– A jelen levő Legfelsők nem olyan ostobák, hogy megtámadják az Inkvizíció munkatársát – préselte ki magából nagy nehezen Geszer. – Egyébként ha az Inkvizíció ragaszkodik az ellenőrzéshez...

Edgar megrázta a fejét.

– Nem. Éppen azért hívtam ide önöket, mert semmi ilyen gyanú nem merült fel. Mielőtt tájékoztatnám az Európai Irodát, célszerűnek gondoltam kikérni a tanácsukat. Ez mégiscsak a moszkvai Őrségek területe.

Zavulon leguggolt a maradványok mellé, felcsippentett egy kevés hamut, szétmorzsolta az ujjai közt, megszagolta, sőt úgy tűnt, meg is nyalja. Sóhajtva emelkedett föl.

– Vitězslav – mormolta. – Elképzelni sem tudom, ki semmisíthette meg. Én... – habozott egy pillanatig – én háromszor meggondoltam volna, mielőtt összecsapok vele. És maga, kolléga?

Geszerre nézett. Amaz nem sietett válaszolni, egy ifjú természetbúvár érdeklődésével nézte a maradványokat.

– Geszer! – szólt hozzá ismét Zavulon.

– Igen, igen... – bólintott főnököm. – Én elbírtam volna vele. Őszintén szólva voltak... némely nézeteltéréseink. De ilyen gyorsan, ilyen tisztán... – Széttárta a karját. – Erre nem lettem volna képes. Sajnos. Még irigy is vagyok kissé.

– A pecsét... – emlékeztettem óvatosan. – A vámpírokat az ideiglenes regisztrációkor pecséttel jelölik meg.

Edgar úgy nézett rám, mintha valami szörnyű ostobaságot mondtam volna.

– Az Inkvizíció munkatársait nem.

– És a Legfelső vámpírokat sem! – tette hozzá kihívóan Kosztya. – Pecséttel a jelentéktelen népséget jelölik meg, akik képtelenek uralkodni magukon, a kezdő vámpírokat és alakváltókat.

– Valójában már régóta készülök javasolni, hogy szüntessék meg ezt a diszkriminatív korlátozást – vetette közbe Zavulon. – Hogy a pecsét ne legyen kötelező vámpíroknak és alakváltóknak a második, vagy még inkább a harmadik szinttől kezdve...

– Talán szüntessük meg a lakóhely szerinti kölcsönös regisztrációt is – mondta Geszer gúnyosan.

– Fejezzék be ezt a vitát! – jelentette ki váratlan felsőbbséggel Edgar. – Gorogyeckij tájékozatlansága nem szolgálhat ürügyül, hogy marakodást rendezzenek! Ráadásul... nem is Vitězslav vámpír létezésének megszüntetése a legszörnyűbb.

– Mi lehet szörnyűbb egy olyan Másfélénél, aki játszva gyilkol meg egy Legfelsőt? – kérdezte Zavulon.

– Fuaran – válaszolta egyszerűen Edgar. – A Fuaran-könyv, amely miatt megölték őt.

2. FEJEZET

ZAVULON fölényesen elmosolyodott. Látható volt, hogy Edgar egyetlen szavát sem hiszi el.

Geszer sem, ő meg feldühödött. Érthető. Előbb én hozakodtam neki elő a Fuarannal, most meg az Inkvizítor.

– Tisztelt... európai inspektor – a főnök rövid szünet után találta meg végre a megfelelően epés megszólítást –, önnél nem kisebb mértékben érdekel engem is a mitológia. A boszorkányok körében igen elterjedtek a Fuaranról szóló történetek, de tisztában vagyunk azzal, hogy ezek által csak nagyobb súlyt próbálnak adni a... kasztjuknak. Hasonló folklórmotívumaik vannak az alakváltóknak, a vámpíroknak és a többi olyan Másfélének, akik a sors rendelkezése folytán alárendelt szerepet töltenek be a társadalomban. De előttünk egy valóságos probléma áll, és a régi hiedelmek világában való elmélyedés...

Edgar a szavába vágott.

– Megértem a szempontjait, Geszer, de az a helyzet, hogy két órával ezelőtt Vitězslav kapcsolatba lépett velem, mobiltelefonon felhívott. Arina holmiját ellenőrizve rábukkant a rejtekhelyre. Szóval... Vitězslav nagyon izgatott volt. Azt mondta, hogy a rejtekhelyen ott fekszik a Fuaran-könyv. Az igazi. Én... be kell vallanom, szkeptikusan fogadtam a hírt. Vitězslav nagyon impulzív természetű.

Geszer hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Nem jöttem ide rögtön – folytatta Edgar. – Már csak azért sem, mert Vitězslav azt mondta, idehívja a kordonból az Inkvizíció munkatársait.

– Félt valamitől? – kérdezte éles hangon Zavulon.

– Vitězslav? Nem hiszem, hogy konkrétan valamitől tartott volna, de ez a szokásos eljárás, ha ilyen erejű talizmán kerül elő. Befejeztem a posztok ellenőrzését, és éppen Konsztantyinnal beszélgettem, amikor a munkatársaink jelentették, hogy elfoglalták helyüket a ház körül, de nem érzékelik Vitězslav jelenlétét. Utasítottam őket, hogy menjenek be a házba. Közölték, hogy ott sincs senki. Akkor én... – Edgar elakadt – kissé zavarba jöttem. Miért kellene Vitězslavnak elrejtőznie a kollégák elől? Magam mellé vettem Kosztyát, és amilyen gyorsan tudtunk, idesiettünk. Ez körülbelül negyven percbe telt, mert nem akartunk a Homályon át jönni, arra gondolva, minden erőnkre szükségünk lehet, rendes portált pedig nem tudtak megnyitni a munkatársak, túlságosan sok itt a mágikus tárgy.

– Világos – mondta Geszer. – Tovább!

– A ház körül volt zárva, bent pedig két munkatárs őrködött. Velük együtt léptünk be a rejtekhelyre és találtuk meg Vitězslav maradványait.

– Mennyi ideig maradt Vitězslav őrség nélkül? – kérdezte Geszer, még mindig hitetlenkedve, de hangjában már a feltámadó érdeklődés is érezhető volt.

– Körülbelül egy óra hosszat.

– És még negyven percig őrizték az Inkvizítorok a holttestét. Hatan vannak, az Erejük negyedik és harmadik szintű. – Geszer a homlokát ráncolta. – Egy erős mágus képes elmenni mellettük.

– Aligha – rázta a fejét Edgar. – Igen, harmadik-negyedik szintűek, csak Roman második kis erőfeszítéssel. De a mi őrző amulettjeinkkel vannak felszerelve. Még egy Hatalmas sem mehetett volna át.

– A gyilkos tehát az ő megjelenésük előtt járt itt?

– Minden bizonnyal – erősítette meg Edgar.

– Egy mágus, aki elég erős ahhoz, hogy gyorsan megöljön egy Legfelső szintű vámpírt... – Geszer megrázta a fejét. – Csak egyetlen jelöltem van.

– A boszorkány – mormolta Zavulon. – Ha valóban megvolt neki a Fuaran, visszajöhetett érte.

– Előbb itt hagyta, aztán visszajött? – kiáltott fel Szvetlana. Megértettem, hogy védeni próbálja Arinát. – Ez nem logikus.

– Antonnal üldöztük – felelte egyszerűen Edgar. – Pánikba esve rohant el. Nyilván nem rögtön menekült el, ahogyan feltételeztük, hanem elrejtőzött a környéken. És amikor Vitězslav megtalálta a könyvet, megérezte, és bepánikolt.

Geszer borúsan nézett Szvetlanára és rám. De nem szólt semmit.

– Nem lehet, hogy Vitězslav maga okozta a halálát? – makacskodott Szvetlana. – Megtalálta a könyvet, megpróbálta megcsinálni belőle valamelyik igézetet... és belehalt. Ismerünk ilyen eseteket.

– Aha – epéskedett Zavulon. – A könyvnek meg közben lába nőtt, és elszaladt.

– Ezt a verziót sem zárnám ki – kelt Szvetlana védelmére Geszer. – Lába is nőhetett. El is szaladhatott.

Csönd lett, és ebben a csöndben különösen hangosnak tűnt Zavulon kuncogása.

– Mi van? Mégis hiszünk a Fuaranban?

– Én abban hiszek, hogy valaki könnyedén megölt egy Legfelső szintű vámpírt. – mondta Geszer. – És ez a valaki nem fél sem az Őrségektől, sem az Inkvizíciótól. Már maga ez a tény gyors és hatékony vizsgálatot követel. Nem gondolja, kolléga?

Zavulon kelletlenül bólintott.

– Egyetlen pillanatra tételezzük fel, hogy valóban a Fuaran volt itt... – Geszer megrázta a fejét. – Ha igazak a hírek erről a könyvről...

Zavulon ismét bólintott.

A két Hatalmas mozdulatlanná dermedt, egymásra meredve. Vagy egyszerűen farkasszemet néztek, vagy minden védelem ellenére szerét ejtették, hogy valamiféle mágikus párbeszédet folytassanak.

Én közben odamentem a vámpír maradványaihoz, leguggoltam.

Kellemetlen figura volt. Még vámpírhoz mérten is kellemetlen.

Mégis közülünk való volt.

Másféle.

Mögöttem Edgar duruzsolt valamit arról, hogy friss erőket kell bevonni, és Arina elfogása most már életbevágóan fontossá vált. Nincs szerencséje a boszorkánynak. Egy dolog a Megállapodás megsértése, még ha súlyos is, de régen történt. Más dolog azonban egy Inkvizítor meggyilkolása.

És minden tény ellene szól. Ki lehet még olyan erős, hogy elbánjon egy Legfelső szintű vámpírral?

Én valami miatt mégsem hittem Arina bűnösségében...

Vitězslav maradványai valamiért a legkisebb undort sem keltették. Nyilván nem maradt már benne semmi emberi, még a csontoknak sem volt nyomuk. Szürke por, emlékeztetett a nedves cigaretta hamujára, amely megőrzi alakját és egynemű a struktúrája. Megérintettem azt, ami ködösen ökölbe szorított kézre emlékeztetett – és egyáltalán nem csodálkoztam, amikor a por széthullott, és előtűnt egy összegyűrt fehér papírdarab.

– Egy cédula – mondtam.

Síri csönd támadt. Miután senki sem tiltakozott, fogtam a papírt, kigöngyöltem, és elolvastam. Csak ezután néztem a mágusokra.

Mindannyiuk arca feszült volt, mintha azt várnák, hogy bejelentem: „ Halála előtt Vitězslav leírta a gyilkosa nevét... és ez maga!”

– Nem Vitězslav írta – mondtam. – Ez Arina kézírása, írt nekem egy igazoló jelentést...

– Olvasd fel! – utasított Edgar.

„Inkvizítor urak! – kezdtem. – Ha ezt olvassák, az azt jelenti, hogy nem felejtették el a régi dolgokat, nem nyugodtak bele. Azt javaslom, rendezzük az ügyet békésen. Maguk megkapják a könyvet, amelyet kerestek. Én pedig bocsánatot nyerek.”

– Tehát keresték? – kérdezte Geszer nagyon nyugodtan.

– Az Inkvizíció minden talizmánt keres – felelte higgadtan Edgar. – Köztük azokat is, amelyek a mítoszok körébe sorolhatók.

– Megbocsátottak volna neki? – kérdezte hirtelen Szvetlana.

Edgar elégedetlenül nézett rá, de válaszolt:

– Ha itt hevert volna a Fuaran? Nem én döntök, de valószínűleg igen. Ha az igazi Fuaran lett volna.

– Most már hajlok arra, hogy igazinak gondoljam – mondta halkan Geszer. – Edgar, tanácskozni szeretnék a munkatársaimmal.

Az Inkvizítor csak széttárta a karját. Elképzelhető, hogy nem nagyon akarózott egyedül maradnia Zavulonnal és Kosztyával, de arca meg se rezzent.

Geszer nyomában kimentünk Szvetlanával a rejtekhelyről. Az Inkvizítorok olyan gyanakvó pillantással fogadtak minket, mintha azzal vádolnának, hogy az összes Setétet megöltük. Geszer nem zavartatta magát.

– Kimegyünk tanácskozni – vetette oda hanyagul az ajtó felé menet. Az Inkvizítorok egymásra néztek, de nem vitatkoztak, az egyik elindult a rejtekhely felé. Mi azonban már ki is léptünk a boszorkány házacskájából.

Itt, az erdő mélyén úgy tűnt, mintha még nem köszöntött volna be a reggel. Titokzatos félhomály volt, mint a pirkadat kezdetén szokott lenni. Csodálkozva néztem föl, és észrevettem, hogy az ég valóban természetellenesen szürke, mintha sötét szemüvegen át nézném. Nyilván így jelent meg a mi világunkban az Inkvizítorok által alkalmazott mágikus védelem.

– Minden összeomlik... – mormolta Geszer. – Semmi sincs rendben...

Pillantása rólam Szvetlanára siklott, majd vissza rám. Mintha nem tudta volna eldönteni, melyikünkre van most szüksége.

– Tényleg ott volt a Fuaran? – kérdezte Szvetlana.

– A jelek szerint igen. És a jelek szerint a könyv létezik – húzta el a száját Geszer. – Nagyon nincs ez jól... nagy a baj...

– Meg kell találni a boszorkányt – mondta Szvetlana. – Ha akarja...

Geszer megrázta a fejét.

– Nem, nem akarom. Arinának el kell mennie.

– Értem – mondtam, és megfogtam Szvetlana kezét. – Ha elkapják Arinát, beismerheti, ki volt az a Fénypárti...

– Arina nem tudja, ki volt az a Fénypárti – szakított félbe Geszer. – Az a Fénypárti álcázva járt hozzá. Arina gyanakodhat, találgathat, még biztos is lehet a dolgában... de egyetlen tény sincs a birtokában. Másról van szó...

Ekkor mindent megértettem.

– A Fuaran?

Geszer bólintott.

– Igen. Ezért arra kérlek benneteket...

Nem fejezte be. Gyorsan megszólaltam:

– Nem tudjuk, hol van Arina. Igaz, Szveta?

Szvetlana fintorgott, de bólintott.

– Köszönöm – mondta Geszer. – Ez az első. Nézzük a másodikat! A Fuaran-könyvet meg kell találni. Bármilyen áron. Valószínűleg kutatócsoportot hoznak létre. Azt akarom, hogy a mi részünkről te legyél benne, Anton.

– Én erősebb vagyok – mondta halkan Szvetlana.

– Ennek már nincsen semmi jelentősége – rázta a fejét Geszer. – A világon semmi. Szvetlana, rád itt lesz szükségem.

– Miért? – vált gyanakvóvá a feleségem.

Geszer egy másodpercig habozott. Azután kimondta:

– Hogy szükség esetén hasonítsuk Nágyát.

– Te megőrültél – közölte jeges hangon Szvetlana. – Az ő korában és az ő Erejével nem lehet Másfélévé!

– Alakulhat úgy is, hogy nem lesz más kiutunk – mormolta Geszer. – Szvetlana, a döntés a te jogod. Én csak arra kérlek, maradj a gyermek mellett.

– Ne aggódj! – zárta le a vitát Szvetlana. – Le sem veszem róla a szemem.

– Ez remek – mosolyodott el Geszer, és visszaindult a ház felé. – Gyertek, mindjárt kezdődik a tanácskozás.

Alig csukódott be mögötte az ajtó, Szvetlana hozzám fordult.

– Értesz valamit? – kérdezte követelően.

Bólintottam.

– Geszer nem találta meg a fiát, mert az valóban csak ember volt! Csupán a közelmúltban lett Másféle.

– Arina?

– Valószínűleg. Felébredt álmából. Körülnézett. Tisztázta, hol és ki most a főnök...

– És a Fuarant felhasználva titokban készített Geszernek egy kis ajándékot? Másfélévé változtatta a fiát? – Szvetlana vállat vont. – Ez képtelenség, mire lett volna jó ez neki? Ilyen közeli barátok lennének?

– Hogyhogy mire? Geszer most minden erőfeszítésével azon lesz, hogy ne találják meg Arinát. A boszorkány bebiztosította magát, érted?

Szvetlana hunyorogva bólintott.

– Figyelj, és hogyhogy a Nappali Őrség...

– Honnan tudjuk, mit művelt Arina Zavulonnal kapcsolatban? – vontam vállat. – Valahogy az az érzésem, a Nappali Őrség sem fogja kezét-lábát törni, hogy megtalálja a boszorkányt.

– A ravasz banya – mondta Szvetlana harag nélkül. – Kár volt lebecsülnöm a boszorkányokat. Amit Nágyáról mondott, értetted?

Megráztam a fejem.

Amit Geszer mondott, valóban tökéletes agyrém volt. Néha a Másféle gyerekeket öt-hat éves korukban hasonították. De semmiképp sem előbb. A gyerek, aki birtokába jut a Másféle képességeinek, de még nem tudja ésszerűen ellenőrzése alatt tartani azokat – két lábon járó bomba. Különösen egy olyan erős Másféle, mint Nágyuska. Még maga Geszer sem lenne képes megállítani, ha a kislány merő pajkoskodásból használni kezdi az Erejét.

Nem, Geszer szavai egyszerűen nem fértek a fejembe!

– Kitépem a lábát, és a keze helyébe teszem – ígérte teljesen nyugodtan Szvetlana. – Csak merje még egyszer szóba hozni, hogy hasonítsuk Nágyát! Na, menjünk?

Kézen fogva visszatértünk a házba – nagy szükségünk volt most egymás közelségére.

Az Inkvizítorok, akik a véletlen folytán lettek a titok részeseivé, ismét őrt álltak a ház körül. Mi hatan az asztal körül ültünk.

Geszer teát ivott. Ő maga főzte, felhasználva nemcsak a valódi teafőzetet, hanem különböző füveket is a boszorkány bőséges készleteiből. Én is fogtam egy csészével. A tea menta-és borókaillatot árasztott, keserű és fűszeres volt, de felfrissített. A többieket nem csábította, Szvetlana ugyan udvariasan elfogadott egy csészével, de otthagyta.

A cédula az asztalon feküdt.

– Huszonkét-huszonhárom órával ezelőtt – mondta a papírra pillantva Zavulon. – A cédulát a maguk látogatása előtt írta, Inkvizítor.

Edgar bólintott. Kelletlenül hozzátette:

– Lehet... még az is lehet, hogy a látogatásunk idején. Nehéz volt üldöznünk a Homály mélyén, bőségesen lehetett ideje összeszedni magát és megírni ezt az üzenetet.

– Akkor nincs okunk a boszorkányt gyanúsítani – mormolta Zavulon. – Itthagyta a könyvet, hogy kiváltsa magát. Arinának semmi oka sem volt arra, hogy visszajöjjön, és megölje az Inkvizítort.

– Egyetértek – bólintott kissé késlekedve Geszer.

– Meglepő összhang a Setétek és Fénypártiak között... – mondta Edgar. – Megrémítenek, uraim.

– Nem most van itt a nézeteltérések ideje – felelte Zavulon. – Meg kell találni a gyilkost és a könyvet.

Határozottan úgy nézett ki, neki is megvan a maga oka, hogy védje Arinát!

– Rendben – bólintott Edgar. – Kezdjük elölről! Vitězslav felhív, tájékoztat a Fuaranról. A beszélgetést senki sem hallotta.

– Minden mobilon folytatott beszélgetést lehallgatnak és rögzítenek – vetettem közbe.

– Mit feltételezel, Anton? – nézett rám ironikusan Edgar. – Az emberek titkosszolgálatai megfigyelik a Másféléket? És értesülve a könyvről azonnal ideküldtek egy ügynököt? És ez az ügynök ölte meg a Legfelső szintű vámpírt?

– Antonnak van valami igaza – kelt a védelmemre Geszer. – Maga is tudja, Edgar, minden évben ki kell védenünk az emberek próbálkozásait, hogy leleplezzenek minket. A titkosszolgálatok speciális részlegeiről is tud...

– Ott vannak a mieink – vetette ellene Edgar. – De még ha feltételezzük is, hogy megint vizsgálódnak a Másfélék körül, hogy információ szivárgott ki, Vitězslav halála akkor is rejtély marad. Nincs az a James Bond, aki észrevétlenül a közelébe juthatott volna.

– Ki a csuda az a James Bond? – érdeklődött Zavulon.

– Szintén a mitológia körébe tartozik – nevette el magát Geszer. – A modern mitológia körébe. Uraim, ne fecséreljük hiába az időt! A helyzet teljesen világos – Vitězslavot egy Másféle ölte meg. Egy erős Másféle. És valószínűleg olyasvalaki, akiben az Inkvizítor megbízott.

– Nem bízott senkiben, bennem sem – morogta Edgar. – A bizalmatlanság a vámpíroknak a vérükben van... elnézést a rossz viccért.

Senki sem mosolygott. Kosztya komoran pillantott Edgarra, de nem szólalt meg.

– Az összes jelenlevő emlékezetének ellenőrzését javaslod? – érdeklődött kedvesen Geszer.

– Hozzájárulnának? – firtatta Edgar.

– Nem – közölte Geszer. – Értékelem az Inkvizíció munkáját, de mindennek megvan a határa!

– Akkor zsákutcában vagyunk – tárta szét a karját Edgar. – Uraim, ha nem hajlandóak együttműködni...

Szvetlana tapintatosan köhintett.

– Szólhatok? – kérdezte.

– Igen, igen, természetesen – bólintott Edgar szívélyesen.

– Azt hiszem, nem jó irányban indultunk el – mondta Szvetlana. – Úgy döntöttek, meg kell találni a gyilkost, és akkor megtaláljuk a könyvet is. Ez helyes, csak nem tudjuk, ki a gyilkos. Mi lenne, ha megpróbálnánk megtalálni a könyvet? És a Fuaran révén eljutunk a gyilkoshoz is.

– És hogyan akarod megkeresni a könyvet, Szvetlana? – kérdezte Zavulon gúnyosan. – Idehívod James Bondot?

Szvetlana kezét kinyújtva, óvatosan megérintette Arina céduláját.

– Ha jól értem, a boszorkány rátette ezt a könyvre. Vagy berakta a lapjai közé. Egy ideig a két tárgy egymás mellett volt, és a könyv maga hatalmas erejű mágikus tárgy. Ha a hasonmást hívjuk segítségül... tudják, ahogyan a kezdő mágusoknak tanítják...

A Legfelsők tekintetét magán érezve zavarba jött, belebonyolódott a mondókájába. De Zavulon is, Geszer is helyeslően pillantott rá.

– Van, van ilyen mágia – mormolta főnököm. – Hogyne, emlékszem rá... egyszer ellopták a lovamat, csak a kantárja maradt meg...

Elhallgatott. Zavulonra sandított. És nagyon barátságosan felajánlotta:

– Kérem, Setét! Alkossa meg a hasonmást!

– Szívesebben venném, ha maga csinálná – mondta Zavulon nem kevésbé kedvesen. – Akkor nem gyanúsíthat feleslegesen, hogy nem becsületesen játszom.

Valami nem stimmelt. De hogy mi...

– Nos hát, ahogy mondani szokták, csinálja meg, aki kitalálta – reagált vidáman Geszer. – Szvetlana, elfogadjuk az ötletedet. Munkára!

Szvetlana zavartan nézett rá.

– Borisz Ignatyjevics... bocsásson meg, ezek olyan egyszerű műveletek... de már nagyon régen nem csináltam. Nem végezhetné el valaki az ifjabb mágusok közül?

Hát erről van szó... A mágia ábécéje, amelyre a kezdő Másféléket tanítják, meghaladja a Hatalmasok erejét. Zavarba jöttek – mint az akadémikusok, ha azt kérik tőlük, adjanak össze egy számoszlopot vagy töltsenek ki egy vázlatot egyenletes piros vonalkákkal.

– Ha megengedik, majd én – mondtam. És választ sem várva a céduláért nyúltam. Hunyorogtam, hogy szempillám árnyéka a szememre essen, és a Homályon át néztem a szürke papírlapra. Magam elé képzeltem a könyvet, emberbőrbe kötött vaskos kötet, az emberek és Másfélék által elátkozott boszorkány naplója...

A hasonmás lassan kezdett kibontakozni. Szinte teljesen olyan volt, amilyennek elképzeltem, csak a borító sarkait aranyos fém háromszögek védték. Valószínűleg későbbi kiegészítés, a Fuaran egyik gazdája gondoskodott így a könyv épségéről.

– Hát ilyen! – mondta Geszer élénk érdeklődéssel. – És valóban, valóban...

A mágusok felálltak, az asztal fölé hajolva nézték a könyv csak Másfélék számára látható hasonmását. A papírlap könnyedén remegett az asztalon, mintha huzat mozgatná...

– Kinyitni nem lehet? – kérdezte Kosztya.

– Nem, ez csak egy kép, nem hordozza magában a tárgy belső lényegét – mondta Geszer barátságosan. – Rajta, Anton, rögzítsd... és találj ki valami kereső mechanizmust!

A könyv képét rögzíteni nem okozott gondot. De már arra, hogy valami kereső mechanizmust kitaláljak, nem voltam fölkészülve. Végül egy iránytű groteszk, jókora változata – egy tengely körül forgó, tányér nagyságú nyíl mellett kötöttem ki. A nyíl egyik vége fényesebb volt, ennek kellett a Fuaran irányába mutatnia.

– Növeld az energiát! – kérte Geszer. – Működjön legalább egy hétig... ki tudja?

Megnöveltem.

És teljesen elcsigázva, de elégedetten elengedtem magam.

Néztük a Homályban lebegő „iránytűt”. A nyíl egyenesen Zavulonra mutatott.

– Ez valami vicc, Gorogyeckij? – érdeklődött a Setétek vezetője. Felállt, odébb ment.

A nyíl nem mozdult.

– Jó – mondta Geszer elégedetten. – Edgar, hívd vissza az összes munkatársadat!

Amaz gyorsan az ajtóhoz lépett, kiszólt, majd visszatért az asztalhoz.

Az Inkvizítorok egymás után bejöttek a szobába.

A nyíl nem mozdult. A semmibe mutatott.

– Íme a bizonyíték – mondta Edgar megnyugodva. – A jelenlevők közül senkinek sincs köze a könyv ellopásához.

– Megrándult – jelentette ki Zavulon az iránytűt figyelve. – Megrándult a nyíl. És miután a könyvön lábakat nem láttunk...

Gonoszul, kajánul elnevette magát. Vállon veregetve Edgart, megkérdezte tőle:

– Na mi van, öreg cimbora? Szükséged van segítségre az elkapásához?

Edgar is az iránytűt leste figyelmesen.

– Anton, mennyire pontos a készülék? – kérdezte.

– Félek, hogy nem nagyon – ismertem be. – Iszonyú gyenge volt a könyv nyoma.

– Mennyire pontos? – ismételte meg Edgar.

– Talán száz méter – nyögtem ki. – Lehet, hogy ötven. Ha jól értem, közelebb érve a jel annyira erős lesz, hogy a nyíl összevissza kezd majd forogni. Elnézést.

– Ne izgulj, Anton, mindent jól csináltál – dicsért meg Geszer. – Ilyen gyenge kapaszkodóval senki sem csinálta volna jobban. Ha száz méter, hát száz... A távolságot a célig meg tudod határozni?

– Hozzávetőlegesen, a fény erősségéből... Száztíz-százhúsz kilométer lehet.

Geszer összeráncolta a homlokát.

– A könyv már Moszkvában van. Vesztegetjük az időt, uraim! Edgar!

Az Inkvizítor a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy sárgásfehér csontgömböt. Külsőre olyan volt, mint egy biliárdgolyó, csak valamivel kisebb, és a felületére érthetetlen piktogramokat gravíroztak. Edgar két kezébe fogta, és összpontosított.

Egy másodperc múlva megéreztem, hogy valami megváltozik. Mintha előzőleg láthatatlan, mégis érzékelhető fátyol lebegett volna a levegőben, és most eltűnne, összehúzódva beivódna a csontgömbbe.

– Nem tudtam, hogy az Inkvizíciónak maradtak még minoszi gömbjei – mondta Geszer.

– Mellőzzük a kommentárokat – mosolygott a hatással elégedetten Edgar. – Kész, az akadály elhárítva. Nyissanak portált, Hatalmasok!

Természetesen. Egyenes portál megnyitása a „másik oldalon” kijelölt irányzék nélkül – ez a Legfelsőknek való feladat. Edgar vagy nem tudta megcsinálni, vagy takarékoskodott az erejével.

Geszer Zavulonra nézve megkérdezte:

– Megint rám bízza?

Amaz szó nélkül tett egy kézmozdulatot, és a levegőben rés nyílt meg, amelyből köd szivárgott. Zavulon sétált bele elsőként, mögötte – intve, hogy kövessük – Geszer. Fogtam Arina értékes céduláját meg a láthatatlan iránytűt, és Szvetlana nyomában én is beléptem a portálba.

A külső eltéréstől függetlenül a portál belül ugyanolyan volt. Tejszerű köd, a gyors mozgás érzete és az időérzék teljes elvesztése. Igyekeztem összpontosítani – rögtön ott leszünk a bűnöző, a Legfelső szintű vámpír gyilkosa mellett. Persze Geszer és Zavulon vezet minket, tőlük erőben nem, legfeljebb tapasztalatban marad el Szvetlana, Kosztya pedig, bár fiatal, mégiscsak Legfelső; és itt van Edgar is a csapatával, a zsebe pedig tele az Inkvizíció talizmánjaival. Az összecsapás ennek ellenére is halálosan veszedelmes lehetett.

De a következő pillanatban világossá vált számomra, hogy nem lesz összecsapás.

Legalábbis azonnali összecsapás nem lesz.

A Kazanyi[37] pályaudvar sínei mellett találtuk magunkat. Körülöttünk nem volt senki – az emberek megérzik, ha portál nyílik meg a közelükben, és önkéntelenül félrehúzódnak. De körös-körül olyan tülekedés folyt, amilyet Moszkvában csak nyáron és csak pályaudvaron lehet tapasztalni. Emberek siettek a helyiérdekű vonalakhoz, emberek szálltak le a szerelvényekről, csomagokat cipeltek, emberek dohányoztak a hirdetőtábla körül, várva, mikor jelentik be a vonatuk indulását, emberek itták a sört vagy a limonádét, ették az iszonyatos pályaudvari pirogot vagy a nem kevésbé gyanús gyrost. Alighanem legalább két-háromezer ember tartózkodott most körülöttünk százméteres sugarú körben.

A kísértet-iránytűre néztem – a nyíl lustán pörgött.

– Sürgős szükségünk lenne Hamupipőkére – mondta Geszer körülnézve. – Egy szem lencsét kellene megtalálni a rengeteg hamu közt.

Egymás után jelentek meg mellettünk az Inkvizítorok. Edgar arca, miután már felkészült a kegyetlen harcra, most zavart volt.

– Igyekszik elrejtőzni – mondta Zavulon. – Helyes, helyes...

De arca nem tükrözött különösebb örömöt.

Csoportunkhoz egy tyúkanyószerű asszonyság közeledett, kocsin csíkos viaszosvászon táskákat tolva. Izzadt, vörös arcán az a fajta eltökéltség ült, amely csak azokra az orosz nőkre jellemző, akik kofaként ingázva tartják el ágrólszakadt férjüket és három-négy gyereküket.

– Az uljanovszkit még nem mondták be? – érdeklődött.

Szvetlana egy másodpercre lehunyta a szemét, és válaszolt:

– Hat perc múlva áll be az első vágányra, háromperces késéssel indul.

– Köszönöm – mondta az asszony egy csöppet sem csodálkozva a válasz pontosságán, és elindult az első vágány felé.

– Ez nagyon kedves, Szvetlana – morgott Geszer. – De mit javasolsz a könyv felkutatására?

Szvetlana csak széttárta a karját.

A büfé annyira otthonos és tiszta volt, amennyire egy pályaudvari büfé egyáltalán otthonos és tiszta tud lenni. Talán azért, mert elég furcsa helyre rakták, a föld alatti szintre, a csomagmegőrző szekrények mellé. A számos pályaudvari csöves ide nem merészkedett le, a tulajdonosok nyilván leszoktatták erről őket. A pult mögött idősebb orosz asszony állt, az ételt hallgatag és udvarias kaukázusiak hordták ki a konyhából.

Különös hely.

Száraz vörösbort vettem magamnak és Szvetlanának egy háromliteres kannából. Meglepően olcsó és még nagyobb meglepetésemre finom volt. Odavittem a sarokasztalhoz, amelyiknél ültünk.

– Még mindig itt van – mondta Szvetlana, fejével Arina cédulája felé bökve. Az „iránytű” mutatója lustán körözött.

– Nem lehet, hogy a csomagmegőrzőben rejtették el a könyvet? – találgattam.

Szvetlana kortyolt egyet, és bólintott, vagy feltételezésemre, vagy a krasznodari Merlot minőségét elismerve.

– Zavar valami? – kérdeztem óvatosan.

– Miért pályaudvar? – felelt kérdéssel Szvetlana.

– Hogy elutazzon. Elrejtőzzön. A tolvajnak gondolnia kell arra, hogy üldözik.

– Repülőtér. Repülőgép. Bármelyik – felelte lakonikusan Szvetlana, apró kortyokban ízlelgetve a bort. Széttártam a karom.

Ez valóban különös volt. Az áruló Másféle, akárki is, miután megszerezte a Fuarant, vagy meg kellett próbálnia elrejtőzni, vagy rohanvást elmenekülni. A másodikat választotta. De miért vonattal? A huszonegyedik században – vonat mint a menekülés eszköze?

– És ha fél a repüléstől? – találgatott Szvetlana.

Csak fújtam egy nagyot. Repülőszerencsétlenség esetén persze egy Másfélének is kevés az esélye a túlélésre. De három-négy órára előre megnézni a valószínűségi vonalakat, ellenőrizni, nem fenyegeti-e szerencsétlenség a repülőgépet, erre még a leggyengébb mágus is képes.

Vitězslav gyilkosa pedig nem gyenge.

– Olyan helyre akar eljutni, ahová nem megy repülőgép – feltételeztem.

– Moszkvából mindenesetre el lehet repülni, az üldözőket lerázva.

– Nem – javítottam ki elégedetten Szvetlanát. – Ezzel nem ment volna semmire. Körülbelül meghatároztuk volna a tartózkodási helyét, ebből kiderült volna, melyik géppel repült el, kikérdeztük volna az utasokat, megnéztük volna a repülőtéri biztonsági kamerák felvételeit... és kiderült volna a személyazonossága. Azután Geszer vagy Zavulon nyitott volna egy portált... akárhová bújik is, oda nyitják meg. És ott tartanánk, ahol most. Csak ismernénk az ellenség arcát.

Szvetlana bólintott. Az órájára nézett, megcsóválta a fejét. Egy pillanatra lehunyta a szemét, majd megnyugodva elmosolyodott.

Nágyuskával tehát minden rendben.

– Egyáltalán miért kellett elmenekülnie... – mondta Szvetlana elgondolkodva. – A Fuaranban leírt rítus aligha igényel hosszú időt. Hiszen a boszorkány, amikor ostrom alá vették, egyszerre több szolgáját Másfélévé változtatta. A gyilkosnak sokkal egyszerűbb volt a könyvet felhasználva Hatalmassá válnia, a leghatalmasabbá. Utána meg vagy harcba szállnia velünk, vagy a könyvet megsemmisítve elrejtőznie. Ha erősebbé válik, mint mi, egyszerűen nem tudjuk leleplezni.

– Lehet, hogy erősebb is lett – jegyeztem meg. – Ha egyszer Geszer szóba hozta Nágya hasonítását...

Szvetlana bólintott.

– Nem túl derűs kilátás. És mi van, ha maga Edgar használta fel a Fuarant? És most komédiázik, eljátssza az üldözést. Vitězslavval eléggé ellentmondásos volt a viszonyuk, neki meg megvan a magához való esze... kedve támadt, hogy ő legyen a világon a legerősebb Másféle...

– De akkor minek neki a könyv? – kiáltottam fel. – Otthagyta volna a helyszínen, és kész! Rá sem jöttünk volna, hogy Vitězslavot megölték. A halálát a védő igézeteknek tudtuk volna be, amelyeket nem vett észre a vámpír.

– Ez is elképzelhető – értett egyet Szvetlana. – Nem, a gyilkosnak nem az Erő kellett. Vagy nem csak az Erő. A könyvre is szüksége van.

Hirtelen eszembe jutott Szemjon. Bólintottam.

– Van valaki, akit a gyilkos Másfélévé akar alakítani! Tisztában volt vele, hogy nem engedik meg neki, hogy felhasználja a könyvet. Ezért megölte Vitězslavot... most mindegy, hogyan. Végrehajtotta a rítust, és nagyon erős Másféle lett. Elrejtette a könyvet... valahol itt, a pályaudvaron. És most azt reméli, sikerül kivinnie innen.

Szvetlana a kezét nyújtotta, és az asztal fölött ünnepélyesen kezet ráztunk.

– Azám, csak hogyan tudja kivinni? – vette föl gondolataim fonalát. – Itt van most Moszkva két legerősebb mágusa...

– Három – javítottam ki.

Szvetlana homlokát ráncolva válaszolta:

– Akkor már inkább négy. Kosztya mégiscsak Legfelső...

– Zöldfülű, bár Legfelső... – mormoltam. Valahogy nem fért a fejembe, hogy ez a taknyos néhány év alatt tucatnyi embert ölt meg.

És még ennél is nyomasztóbb volt az, hogy erre mi adtuk neki a licencet.

Szvetlana értette, mire gondolok. Megsimogatta a tenyeremet.

– Ne gyötörd magad! – mondta halkan. – Nem képes a természete ellenére cselekedni. Te mit tehettél? Legfeljebb megölhetted volna...

Bólintottam.

Természetesen nem tudtam megtenni.

De ezt magamnak sem akartam beismerni.

Halkan nyílt az ajtó, és a büfébe belépett Geszer, Zavulon, Edgar, Kosztya... és Olga. Abból ítélve, hogy valamennyien élénken vitatkoztak valamiről, Olga már tudott mindent.

– Edgar hozzájárult, hogy tartalékot vonjunk be – mondta Szvetlana halkan. – Rosszul állunk.

A mágusok odajöttek az asztalunkhoz, és észrevettem, hogy mindannyian gyors pillantást vetettek az „iránytűre”. Kosztya a pulthoz lépett, és egy pohár vörösbort rendelt. A büfésnő rámosolygott – vagy Kosztya működtette kissé vámpírbűverejét, vagy egyszerűen megtetszett a nőnek. Ej, néném, ne mosolyogj erre a fiúra, aki vagy az anyai, vagy női érzelmeidet hozta mozgásba. Ez a fiú úgy tud csókolni, hogy örökre az arcodra fagy a mosoly...

– Kosztya az Inkvizítorokkal végigvizsgálta a csomagmegőrző minden szekrényét – mondta Geszer. – Semmi.

– Mi pedig átfésültük az egész pályaudvart – nevetett kedélyesen Zavulon. – Hat Másféle, nyilvánvalóan semmi közük az ügyhöz.

– És egy hasonítatlan kislány... – tette hozzá szintén mosolyogva Olga. – Igen, igen, észrevettem. Majd foglalkozunk vele.

Zavulon még szélesebben mosolygott – kész mosolyvetélkedő volt.

– Bocsáss meg, Hatalmas. A kislánnyal már foglalkoznak.

Más helyzetben csak most kezdődött volna a párbeszéd.

– Elég, Hatalmasok! – ordította Edgar. – Nem egy potenciális Másféléről van szó. A létezésünk a tét!

– Ez igaz! – értett vele egyet Zavulon. – Borisz Ignatyjevics, nem segítene?

Geszerrel kettesben még egy asztalt toltak a miénkhez. Kosztya szótlanul hozott néhány széket, és az egész társaság letelepedett. Megszokott helyzet – egy csapat ember nyaralni vagy kiküldetésbe készül, és a vasúti büfében csapják agyon az időt az indulásig...

– Vagy nincs itt, vagy előlünk is képes elmaszkírozni magát – mondta Szvetlana. – Akár így, akár úgy, engedélyt kérek a távozásra. Ha szükség lesz rám, hívjatok!

– A lányoddal minden rendben – csikorogta Zavulon. – Szavamat adom.

– Szükségünk lehet rád – tartóztatta Geszer is.

Szvetlana felsóhajtott.

– Geszer, kérlek, engedd el Szvetlanát! – szóltam közbe. – Hiszen te is tudod, erőre most nincs szükségünk.

– Hanem mire van szükségünk? – érdeklődött Geszer.

– Ravaszságra és türelemre. Az elsőben Zavulon és te nem szenvedtek hiányt. A másodikra pedig sose számítsatok egy ideges anyától!

Geszer megcsóválta a fejét. Olgára sandított, aki alig észrevehetően bólintott.

– Menj a lányodhoz, Szveta! – mondta Geszer. – Igazad van. Ha szükség lesz rád, hívlak, és nyitok egy portált.

– Megyek – mondta Szveta. Egy pillanatra hozzám hajolt, ajka megérintette az arcom – és felolvadt a levegőben. A portál olyan kicsi volt, hogy alig vettem észre.

Az emberek a büfében Szvetlana eltűnését sem vették észre. Láthatatlanok voltunk számukra, nem is akartak látni minket.

– Erős – mondta Zavulon Szvetlanáról. Elvette Kosztya poharát, belekortyolt. – Nos, te tudod, Geszer... Hogyan tovább, Inkvizítor úr?

– Várunk – felelte röviden Edgar. – Az a férfi eljön a könyvért.

– Vagy az a nő – javította ki Zavulon. – Vagy az a nő...

Nem szerveztünk operatív stábot. Csak ültünk a büfében, ezt-azt ettünk és ittunk. Kosztya tatár bifszteket rendelt – a büfésnő csodálkozott, de elnyargalt a konyhába. Egy perc múlva fiatal legény rontott ki onnan, hogy húsért rohanjon valahova.

Geszer kijevi csirkét rendelt. A többiek beérték a borral, sörrel és olyan rágcsálnivalókkal, mint a szárított polip meg a pisztácia.

Ott ültem, néztem, hogyan lapátolja be Kosztya a nyers húst, és az ismeretlen elkövető viselkedésén tűnődtem. „Keressétek az indítékot!” – ahogyan Sherlock Holmes meghagyta nekünk. Ha megtaláljuk azt, megtaláljuk az elkövetőt is. Nem az a célja, hogy a legerősebb Másféle legyen, mert már az, vagy azzá lehet bármelyik pillanatban. De akkor mi? Zsarolás? Ostobaság. Saját akaratát rákényszeríteni az Őrségekre és az Inkvizícióra nem képes, ezzel csak megismételné Fuaran sorsát... Lehetséges, hogy a bűnös létre akarja hozni saját, alternatív szervezetét a Másfélékből? Hiszen az idén tavasszal verték szét Pityerben[38] a „vad Setétek” szervezetét, méghozzá nagy küzdelem árán. A rossz példa ragadós, talán valaki elcsábult. És az a legszörnyűbb, hogy Fénypárti is lehet az illető. Új Éjszakai Őrséget alakítani. Szuperőrséget. Teljesen kiirtani a Setéteket, megdönteni az Inkvizíciót és a maga oldalára csábítani a Fénypártiak egy részét...

Ez baj. Ez nagyon nagy baj, ha így van. A Setétek nem adják meg magukat harc nélkül. A mai világban, amely teli van tömegpusztító fegyverekkel, vegyi üzemekkel, atomerőművekkel, csapásuk megsemmisítheti az egész Földet. Elmúlt az az idő, amikor az erő alkalmazása győzelemhez vezethetett. De az is lehet, hogy nem is volt soha olyan idő...

– A mutató! – szólalt meg Edgar. – Nézzétek!

„Iránytűm” abbahagyta, hogy ventilátort játsszon. A ó forgása lelassult, majd megállt, végül a nyíl megremegett, és lassan beállt egy irányba.

– Yes! – kiáltott fel Kosztya felpattanva. – Sikerült!

A másodperc egy töredékéig megláttam benne azt a vámpír-kisfiút, aki még nem kóstolt embervért, és aki biztos benne, hogy az Erőért soha és semmivel nem kell fizetni...

– Mozgás, uraim! – pattant fel Edgar is. A mutatóra nézett, majd az irányát követve a falra meredt. És magabiztosan jelentette ki: – A sínekhez!

3. FEJEZET

MEGSZOKOTT pályaudvari látvány: a peronokon rengeteg ember nyüzsög, igyekezve kifürkészni, honnan indul – ha ugyan még el nem ment – a vonatuk. Nem tudni, miért, az ilyen késedelmeskedők többnyire vagy ingázó kofák, megrakodva csíkos kínai viaszosvászon táskáikkal, vagy épp ellenkezőleg, intelligens férfiemberek, akiknek poggyásza egyetlen Samsonite diplomatatáskából áll.

Mi a második csoport valamiféle egzotikus alcsoportjához tartoztunk – poggyászunk egyáltalán nem volt, és külsőre furcsán, de azért tiszteletet ébresztőén festettünk.

A peronon a mutató megint pörögni kezdett – közeledtünk a könyvhöz.

– El akar utazni – jelentette ki ünnepélyesen Zavulon. – Úgy... mindjárt kiderítjük, melyik vonatok indulnak...

A Setét tekintete elhomályosult – belenézett a jövőbe, ellenőrizve, melyik indul elsőként.

Én fölnéztem a hátunk mögött lógó információs táblára.

– Mindjárt indul a Moszkva-Almati járat. Öt perc múlva a második vágányról.

Zavulon visszatért jövőbe látó elmélyüléséből, és kijelentette:

– A kazahsztáni vonat, a második vágányról. Öt perc múlva.

Nagyon elégedett képet vágott.

Kosztya alig hallhatóan fújt egyet.

Geszer demonstratívan fölnézett a táblára, bólintott.

– Igen, igazad van, Zavulon... A következő majd csak fél óra múlva indul.

– Megállítjuk a vonatot, és átfésüljük a kocsikat – javasolta gyorsan Edgar. – Rendben?

– A te fickóid képesek megtalálni egy Másfélét? – kérdezte Geszer. – Ha álcázta magát? És ha kategórián kívüli mágus?

Edgar a szemünk láttára csúszott össze. Megrázta a fejét.

– Hát erről van szó – bólintott Geszer. – A könyv itt volt a pályaudvaron. A gyilkos is itt volt a pályaudvaron. Nem tudtuk megtalálni sem a Fuarant, sem az elkövetőt. Miből gondolod, hogy a vonaton könnyebb lesz?

– Ha rajta van, az a legegyszerűbb, ha megsemmisítjük az egész szerelvényt – mondta Zavulon. – És vele minden problémát.

Csönd lett.

Geszer megrázta a fejét.

– Megértem, nem kellemes döntés – ismerte be Zavulon. – Nekem sem tetszik. Több ezer életet fölöslegesen megsemmisíteni... De milyen más választásunk van?

– Mit javasolsz, Hatalmas? – kérdezte Edgar.

– Ha – Zavulon nyomatékkal ejtette ki ezt a szót – a Fuaran-könyv valóban a vonaton van, ki kell várnunk, amíg a szerelvény néptelen környékre ér. A kazahsztáni sztyeppe tökéletesen megfelel. Azután pedig... az Inkvizíció hasonló esetekre vonatkozó tervei szerint kell eljárni.

Edgar idegesen rázta a fejét. Mint mindig, ha izgatott volt, előjött könnyű baltikumi akcentusa.

– Ez nem jó, Hatalmas. És egyedül nem dönthetek róla, a Bíróságnak kell határoznia.

Zavulon vállat vont, minden porcikájával demonstrálva: az ő dolga csak annyi, hogy javaslatokat tegyen.

– Akárhogyan is, meg kell győződnünk arról, hogy a könyv a vonaton van – mondta Geszer. – Azt javaslom... – rám nézett, és alig észrevehetően bólintott –, az Éjszakai Őrség részéről Anton, a Nappali Őrségtől Konsztantyin és valaki az Inkvizíció részéről szálljon fel a vonatra. Végezzék el az ellenőrzést. Nincs szükség nagyobb csoportra. Mi meg... mi majd reggel csatlakozunk. És eldöntjük, hogyan tovább.

– Menj, Kosztya! – mondta Zavulon kedvesen, és vállon veregette az ifjú vámpírt. – Geszer jól beszél. Jó társaság, hosszú utazás, érdekes ügy... ez tetszik majd neked.

A rám vetett gúnyos pillantás szinte észrevehetetlen volt.

– Ezzel... időt nyerünk – egyezett bele Edgar. – Magam megyek velük. És viszem az enyéimet is. Mindet.

– Egy perc maradt – szólalt meg halkan Olga. – Ha döntöttetek, rajta!

Edgar intett a brigádjának, és a vonathoz rohantunk. Az első vagonnál mondott valamit a kocsikísérőnek[39], egy bajuszos fiatal kazahnak. A fiú arca ellágyult, álmos, ugyanakkor örömteli kifejezést öltött, félreállt, és utat adott nekünk. Mindannyian bezúdultunk a kocsi előterébe. Visszapillantottam, Zavulon, Geszer és Olga ott álltak a peronon, utánunk néztek. Olga valamit halkan magyarázott.

– A kialakult helyzetben átveszem az általános parancsnokságot – jelentette ki Edgar. – Van ellenvetés?

A mögötte álló hat Inkvizítorra sandítottam, és hallgattam. De Kosztya nem bírta szó nélkül:

– Az attól függ, milyenek lesznek az utasítások. Én csak a Nappali Őrségnek engedelmeskedem.

– Megismétlem: az akciót én irányítom – mondta hidegen Edgar. – Ha nem ért ezzel egyet, kérem, távozzon.

Kosztya csak egy másodpercig habozott, aztán lehajtotta a fejét.

– Bocsásson meg, Inkvizítor. Esetlenül vicceltem. Természetesen maga a parancsnok. De szükség esetén kapcsolatba lépek a főnökségemmel.

– Előbb ugrasz, aztán kérsz engedélyt. – Edgar szükségesnek érezte, hogy feltegye a pontot az i-re.

– Igen – bólintott Kosztya. – Bocsásson meg, Inkvizítor. Ezzel a kitörni készülő lázadás csírájában el volt fojtva. Edgar bólintott, kihajolt a vagonból, és odahívta a kocsikísérőt.

– Mikor indulunk?

– Most! – felelte a kocsikísérő, egy hűséges kutya pillantásával nézve az Inkvizítorra. – Most, fel kell szállnom.

– Hát szállj fel! – állt félre Edgar az útjából.

A kocsikísérő az örömteli engedelmességnek még mindig ugyanazzal a kifejezésével arcán felugrott a kocsi peronjára. A vonat lassan megindult. A kocsikísérő meginogva a nyitott ajtóban állt.

– Hogy hívnak? – kérdezte Edgar.

– Aszhat. Aszhat Kurmangalijev.

– Csukd be az ajtót! Csinálj mindent úgy, ahogy a szabályzat előírja! – Edgar a homlokát ráncolta. – Mi a legjobb barátaid vagyunk. A vendégeid. Helyet kell szerezned nekünk a vonaton. Érted?

Csattant az ajtó, a kocsikísérő kulcsra zárta, és megint kihúzta magát Edgar előtt.

– Értem. A vonatparancsnokhoz kell fordulni. Nálam kevés a hely. Csak négy szabad.

– Akkor elmegyünk a parancsnokhoz – egyezett bele Edgar. – Anton, mi van az iránytűvel?

Felemeltem a cédulát, és a homálybéli iránytűre néztem. A nyíl lustán körözött.

– Úgy látszik, a könyv a vonaton van.

– A biztonság kedvéért várunk még – határozott Edgar.

Már jó egy kilométernyire elhagytuk a pályaudvart, és a nyíl még mindig forgott. A tolvaj, bárki is az, velünk utazik.

– A vonaton van, a disznó – szögezte le Edgar. – Várjatok meg itt! Elmegyek a vonatparancsnokhoz, valahol el kell helyezkednünk.

Az elégedetten mosolygó kocsikísérővel kiléptek a folyosóra. Meglátva őket a másik kocsikísérő hevesen hadonászva gyorsan hadart valamit kazahul, de Edgar pillantását elkapva elhallgatott.

– Egyszerűbb lenne táblát akasztani a nyakunkba, hogy Másfélék vagyunk – mondta Kosztya. – Mit művel ez? Ha tényleg egy Legfelső szintű Másféle van a vonaton, megérzi a mágiát...

Kosztyának igaza volt. Sokkal jobb lett volna pénzzel elintézni a dolgot, ez a mágia legalább olyan jól hat az emberekre. De Edgar valószínűleg túlságosan ideges volt.

– És te érzel mágiát? – kérdezte hirtelen az egyik ifjabb Inkvizítor.

Kosztya zavartan fordult felé. Megrázta a fejét.

– És senki nem érezheti. Edgarnál egy engedelmességi amulett van. Csak közvetlen közelben hat – mondta az Inkvizítor.

– Inkvizítori trükkök... – mormolta Kosztya nyilvánvalóan sértetten. – Mindegy, azért jobb nem kelteni feltűnést. Igaz, Anton?

Kelletlenül bólintottam.

Edgar vagy húsz perc múlva tért vissza. Nem kérdeztem meg tőle, hogyan boldogult a parancsnokkal – pénzt adott neki, vagy valószínűleg inkább a titokzatos „engedelmességi amulettet” használta megint. Edgar arca elégedett, nyugodt volt.

– Két csoportra oszlunk – kezdett rögtön rendelkezni. – Ti – intett fejével az Inkvizítorok felé – ebben a kocsiban maradtok. Elfoglaljátok a kocsikísérők fülkéjét és az első kupét, ez éppen hat hely. Aszhat majd elhelyez benneteket... ha valami kell, forduljatok hozzá, ne szégyenlősködjetek. Semmilyen akcióba ne kezdjetek, ne játsszatok amatőr detektívesdit! Viselkedjetek úgy, mint... az emberek. Helyzetjelentés nekem személyesen háromóránként... vagy szükség szerint. Mi a hetedik kocsiban leszünk.

Az Inkvizítorok szó nélkül elindultak a mosolygó kocsikísérő nyomában. Edgar Kosztyához és hozzám fordulva közölte:

– Mi a hetedik kocsi negyedik kupéját foglaljuk el. Úgy tekintjük, hogy ez az ideiglenes főhadiszállás. Induljunk.

– Kialakult valamiféle terv, főnök? – érdeklődött talán ironikusan, talán őszintén Kosztya.

Edgar egy másodpercig nézte, nyilván ő is azon tűnődött, mit rejt a kérdés: érdeklődést vagy cikizést, amire nem is kell válaszolni. Végül mégis felelt.

– Ha van tervem, majd megtudjátok. Ha eljön az ideje. De most szeretnék inni egy kávét, és aludni két-három órát. Ebben a sorrendben.

Kosztyával elindultunk Edgar nyomában. A vámpír fölényesen mosolygott. Akaratlanul rákacsintottam. Az alárendelt helyzet mégiscsak összehozott minket... mindattól függetlenül, amit Kosztyáról gondoltam.

Az a kocsi, amelyikben a vonat parancsnoka utazik, a szerelvény legelitebb helye. Itt mindig működik a légkondicionáló. A tartályban mindig van forró víz, a kocsikísérőnél pedig teafőzet. És végül itt minden ragyog a tisztaságtól, még az ázsiai vonalakon is, az ágyneműt pedig lepecsételt csomagokban adják ki – valóban kimosták az előző utas után. Mind a két vécé működik, és gumicsizma nélkül is be lehet menni.

És az utas boldogságához szükséges egyszerű dolgok betetőzéseképp az egyik oldalon közvetlenül ehhez a vagonhoz csatolják az étkezőkocsit, a másik oldalon a hálókocsit, ha egyáltalán van ilyen a szerelvényben.

A Moszkva-Almati járaton volt hálókocsi. Átmentünk rajta, kíváncsian lesve az utasokat. Többnyire fontos, jól táplált kazahok voltak, szinte mindegyiknél aktatáska, amelytől még a folyosón sem váltak meg. Néhányan már teát ittak tarka pialákból[40], mások szeletelt húsokat, üvegeket raktak ki az asztalra, kézzel tépték szét a sült csirkét. De a többség még a folyosón ácsorgott, és a mellettünk elúszó moszkvai elővárosokat nézte.

Vajon mit éreznek egy már független ország polgárai hajdani fővárosuk láttán? Valóban igazi elégedettséggel tölti el őket a függetlenségük? Vagy nosztalgiát éreznek?

Nem tudom. Mégsem kérdezhetem meg, de ha kérdezném is, nem biztos, hogy őszintén felelnének. Belenyúlni a tudatukba, őszinteségre kényszeríteni őket – ez meg nem a mi módszerünk.

Akkor már inkább örüljenek és legyenek büszkék – a függetlenségükre, az államiságukra, a korrupciójukra. Ha már egyszer Szentpéterváron nemrégiben örvendeztek, hogy háromszáz éve született a városuk, mondván: „igaz, hogy mindent szétlopkodnak, de legalább a mieink lopnak, és nem a moszkvaiak”, miért ne élhetnék át ugyanezeket az érzéseket a kazahok és az üzbégek, az ukránok és a tadzsikok? Ha egy egységes államon belül köztársaságok és városok szerint folyik az elkülönülés, miféle szemrehányást tehetnénk szomszédunkká vált egykori társbérleti lakótársunknak? Elváltak tőlünk a Balti-tengerre néző apró szobácskák, elváltak a büszke grúzok és a kirgizek a maguk világon egyedülálló magashegyi haditengerészeti flottájával, mindenki örömmel vált el tőlünk. Csak a nagy konyha – Oroszország maradt meg, amelynek egyetlen birodalmi kondérjában főttek valaha a népek. Rendben van. Legyen így. De a mi lakásunkban van gáz. És a magukéban?

Örüljenek csak. Legyen jó mindenkinek. A jubileumukkal boldog pityerieknek is – egy évforduló, mint ismeretes, száz évre jóllakat. Az először államot alapított kazahoknak és kirgizeknek is... ők egyébként természetesen ítékok tömegét tudnák felmutatni ősi államiságukról. És szláv testvéreinknek is, akiket annyira nyomasztott az idősebb fivér létezése. És nekünk, oroszoknak is, akik oly ügyesen tudunk lenézni másokat – vidékről Moszkvát, Moszkvából a vidéket.

Egy pillanatra, a magam számára is meglepő módon, undort éreztem. Nem, nem ezek iránt az utazó kazahok iránt, és nem is orosz honfitársaim iránt. Az emberek iránt. A világ minden embere iránt. Mivel is foglalkozunk mi, az Éjszakai Őrség? Elválasztani és megvédeni? Ostobaság! Egyetlen Setét, egyetlen Nappali Őrség nem okoz annyi kárt az embereknek, mint ők maguk. Mit számít egy éhes vámpír egy tökéletesen közönséges mániákussal összehasonlítva, aki kislányokat erőszakol meg és gyilkol le a liftekben? Mit számít egy érzéketlen boszorkány, aki pénzért rontást küld valakire, összehasonlítva egy humánus elnökkel, aki az olaj miatt szuperpontos rakétákat lövet ki?

A fene essen bele mindenkibe...

Kosztyát előreengedve megálltam egy pillanatra a kocsi peronján. Az összeköpködött padlóra meredtem, amelyen már ott hevert vagy tucatnyi bűzös csikk.

Mi van velem?

Ezek az én gondolataim lennének?

Nem, ne legyek álszent. Igen, az enyéim. A fejembe senki nem piszkálhat bele, még egy Legfelső szintű Másféle sem lenne erre képes észrevétlenül.

Ez én vagyok – olyan, amilyen.

Egy volt ember.

Egy nagyon fáradt, a világon mindenben csalódott Fénypárti Másféle.

Ilyenkor szoktak átmenni az Inkvizícióhoz. Amikor már nem tudsz különbséget tenni Fénypárti és Setét között. Amikor az embereket már nem bárányok nyájának látod, hanem egy marék póknak a befőttesüvegben. Amikor már nem hiszel a jobban, és mindaz, amit akarsz, már csak a status quo fenntartása. A magad számára. Azon kevesek számára, akik fontosak neked.

– Nem akarom – mondtam, mintha ráolvasást mormolnék. Mintha láthatatlan pajzsot tartanék az ellenség elé, önmagam elé. – Nem akarom! Nincs hatalmad fölöttem... Anton Gorogyeckij!

Két ajtón és négy vastag üvegen túl Kosztya megfordult, és értetlenül nézett rám. Meghallotta? Vagy csak nem érti, miért álltam meg?

Erőltetetten elmosolyodtam, és az ajtót kinyitva beléptem a két vagont összekötő harmonika-átjáróba.

A főhadiszállásnak kiszemelt vagon valóban kivételezett hely volt. A padlón tiszta szőnyegek, a folyosón is futószőnyeg, az ablakokon fehér függöny, puha matracok, nem a néger Jim kukoricatorzsával kitömött szalmazsákja.

– Ki alszik alul, ki felül? – érdeklődött ügybuzgón Edgar.

– Nekem mindegy – felelte Kosztya.

– Én felül szeretnék – mondtam.

– Én is – bólintott Edgar. – Megegyeztünk.

Udvariasan kopogtak az ajtón.

– Igen. – Az Inkvizítor nem is fordult az ajtó felé.

A vonatparancsnok volt az – egy tálcával, rajta kávés-és teáskanna, csészék, valamiféle sütemények, sőt még egy doboz tejszín is. Komoly férfiú volt, testes, pompás bajusszal, az egyenruha úgy állt rajta, mintha ráöntötték volna.

Az arca viszont végtelenül ostoba, mint egy újszülött kutyakölyöké.

– Egészségükre szolgáljon, kedves vendégeim!

Minden világos. Az amulett hatása alatt áll. Hiába, az, hogy Edgar Setét, nyomot hagy a módszerein.

– Köszönöm. Tájékoztass minket mindenkiről, nagytiszteletű, aki Moszkvában szállt fel, de előbb kiszáll! – mondta a tálcát átvéve Edgar. – Különösen azokról, akik nem a saját állomásukon szállnak le, hanem korábban.

– Igenis, nagyságos úr – bólintott a vonatparancsnok.

Kosztya felvihogott.

Megvártam, míg kimegy a szerencsétlen, és akkor kérdeztem meg:

– Miért éppen nagyságos úr?

– Honnan tudjam? – vont vállat Edgar. – Az amulett engedelmességre készteti az embereket. Az meg, hogy kit látnak bennem: szigorú revizort, szeretett nagypapájukat vagy Sztálin generalisszimuszt, az ő gondjuk. Ez nyilván túl sok Akunyint[41] olvasott. Vagy túl sok régi filmet nézett.

Kosztya megint kuncogott.

– Nincs ebben semmi mulatságos – dühödött föl Edgar. – És semmi borzasztó sincs benne. Az emberi pszichikumra nézve nagyon kíméletes módszer. Az olyasféle történetek fele, hogy valaki a kocsiján elvitte valahova Jakubovicsot, vagy előreengedte a sorban Gorbacsovot, ilyen hatások nyomán születik.

– Nem ezen nevetek – magyarázta Kosztya. – Csak elképzeltem magát, főnök, fehérgárdista tiszti egyenruhában... Tiszteletet kelt...

– Nevess csak, nevess! – mondta Edgar, kávét töltve magának. – Mi van az iránytűvel?

Szó nélkül az asztalra tettem a cédulát. A homálybeli kép – az iránytű kerek tányérja – a levegőben lebegett, a nyíl lustán forgott.

Töltöttem magamnak teát, belekortyoltam. Finom volt. Szívvel-lélekkel főzték, ahogyan az egy „nagyságos úr” számára el is várható.

– A vonaton van a mocskos disznó... – sóhajtott Edgar. – Uraim, nem titkolom, miféle alternatíváink vannak. Vagy elkapjuk a bűnözőt, vagy megsemmisítik a vonatot. Valamennyi utassal együtt.

– Hogyan? – érdeklődött Kosztya élénken.

– Több változat lehetséges. Felrobban egy gázvezeték közvetlenül a szerelvény mellett, véletlenül elszabadul egy rakéta egy vadászrepülőgépről... végső esetben nukleáris robbanófejjel.

– Edgar! – Szerettem volna hinni, hogy túloz. – Itt legalább félezer utas van!

– Valamivel több – javított ki Edgar.

– Ezt nem szabad megtenni!

– Nem engedhetjük ki a kezünkből a könyvet. Nem engedhetjük meg, hogy egy elvtelen Másféle gárdát alakítson magának, és nekilásson átszabni a világot a saját ízlése szerint.

– De nem is tudjuk, mit akar!

– Tudjuk, hogy habozás nélkül megölt egy Inkvizítort. Tudjuk, hogy rendkívül erős, és egy számunkra ismeretlen cél vezérli. Vajon mit felejtett Közép-Ázsiában, Gorogyeckij?

Vállat vontam.

– Az Erőnek egész sor ősi centruma van ott – mormolta Edgar. – Bizonyos mennyiségű nyomtalanul eltűnt talizmán, bizonyos mennyiségű rosszul ellenőrzött terület... Mi is van még?

– Egymilliárd kínai – szólalt meg hirtelen Kosztya.

A két Setét egymásra meredt.

– Te teljesen megőrültél... – mondta Edgar bizonytalanul.

– Sőt több mint egymilliárd – pontosított gúnyosan Kosztya. – Mi van, ha Kazahsztánon keresztül Kínába igyekszik átszökni? Ez már aztán hadsereg! Milliárdnyi Másféle! És ott van még India...

– Menj a francba! – legyintett Edgar. – Ilyesmire még egy elmebeteg sem szánja rá magát. Honnan vesszük az Erőt, ha a lakosság egyharmada Másfélévé válik?

– És ha valóban elmebeteg? – Kosztya nem tágított.

– Hát ezért kell a végső eszközökhöz nyúlnunk – zárta le a vitát Edgar.

Komolyan beszéltek. A legkisebb kétely nélkül, hogy szabad-e megölni ezeket az elvarázsolt kocsikísérőket, a kiküldetésbe utazó puffadt arcúakat, a helyjegyes csórókat. Ha kell, hát kell.

Valahogy elment a kedvem a teaivástól. Felálltam, kimentem a kupéból. Edgar megértő, de csöppet sem együtt érző pillantással követett.

A vagon már elcsöndesedett, aludni készült. Néhány fülkeajtó még nyitva volt, valaki a peronon imbolygott, várva, hogy felszabaduljon a vécé, valahonnan pohárcsörgés hallatszott, de az utasok többségét túlságosan megviselte Moszkva.

Fáradtan arra gondoltam, hogy a melodráma valamennyi szabálya szerint most angyalarcú, ártatlan gyerekeknek kellene futkározniuk a vonat folyosóján. Hogy még mélyebben átérezzem az Edgar által javasolt terv iszonyatos voltát.

Gyerekek nem voltak. Helyettük kövér férfi hajolt ki az egyik kupéból kifakult pólóban és kinyúlt tréningnadrágban. Püffedt, vörös képe szétfolyt az elfogyasztott italtól. Az ürge bágyadtan átnézett rajtam, és visszahúzódott.

Kezem magától nyúlt a lejátszó után. Bedugtam a fülembe a hallgatókat, találomra kiválasztottam egy lemezt, és nekidőltem az ablaküvegnek. Nem látok semmit, nem hallok semmit. És természetesen nem is mondok semmit.

Halk, lírai dallam hangzott fel, és egy vékony hang rázendített:

Nincs időd berohanni a bokrok közé,

Amikor beledobnának a fazékba.

Nincs a világon szebb gyönyörűség,

Mint a genetikus morfinabsztinencia...

De hiszen ez Lasz, ismerősöm az Asszolból! Az a lemez, amit ő ajándékozott nekem! Elnevettem magam, és fölerősítettem a hangot. Éppen erre van most szükségem...

Vérünkből vasat olvasztanak,

Az asztrálban visszatér a gyermek arca,

Nincs a világon szebb gyönyörűség,

Mint a genetikus morfinabsztinencia...

A fenébe is... Ez aztán punk a javából! Ilyet még Snur[42] sem produkál a jó kis anyázós szövegeivel...

Valaki a vállamra csapott.

– Edgar, mindenki úgy kapcsolódik ki, ahogy akar... – mormoltam.

Valaki könnyedén oldalba bökött.

Megfordultam.

És kővé dermedtem.

Lasz állt előttem. És elégedetten vigyorogva táncikált a zene ütemére – eléggé hangosra állítottam a lejátszót.

– Ez már igen, az enyém! – kiáltott fel lelkesen, alighogy levettem a fülhallgatót. – Csak ballagok a kocsiban, senkit sem zaklatok, és akkor valaki az én dalomat hallgatja! Hát te mit csinálsz itt, Anton?

– Utazom... – csak ennyit tudtam kinyögni, kikapcsolva a lejátszót.

– Igazán? – lelkesedett Lasz. – Sosem találtam volna ki! És hova utazol?

– Alma-Atába.

– Úgy kell mondani, Almati[43]! – közölte kioktatóan Lasz. – Jó. Folytatjuk a beszélgetést. Miért nem repülővel?

– És te? – Végre felfogtam, hogy az egész lassan kihallgatásra kezd emlékeztetni.

– Én aerofób vagyok – jelentette ki büszkén Lasz. – Persze ha nagyon muszáj, egy liter whisky hozzásegít, hogy higgyek az aerodinamikában. De csak legvégső esetben, ha például Japánba vagy az Államokba kell... oda nem megy vonat.

– Hivatalos ügyben mész?

– Pihenni – bólogatott Lasz. – Mégse mehetek Törökországba vagy a Kanári-szigetekre, nem igaz? És te hivatalos ügyben?

– Aha – bólintottam. – Kumiszt[44] és subatot akarok forgalmazni.

– Mi az a subat? – érdeklődött Lasz.

– Hát... tevetejből készült kefir.

– Pöpec – hagyta rá. – Egyedül vagy?

– A barátaimmal.

– Átjössz hozzám? Egyedül vagyok a kupéban. Subatom nincs, de kumisz azért akad.

Csapda?

Megnéztem Laszt a Homályon keresztül. Olyan alaposan, ahogyan csak bírtam.

Legkisebb jele sincs, hogy Másféle lenne.

Vagy ember, vagy... felmérhetetlen erejű Másféle. Aki a Homály valamennyi rétegében képes álcázni magát.

Lehet, hogy szerencsém van? Hogy itt áll előttem a Fuaran titokzatos tolvaja?

– Rögtön, csak magamhoz veszek valamit – mosolyogtam.

– Van nálam minden – tiltakozott Lasz. – Hívd át inkább a barátaidat is! A szomszéd vagonban vagyok, második kupé.

– Már lefeküdtek aludni – hazudtam ügyetlenül. – Mindjárt, egy perc...

Lasz szerencsére oldalt állt, nem láthatta, ki van a fülkében. Csak félig nyitottam ki az ajtót, besurrantam a kupéba – alighanem azt a benyomást keltve, hogy egy félmeztelen leányzó van odabent.

– Mi történt? – nézett rám fürkészve Edgar.

– Velünk utazik egy pacák az Asszolból – mondtam gyorsan. – Az a zenész, emlékeztek, még gyanakodtunk is rá, de mintha nem lenne Másféle... Meghívott a kupéjába, inni egyet.

Edgar arcára lázas izgalom ült ki. Kosztya meg felpattant és felkiáltott:

– Elkapjuk? Most majd...

– Állj! – Edgar megrázta a fejét. – Ne kapkodjunk... bármi megtörténhet. Fogd ezt, Anton!

Átvettem az apró, lapos üvegpalackot, amelyet réz-vagy bronzdróttal fontak körbe. Nagyon furán festett. Sötétbarna ital kotyogott benne.

– Mi ez?

– A legközönségesebb húszéves armagnac. De már a palack ravaszabb dolog. Csakis Másféle tudja kinyitni. – Edgar elnevette magát. – Jó kis csecsebecse. Valami régi mágus az összes palackját megbabonázta így, nehogy a szolgái megdézsmálják az italait. Ha ez a te barátod ki tudja nyitni, Másféle.

– Nem érzek semmiféle mágiát... – mondtam a palackot forgatva.

– Erről van szó – bólintott elégedetten Edgar. – Egyszerűen és megbízhatóan ellenőrizheted.

Bólintottam.

– Ez meg csak egy kis harapnivaló. – Edgar a belső zsebéből előhúzott egy háromszögletű Tobleronét. – Rajta, indulj! Várj! Melyik fülke?

– A hálókocsi, kettes kupé.

– Figyelünk – ígérte Edgar. Felállt, eloltotta a villanyt. – Kosztya, be a takaró alá, mi már alszunk! – vezényelte.

Így aztán néhány másodperc múlva, mikor a konyakkal és a csokoládéval kiléptem a folyosóra, útitársaim már valóban a takaró alatt voltak.

Lasz egyébként tapintatosan nem nézett a nyitott ajtó felé – a jelek szerint valóban tévedésben volt barátaim nemét illetően.

– Konyak? – kérdezte a kezemben tartott palackra pillantva.

– Jobb. Húszéves armagnac.

– Ez már igen – helyeselt Lasz. – Egyfélék meg másfélék még a szót sem ismerik.

– Másfélék? – kaptam fel a fejem, Laszt követve a másik kocsi felé.

– Aha. Amúgy komoly emberek, milliókat forgatnak, de a White Horse-on és a Napoleonon kívül gőzük sincs az alkoholkultúráról. Engem mindig elképeszt a politikai-gazdasági elit szűklátókörűsége. Miért vált például a sikeresség jelképévé nálunk a hatszázas Mercedes? Beszélgetsz egy komoly, értelmes emberrel, és az hirtelen közbeveti: „összetörték a Mercimet, egy hétig ötszázassal kellett járnom”. És a szemében egy aszkéta beletörődése, aki az ötszázasig süllyedt, ugyanakkor meg a hatszázas birtokosának büszkesége! Korábban azt gondoltam, hogy amíg az újoroszok át nem ülnek a hozzájuk illő Bentleykbe meg Jaguárokba, semmi jó nem lesz az országban. És hát átültek... de nem történt semmi. Az ízlésficamos vörös zakókat még a Versace ingek sem tudják ellensúlyozni... Mellesleg ezzel is jól megtalálták a kultikus divattervezőjüket...

Lasz nyomában beléptem a hálókocsi kényelmes fülkéjébe. Itt csak két ágy volt, apró sarokasztalka, amely a lapja alatt háromszögletű mosdót rejtett, és egy kis összecsukható szék.

– Itt még kevesebb a hely, mint egy közönséges kupéban – jegyeztem meg.

– Aha. Viszont működik a légkondi. Meg van mosdó... hasznos dolog különböző élethelyzetekben.

Az ágy alól előhúzott egy alumíniumbőröndöt, és kotorászni kezdett benne. Egy másodperc múlva megjelent az asztalkán egy literes műanyag palack. Kézbe vettem, megnéztem a címkéjét. És valóban kumisz volt.

– Azt hitted, viccelek? – vigyorgott fölényesen Lasz. – Nagyon megkedveltem ezt az italt. Ilyennel fogsz kereskedni?

– Igen, pont ilyennel – motyogtam.

– Ilyennel nemigen, ez kirgiz. Inkább Ufába kellett volna utaznod. Közelebb is van, a vámmal sincs annyi bajlódás. Csinálnak kumiszt meg buzut is. Ittál már buzut? Kumisz és juhtejes gyümölcsjoghurt keveréke. Iszonyatosan rossz! De a másnaposságot egy szempillantás alatt eltünteti.

Az asztalon közben megjelent egy adag kolbász, felszeletelt kenyér, egy literes üveg francia Polignac konyak – ezt a márkát nem ismertem – és egy üveg szintén francia Evian ásványvíz. Nyeltem egy nagyot, és a lakomához kiraktam a magam szerény hozzájárulását.

– Próbáljuk ki először az armagnacot! – mondtam.

– Rendben – egyezett bele Lasz, kirakva az asztalkára két műanyag poharat a víznek és két alpakkastampedlit a konyaknak.

– Nyisd ki!

– A te armagnacod, nyisd ki te! – vetette oda hanyagul Lasz.

Valami itt határozottan nem stimmelt.

– Nyisd ki inkább te! – makogtam. – Nekem sosem sikerül egyformán tölteni.

Lasz úgy nézett rám, mint valami idiótára.

– Ez már komoly hozzáállás. Gyakran esik meg veled ilyesmi?

De azért fogta a palackot, és nekilátott letekerni a kupakot.

Vártam.

Lasz lihegett, grimaszolt. Abbahagyta a próbálkozást, és figyelmesen szemügyre vette a kupakot.

– Valószínűleg beszáradt... – mormolta.

Na tessék, az álcázott Másféle!

– Add ide! – mondtam.

– Nem, várj! – méltatlankodott Lasz. – Mi a szösz, ilyen magas lenne a cukortartalma? Mindjárt...

Felgyűrve pólója alját, azzal fogta meg a kupakot, és minden erejét beleadva tekerte. Élénken bizonygatta:

– Megmozdult, megmozdult!

Reccsenés hallatszott.

– Megmozdult... – folytatta Lasz bizonytalanul. – Jaj...

Zavartan nyújtotta felém a kezét. Az egyikben a palackot . A másikban a kupakot, amely még mindig szilárdan ült az üveg letört nyakán.

– Bocsáss meg... vaze...

De már egy másodperc múlva valami büszkeségféle villant meg a képén:

– Itt aztán van erő! Sosem gondoltam volna...

Hallgattam, magam elé képzeltem Edgar arcát, akit egy hasznos talizmántól.

– Értékes dolog, mi? – kérdezte bűntudatosan Lasz. – Antik flaska, igaz?

– Semmiség – mormoltam. – Az armagnacot sajnálom. Üvegszilánk ment bele.

– Az nem ügy – mondta élénken Lasz. A rokkant palackot az asztalra állítva megint belemerült a bőröndbe. Zsebkendőt vett elő, demonstratívan tépte le róla a címkét: – Tiszta. Még egyszer sem volt mosva. És nem kínai, hanem cseh, úgyhogy nem kell tartanunk a tüdőgyulladástól.

Összehajtotta a zsebkendőt, duplán rátekerte a palack nyakára, és nyugodt lélekkel megtöltötte a kupicákat. A magáét felemelte:

– Az utazásra!

– Az utazásra! – hagytam rá.

Az armagnac lágy volt, illatos és édeskés, mint a langyos szőlőlé. Könnyen itatta magát, az embernek eszébe sem jutott, hogy harapjon is valamit mellé, és valahol mélyen belül felrobbant – pontosabban célba találva, mint bármelyik amerikai rakéta.

– Remek dolog – ismerte el Lasz nagyot sóhajtva. – De mondom én, magas a cukortartalma. Azért szeretem az örmény konyakokat, mert a minimálisra csökkentik a cukortartalmukat, de megmarad a teljes ízskála... Na igyunk még egyet!

A második adag is a poharakba került. Lasz várakozóan nézett rám.

– Az egészségünkre... – javasoltam bizonytalanul.

– Az egészségünkre! – egyezett bele Lasz. Kiitta, megszagolgatta a zsebkendőt. Az ablakra pillantott, és összerezzent. – Hát ez aztán... hogy teker!

– Mi van?

– Nem hiszed el, úgy rémlett, mintha a kocsink mellett egy denevér repült volna! – kiáltott fel Lasz. – De hatalmas, akkora, mint egy juhászkutya! Br-r-r...

Arra gondoltam, lesz egy-két baráti szavam Kosztyához. De hangosan megpróbáltam viccel elütni a dolgot:

– Nem denevér volt. Biztosan mókus.

– Repülő mókus, na persze – keseredett neki Lasz. – Itt röpköd a fejünk felett... Nem, becsület szavamra egy hatalmas denevér volt!

– Biztos nagyon közel repült az ablakhoz – magyaráztam. – És te csak futólag odanézve nem tudtad jól felmérni a távolságot a denevérig, ezért képzelted nagyobbnak, mint amekkora.

– Hát, lehet... – mondta elgondolkodva Lasz. – De mit csinál itt? Miért repül a vonat mellett?

– Ez pofonegyszerű – mondtam, fogva a palackot, és harmadszor is töltve. – A nagy sebességgel rohanó mozdony légpajzsot tol maga előtt. Elsodorja a legyeket, szúnyogokat, lepkéket meg egyéb röpködő lényeket, és a vonatot körülvevő légörvénybe taszítja őket. A denevérek ezért éjszakánként szívesen röpködnek a mozgó vonatok körül, és elkapkodják az elkábult rovarokat.

Lasz elgondolkodott.

– És akkor nappal miért nem repülnek madarak a vonat körül?

– Ez is pofonegyszerű – nyújtottam neki a poharát. – A madarak sokkal ostobább népség, mint az emlősök. A denevérek ezért már rájöttek, hogyan használják ki a vonatokat a táplálkozásra, a madarak meg még nem. Száz-kétszáz év múlva már a madarak is felismerik, hogyan használhatják ki a vonatokat.

– Hogy nem jöttem rá magamtól? – csodálkozott Lasz. – Tényleg nagyon egyszerű az egész! Hát akkor... a józan észre!

Ittunk.

– Csodálatos szerzetek az állatok – mondta Lasz mélyértelműen. – Okosak, de nem úgy, ahogy Darwin gondolta. Volt nekem egyszer egy...

De hogy mije volt, kutyája, macskája, hörcsögje vagy akváriumi aranyhala, már nem tudtam meg. Lasz újból az ablakra pillantott, és elzöldült.

– Ott van megint... a denevér!

– Szúnyogokat fogdos – emlékeztettem.

– Ugyan, miféle szúnyogokat! Úgy felrepült egy oszlopra, mint a parancsolat! Mondom neked, hogy akkora, mint egy jól megtermett német juhászkutya!

Feltápászkodva Lasz egy lendületes mozdulattal lehúzta a függönyt. Határozottan kijelentette:

– A fenébe... tudtam én, hogy nem szabad éjszaka Kinget olvasni... Mekkora denevér! Mint egy pterodactylus! Ez baglyokat meg uhukat fog, nem szúnyogot!

Kosztya teljesen meghülyült! Tudom, hogy a vámpír, akár az alakváltó, állati alakban eszét veszti, nehezen képes ellenőrizni magát. Biztosan tetszik neki, hogy az éjszakai vonat körül röpködhet, benézhet az ablakokon, megpihenhet egy lámpaoszlopon. De tekintettel kellene lennie az elemi óvatosságra!

– Mutáció lehet – tűnődött közben Lasz. – A nukleáris kísérletek, a szivárgó reaktorok, az elektromágneses hullámok, a mobiltelefonok... Mi meg közben csak nevetünk... ugyan, fantasztikum, úgymond... Na meg a bulvársajtó is folyton hazudik. Ha bárkinek elmesélem, azt hiszi, részegen képzelődtem, vagy hazudok!

Határozott mozdulattal kinyitotta a maga konyakját.

– Hogy viszonyulsz általában a misztikumhoz? – kérdezte.

– Jól – jelentettem ki méltóságteljesen.

– Én is – ismerte be Lasz. – Most már jól. Korábban sehogyan sem viszonyultam hozzá... – Óvakodva a befüggönyözött ablakra nézett. – Élsz, éldegélsz, aztán egyszer csak, valahol a pszkovi tőzegmocsárban belebotlasz egy eleven jetibe... és megbuggyansz tőle! Vagy látsz egy méteres patkányt. Vagy... – legyintett, és megint megtöltötte a poharakat. – És mi van akkor, ha tényleg élnek itt valahol körülöttünk boszorkányok, vámpírok, alakváltók? Hiszen nincs annál jobb álcázás, mint a tömegkultúra eszközeivel elterjeszteni a képemet. Amit művészi formában ábrázoltak, filmen bemutattak, már nem félelmetes és titokzatos. Az igazi szorongáshoz élőbeszéd kell, egy öreg nagyapó kell a ház tövében, aki esténként ijesztgeti az unokákat: „És akkor a Gazda megmutatkozott előtte, és azt mondta: nem engedlek el, meggyötörlek, megkínozlak, szélviharban elpusztítalak!” Így születik meg az igazi rettegés az anomáliás jelenségektől. A gyerekek ezt érzik egyébként, ezért szeretik úgy a Fekete Kézről meg gördülő koporsóról szóló históriákat. De a modern irodalom és különösen a film elmossa ezt az ösztönös félelmet. Hogy is lehetne félni Drakulától, ha már százszor is megölték? Hogyan félhetnénk az űrlényektől, ha a mieink mindig porrá zúzzák őket? Nem, Hollywood az emberi éberség nagy elaltatója! Rajta, igyunk Hollywood pusztulására, mert megfoszt minket az ismeretlennel szembeni egészséges félelemtől!

– Erre bármikor szívesen – jelentettem ki érzéssel. – Lasz, tulajdonképpen miért készülsz Kazahsztánba? Talán olyan jó üdülőhely?

Lasz vállat vont.

– Magam sem tudom – mondta. – Hirtelen kedvet kaptam az egzotikumra: kumisz a sajtárból, tevegelés, harci birkák viadala, zöldséges rizseshús réztálon, szokatlan arcvonású szép lányok, és fán termő marihuána a városi utcákon...

– Milyen? – Nem értettem. – Miféle marihuána?

– Fán termő. Tulajdonképpen rendes fa, csak nem engedik megnőni – magyarázta ugyanolyan komoly képpel Lasz, amilyennel én beszéltem neki a denevérekről meg fecskékről. – Nekem mindegy, úgyis dohányzással rontom az egészségemet, egyszerűen kedvet kaptam az egzotikumra...

Előhúzott egy csomag Belomort, és rágyújtott.

– Mindjárt berohan a kocsikísérő – jegyeztem meg.

– Nem rohan sehova, óvszert húztam a füstérzékelőre. – Lasz fölfelé intett. A füstérzékelőre valóban egy kissé felfújt, halványrózsaszín óvszer volt ráhúzva, kis műanyag tüskékkel.

– Az az érzésem, hamis képet alkottál magadnak a kazah egzotikumról – mondtam.

– Már késő, elindultam, hát elindultam – dörmögte Lasz. – Reggel egyszer csak az jutott az eszembe, miért ne utaznék el Kazahsztánba. Bedobáltam a holmimat, eligazítottam a helyettesemet, és irány a vonat.

Felfigyeltem.

– Csak úgy kaptad magad? Figyelj, mindig ilyen könnyen elindulsz?

Lasz elgondolkodott. Megrázta a fejét.

– Nem igazán. De most mintha belém rúgtak volna... Jól van, hagyjuk. Igyunk inkább még egyet búcsúzóul...

Tölteni kezdett, én meg közben megint megnéztem a Homályon át.

Bár tudtam, mit keressek, még így is nehezen fedeztem fel az ismeretlen Másféle nagyon finom és mesteri érintésének nyomát. Már lecsöndesült, csaknem kihűlt nyomát.

Egyszerű beavatkozás, ilyenre a leggyengébb Másféle is képes. De milyen remekül hajtotta végre!

– Rendben, legyen búcsúpohár! – egyeztem bele. – Nekem is ragad már le a szemem... lesz még időnk beszélgetni.

Egyébként semmi esélyem sem volt arra, hogy a következő órákban alhassak egy keveset. Várt rám a beszélgetés Edgarral és talán Geszerrel is.

4. FEJEZET

EDGAR bánatosan nézte a palack roncsait. Bár a megjelenése nemigen volt alkalmas a keserűség kifejezésére – vidám mintás, bő alsónadrág és kinyúlt trikó volt rajta, a kettő között kilátszott kis pocakja. Az Inkvizítorok nem sokat törődtek fizikai formájukkal, nyilván nagyobb súlyt fektettek a hatalmas erejű mágiára.

– Elvégre nem Prágában vagy – próbáltam vigasztalni. – Ez itt Oroszország. Nálunk, ha a palack nem adja meg magát, elintézik.

– Most igazoló jelentést kell írnom – mondta borúsan Edgar. – A csehországi bürokraták sem különbek az oroszországiaknál.

– Viszont kiderítettük, hogy Lasz nem Másféle.

– Nem derítettünk ki semmit – mondta dühösen az Inkvizítor. – A pozitív eredmény vitathatatlan lenne. De a negatív... tegyük fel, olyan erős Másféle, hogy megérezte a csapdát. Hát megviccelt minket... a maga módján.

Hallgattam. Valóban nem lehetett kizárni ezt a változatot.

– Nem úgy fest, mintha Másféle lenne – mondta halkan Kosztya. Az ágyán ült egy szál alsónadrágban, izzadságtól lucskosan, nehezen kapkodva a levegőt. Nyilván túl sokáig élvezkedett denevértestben. – Már az Asszolban ellenőriztem. Minden erőmmel. És most megint... nem úgy fest.

– Hozzád majd lesz külön néhány szavam – vágott a szavába Edgar. – Miért kellett közvetlenül az ablak előtt röpködnöd?

– Megfigyelést végeztem.

– Nem ülhettél volna fel a vagon tetejére, és onnan lelógva végezni?

– Száz kilométeres sebességnél? Másféle vagyok ugyan, de a fizika törvényeit én sem tudom megváltoztatni. Lesodródtam volna.

– Úgy látszik, abban nem gátolnak a fizika törvényei, hogy száz kilométeres sebességgel repülj. De megülni a kocsi tetején nem vagy képes?

Kosztya összehúzta magát és elhallgatott. Belenyúlt a zakója zsebébe, és szégyenkezés nélkül előhúzott egy apró palackot. Kortyolt belőle – valami sűrű, sötétvörös, szinte fekete folyadékot.

Edgar a homlokát ráncolta.

– Mikor lesz legközelebb szükséged... táplálékra?

– Ha nem kell többet transzformálódnom, holnap estefelé... – Kosztya megrázta a levegőben a palackot. Valami súlyosan meglöttyent. – Reggelre még elég.

– Jogomban áll... a különleges helyzetre való tekintettel... – Edgar rám sandított – licencet adni neked.

– Nem – mondtam gyorsan. – Ez sérti a kialakult rendet.

– Konsztantyin jelenleg az Inkvizíció szolgálatában áll – emlékeztetett Edgar. – A Fénypártiak kompenzációt kapnak.

– Nem – ismételtem meg.

– Táplálkoznia kell. És a vonaton lévő emberek valószínűleg halálra vannak ítélve. Mind egy szálig.

Kosztya hallgatott, engem nézett. Mosoly nélkül, komolyan meredt rám...

– Akkor elhagyom a vonatot – mondtam. – És csinálhattok, amit akartok.

– Ráismerek az Éjszakai Őrségre – jegyezte meg halkan Kosztya. – Mosod kezeidet? Mindig ezt csináljátok. Ti engeditek át nekünk az embereket, és azután megvetően fintorogtok.

– Elhallgatni! – ordította Edgar, és felpattanva kettőnk közé állt. – Mind a ketten hallgassatok! Nincs most idő kakaskodásra! Kosztya, szükséged van a licencre? Vagy kibírod nélküle?

Kosztya megrázta a fejét.

– Nem kell a licenc. Valahol Tambovnál megállunk, kiszállok, és fogok néhány macskát.

– Miért éppen macskát? – érdeklődött Edgar. – Miért nem... például kutyát?

– A kutyákat sajnálom megölni – magyarázta Kosztya. – A macskákat is, de hol találok Tambovban tehenet vagy birkát? A kisebb állomásokon meg rövid ideig áll a vonat.

– Tambovban kapsz egy bárányt – ígérte Edgar. – Semmi értelme... terjeszteni a misztikát. Mindig így kezdődik... találnak néhány vértelen állattetemet, és cikkezni kezdenek a bulvársajtóban...

Elővette mobilját, kiválasztott egy számot a telefonkönyvből. Sokáig várt – amíg a békésen alvó ember föl nem vette.

– Dmitrij? Ne visíts, nincs idő az alvásra, hív a haza... – Edgar ránk sandítva tagoltan mondta: – Szolomon üdvözöl, pecsétekkel, aláírásokkal.

Edgar egy darabig hallgatott, vagy időt hagyva ezzel, hogy embere magához térjen, vagy pedig a replikáit hallgatta.

– Igen. Edgar. Emlékszel? Pontosan úgy – mondta Edgar. – Nem felejtkeztünk meg rólad. És szükségünk van rád. Négy óra múlva megáll Tambovban a Moszkva-Alma-Ata vonat. Szükségünk van egy bárányra. Mi?

Egy pillanatra elvéve fülétől a telefont, mikrofonját tenyerével letakarva Edgar mély átéléssel kijelentette:

– Micsoda szamarak ezek a külső munkatársak!

– Nekem egy szamár is megfelel – nevette el magát Kosztya.

Edgar már megint a telefonba beszélt:

– Nem, nem te. Bárányra van szükség. Az egy állat. Vagy juhra. Vagy tehénre. Ez engem nem érdekel. Négy óra múlva ott állsz a pályaudvar közelében az állattal. Nem, kutya nem felel meg! Mert nem, és kész! Nem, senki nem fogja megenni. A húsát és a bőrét elviheted. Kész, ha megérkeztünk, felhívlak.

A telefont eltéve Edgar magyarázni kezdte:

– Tambovban nagyon korlátozott... a kontingensünk. Egyetlen Másféle sincs most ott, csak egy külső munkatárs az emberek közül.

– Aha – csak ennyit mondtam. Az Őrségekben sosem voltak emberek.

– Néha szükség van rájuk – magyarázta ködösen Edgar. – Semmi vész, boldogulni fog. Nem hiába eszi a kenyeret. Kapsz egy bárányt, Kosztya.

– Köszönöm – mondta békésen a vámpír. – Jobb lenne persze egy birka. De a bárány is megfelel.

– Lezártátok végre a gasztronómiai témát? – Nem álltam meg szó nélkül.

– Harcképességünk szintén fontos kérdés – mondta Edgar kioktatóan. – Szóval azt állítod, hogy ezt a... Laszt mágikus befolyásolás érte?

– Pontosan. Ma reggel. Azt a kívánságot ébresztették benne, hogy utazzon vonattal Alma-Atába.

– Ennek van értelme – ismerte el Edgar. – Ha nem fedezed fel a nyomot, komolyan foglalkoztunk volna a fickóval, rengeteg időt és erőt vesztegettünk volna el. De ez azt jelenti...

– Hogy a bűnös nagyszerűen ismeri az Őrségek ügyeit – bólintottam. – Tisztában van az Asszolban folytatott vizsgálattal, tudja, kit gyanúsítottunk. Vagyis...

– Valaki magából a vezetésből – értett egyet velem Edgar. – Öt-hat Másféle az Éjszakai és ugyanennyi a Nappali Őrségből. Mondjuk két tucat. Ez mindenképp nagyon kevés.

– Vagy valaki az Inkvizíciótól – mondta Kosztya.

– Nana, nevet mondj, barátom, nevet! – Edgar elnevette magát. – Ki?

– Vitězslav – Kosztya hallgatott egy másodpercig, majd hozzátette: – például.

Néhány pillanatig az volt az érzésem, hogy az általában rendíthetetlen Setét mágus káromkodásban tör ki. Méghozzá baltikumi akcentussal. De Edgar visszafogta magát.

– Nem fáradtál el túlságosan a transzformációban, Konsztantyin? Nem lenne ideje nyugovóra térned?

– Edgar, fiatalabb vagyok nálad, de ketten együtt is csak taknyosok vagyunk Vitězslavval összehasonlítva – felelte nyugodtan Kosztya. – Mit láttunk? Egy öltönyt, porral telve. Megvizsgáltuk azt a port?

Edgar hallgatott.

– Nem vagyok biztos benne, hogy a vámpír maradványainak vizsgálatával bármit is ki lehet deríteni – vetettem közbe.

– De Vitězslav miért...? – kezdte Edgar.

– Hatalom – felelte röviden Kosztya.

– Hogy jön ide a hatalom? Ha el akarta lopni a könyvet, miért jelentette, hogy megtalálta? Fogta volna szó nélkül, és eltűnik vele. Egyedül volt, amikor megtalálta! Érted? Egyedül!

– Talán nem fogta fel rögtön, mivel van dolga – vitatkozott Kosztya. – Vagy talán nem azonnal szánta rá magát a lopásra. De megrendezni a saját halálát és továbbállni a könyvvel, miközben mi a gyilkosát hajkurásszuk, remek húzás!

Edgar kapkodva szedte a levegőt. Bólintott.

– Jó. Szólok, hogy ellenőrizzék. Most rögtön kapcsolatba lépek... a Legfelsőkkel Moszkvában, és megkérem őket, hogy ellenőrizzék a port.

– A biztonság kedvéért kérd meg, hogy Geszer is és Zavulon is ellenőrizze a maradványokat – tanácsolta Kosztya. – Nem lehetünk biztosak abban, nincsenek-e benne mind a ketten a dologban.

– Ne tanítsd a bácsit gyereket csinálni... – dörmögte Edgar. Kényelmesebben elhelyezkedett... és kikapcsolt.

Igen, ma éjjel Geszer sem, Zavulon sem alhatja ki magát...

Ásítottam, és azt mondtam:

– Uraim, ahogyan gondoljátok... én lefekszem.

Edgar nem válaszolt. Gondolatban a Hatalmasok egyikével társalgott. Kosztya bólintott, és szintén bebújt a takaró alá. Felmásztam a felső ágyra, levetkőztem, farmeromat és ingemet feldobtam a polcra. Levettem az órámat, magam mellé tettem – nem szeretek órával a karomon aludni. Kosztya lent kikapcsolta az éjszakai világítást. Sötét lett.

Edgar mozdulatlanul ült. A kerekek megnyugtatóan kattogtak. Azt beszélik, hogy Amerikában, ahol nagyon hosszú, egybeöntött síneket használnak, szándékosan bevágják őket, hogy imitálják a csatlakozásokat és így előidézzék a kerekeknek ezt a megnyugtató kattogását...

Nem jött álom a szememre.

Valaki megölt egy Legfelső szintű vámpírt. Vagy a vámpír maga rendezte meg saját megölését. Ez mindegy is. Bármelyik esetről legyen is szó, ez a valaki elképzelhetetlen Erőre tett szert.

De miért menekül? Miért bujkál a vonaton, kockáztatva, hogy az egész szerelvényt megsemmisítik, vagy például körülveszi száz Legfelső, és totális ellenőrzést végez? Szükségtelen, kockázatos ostobaság. Aki a legerősebb Másféle lett, az előbb vagy utóbb megszerzi a hatalmat. Száz év múlva, kétszáz év múlva, amikorra már mindenki elfelejtette Arinát, a boszorkányt is, meg a mitikus könyvet is. Ha valakinek, hát Vitězslavnak ezt tudnia kellett.

Ez az egész... valahogy túlságosan is emberi. Zűrzavaros és logikátlan. Sehogyan sem emlékeztet egy bölcs és erős Másféle tetteire.

Pedig csak egy ilyen Másféle lehetett képes Vitězslavot megölni.

Már megint nem áll össze az egész...

Alul megmozdult Edgar. Felsóhajtott, bemászott az ágyba, eligazgatva az ágyneműt.

Lehunytam a szemem, és igyekeztem teljesen ellazulni.

Elképzeltem, hogyan nyújtóznak a távolba a vonat mögött a sínek... pályaudvarokon és kis vasútállomásokon keresztül, városok és városkák mentén egészen Moszkváig, hogyan ágaznak szét az utak a pályaudvarnál, hogy a körgyűrűn túl kátyúktól gyűrötten fussanak tovább, a századik kilométer után töredezett autóutakká válva elérjenek egy lepusztult kis faluig, egy öreg gerendaházig...

„Szvetlana?”

„Már vártalak, Anton. Mi újság nálatok?”

„Utazunk. Valami furcsa dolog történik itt...”

Igyekeztem maximálisan megnyílni előtte... vagyis csaknem maximálisan. Kiteríteni az emlékezetemet, mint valami vég szövetet a szabó asztalán. A vonat, az Inkvizítorok, a beszélgetés Lasszal, a beszélgetés Edgarral és Kosztyával...

„Különös – mondta Szvetlana rövid szünet után. – Nagyon különös. Az az érzésem, hogy valaki játszik veletek. Nem tetszik ez nekem, Anton.”

„Nekem sem. Hogy van Nágya?”

„Már rég alszik.”

Az ilyen beszélgetésben, amely csak a Másfélék számára lehetséges, nincs intonáció. Valami mégis helyettesíti – Szvetlana hangjában halvány bizonytalanságot éreztem.

„Nem vagy otthon?”

„Nem... látogatóban vagyok egy öregasszonynál.”

„Szvetlana!”

„Látogatóban vagyok, ne izgulj! Meg akartam beszélni vele a helyzetet... és megtudni valamit a könyvről.”

Igen, rögtön fel kellett volna fognom, hogy nem csak a lányunkért érzett aggodalom miatt hagyott ott minket Szvetlana.

„És sikerült valamit megtudnod?”

„Valóban a Fuaran-könyv volt az. Az igazi. És... Geszer fiával kapcsolatban is igazunk volt. A nagyanyó mulatott egyet kedvére... és felújított néhány hasznos kapcsolatot.”

„És azután feláldozta a könyvet?”

„Igen. Ott hagyta abban a biztos tudatban, hogy a rejtekhelyet gyorsan megtalálják, és felhagynak az üldözésével.”

„És mit gondol a történtekről?” – gondosan kerültem a neveket, mintha bárki is lehallgathatna egy ilyen beszélgetést.

„Az az érzésem, hogy pánikba esett. Bár hetvenkedik.”

„Szvetlana, mennyi idő alatt lehet a Fuarannal Másfélét csinálni egy emberből?”

„Szinte azonnal. Tíz perc kell az összes igézet elmondásához, azután szükség van néhány szerre... vagyis tulajdonképpen csak egyre... tizenkét ember vérére. Ha mindössze egy-egy csepp is, de tizenkét különböző embertől.”

„Minek?”

„Ezt magától Fuarantól kellene megkérdezni. Biztos vagyok benne, hogy vér helyett bármilyen más folyadék is megtenné, de a boszorkány a vérhez kötötte az igézetet... Összesen tehát tíz perc az előkészület, tizenkét csepp vér – és Másfélévé változtathatsz egy embert. Vagy emberek egész csoportját, csak az a fontos, hogy a látóteredben legyenek.”

„És milyen erősek lesznek?”

„Különbözőek. De a gyengéket magasabb szintre lehet emelni egy következő igézettel. Elméletileg bármelyik emberből Legfelső szintű mágust lehet csinálni.”

Volt valami a szavaiban. Valami fontos. De egyelőre nem voltam képes elkapni ezt a szálat...

„Szveta, és mitől fél... a nagyanyó?”

„Emberek tömeges Másfélévé változtatásától.”

„Nem akar beismerő vallomást tenni?”

„Nem. Haladéktalanul a nyaka közé akarja szedni a lábát. És én megértem.”

Felsóhajtottam. Arinát mégiscsak érdemes lenne felelősségre vonni... érdemes lenne, ha az Inkvizíció nem vádolná szabotázzsal. Na és megint csak – Geszer...

„Szveta, kérdezd meg... kérdezd meg, miért indulhatott a tolvaj keletre. Lehet, hogy ott, ahol a Fuaran-könyv íródott, még nagyobb erőre tesz szert?”

Szünet. Milyen kár, hogy nem mobilon beszélünk, nem léphetek közvetlen kapcsolatba a boszorkánnyal. A közvetlen beszélgetés sajnos csak egymáshoz közel állók között lehetséges. Vagy azonosan gondolkodók között.

„Nem... Nagyon csodálkozott. Azt mondja, a Fuarannak semmi helyhez kötöttsége nincs. Ugyanúgy működne a Himalájában, az Antarktiszon vagy az Elefántcsontparton is.

„Akkor... tudd meg, használhatta-e a könyvet Vitězslav. Mégiscsak vámpír, alsóbbrendű Másféle...”

Megint szünet.

„Használhatta. Akár vámpír, akár alakváltó, akár Setét, akár Fénypárti. Nincs semmiféle korlátozás. Egyedül ember nem tudná használni.”

„Ez világos... Van még valami?”

„Semmi, Anton. Reméltem, hogy tud nekünk adni valami fogódzkodót... de tévedtem.”

„Rendben. Köszönöm. Szeretlek.”

„Én is téged. Pihenj. Biztos vagyok benne, hogy reggelre minden világosabb lesz...”

A köztünk feszülő vékony szálacska elszakadt. Fészkelődve kényelmesebben elhelyezkedtem. Azután nem álltam meg, az asztalra pillantottam.

Az iránytű mutatója változatlanul forgott. A Fuaran a vonaton volt.

Éjszaka kétszer felébredtem. Először, amikor Edgarhoz bejött az egyik Inkvizítor közölni vele, hogy hiányoznak valamiféle jelentések. Másodszor, amikor a vonat megállt Tambovban, és Kosztya halkan kiment a fülkéből.

Tíz után keltem föl.

Edgar teázott. Kosztya pirospozsgásan, frissen kolbászos szendvicset majszolt. A mutató forgott. Minden változatlan volt.

Az ágyon felöltöztem, leugrottam. Az ágyneműhöz adtak egy aprócska darab szappant is, ebből állt az egész tisztasági felszerelésem.

– Fogd! – mormolta Kosztya felém nyújtva egy műanyag zacskót. – Vettem ezt-azt... Tambovban...

A zacskóban volt egy csomag egyszer használatos borotva, egy flakon Gillette borotvagél, fogkefe és egy tubus Új Gyöngyszem márkájú fogkrém.

– A kölnit elfelejtettem – tette hozzá Kosztya. – Nem jutott eszembe.

Nem csoda, hogy elfelejtette – a vámpírok, akár az alakváltók, nem nagyon bírják az erős szagokat. Lehetséges, hogy a nagy részükre nézve teljesen ártalmatlan fokhagyma hatása azzal függ össze, hogy zavarja őket az áldozat felkutatásában?

– Köszönöm – mondtam. – Mennyivel tartozom?

Kosztya csak legyintett.

– Én már kifizettem – közölte Edgar. – Egyébként neked is jár kiküldetési díj. Napi ötven dollár, plusz étkezési csekkek.

– Jól él az Inkvizíció – epéskedtem. – Van valami újság?

– Geszer és Zavulon próbál kiigazodni Vitězslav földi maradványain – így mondta, „földi maradványain”, ünnepélyesen és hivataloskodóan. – Nehéz bármit is kideríteni. Te is tudod, minél öregebb egy vámpír, annál kevesebb marad belőle halála után...

Kosztya elmélyülten rágta a szendvicsét.

– Hát igen – értettem egyet. – Megyek, megmosakszom.

A kocsiban már majdnem mindenki felébredt, csak néhány kupé ajtaja volt még zárva, ahol az éjjel túlságosan is aktívan mulatoztak. Kivártam a rövidke sort, és bepréseltem magam a kocsi mosdófülkéjének kaszárnyai kényelmébe. A meleg víz lustán csordogált a csap vascsövecskéjéből. A tükröt helyettesítő polírozott acéllap már régen és reménytelenül tele volt fröcskölve szappanos cseppekkel. Fogamat mosva a kemény kínai fogkefével a Szvetával folytatott éjszakai beszélgetésünket forgattam a fejemben.

Elhangzott valami fontos dolog. Elhangzott, de sem Szvetlana, sem én, egyikünk sem értette meg.

Pedig meg kell értenem.

Úgy tértem vissza a fülkébe, hogy nem jutottam közelebb az igazsághoz, de támadt egy ötletem, amelyet hasznosnak éreztem. Útitársaim már befejezték a reggelizést, én pedig az ajtót becsukva rögtön a tárgyra tértem:

– Edgar, van egy ötletem. Egy hosszú, nyílt útszakaszon a fiaid elkezdik lekapcsolni a kocsikat. Egyiket a másik után. Hogy a vonat meg ne álljon, az egyikük ellenőrzi a mozdonyvezetőt. Mi figyeljük az iránytűt. Ahogy lekapcsolták azt a kocsit, amelyikben a könyv van, a nyíl jelezni fogja.

– Na és? – kérdezte Edgar savanyúan.

– Lokalizáljuk a könyvet. Kocsi pontossággal. Azután körül lehet venni a kocsit, és egyenként félrevinni az összes utast a csomagjaival együtt. Amint megtaláljuk a gyilkost, a nyíl egyenesen rá fog mutatni. És kész! Nem lesz szükség a vonat megsemmisítésére.

– Már gondolkoztam ezen – mondta kelletlenül Edgar. – Csak egyetlen, de döntő érv szól ellene. A bűnös megérti, mi történik. És elsőként csaphat le ránk.

– Jöjjön ide Geszer, Zavulon, Szvetlana, Olga... a Setéteknél is vannak erős mágusok? – Kosztyára néztem.

– Akadnak – felelte leereszkedően Kosztya. – És lesz elég erő?

– Egyetlen Másféle ellen?

– Nem egyszerűen Másféle – emlékeztetett Edgar. – A legenda szerint néhány száz mágus gyűlt össze, hogy Fuarant megsemmisítsék.

– Mi is összeszedünk annyit. Az Éjszakai Őrségnek csaknem kétszáz munkatársa van, a Nappalinak legalább ugyanennyi. És a tartalékosok százai. Mindkét oldal legalább ezer Másfélét ki tud állítani.

– Többnyire gyengéket, hatodik-hetedik szintűeket. Igazi mágus, harmadik és annál magasabb szintű legfeljebb ha száz akad – Edgar olyan mély meggyőződéssel adta mindezt elő, hogy nem lehetett kétséges, valóban mérlegelte az erőszakos összecsapás esélyeit is. – Ez talán elég, ha a Setéteket és Fénypártiakat megerősítjük az Inkvizítorokkal, amuletteket használunk és egyesítjük a két Erőt. De az is lehet, hogy ez sem elég. És akkor elpusztulnak a legerősebb harcosok, a bűnös keze pedig szabaddá válik. Arra nem gondolsz, hogy talán éppen erre a változatra számít?

Megráztam a fejem.

– De én erre is gondoltam – közölte komor elégtétellel Edgar. – A bűnös csapdának is nézheti a vonatot, amely köré összegyűlik Oroszország minden erős mágusa. Körbeveheti az egész vonatot olyan igézetekkel, amelyeket mi meg sem érzünk.

– Akkor mit erőlködünk itt? – kérdeztem. – Miért vagyunk itt? Nukleáris bombát neki, és nincs több gond!

Edgar bólintott.

– Igen. Éppenséggel nukleárisat, mert az átviszi a Homály minden rétegét. De előbb meg kell győződnünk arról, hogy a célpontunk nem lépett-e le az utolsó másodpercben.

– Zavulon álláspontjára helyezkedtél? – érdeklődtem.

– A józan ész álláspontjára. A vonat nagy erők bevonásával elvégzett totális átfésülése mágikus összecsapással fenyeget. És az emberek mellesleg így is elpusztulnak. A vonat megsemmisítése... igen, sajnálom az embereket. Viszont elkerüljük a globális megrázkódtatást.

– De ha még van esély... – kezdtem.

– Van. Ezért javaslom, hogy folytassuk a keresését – mondta Edgar. – Kosztya és én a srácaimmal együtt átfésüljük a vonatot... az elejétől és a végétől egyszerre. Amuletteket használunk, és a gyanús eseteket megvizsgáljuk a Homályon át is. Te pedig beszélj még egyszer Lasszal. Ő azért továbbra is gyanúsított.

Vállat vontam. Ez az egész borzasztóan úgy festett, mintha csak imitálnánk a keresését. Lelke mélyén Edgar feladta a küzdelmet.

– Mikor van az „X óra”? – kérdeztem.

– Holnap estefelé – válaszolta Edgar. – Amikor a Szemipalatyinszk közeli néptelen körzeteken haladunk át. Ott már robbantottak bombát... egy taktikai töltettel több már nem oszt, nem szoroz.

– Sikeres vadászatot! – mondtam, és kiléptem a fülkéből.

Mindez már csak porhintés. Csak néhány sor a jelentésben, amelyet Edgar már megírni készül: „Minden a bűnöző lokalizálására és a Fuaran felkutatására tett erőfeszítés ellenére...”

Néha az jutott eszembe, hogy az Inkvizíció az Őrségek reális alternatívája. Hiszen mivel foglalkozunk? Elválasztjuk az embereket és a Másféléket. Ügyelünk arra, hogy a Másfélék tettei a legkevésbé se érintsék az embereket. Csakhogy ez gyakorlatilag lehetetlen, mert a Másfélék egy része természetéből adódóan élősködő. Igen, a Fénypártiak és Setétek közti ellentétek olyanok, hogy elkerülhetetlenek az összecsapások.

De ott van még az Inkvizíció, amely az Őrségek felett áll, őrzi az egyensúlyt, harmadik erő és magasabb rendű elválasztó struktúra, helyrehozza az Őrségek hibáit...

Ám kiderült, hogy mindez nem így van.

Nincs semmiféle harmadik erő. Nincs, és nem is volt soha.

Az Inkvizíció a Setétek és Fénypártiak szétválasztásának eszköze. Ennyi, és nem több. Őrködik a Megállapodás betartásán, de egyáltalán nem az emberek érdekében, hanem a Másfélékében. Az Inkvizíciót azok a Másfélék alkotják, akik tudják, hogy mindannyian élősködők vagyunk, a Fénypárti mágus nem különb a vámpírnál.

Átlépni az Inkvizícióhoz annyit tesz, beletörődni. Annyit tesz, végképp felnőni, a naiv ifjúkori maximalizmust a felnőtt egészséges cinizmusára cserélni. Belátni, hogy vannak az emberek, és vannak a Másfélék, és semmi közük sem lehet egymáshoz.

Készen állok erre a belátásra?

Igen, valószínűleg.

De átlépni az Inkvizícióhoz valamiért mégsem akarok.

Akkor már jobb az igát húzni az Éjszakai Őrségnél. Senkinek sem kellő munkával védelmezni a senkinek sem kellő embereket.

Egyébként miért is ne ellenőrizném az egyetlen gyanúsítottat? Amíg még van idő.

Lasz már ébren volt. A fülkéjében üldögélt, komoran nézte az ablakon túli csüggesztő tájképet. Az asztallap fel volt hajtva, a mosdókagylóban vékony vízsugár alatt egy palack kumisz hűlt.

– Nincs hűtőszekrény – közölte Lasz bánatosan. – Még a legjobb vonaton sincs hűtőszekrény a kupékban. Kérsz kumiszt?

– Már reggeliztem.

– Hát aztán?

– Na jó, egy keveset – egyeztem bele.

Valóban nagyon keveset töltött, épp csak az ajkunkat tudtuk vele megnedvesíteni. Megittuk, és Lasz elgondolkodva mondta:

– Mi a csuda ütött belém tegnap? Most mondd meg, épeszű ember Kazahsztánba megy nyaralni? Nem inkább Spanyolországba, Törökországba? Esetleg Pekingbe a csókfesztiválra, ha már extrém turizmusra adja a fejét. De mit lehet csinálni Kazahsztánban?

Vállat vontam.

– Furcsa tudati fluktuáció volt ez – mondta Lasz. – Tudod, elgondolkodtam itt...

– És úgy döntöttél, hogy leszállsz – találgattam.

– Úgy van. És aztán megint felszállok. Az ellenkező irányba.

– Bölcs döntés – mondtam őszintén. Először is megszabadulunk egy gyanúsítottól. Másodszor pedig megmenekül egy rendes ember.

– Néhány óra múlva Szaratovba érünk – tűnődött hangosan Lasz. – Ott leszállok. Mindjárt felhívom az egyik üzleti partneremet, és megkérem, hogy jöjjön ki elém. Szaratov remek város.

– Ugyan mi olyan remek benne? – érdeklődtem.

– Hát... – Lasz megint töltött, ezúttal bőkezűbben. – Szaratov területén időtlen idők óta éltek emberek. Ebben előnyösen eltér a távoli Északtól meg a hasonló vidékektől. A cári időkben kormányzóság volt ott, de elmaradott, nem véletlenül mondja róla Csackij[45], hogy vad vidék. Manapság a régió ipari és kulturális központja, jelentős vasúti csomópont.

– Nocsak – mondtam óvatosan. Nem volt világos, komolyan beszéle, vagy halandzsázik, és a szövegben Szaratovot nyugodtan fel lehet cserélni Kosztromára, Rosztovra vagy bármelyik másik város nevére.

– És ez a legértékesebb benne, a jelentős vasúti csomópont – magyarázta Lasz. – Falok valamit egy McDonald’sben, és irány visszafelé. Meg van ott egy régi székesegyház, azt feltétlenül megnézem. Ne utazzak hiába.

Hát igen, ismeretlen ellenfelünk túlságosan óvatos volt. A beavatkozás annyira gyengére sikerült, hogy egyetlen nap alatt elmúlt a hatása.

– Figyelj, mégis miért indultál neki, hogy Kazahsztánba rohanj? – kérdeztem óvatosan.

– Mondtam már, csak úgy – sóhajtott Lasz.

– Egész egyszerűen csak úgy?

– Hát, ültem otthon, nem zavartam én senkit, húrokat cseréltem a gitáromon. Megszólalt a telefon. Eltévesztették a számot, valami kazahot kerestek... nem jegyeztem meg a nevét. Letettem a kagylót, és azon tűnődtem, hány kazah élhet Moszkvában. Éppen két húr volt csak a gitáromon, mint a dombrán[46], felhangoltam, és elkezdtem rajtuk cincogni. Olyan jópofa dolog lett. Valamiféle dallam alakult ki belőle... olyan ragadós, fülbemászós. Én meg arra gondoltam, kapom magam és elutazom Kazahsztánba.

– Egy dallam? – kérdeztem vissza.

– Aha. Olyan fülbemászó, hívogató. Sztyeppe, meg kumisz, meg minden ilyesmi...

Mégiscsak Vitězslav lett volna? Az egyszerű ember rendszerint nem érzékeli a mágiát. De a vámpírok mágiája valamiféle köztes dolog a valódi mágia és a nagyon erős hipnózis között. Szükség van hozzá egy pillantásra, egy hangra, egy érintésre – még ha egészen csekélyre is, de a vámpír és az ember közvetlen érintkezésére...

Az öreg vámpír az orrunknál fogva vezet minket?

– Anton – szólalt meg elgondolkodva Lasz –, hiszen te nem is tejjel kereskedsz.

Hallgattam.

– Ha lenne bármi körülöttem, ami érdekelhetné az FSZB-t, én behúgyoznék a félelemtől – folytatta Lasz. – De az a gyanúm, hogy itt az FSZB[47]-t is a frász kerülgetné.

– Ne feszegessük ezt a kérdést! – javasoltam. – Jobb lesz így.

– Aha – egyezett bele gyorsan Lasz. – Rendben. Szóval szálljak le Szaratovban?

– Szállj le, és nyomás haza! – bólintottam felállva. – Köszönöm az italt.

– Parancsot értettem – mondta Lasz. – Mindig örülök, ha segíthetek.

Nem volt világos, nem szélhámoskodik-e. Úgy látszik, néhány ember gépiesen használja ezt a modort.

Mérsékelt ünnepélyességgel kezet szorítottunk, kiléptem a folyosóra, és visszatértem a mi kocsinkba.

Szóval Vitězslav? A nagy eszű... az Inkvizíció kipróbált munkatársa!

Elkapott a hév. Világos ügy, a mérhetetlenül megerősödött Vitězslav annak álcázza magát, akinek akarja. Lehet akár ez a taknyos kétéves gyerek is, aki óvatosan kandikál kifele a kupéjukból. Vagy az a kövér leányzó az elképesztő méretű arany fülbevalóval. Vagy az Edgar előtt hajbókoló kocsikísérő – miért is ne?

De lehet akár Edgar vagy Kosztya is...

Megálltam, és jól megnéztem a fülkénkkel szemben, a folyosón álló Inkvizítort és vámpírt. És ha tényleg...

Nem, állj! Ez már elmebaj. Minden lehetséges, de nem minden történik meg. Én én vagyok. Edgar meg Edgar, Vitězslav pedig Vitězslav. Különben lehetetlen lenne dolgozni.

– Információt hozok – mondtam Edgar és Kosztya közé állva.

– Na? – biztatott az Inkvizítor.

– Laszt egy vámpír befolyásolta. Emlékszik... valami dallamra, ami útnak indította.

– Milyen költői – prüszkölt Edgar. De nem mosolyodott el, helyeslően bólintott. – Dallam? Nagyon is emlékeztet a vérszí... bocsáss meg, Kosztya, a vámpírokra.

– Mondhatod politikailag korrekten is: „a hemoglobin-függőkre”. – Kosztya csak a szájával mosolygott.

– A hemoglobinnak ehhez semmi köze, te is tudod – zárta le a vitát Edgar. – Nos, ez már egy szálacska. – Hirtelen elmosolyodott, és vállon veregetett. – Te meg kitartó vagy. Remek, a vonatnak van még egy esélye. Várjatok meg itt.

Edgar gyorsan megindult a folyosón. Azt hittem, a harcosaihoz megy, de a vonatparancsnok fülkéjébe lépett be, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Mit fundált ki? – kérdezte Kosztya.

– Honnan tudjam? – sandítottam a srácra. – Lehetséges, hogy léteznek valamiféle különleges igézetek a vámpírok felismerésére?

– Nincsenek – vágott közbe Kosztya. – Csak ugyanazok, mint a többi Másfélére. Ha Vitězslav az emberek között rejtőzködik, semmiféle igézettel nem találod meg. Micsoda ostobaság...

Ideges lett – és én megértettem. Mégiscsak nehéz lehet a Másfélék világának leglenézettebb kisebbségéhez tartozni – és tulajdon fajtádra vadászni. Hogy is mondta egyszer nekem, a fiatal, ostoba, elszánt vámpírvadásznak: „Nagyon kevesen vagyunk, Anton. És amikor valaki elmegy közülünk, rögtön megérezzük.”

– Kosztya, megérezted Vitězslav halálát?

– Miről beszélsz, Anton?

– Egyszer régen azt mondtad nekem, megérzitek, ha valaki meghal közületek.

– Megérezzük, ha licences vámpír az illető. Amikor a regisztrációs pecsét megöli, a kiáradó energia a körzetben mindenkit megvisel. Vitězslavnak nem volt pecsétje.

– De Edgar csak kifundált valamit – mormoltam. – Valamiféle Inkvizíciós trükköt?

– Alighanem. – Kosztya a homlokát ráncolta. – Miért van ez így, Anton? Miért csak minket gyilkolnak mindig... még a sajátjaink is? A setét mágusok is ölnek!

Hirtelen úgy kezdett velem beszélni, mint régen. Mintha még mindig az az ártatlan vámpír-fiúcska lenne... bár miféle ártatlanság egy vámpíré?

Ez szörnyű volt, teljesen kiforgatott magamból – ezek az átkozott kérdések és az az átkozott eleve elrendelés, és ráadásul az kérdez, aki már átlépett a határon. Aki vadászott és ölt...

– Ti öltök... a táplálékotokért – mondtam.

– És hatalomért, pénzért, szórakozásból talán tisztességesebb? – kérdezte Kosztya keserűen. Felém fordult, a szemembe nézett. – Miért beszélsz velem ilyen... megvetően? Valaha barátok voltunk. Mi változott meg?

– Legfelső szintű vámpír lettél.

– Na és?

– Tudom, hogyan lesz egy vámpírból Legfelső szintű, Kosztya.

Néhány másodpercig a szemembe nézett. Azután elmosolyodott. Azzal a bizonyos vámpírmosollyal – még nincsenek agyarak a szájában, de már ott érzed őket a torkodon.

– Ó, igen... Ártatlan lányok és gyerekek vérét kell inni, meg kell őket ölni... A régi, klasszikus recept. Így lett Legfelső az öreg Vitězslav... Azt akarod mondani, hogy egyetlenegyszer sem néztél bele a dossziémba?

– Azt – feleltem.

Kővé dermedt. Mosolya is szánalmassá, zavarttá vált.

– Egyetlenegyszer sem?

– Nem – feleltem, és felfogtam, hogy valamikor valamiben hibáztam.

Kosztya esetlenül széttárta karját, és dadogva, csak névmásokat, kötő-és indulatszavakat volt képes kinyögni:

– Na ez... hát... te... én meg... na ne...

– Nem akarok belenézni egy barátom dossziéjába – jelentettem ki, és sután hozzátettem: – Még egy volt barátoméba sem...

– Én meg azt hittem, megnézted – mondta Kosztya. – Világos. Már a huszonegyedik században élünk, Anton. Itt van... – Benyúlt a zakózsebébe, és előhúzta a flaskáját. – Koncentrátum... donorvérből. Tizenkét ember ad vért, és nem kell megölni senkit. Ennek tényleg semmi köze a hemoglobinhoz! Sokkal fontosabbak az érzelmek, amelyeket a vért adó ember átél. Elképzelni sem tudod, hányan vannak, akik halálosan félnek, mégis elmennek az orvoshoz, és vért adnak az övéiknek. Ez az én személyes receptem... „Szauskin-recept”. Csak általában Szauskin-koktélnak nevezik. Biztosan benne van a dossziéban.

Diadalmasan nézett rám... és valószínűleg sehogy sem értette, miért nem mosolygok rá. Miért nem mormolom bűntudatosan: „Kosztya, bocsáss meg, disznónak és gyilkosnak gondoltalak... pedig becsületes vámpír vagy, jó vámpír, modern vámpír...”

Igen, valóban az volt. Becsületes, jó és modern. Nem véletlenül dolgozott a hematológiai kutatóintézetben.

De miért beszélt az összetételről? A tizenkét ember véréről?

Bár érthető, hogy miért. Honnan ismerhetném én a Fuaran tartalmát? Honnan tudhatnám, hogy az igézethez éppenséggel tizenkét ember vérére van szükség?

És Vitězslavnak nem volt a keze ügyében ez a tizenkét ember. Nem tudta végrehajtani az igézetet a Fuaranból és megnövelni az erejét.

De Kosztyánál ott volt a flaskája.

– Mi van veled, Anton? – kérdezte Kosztya. – Miért hallgatsz?

Edgar kilépett a vonatparancsnok fülkéjéből, valamit magyarázva kezet rázott a parancsnokkal, és elégedett mosollyal arcán elindult felénk.

Kosztyára néztem. És mindent kiolvastam a szeméből.

Megértette, hogy megértettem.

– Hol rejtegeted a könyvet? – kérdeztem. – Gyorsan! Ez az utolsó esélyed. Az egyetlen esélyed. Ne pusztítsd el magadat...

Ebben a pillanatban lecsapott rám. Mindenféle mágia nélkül – ha nem tekintjük mágiának a vámpírok emberfeletti erejét. A világ egy fehér robbanásban eltűnt előlem, fogaim megreccsentek a számban, és az állkapcsom mintha levált volna. A folyosó végéig repültem, egy utas fékezett le, aki rosszkor jött ki levegőzni. Valószínűleg köszönetet kellett volna mondanom neki, hogy nem vesztettem el az eszméletemet – mellesleg helyettem maga az utas ájult el.

Kosztya öklét dörzsölve állt, a teste csillogott, egyetlen pillanat alatt belépve a Homályba, és ki is lépve belőle, amint ide-oda siklott a világok között. Mennyire elképesztett engem valamikor a vámpíroknak ez a képessége... Gennagyij, Kosztya apja, amint felém jön az udvaron át, Kosztya anyja, Polina, amint átöleli a még egészen ifjú vámpír vállát... mi törvénytisztelők vagyunk... nem ölünk meg senkit... erre ösztönöz minket, hogy egy Fénypárti mágus a szomszédunk...

– Kosztya! – kiáltott fel Edgar, és megállt.

A vámpír lassan felé fordította a fejét. Nem láttam, csak megéreztem, hogy vicsorog.

Edgar előrelökte a kezét – és a folyosót homályos fal zárta el, olyan volt, mint egy hegyi kristályból csiszolt lap. Edgar valószínűleg még nem fogta fel, mi a helyzet, de inkvizítori ösztönei működtek.

Kosztya mély, vonyító hangot adott ki, és tenyerével nekitámaszkodott a falnak. Az kitartott. A vagon rázkódott az illesztéseken, mögöttem lassan, elnyújtva sikítani kezdett egy nő. Kosztya dülöngélve igyekezett áttörni Edgar védelmét.

Felemeltem a kezem, és Kosztyára dobtam egy „szürke imát”, ezt az ősi igézetet a nem elevenek ellen. A „szürke ima” darabokra szaggat mindenféle sírból kiemelt, tudattal nem bíró, csak a boszorkánymester akaratának engedelmeskedő lényt. A vámpírokat lelassítja és meggyengíti.

Amikor a vékony szürke szálak beburkolták a Homályban, Kosztya megfordult. Hozzám lépett, megrázta magát – és az igézet a szemem előtt hullott szét. Még sosem láttam ilyen durva és hatékony munkát.

– Ne állj az utamba! – ordította Kosztya. Az arca kiélesedett, igazából is előtűntek az agyarai. – Nem akarlak... nem akarlak megölni...

Sikerült feltápászkodnom, és a pórul járt utason át bekúsztam a fülkébe. A felső ágyakon visítani kezdett két igencsak testes férfi, legalább úgy, mint a vécéajtóban állva ordító nő. Alattam a padlón valamiféle üvegek meg poharak hányódtak.

Kosztya egy ugrással a fülkeajtóban termett. Csak ránézett a férfiakra, és azok elhallgattak.

– Add meg magad! – suttogtam a padlón, az asztalka lábánál ülve. Az állkapcsom valahogy furcsán mozgott – talán nem ugrott ki a helyéből, de minden mozdulat belenyilallt.

Kosztya elnevette magát.

– Elintézek itt mindenkit... ha akarom. Gyere velem, Anton! Gyere! Nem akarok rosszat! Mit érdekel téged ez az Inkvizíció? Mit érdekelnek az Őrségek? Mindent megváltoztatunk!

Nagyon őszintén beszélt. Szinte könyörögve.

Miért kell ahhoz a legerősebbé válni, hogy megengedhessük magunknak a gyengeséget?

– Térj észhez... – suttogtam.

– Te hülye! Hülye! – vicsorogta Kosztya közelebb lépve hozzám. Kinyújtotta a kezét – az ujjai már karmokban végződtek. – Te...

A megkezdett üveg Poszolszkaja, amelyből lustán folyt a vodka, magától került a kezem alá.

– Ideje pertut innunk – mondtam.

Sikerült félrerántania a fejét, a folyadék mégis az arcába fröccsent. Kosztya felüvöltött, hátravetette a fejét. Lehetsz akár a legeslegfelső szintű vámpír, az alkohol számodra méreg.

Felálltam, felkaptam az asztalról egy teli poharat, felemeltem a kezemet.

– Éjszakai Őrség! – kiáltottam. – Letartóztatlak! Kezeket a fejed mögé, agyarakat visszahúzni!

Az ajtón egyszerre zúdult be három Inkvizítor. Edgar hívta őket, vagy maguk érezték meg a bajt? Rávetették magukat Kosztyára, aki még mindig vérző arcát törölgette. Az egyik Inkvizítor mágiával csordultig teli szürke fémkorongot igyekezett a vámpír nyakához szorítani...

És a következő másodpercben Kosztya megmutatta, mire képes.

Egy rúgással kiverte a kezemből a poharat, engem nekilökött az ablaknak. A keret megremegett. Kosztya helyén pedig szürke vihar tombolt – kezének, lábának csapásai hihetetlen, csak mozihősökre jellemző sebességgel követték egymást. Mindenfelé fröcsköltek a vér és a húscafatok, mintha valaki nyitott turmixgépben akart volna húst darálni.

Kosztya azután kiugrott a folyosóra, körülnézett – és kivetette magát az ablakon, mintha észre sem venné a két réteg vastag üveget.

Az üveg sem vette észre őt.

Kosztya még egy pillanatra feltűnt az ablakon túl, amint lefelé bukfencezett a töltés oldalán, és a vonat továbbszáguldott.

Hallottam már a vámpírok eszköztárának erről a trükkjéről, de a dematerializálódást mindig is ostoba kitalációnak tartottam. Az „átjárás falon és üvegen a reális világban” címszó mellett még a kézikönyvekben is csak a szégyenletes n. b. rövidítés látható – nem bizonyított.

A fülkében alaktalan kupacként feküdt két Inkvizítor, annyira szétmarcangolva, hogy fölösleges is lett volna megnézni, van-e pulzusuk.

A harmadiknak szerencséje volt – az ágyon ült, a hasán lévő sebet szorítva.

A lába alatt tocsogott a vér.

A felső ágyon ülő utasok már nem ordítottak – az egyik a fejére borította a párnát, a másik üveges szemmel lefelé bámult és halkan vihogott.

Lecsúsztam az asztalról, és merev lábakkal kimentem a folyosóra.

5. FEJEZET

AHOGYAN mondani szokás, az élet megy tovább.

A főhadiszállásunkként szolgáló vagon utasai a fülkéikben ültek, és üres tekintettel meredtek az ablakra. A kocsin átmenő emberek valami miatt meggyorsították a lépteiket, és mereven előre néztek. A zárt fülkében, a két fekete műanyag zsákba csomagolt holttesttel együtt ott feküdt a sebesült Inkvizítor, akit már vagy negyedórája kezelt gyógyító igézetekkel egy kollégája. Ajtónk előtt másik két Inkvizítor őrködött.

– Hogy jöttél rá? – kérdezte Edgar.

Az állkapcsomat rendbe hozta három perccel azután, hogy sebesült kollégáján segített. Nem kérdeztem, mi volt a baj – ficam, törés vagy repedés. Rendbe hozta, és annyi. Csak a két kiütött első fogam helye volt érzékeny, ha a nyelvemmel hozzáértem.

– Eszembe jutott valami a Fuaranról – mondtam. A Kosztya szökése utáni zűrzavarban volt időm kitalálni egy magyarázatot. – A boszorkány... Arina... ő mondta, hogy a legenda szerint a Fuaranban leírt igézet akkor működik, ha van tizenkét embertől származó vér. Még ha egy-egy csepp is...

– Miért nem mondtad korábban? – kérdezte Edgar élesen.

– Nem tulajdonítottam neki jelentőséget. Akkor ez az egész história a Fuarannal tiszta kitalációnak tűnt... És amikor Kosztya megemlítette, hogy a koktélja tizenkét ember véréből áll... akkor kapcsoltam.

– Világos. Vitězslavnak nem volt a keze ügyében egy tucat ember – bólintott Edgar. – Ha rögtön mondtad volna... ha rögtön szóltál volna...

– Te tudtál a koktél összetételéről?

– Igen, persze. Az Inkvizíciónál megvitattuk a Szauskin-koktél összetételét. Semmiféle csodát nem tesz ez a dolog, a természet által adottnál nem növeli nagyobbra az erőt. De valóban lehetővé teszi a vámpírok számára, hogy felemelkedjenek lehetőségeik maximumáig anélkül, hogy embert ölnének.

– Felemelkedjenek vagy lesüllyedjenek? – kérdeztem.

– Gyilkolás nélkül... felemelkednek – felelte szárazon Edgar. – Te viszont nem tudtad... szépen állunk...

Hallgattam.

Valóban nem tudtam. Semmit nem akartam tudni. Remek fickó vagyok. És most két Inkvizítor fekszik fekete polietilénben, és már senki sem segíthet rajtuk...

– Hagyjuk ezt! – zárta le a témát Edgar. – Ennek már nincs értelme... Nézd csak, repül.

Az iránytűre pillantottam. Igen... valószínűleg. A távolság köztünk és Kosztya, pontosabban a könyv között nem változott, holott a vonat legalább hetven-nyolcvan kilométeres óránkénti sebességgel rohant. Vagyis Kosztya repül utánunk. Nem menekül el!

– Tényleg Közép-Ázsiában kell neki valami... – mondta tanácstalanul Edgar. – De hogy mi...

– Ide kell hívni a Hatalmasokat – mondtam.

– Jönnek maguktól – legyintett Edgar. – Mindent elmondtam nekik, már portált is nyitottam... majd ők eldöntik, mit tegyünk.

– Sejtem én, hogyan döntenek – morogtam. – Zavulon követeli, hogy adják át neki a bűnbe esett Kosztyát. És ami a fő... a Fuarant.

– A könyvet senki nem kapja meg, megnyugodhatsz.

– Csak az Inkvizíció?

Edgar hallgatott.

Kényelmesebben elfészkelődtem. Megérintettem az állkapcsomat.

Nem fáj.

De a fogamat sajnálom. Vagy fogorvoshoz, vagy gyógyítóhoz kell majd mennem. Csak az a baj, hogy még a legjobb Fénypárti gyógyítók sem képesek fájdalommentesen kezelni a fogakat. Nem képesek, és kész...

Az iránytű mutatója megrándult, de tartotta az irányt. A távolság nem változott – tíz-tizenkét kilométer. Kosztya tehát levetkőzött, denevérré változott... vagy valami más fenevaddá? Hatalmas patkánnyá, farkassá... Mindegy. Denevérré változott, és mancsában tartva a batyut a ruhájával és a könyvvel repül a vonat után. Hol dugdosta a nyavalyás? A testén? Ruhájának valami titkos zsebében?

A nyavalyás... de micsoda kitartás! Micsoda pimaszság és merészség – hajtóvadászatot folytatni saját maga után, kitalálni mindenféle lehetséges változatokat, ötleteket adni...

Mindenkit átvert.

De miért? Az abszolút hatalom miatt? A győzelem esélye végül is nem túl nagy, és Kosztyát sosem jellemezte a túlzott becsvágy. Nem, becsvágy persze van benne, de a világ feletti hatalom mániákus eszméi nélkül.

De miért nem szökik most el? Három Inkvizítor vére tapad a kezéhez. Ezt akkor sem bocsátják meg, ha bűnbánatot tanúsít vagy visszaadja a könyvet. El kéne menekülnie... és a biztonság kedvéért megsemmisítenie a könyvet, amelyen rajta van a követő igézet. De nem, hurcolja magával a könyvet, és jön a vonat után. Ez esztelenség... Vagy még mindig számít az alkudozásra?

– Hogyan akartad megtalálni Vitězslavot az utasok között? – kérdeztem Edgart.

– Mi? – A gondolataiba merült Inkvizítor nem válaszolt rögtön. – Á, semmiség, ugyanazzal, amit te is használtál, hogy nem bírják az alkoholt. Fehér köpenyt húztunk volna, és egészségügyi ellenőrzést színlelve végigjártuk volna az összes vagont. Az ürügy az atípusos tüdőgyulladásban szenvedők keresése lett volna. Mindenki kapott volna egy hőmérőt, amit alaposan lemostunk alkohollal. Aki képtelen kézbe venni vagy égési sérülést szenved tőle, az a mi gyanúsítottunk.

Bólintottam. Sikerülhetett volna. Közben persze kockáztattunk volna, de a kockázat a mi munkánk. A Hatalmasok pedig ott lettek volna valahol a közelben, a „hátországban”, és szükség esetén teljes erővel lecsaptak volna.

– Nyílik a portál. – Edgar megragadta a karomat, és felhúzott a felső ágyra. Lábunkat magunk alá húzva egymás mellett ültünk. A fülkét remegő fehér fény töltötte be. Halk kiáltás hallatszott – a portálból kilépve Geszer beverte a fejét az ágyba.

Nyomában megjelent Zavulon – a főnökkel ellentétben kegyes, mosolygós hangulatban.

Geszer a feje búbját dörzsölve komoran nézett ránk.

– Még jó, hogy nem egy Zaporozsecben nyitottátok meg a portált – dünnyögte. – Itt mi a helyzet?

– Az utasok lecsillapítva, a vér felmosva, a sérültet gyógyítják – jelentette Edgar. – A gyanúsított Konsztantyin Szauskin a vonattal párhuzamosan halad óránkénti hetven kilométeres sebességgel.

– Most meg már... „gyanúsított” – jegyezte meg epésen Zavulon. – Eh, hogy milyen tehetséges kölyök volt... milyen ígéretes.

– Nincs szerencséd az ígéretesekkel, Zavulon – mondta halkan Edgar. – Valahogy nem maradnak meg körülötted.

A két Setét mágus komor pillantásokkal méregette egymást. Edgarnak régi elszámolni valója volt Zavulonnal – még azóta a história óta Fafnirral és a finn szektával[48]. Senki nem szeret gyalog lenni a sakktáblán.

– Tartózkodjanak a csípős megjegyzésektől, uraim! – kérte Geszer. – Én is mondhatnék egyet-mást... neked is, Zavulon, és neked is, Edgar... Mennyire erős most?

– Nagyon erős – mondta még mindig Zavulont nézve Edgar. – Már előzőleg is Legfelső volt a srác...

– Vámpír – nevette el magát megvetően Zavulon.

– Legfelső szintű vámpír. Persze kevés tapasztalattal... maga mögött elmaradt. De a könyvet felhasználva erősebb lett, mint Vitězslav. És ez már komoly dolog. Hajlok arra a feltételezésre, hogy Vitězslav egy szinten állt magukkal, Hatalmasok.

– Hogyan ölte meg Vitězslavot? – kérdezte Zavulon. -Vannak feltételezéseik?

– Most már igen – bólintott Edgar. – A vámpíroknak is megvan a maguk hierarchiája. A fiú párbajra hívta ki, a vezető szerep volt a tét. Ez... nem túl látványos. Két értelem összecsapása, az akarat párviadala. Olyasmi, mint amikor farkasszemet néznek. Néhány másodperc... és az egyik meghátrál, teljesen aláveti magát a másik akaratnak. Ha vámpírokkal került összetűzésbe az Inkvizíció, Vitězslav könnyedén maga alá gyűrte őket. De ezúttal vesztett.

– És elpusztult – bólintott Zavulon.

– Ez nem szükségszerű végkimenetel – jegyezte meg Edgar. – Kosztya a rabszolgájává is tehette volna. De vagy félt, hogy elveszti fölötte az ellenőrzést, vagy úgy döntött, nem áll meg félúton. Tehát önmegsemmisítésre utasította. És Vitězslav kénytelen volt engedelmeskedni.

– Tehetséges fiú – mondta ironikusan Geszer. – Nem akarok hazudni, Vitězslav végleges pusztulása nem ejt kétségbe... Rendben, Konsztantyin erősebb lett Vitězslavnál. Felmérted az erejét?

Edgar vállat vont.

– Hogyan? Erősebb nálam. Feltételezem, hogy mindegyiküknél erősebb. Még az is lehet, hogy mindannyiunknál együttvéve.

– Ne kelts pánikot! – mormolta Zavulon. – Tapasztalatlan. A mágia nem izompacsirták versenye, a mágia: művészet. Ha párbajtőr van a kezedben, az a lényeg, hogy pontos találatot vigyél be, nem az, hogy teljes erőből hülyén odacsapj...

– Nem pánikolok – mondta lágyan Edgar. – Csak mérlegelem, mekkora az ereje. Nagyon nagy. „Kristálypajzsot” használtam ellene, és csaknem áttörte.

A Hatalmasok összenéztek.

– A kristálypajzsot nem lehet áttörni – jegyezte meg Geszer. – És honnan volt neked... egyébként világos. Már megint a talizmánok a különleges széfből.

– Majdnem áttörte a pajzsot – ismételte meg Edgar.

– Te hogy élted túl? – kérdezte tőlem Geszer. Lehet, hogy csak képzeltem, de mintha hangjában megjelent volna az együttérzés árnyalata.

– Kosztya nem akart megölni – mondtam egyszerűen. – Edgarra tört... Én először szürke imával csaptam rá... – Geszer helyeslően bólintott. – Aztán a kezem ügyébe került a vodka, és az arcába löttyintettem. Kosztya feldühödött. De engem mégsem akart megölni. Nekiesett az Inkvizítoroknak, szétlapította őket, és elment.

– Jellemző orosz módszer: egy pohár vodkával megoldani a problémákat – mondta Geszer borúsan. – De miért? Miért ingerelted? Már nem kezdő. Nem fogtad föl, hogy nem bírsz vele? És aztán én vigyem el Szvetlanának, ami maradt belőled?

– Én is felhúztam magam – ismertem be. – Túl váratlan volt az egész. És amikor Kosztya hívni kezdett: „gyere velem, nem akarok rosszat...”

– Nem akar rosszat – mondta keserűen Geszer. – A reformátor vámpír. A világ progresszív ura...

– Geszer, döntenünk kell – szólt halkan Zavulon. – Felküldhetem a katonai repülőtérről a vadászgépeket.

A mágusok hallgattak egy ideig.

Elképzeltem, amint sugárhajtású vadászgépek kergetnek az égen egy denevért, ágyúból lövik, rakétákat eregetnek utána...

Fantazmagória.

– Akkor már inkább helikopterek... – mondta Geszer elgondolkodva. – Nem, ez ostobaság, Zavulon. Az embereket elsöpri az útjából.

– Mégiscsak bomba? – kérdezte kíváncsian Zavulon.

– Nem – rázta meg a fejét Geszer. – Nem. Itt nem. De nem is sikerülne... nagyon óvatos. Mágiával kell lecsapni rá.

Zavulon bólintott. Hirtelen halkan felvihogott.

– Mi van? – kérdezte Geszer.

– Egész életemben erről álmodoztam – mondta Zavulon. – Elhiszed, öreg ellenségem? Arról álmodoztam, hogy veled dolgozzam párban. Nyilvánosan és ténylegesen... a gyűlölettől a szeretetig...

– Mégiscsak nagy szemétláda vagy te – mondta halkan Geszer.

– Ütődöttek vagyunk valamennyien – vihogott Zavulon. – Na mi legyen? Te meg én? Vagy mozgósítsuk a mieinket? Nyomassák nekünk az Erőt, és mi leszünk a csapás éle?

Geszer megcsóválta a fejét.

– Nem, Zavulon. Nincs értelme, hogy mi másszunk rá Konsztantyinra. Más javaslatom van.

Rám nézett.

Nyelvemmel megtapogattam fogam maradékát. Milyen pechesen alakult az egész...

– Készen állok, Geszer.

– Van esélye – bólintott helyeslően Zavulon. – Végül is ha Kosztyának maradtak még valamiféle szentimentális elgondolásai... csak képes vagy-e csapást mérni rá, Anton?

Nem feleltem rögtön. Komolyan mérlegeltem.

Nem letartóztatásról van szó. A csapással alighanem halálra kell zúznom. Az élévé, középpontjává kell válnom az erőnek, amelyet Geszer, Zavulon, Edgar és talán más mágusok is belém áramoltatnak. Igaz, tapasztalatlanabb vagyok, mint a Hatalmasok, de nekem esélyem van arra, hogy összecsapás nélkül Kosztya közelébe jussak.

Azoknak a bizonyos „szentimentális elgondolásoknak” köszönhetően.

Az alternatíva egyszerű – a Hatalmasok egyetlen ökölbe gyűjtenek össze minden erőt. Még Nágyuska erejére is szükségük lesz – és Geszer azt fogja követelni Szvetlanától, hogy hasonítsa a kislányunkat...

Alternatíva nincs.

– Megölöm Kosztyát – mondtam.

– Ne így! – szólta halkan Geszer. – Nem jól beszélsz, őrségbeli!

– Kivégzem a vámpírt – suttogtam.

Geszer bólintott.

– És ne spekulálj, Gorogyeckij! – tette hozzá Zavulon. – Ne rágódj az értelmiségi gumicsontjaidon! Nem létezik Kosztya, a rendes fiúcska. Nem is létezett soha. Bár nem ölt embereket a vérükért, ő vámpír. Nem eleven lény.

Geszer helyeslően bólintott.

Egy pillanatra lehunytam a szemem.

Nem eleven lény.

Hiányzik valamije, amit az egyszerűség kedvéért léleknek szoktunk nevezni.

Valami olyan összetevő, amely még nekünk, Másféléknek is megfoghatatlan. És kora gyerekkorától hiányzik belőle – hála vámpír szüleinek. A fiúcska növekedett, a háziorvos meghallgatta a szívét, és lelkesedett, hogy milyen egészséges ez a gyerek. Aztán fiúból férfivá vált, és egyetlen lány sem mondta, hogy hideg az ajka csókolózáskor. Lehettek volna gyerekei – teljesen hétköznapi gyerekei egy teljesen hétköznapi emberi asszonytól.

És mindennek ellenére mégsem eleven lény. Mindez kölcsönzött, lopott, és amikor Kosztya meghal, a teste nyomban porrá omlik... mert ő maga már régen halott.

Mindannyian halálra vagyunk ítélve születésünk pillanatától kezdve.

De mi legalább halálunkig élhetünk.

– Hagyjatok magunkra Antonnal! – mondta Geszer. – Megpróbálom felkészíteni.

Hallottam, amint Zavulon és Edgar feláll, kimegy a folyosóra. Az ajtó becsukódott. Valami surrogott – Geszer nyilván elzárt minket a megfigyelés elől. Azután megkérdezte:

– Izgulsz?

– Nem – ráztam meg a fejemet, de a szemem még mindig nem nyitottam ki. – Gondolkodom. Kosztya végül is igyekezett úgy viselkedni, mintha nem vámpír lenne...

– És mire jutottál?

– Nem bírja ki. – Kinyitottam a szemem, és Geszer arcába néztem. – Nem bírja ki, meg fog vadulni. Az eleven vér iránti fiziológiai igényét képes volt elnyomni, de az összes többit... nem eleven az élők között, és ez nyomasztja. Előbb vagy utóbb Kosztya megvadul.

Geszer várt.

– Egyszer már megvadult – mondtam. – Amikor megölte Vitězslavot és az Inkvizítorokat... az egyik Inkvizítor Fénypárti volt, igaz?

Geszer bólintott.

– Mindent úgy csinálok, ahogy kell – ígértem. – Sajnálom Kosztyát, de itt már nincs mit tenni.

– Hiszek benned, Anton – mondta Geszer. – És most kérdezd meg azt, amit valójában kérdezni akartál.

– Mi tartja magát az Éjszakai Őrségnél, főnök? – kérdeztem.

Geszer elmosolyodott.

– Nagyjából mindannyian ugyanabban a mocsokban hempergünk – mondtam. – Mi nem a Setétek ellen harcolunk, hanem azok ellen, akiket a Setétek is eltaszítanak... a pszichopaták, a mániákusok, a határokat áthágok ellen. Érthető okoknál fogva ezek többnyire a vámpírok és az alakváltók közt fordulnak elő. Lényegében ugyanez a helyzet a Setéteknél is... a Nappali Őrség azokra a Fénypártiakra vadászik, akik egy csapásra akarnak mindenkit megváltani... lényegében azokra, akik elárulhatnák az embereknek létezésünk titkát. Az Inkvizíció... látszólag a csetepaték fölött áll, de valójában arra ügyel, nehogy túl komolyan vegyék az Őrségek a feladatukat. Hogy a Setétek ne törekedjenek formális hatalomra az emberi világ felett, és hogy a Fénypártiak ne irtsák ki végleg a Setéteket... Geszer, az Éjszakai és a Nappali Őrség csak ugyanannak az egésznek a két fele.

Geszer hallgatott. Engem nézett, és hallgatott.

– Ezt... szándékosan így találták ki? – kérdeztem. Azután feleltem is magamnak. – Igen, biztosan. A fiatalok, a nemrég hasonított Másfélék talán nem fogadták volna el a Fénypártiak és Setétek közös Őrségét. Még mit nem! Egy vámpírral menni őrjáratba? Engem is megzavart volna... így hát két Őrséget hoztak létre. A beosztottak lelkesen vadásznak egymásra, a vezetőség intrikál... hogy ne unatkozzanak és fenntartsák a látszatot. A főnökség viszont közös.

Geszer felsóhajtott, és előhúzott egy szivart. Levágta a végét, rágyújtott.

– Én hülye, folyton gondolkodtam – mormogtam le sem véve a szemem Geszerről. – Egyáltalán hogyan létezünk mi? Ott van például Szamara Őrsége, Velikij Novgorod Őrsége vagy Kirejevszkij falué Tomszk megyében. Látszólag mindegyik önálló. Lényegében viszont bármi probléma akad, hozzánk futnak Moszkvába... Rendben, nem de jure, csak de facto: a moszkvai Őrség irányítja egész Oroszország összes Őrségét.

– Meg a FÁK[49] három államáét – mormolta Geszer, kifújva egy füstpamacsot. A füst tömör felhővé sűrűsödött a levegőben, nem terjedt szét a kupéban.

– Rendben, és hogyan tovább? – kérdeztem. – Hogyan működnek együtt Oroszország független Őrségei és például a litván Őrségek? És Oroszország, Litvánia, az USA és Uganda Őrségei? Az emberi világban minden világos, akinek nagyobb a bunkója és vastagabb a pénztárcája, az rendeli a muzsikát. Hiszen az oroszországi Őrségek ütősebbek az amerikaiaknál! Sőt azt hiszem...

– A francia a legerősebb Őrség – mondta közömbös hangon Geszer. – Erős, bár rendkívül lusta. Elképesztő jelenség. Nem tudunk rájönni, mivel függ össze – talán csak nem az elképesztő mennyiségű száraz bor és osztriga fogyasztásával...

– Az Őrségeket az Inkvizíció irányítja – mondtam. – Nem a vitákat dönti el, nem a renegátokat bünteti, hanem éppenséggel irányít. Engedélyt ad ilyen vagy olyan társadalmi kísérletekre, kinevezi és leváltja a vezetőséget... áthelyez Üzbegisztánból Moszkvába... Van az Inkvizíció, és van két operatív szerve, az Éjszakai és a Nappali Őrség. És az Inkvizíció egyetlen célja – a fennálló status quo megőrzése. Mert akár a Setétek, akár a Fénypártiak győzelme valamennyi Másféle veresége lenne.

– És hogyan tovább, Anton? – kérdezte Geszer.

Vállat vontam.

– Tovább? Tovább nincs semmi. Az emberek élik a maguk kis emberi életét. Örülnek az apró emberi örömöknek. Táplálnak minket a melegükkel... és szállítják az újabb Másféléket. Azok a Másfélék, akikben kevés az ambíció, csaknem hétköznapi életet élnek. Csak bőségben, egészségesebben és tovább, mint a közönséges emberek. Azok, akik nem találják a helyüket, akik összecsapásokra és kalandokra, eszményekre és küzdelemre vágynak... belépnek az Őrségekbe. Akik kiábrándultak az Őrségekből... belépnek az Inkvizícióba.

– Na és? – nógatott Geszer.

– Maga mit csinál az Éjszakai Őrségben, főnök? – kérdeztem. – Nem unta még meg... több ezer éve?

– Tegyük fel, hogy még mindig tetszenek nekem az összecsapások és kalandok – mondta Geszer. – Nos?

Megráztam a fejem.

– Nem, Borisz Ignatyjevics. Ezt nem hiszem el. Láttam én már magát... másmilyennek. Túlságosan fáradtnak. Túlságosan kiábrándultnak.

– Akkor tegyük fel, hogy mégiscsak végezni akarok Zavulonnal – mondta nyugodtan Geszer.

Egy másodpercig gondolkodtam.

– Ez sem stimmel. A több száz év alatt... valamelyikük már végzett volna a másikkal. Épp itt mondta Zavulon, hogy a mágia olyan, mint a vívótőr szúrása. És hát maguk nem igazi tőrrel, hanem a sportolók fegyverével vívnak. Beviszik a találatot, de nem döfik meg az ellenfelet.

Geszer lassan bólintott. Újabb füstpamacs olvadt bele a dohányfelhőbe.

– Mit gondolsz, Anton, le lehet élni ezer évet, és még mindig sajnálni az embereket?

– Sajnálni? – kérdeztem vissza.

Geszer bólintott.

– Pontosan, sajnálni. Nem szeretni... arra nincs elég erőnk, hogy az egész világot szeressük. És nem lelkesedni érte... túlságosan is jól tudjuk, mi is az az ember.

– Sajnálni valószínűleg lehet – bólintottam. – De mire jó a maga szánalma, főnök? Üres és terméketlen. A Másfélék nem teszik jobbá az emberi világot.

– De igen, Anton. Akárhogy is van, de jobbá tesszük. Higgy az öregnek, aki már sok mindent látott.

– De mégis...

– A csodára várok, Anton.

Kérdően néztem Geszerre.

– Nem tudom, milyenre. Hogy minden ember szert tesz a Másfélék képességeire. Hogy egyszerre minden Másféle emberré válik. Hogy a megkülönböztetés alapja egyszer majd nem az lesz, hogy „ember vagy Másféle”, hanem az, hogy „jó vagy rossz”. – Geszer lágyan elmosolyodott. – Elképzelni sem tudom, hogyan történhet ez meg, és hogy egyáltalán megtörténhet-e. És ha mégis bekövetkezik, szívesebben leszek az Éjszakai Őrség oldalán. És nem az Inkvizíciónál... a hatalmas, bölcs, helyesen cselekvő, mindenható Inkvizíciónál.

– Lehet, hogy Zavulon is erre vár? – kérdeztem.

Geszer bólintott.

– Lehetséges. Nem tudom. De jobb egy ismerős, régi ellenség, mint egy fiatal, kiszámíthatatlan szemétláda. Nevezz konzervatívnak, de többre becsülöm a vívótőrt és Zavulont, mint a baseballütőt és a haladó szemléletű Setét mágust.

– És nekem mit tanácsol?

Geszer széttárta karját.

– Mit tanácsolok? Hogy magad dönts. Elmehetsz, és élhetsz hétköznapi életet. Átmehetsz az Inkvizícióhoz... nem fogok tiltakozni. És maradhatsz az Éjszakai Őrségben.

– És várhatok?

– És várhatsz. Őrizve magadban azt az emberit, ami még megmaradt. Nem esve extázisba és nem hatódva meg, az emberekre kényszerítve a számukra szükségtelen Fényt. Nem süllyedve cinizmusba és megvetésbe, tisztának és tökéletesnek tartva önmagadat. És ami a legnehezebb: nem kiábrándulni, nem válni hitehagyottá, nem lenni közömbössé.

– Nem túl nagy választék – mondtam.

– Örülj, hogy egyáltalán van! – mondta Geszer, és elmosolyodott.

Az ablakon át feltűntek Szaratov külvárosai. A vonat lassított.

Az üres fülkében ültem, és a forgó mutatót figyeltem.

Kosztya továbbra is követett minket.

Mire vár?

A fejhallgatómban Arbenyin hangja zengett:

Egy csalásról más csalásra,

Hull az égből tiszta manna.

Sziesztától sziesztáig

Kiáltványok jutnak enni.

Egyik elment, másik itt van,

Én meg csupán választottam.

S hátam súgja, én már érzem,

Mások vagyunk, mind másféle.

Megcsóváltam a fejem. Mi – Másfélék vagyunk. De még ha megszűnünk is létezni – az emberek akkor is emberekre és Másfélékre oszlanak. Bármiben különbözzenek is ezek a Másfélék.

Az emberek nem tudnak meglenni Másfélék nélkül. Rakj ki egy lakatlan szigetre kettőt, lesz egy ember meg egy Másféle. A különbség az, hogy a Másfélét mindig nyomasztja mássága. Az embereknek egyszerűbb. Nincsenek komplexusaik. Tudják, hogy emberek – és azoknak is kell lenniük. Mindenkinek annak kell lennie. Mindenkinek és mindig.

Mi mindig középen állunk,

Jég hátán tüzet csinálunk,

Így igyekszünk melegedni,

Eszközt célunknak álcázni.

Kiég belőlünk a lélek,

Vadon mélyén lesnek minket.

Nyílt az ajtó, Geszer lépett a fülkébe. Levettem a fejhallgatót.

– Nézd! – Geszer az asztalra tett egy PPC-t. A képernyőn lévő térképen egy pont kúszott – a vonatunk. Geszer futó pillantást vetett az iránytűre, bólintott és biztos kézzel vastag vonalat húzott a képernyőn.

– Mi ez? – kérdeztem a négyszöget nézve, amely felé Kosztya mozgásának pályája vezetett. Majd rögtön válaszoltam is: – Repülőtér?

– Pontosan. Nem vár ő semmiféle tárgyalásra. – Geszer gúnyosan elmosolyodott. – A legrövidebb úton a repülőtér felé igyekszik.

– Katonai reptér?

– Nem, polgári. De mit számít ez? A repülőgép-vezetési alapismeretekkel ő is rendelkezik.

Bólintottam. Minden műveletis rendelkezik „tartalékként” egy sereg hasznos készséggel – tud gépkocsit, repülőgépet, helikoptert vezetni, elsősegélyt nyújtani, ért a küzdősportokhoz... Az alapismeretek persze nem adnak teljes értékű jártasságot, egy tapasztalt sofőr lehagy egy csak alapismeretekkel rendelkező Másfélét, egy jó orvos összehasonlíthatatlanul jobban operál. De Kosztya képes levegőbe emelni bármely légi járművet.

– Ez még jó is – mondtam. – Felküldjük a vadászgépeket, és...

– És ha utasok is vannak? – kérdezte élesen Geszer.

– Még mindig jobb, mint a vonat – mondtam halkan. – Kevesebb áldozat...

És ebben a pillanatban valami élesen belém hasított. Először tettem a láthatatlan mérlegre az emberi áldozatok célszerű voltát – és az egyik serpenyőt könnyebbnek ítéltem a másiknál.

– Ez nem segít – mondta Geszer, majd hozzátette: – Szerencsére. Fütyülne a szétlőtt repülőgépre. Denevérré változik és leszáll.

– Nukleáris légvédelmi rakéták – mondtam makacsul.

Geszer csodálkozva nézett rám.

– Miről beszélsz? – mondta. – Miféle nukleáris töltetek... rég kivonták őket a fegyverzetből. Talán csak Moszkva körül van egy védőgyűrű. De Kosztya nem Moszkva felé megy.

– Hanem hova?

– Honnan tudjam? A te feladatod az, hogy ne menjen sehova – zárta le a vitát Geszer. – Nézd! Megállt!

Az iránytűre néztem. Kosztya és köztünk növekedni kezdett a távolság. Akár repült, mint denevér, akár futott, mint a mesebeli farkas – Kosztya most megállt.

Az volt csak érdekes, hogy Geszer az előbb rá sem nézett az iránytűre.

– A repülőtér – mondta Geszer elégedetten. – Nos, vége a társalgásnak. Indulj! Rekvirálj valakitől egy jó kocsit, és irány a repülőtér.

– Nem... – kezdtem.

– Talizmánról szó sem lehet. Megérzi – vágott közbe nyugodtan Geszer. – És nincs kísérő. Ő most mindannyiunkat érez, érted? Mindenkit! Indulj!

Csikorogtak a fékek, a vonat megállt. Egy pillanatra megálltam az ajtóban, és még meghallottam:

– Igen, éppenséggel a szürke ima. Nem kell túlbonyolítani a dolgot. Úgy feltöltünk, hogy szétmázolja a felszállópályán, mint a lekvárt!

Kész! Úgy látszik, a főnök úgy felpörgött, hogy már beszélnem sem kell vele – hallja a gondolataimat, még mielőtt szavakban formát öltenének.

A folyosón elmentem Zavulon mellett, és akaratlanul összerándultam, amikor bátorítóan hátba veregetett.

Zavulon nem sértődött meg.

– Sok sikert, Anton! – mondta. – Bízunk benned!

Az utasok békésen üldögéltek kupéikban. Csak a vonatparancsnok követett üveges pillantással, miközben valamit mondott a mikrofonba. Kinyitottam az ajtót, leengedtem a lépcsőt, és leugrottam a peronra. Mindezt gyorsan. Túl gyorsan...

A pályaudvaron a szokásos nyüzsgés fogadott. A szomszéd kocsiból kiözönlő lármás társaság hangosan kérdezgette: „Hol vannak az anyókák az aranyossal?”

Az „anyókák” – húsz évtől hetvenig – már siettek is feléjük. Lesz itt mindjárt vodka is, sör is, lesz sült sonka és gyanús töltelékű pirog.

– Anton!

Megfordultam. Lasz állt mellettem vállán átvetett táskával. Szájában meggyújtatlan cigaretta, kegyes, békés hangulatban volt.

– Te is leszállsz? – kérdezte. – Elvigyelek valahova? Vár rám egy kocsi.

– Jó kocsi? – érdeklődtem.

– Azt hiszem, Volkswagen. – Lasz fintorgott. – Megfelel? Vagy csak Cadillacet fogadsz el?

Megfordultam, a vagonunk ablakára néztem. Geszer, Zavulon és Edgar engem figyelt.

– Megfelel – mondtam komoran. – Na... bocsáss meg. Tényleg nagyon sietek, kell egy kocsi. A Fény felé...

– Akkor menjünk, minek álldogálunk itt, ha sietsz? – kérdezte Lasz félbeszakítva a hivatalos önkéntestoborzó formulát.

És olyan ügyesen törte át magát a tömegen, hogy nem maradt más dolgom, mint követni őt.

Átfurakodtunk a megszokott pályaudvari tülekedésen, kiértünk az állomásépület előtti térre. Utolértem Laszt, megérintettem a vállát.

– A Fény felé...

– Látom, látom már – intett le Lasz. – Szia, Roma!

Egy férfi lépett oda hozzánk – bár valami miatt legszívesebben polgártársnak neveztem volna –, eléggé magas volt, és valahogy gyermeki módon jóltáplált, gömbölyded, szétfolyó, a bőre feszült. Szája kicsi, ajkai mint a tyúk püspökfalatja, szeme is apró, még a szemüveg mögött is kifejezéstelen és üres.

– Szervusz, Alekszandr – üdvözölte valahogy nagyon szertartásosan Laszt a polgártárs, széles mozdulattal nyújtva kezet. És rám meredt.

– Ő Anton, a haverom. Elvisszük? – kérdezte Lasz.

– Mért ne vinnénk? – egyezett bele bánatosan Roma. – Kocsi van, út is van.

És megfordulva elindult egy új Volkswagen Bora felé.

Nyomában mi is beszálltunk a kocsiba. Én pimaszul az első ülésre telepedtem be, Lasz hümmögött, de engedelmesen beült hátra. Roman ráadva a gyújtást megkérdezte:

– Hová akar menni, Anton?

Beszéde is gömbölyded, szétfolyó volt, mintha nem is beszélne, hanem a levegőbe írná a szavakat.

– A repülőtérre, de gyorsan! – mondtam komoran.

– Hová? – kérdezte őszinte elképedéssel Roman. Laszra nézett: – Ne fogjunk a haverodnak egy taxit?

Lasz zavartan nézett rám. Azután ugyanolyan zavartan Romanra.

– Rendben – mondtam. – A Fény felé fordítlak. Tagadd meg a Setétet, védd a Fényt. Tekintetet adok, mellyel elválaszthatod a Jót a Gonosztól. Hitet adok, hogy kövesd a Fényt! Merészséget adok, hogy összecsapj a Setéttel.

Lasz vihogott. De rögtön el is hallgatott. A dolog persze nem a szavakon múlik. A szavak semmit sem tudnak megváltoztatni, még ha mindegyiket hangsúlyozod is, mintha nagy kezdőbetűvel lenne írva. Olyan ez, mint a boszorkányoknál a ráolvasás – mnemotechnikai formula, amely beindítja emlékezetemben az alapkészségeket. Enélkül is kényszeríteni tudok egy embert de így... így azért helyesebb. Működésbe lép a réges-régen kipróbált mechanizmus.

Roman megtáltosodott, mintha még arcának pufóksága is eltűnt volna. Az előbb még egy megtermett, kissé hisztis csecsemő ült mellettem, most pedig egy férfi! Egy harcos!

– A Fény legyen veled! – fejeztem be

– A repülőtérre! – jelentette ki elégedetten Roman.

Felbőgött a motor, a kocsi kilőtt, kifacsarva a kis német munkaautóból minden beleépített erőt. Lefogadom, hogy ez a sportos szedán még sosem mutatta meg teljesen, mire is képes.

Lehunytam a szemem, és belenéztem az elágazó színes vonalakkal átszőtt Homályba. Mintha egy csomó jelzőlámpa lenne – egy része zöld, egy része sárga, egy része piros. Nem nagyon értek a valószínűségi vonalak értelmezéséhez, de most váratlanul könnyen ment. Olyan jó formában éreztem magam, mint még soha.

Ez azt jelenti, hogy már áramlik hozzám az idegen Erő. Geszer és Zavulon, Edgar és az Inkvizítorok Ereje. Az is lehet, hogy most egész Moszkvában gyengülnek a Másfélék, Setétek és Fénypártiak, mindazok, akiktől Geszernek és Zavulonnak jogában áll elvenni.

Csak egyszer éreztem valami hasonlót. Amikor az emberektől vontam el az Erőt.

– A harmadik saroknál balra megyünk, mert dugó van előttünk – mondtam. – Majd jobbra kanyarodunk, egy udvarba, átmegyünk egy boltív alatt... ott egy kis mellékutca...

Sosem voltam Szaratovban. De ennek most nem volt semmi jelentősége.

– Igenis! – nyugtázta élénken Roman.

– Gyorsabban!

– Máris teljesítve!

Laszra néztem. Elővett egy csomag cigarettát, rágyújtott. A kocsi elhagyott utcákon száguldott. Roman egy olyan villamosvezető merészségével kormányzott, akinek a Forma l-ben Schumachert sikerült megszorongatnia.

Lasz felsóhajtott, és megkérdezte:

– Velem most mi lesz? Előhúzol egy zseblámpát, és kijelented:„mocsárgázrobbanás volt”?

– Amint látod, nincs szükség zseblámpára – mondtam.

– De életben maradok? – szívóskodott Lasz.

– Életben – nyugtattam meg. – Csak emlékezni nem fogsz. Bocsáss meg, ez a szokásos eljárás.

– Világos – mondta Lasz bánatosan. – Vaze... Micsoda história... Mondd, ha már úgyis mindegy...

A kocsi merészen száguldott a mellékutcában, meg-megugorva a kátyúkon. Lasz eloltotta a cigarettát, és folytatta a faggatózást:

– Mondd, ki vagy te?

– Másféle.

– Miféle Másféle?

– Mágus. De ne izgulj, Fénypárti mágus.

– Megférfiasodtál, Harry Potter – mondta Lasz. – Szép kis ügy. Lehet, hogy elment az eszem?

– Abban ne is reménykedj! – mondtam kezemmel kitámasztva magam a kocsi tetején. Roman beleadott mindent, virágágyakon hajtott keresztül, hogy lerövidítse az utat. – Óvatosabban, Roman! Gyorsan, de biztonságban kell odaérnünk.

– Akkor még azt mondd meg – faggatott tovább Lasz –, ez a hajsza... jaj... nem függ össze azzal az abnormálisan nagy denevérrel, amit a múlt éjjel láttunk?

– Nevetni fogsz, összefügg – erősítettem meg. Forrt bennem az Erő, megrészegített, mint a pezsgő. Mókázni, mulattatni támadt kedvem. – Nem félsz a vámpíroktól?

Lasz előhúzott a táskájából egy üveg whiskyt, hirtelen mozdulattal letépte a kupakját, és nekifeküdt. Majd élénken közölte:

– Egy csöppet sem!

6. FEJEZET

FÉLÚTON ránk akaszkodott a közlekedésrendészet kocsija. Az emberek figyelmét elterelő igézetet bocsátottam a Borára, és üldözőink fokozatosan lemaradtak. A Másfélék általában a lopástól óvják ezzel a kocsijukat, és megörültem az új alkalmazási területnek, amit most találtam ki. De egy perc múlva csaknem eltaposott minket egy teherautó, így kénytelen voltam gyorsan törölni az igézetet.

– Tizenöt-húsz perc múlva érünk a reptérre – jelentette Roma a kormányt tekerve. – Mik az utasítások, főnök?

Szemem sarkából láttam, hogy Lasz a fejét csóválja, és gyorsan kortyol még egyet. Már kiértünk a városból, és a reptéri úton száguldottunk. Közép-oroszországi mértékkel mérve elég rendes út volt.

– Kapcsold be a rádiót! – kértem. – Gyászos itt a hangulat.

Roma bekapcsolta. A hírek vége felé járt a műsor.

– „...olvasók millióinak örömére, akiknek hároméves várakozása ezzel véget ért – közölte a bemondónő. – És végezetül: Bajkonurból jelentik, hogy az űrrepülőtéren felszállásra készül a közös orosz-amerikai legénység. A start tervezett időpontja moszkvai idő szerint tizennyolc óra harminckét perc. És most folytatjuk zenei programunkat...”

– Kérsz whiskyt? – kérdezte Lasz.

– Nem, még dolgom van.

– Alekszandr, szedd össze magad, most nincs itt az ivás ideje! – kurjantotta élénken Roma. – Munka vár ránk!

Úgy fest, hogy ez a jó lelkű ember, aki az életben aligha lenne képes egy tyúk torkát elvágni, most James Bondnak képzeli magát. Vagy legalábbis a segítőtársának.

Mindannyiunk gyerekkorában volt valami, amit nem játszottunk végig.

– Te a kocsit fogod őrizni – mondtam neki. – Ez nagyon felelősségteljes feladat. Számítunk rád.

– A Fényt szolgálom! – rikkantotta Roma.

– Ezt nem hittem volna – nyögött fel Lasz a hátsó ülésen. – Nekem is a kocsit kell őriznem?

– Igen – bólintottam. – De... van egy nagy kérésem... ne próbáljatok meg meglógni.

Hátulról megint bugyogás hallatszott. Talán Laszt is a Fény felé kellene fordítanom? Humánusabb lenne... nem gyötrődne feleslegesen ez az ember.

De nem maradt időm a töprengésre – a kocsi beszáguldott a repülőtéri épület előtti térre, és csikorgó fékekkel megállt a bejáratnál. Ezzel senki nem törődött különösebben – egy megkésett utas, megszokott dolog.

Elővettem Arina céduláját. Ránéztem az iránytűre.

A mutató ingadozott, de még mutatta az irányt.

Vajon megérezte Kosztya a közeledésemet? Geszer biztos volt benne.

És mi vár rám?

Bármily furcsa is, eddig a pillanatig nem éreztem félelmet. Belsőleg még nem készültem fel arra, hogy ellenséget lássak Kosztyában – méghozzá olyan ellenséget, aki képes megölni. Második szintű mágus vagyok, és ez egyáltalán nem kevés. A hátam mögött ott áll az Éjszakai Őrség teljes ereje, most pedig, ez aztán rendkívüli dolog, még a Nappali Őrségé is. Mit tehet ellenem egyetlenegy vámpír, még ha Legfelső is?

De ekkor eszembe jutott Vitězslav vicsorító arca.

Kosztya ölte meg. A nagyobb erejével.

– Lasz – mondtam röviden –, kérésem van... Gyere mögöttem! Lemaradva. Ha valami történik... majd megkeresnek, és elmondod.

Lasz kortyolt, az ülésre dobta a kiürült üveget, és bölcselkedve mondta:

– Miért is ne mennék? Előre, sápadtarcú Penge[50]!

A jelek szerint pillanatnyilag a tenger is csak térdig ért volna neki. A lerészegedés egyébként jó védekezési mód a vámpírok ellen. A részeg ember vére undorító a számukra, a nagyon részegé meg egyenesen mérgező. Talán ezért részesítették mindig előnyben a vámpírok Európát, és nem Oroszországot?

De a vámpír egyáltalán nem feltételül issza meg a megölt ember vérét. Egy dolog a táplálkozás, és egészen más a munka.

– Ne gyere közel! – ismételtem meg. – Maradj le.

– Vigyázzon magára, főnök! – kérte Roman. – Sok sikert! Bízunk magában!

Ránéztem, és Zavulon útravalóul mondott szavaira gondoltam.

Mennyire egyformák vagyunk.

Mennyire egyformák vagyunk valamennyien – Másfélék és emberek, Setétek és Fénypártiak.

– Halkan, sietség és agresszivitás nélkül – mondtam saját magamnak a reptér bejárata előtt dohányzó férfiakra nézve. Többnyire értelmiségi külsejű, nyakkendős emberek voltak. A narancsszín mellényes takarítónő, aki Belomorját szívta mellettük, szinte furcsán festett. – Lassan, békésen...

Odamentem az épülethez. A dohányosok félrehúzódtak – túl sok volt most bennem az Erő, és ezt még a közönséges emberek is képesek megérezni.

Megérzik, és jobbnak látják kitérni az útból.

Belépve körülnéztem. Lasz barátságos mosollyal caplatott utánam.

Merre vagy, Kosztya?

Hol vagy, te Legfelső szintű vámpír, aki sosem ölt az Erő kedvéért?

Hol vagy te, aki arról álmodott, hogy a világ ura lesz, akár valami olcsó hollywoodi akciófilm hőse?

Ugyanott, ahol a kölyök vámpír, aki megpróbált kifogni a sorsán...

Megöllek.

Nem „meg kell ölnöm”, nem „képes vagyok megölni”, nem „meg akarlak ölni”. Elég a pontosítgatásokból. Túljutottam azon, hogy „kell” – könnyek és takony, értelmiségi önmarcangolás és önigazolás közepette. Túljutottam azon, hogy „képes vagyok”, a tulajdon lehetőségeinek maximumát elért harmadik szintű mágus, Másféle komplexusai és hiábavaló erőlködései közepette. Túljutottam azon, hogy „akarom”, érzelmek és szenvedélyek, harag és szánalom közepette.

Most egyszerűen megteszem azt, amit meg kell tennem.

Közömbösek számomra a hamis eszmények és álságos célok, képmutató jelszavak és a dupla fenekű posztulátumok. Nem hiszek már sem a Fényben, sem a Setétben. A fény csak fotonok áramlása. A sötétség egyszerűen a fény hiánya. Az emberek kistestvéreink. A Másfélék a föld sója.

Merre vagy, Kosztya Szauskin?

Bárhová törekszel is – az ősi keleti talizmánokhoz vagy a kínai mágusok milliárdos hadseregéhez –, nem engedem, hogy győzz.

Merre vagy?

Megálltam a vidéki repülőtér nem túl nagy termének közepén. Mintha érezném őt...

Nekem jött egy bőröndjét izzadva cipelő férfi, bocsánatot kért, és ügetett tovább. Futólag érzékeltem az auráját – hasonítatlan Másféle, Fénypárti, fél a repülőutaktól, szerencsésen megérkezett, elengedte magát, jókedvű – ezért is vettem észre.

De ez most nem érdekelt.

Kosztya?

Megfordultam, mintha szólítottak volna. Rámeredtem egy ajtóra, amelyen a Szolgálati bejárat felirat díszelgett, számkódos zárja volt.

A repülőtér lármáján keresztül senki más számára nem érzékelhető dallam zengett.

Úgy látszik, engem hív.

A számkódos zár gombjai engedelmesen felvillantak, amikor feléjük nyúltam. Négy, három, kettő, egy. Nagyon ravasz kód...

Kinyitottam az ajtót, szétnéztem, bólintottam Lasznak, és óvatosan, nehogy bekattanjon a zárnyelv, behajtottam magam mögött az ajtót.

Üres, bánatos zöldre festett folyosók. Elindultam.

A dallam fölerősödött, tekergett a levegőben, hol fölszárnyalt, hol lecsendesedett. Mintha klasszikus gitár cikornyás futamai és egy hegedű finom dallama keveredett volna.

Hát ilyen egy vámpír igazi, személyre szóló Hívása...

– Sietek, sietek... – mormoltam egy másik számkódos zár elé érve. Mögöttem becsapódott az ajtó – Lasz bejött utánam. Új zár, új kód. Hat, három, nyolc, egy.

Kinyitottam az ajtót, és a felszállópályán találtam magam.

Lassan mászott a betonon egy pocakos légibusz. Távolabb, turbináit bőgetve felszálláshoz gördült egy TU. Az ajtótól vagy ötméternyire ott állt Kosztya. Kezében apró, akkurátus diplomatatáskát tartott – megértettem, hogy abban van a Fuaran. Kosztya inge elszakadt – mintha csak egy pillanatban túl szűknek bizonyult volna.

Valószínűleg, amikor a vonatból kiugorva megkezdte a transzformálódást, nem volt ideje teljesen levetkőzni.

– Szevasz – mondta Kosztya.

A zene elhallgatott, a dallam közepén szakadt félbe.

Bólintottam.

– Szevasz. Gyorsan iderepültél.

– Repültem? – Kosztya megrázta a fejét. – Nem... ekkora távolságot nehéz denevérként megtenni.

– Akkor mivé alakultál? Farkassá?

Ezt a világias jellegénél fogva abszurd párbeszédet Kosztya egészen ostoba válasza tetőzte be.

– Nyúllá. Hatalmas szürke nyúllá. Így elugráltam idáig...

Nem bírtam ki, elvihogtam magam elképzelve a gigászi méretű nyulat, amint veteményeseken száguld át, hatalmas ugrásokkal kel át a patakokon, és átugorja a kerítéseket. Kosztya széttárta karját.

– Hát... valóban röhejesen festett a dolog. Hogy vagy? Nem túl erősen... téged? A fogad ép?

Igyekeztem minél szélesebben vigyorogni.

– Bocsáss meg! – Kosztya valóban elkeseredettnek látszott. – A dolog váratlansága miatt volt az egész. Hogy jöttél rá, hogy nálam van a könyv? A koktélról?

– Igen. Az igézethez tizenkét ember vére kell.

– Honnan tudtad? – kérdezte Kosztya töprengve. – A Fuaranról semmiféle adat sincs... eh, mindegy. Beszélni akarok veled, Anton.

– Én is – bólintottam. – Add fel magad! Még megmentheted az életedet.

– Én már régen nem vagyok élő – mosolygott Kosztya. – Mi van, elfelejtetted?

– Érted te, miről beszélek.

– Anton, ne hazudj! Ezt magad sem hiszed el. Megöltem négy Inkvizítort.

– Hármat – javítottam ki. – Vitězslavot és még két Inkvizítort. A harmadik túlélte.

– Nagy különbség – fintorgott Kosztya. – Már egyet sem bocsátanának meg soha.

– Ez különleges eset – mondtam. – Őszintén szólva a Legfelsők megrémültek. Téged megsemmisítenek, de az ár túl nagy lesz. Hajlandóak tárgyalni.

Kosztya hallgatott, fürkészve nézett.

– Ha visszaadod a Fuarant és önként megadod magad, nem esik bántódásod – folytattam. – Hiszen te törvénytisztelő vagy. Az egészet a könyv okozta, felindult állapotban voltál...

Kosztya megrázta a fejét.

– Nem voltam én felindult. Edgar nem vette komolyan Vitězslav szavait. De én hittem neki. Átváltoztam és odarepültem a kunyhóhoz. Vitězslav nem számított semmi rosszra... mutogatni kezdte a könyvet, magyarázott. Elmondta a tizenkét vért is... és én megértettem, hogy itt az esélyem. Még csak nem is tiltakozott a kísérlet ellen. Valószínűleg minél gyorsabban meg akart győződni róla, igazi-e a könyv. Csak amikor rájött, hogy erősebb lettem... akkor kezdett erősködni. De már késő volt...

– Miért? – kérdeztem. – Kosztya, ez őrültség! Minek neked a világ feletti hatalom?

Kosztya fölvonta a szemöldökét. Egy darabig nézett, azután elnevette magát.

– Ugyan már, Anton! Miféle hatalom? Nem értesz semmit.

– Értek mindent – mondtam makacsul. – Kínába igyekszel, igaz? Egymilliárd mágus a te uralmad alatt?

– Idióták... – mondta halkan Kosztya. – Idióták vagytok mind. Csak egyre tudtok gondolni... hatalom és erő... Nem kell nekem ez a hatalom. Én vámpír vagyok. Érted? Kitaszított! Rosszabb bármelyik Másfélénél! Nem akarok a legerősebb kitaszított lenni! Közönséges akarok lenni! Olyan, mint mindenki!

– De a Fuaran nem teszi lehetővé, hogy Másféléből ember legyen... – motyogtam.

Kosztya felvihogott. Megrázta a fejét.

– Jaj, Anton, használd a fejedet! Telitömtek erővel, és ideküldtek, hogy megölj, tudom. De gondolkodj előbb, Anton! Értsd meg, hogy mit akarok!

Mögöttem megnyikordult az ajtó. Kilépett Lasz. Zavartan meredt rám, majd Kosztyára sandított.

Kosztya a fejét ingatta.

– Rosszkor jöttem? – kérdezte a helyzetet latolgatva Lasz. – Elnézést, már megyek is...

– Állj! – mondta szárazon Kosztya. – Nagyon is jókor jöttél.

Lasz megmerevedett. Nem érzékeltem parancsot Kosztya hangjában, de nyilván ráparancsolt Laszra.

– Természetes kísérlet – mondta Kosztya. – Nézd csak, hogyan is történik...

Erőteljesen megrázta a diplomatatáskát, a zárak engedelmesen felpattantak, a táska kinyílt, és súlyosan, fenyegetően kirepült belőle a könyv.

A Fuaran.

Kötése valóban bőrből volt, szürkés-sárgás bőrből. Sarkait réz háromszögek védték. És egy cifra kis zár nem engedte, hogy kinyíljon.

Kosztya egy kézzel elkapta a könyvet, meglepő ügyességgel kinyitotta – mintha nem is több kilós fóliánssal lenne dolga, hanem újságot hajtana szét. A diplomatatáskát elengedte, az hangosan csattant a betonon.

– Az egész tiszta líra – nevette el magát Kosztya. – A sikertelen kísérletek krónikája. A recept a végén van... és egészen egyszerű.

Szabad kezével előhúzott farmerja hátsó zsebéből egy fémpalackot. Letekerte a kupakját, egy cseppet a nyitott könyvre ejtett.

Mire várok?

Mire készül?

A belsőmben minden azt ordította – roham! Míg nem figyel, csapj le rá teljes erőből!

De vártam, lebilincselt a látvány.

A vércsepp eltűnt a könyvoldalról. Szétfolyt és barnás füstként elillant. A könyv pedig... a könyv énekelni kezdett. Nyomasztó hang volt, a torokéneklésre emlékeztetett – mintha emberi hang is lett volna, csak semmi értelmes nem volt benne.

– A Setét és a Fény nevében... – mondta Kosztya a nyitott oldalra meredve. Látott ott valami számomra hozzáférhetetlent. – Om... Mrigankandata gauri... Aucsityja dhvani... Parancsomra... Moksa gauri...

A könyv hangja – semmi kétségem sem volt, hogy valóban a könyv adja ki – erősödött. Elnyomta Kosztya hangját, az igézet szavait, az oroszokat is meg azokat is, amelyek azon ősi nyelven szóltak, amelyen a Fuaran íródott.

Kosztya megemelte a hangját, mintha túl akarná kiabálni a könyvet.

Csak az utolsó szót sikerült elkapnom: ismét „om”.

A dal egy éles, disszonáns hanggal félbeszakadt.

A hátam mögött Lasz elkáromkodta magát.

– Ez meg mi volt? – kérdezte.

– Tenger – mosolyodott el fölényesen Kosztya. Lehajolt, felvette a diplomatatáskát, beletette a könyvet és a palackot. – Új lehetőségek egész tengere.

Megfordultam, de már tudtam, mit fogok látni. Hunyorítottam, szempillám árnyékát keresve. A Homályon át Laszra néztem.

A hasonítatlan Másféle aurája tisztán kivehető volt. Üdvözöllek baráti kompániánkban...

– Hát így hat ez az emberekre – mondta Kosztya. Homlokán verejték ütött ki, de ő maga nagyon elégedettnek látszott. – Hát ennyi.

– Végül is mit akarsz? – kérdeztem.

– Másféle akarok lenni a Másfélék között – mondta Kosztya. Véget akarok vetni ennek az egésznek... Fénypártiak és Setétek, Másfélék és emberek, mágusok és vámpírok. Mindenki Másféle lesz, érted? A világon minden ember.

Elnevettem magam.

– Kosztya... két vagy három percet fordítottál egyetlen emberre. Hogy állsz a matematikával?

– Állhatott volna itt kétszáz ember is – mondta Kosztya. – És mind Másfélék lettek volna. Állhatna itt tízezer is. Az igézet mindenkire hat, aki a látóteremben van.

– Akkor is...

– Másfél óra múlva indul látogatóba a bajkonuri űrrepülőtérről a nemzetközi űrállomásra a soron következő csoport – mondta Kosztya. – Azt hiszem, a német űrturista kénytelen lesz átengedni nekem a helyét.

Egy másodpercig hallgattam, szavai értelmét emésztve.

– Ott ülök majd az ablaknál, a Föld fölé hajolok – folytatta Kosztya. – Ahogyan az egy űrturistához illik. A Földet nézem majd, vért kenek a palackomból a papírra, és elsuttogom az igézet szavait. És mélyen alattam az emberek Másfélévé válnak. Minden ember, érted? A bölcsőben fekvő csecsemőtől a hintaszékben üldögélő aggastyánokig mindenki.

Most egészen elevennek látszott. Teljesen valódinak. Szeme csillogott – nem a vámpír erejétől, hanem az emberi lelkesedéstől.

– Anton, hiszen te is erről álmodtál, igaz? Hogy ne legyenek többé emberek! Hogy mindenki egyenlő legyen!

– Én arról álmodtam, hogy legyen mindenki Másféle – feleltem. – Egyáltalán nem arról, hogy ne legyenek többé emberek.

Kosztya a homlokát ráncolta.

– Hagyd ezt! Ez csak bűvészkedés a szavakkal... Anton, esélyünk van arra, hogy jobbá tegyük a világot. Fuaran nem tehette meg... az ő korában még nem voltak űrhajók. Nem teheti meg Geszer és Zavulon... nincs náluk a könyv. De mi megtehetjük! Nem kell nekem semmiféle hatalom, értsd meg! Én egyenlőséget akarok! Szabadságot!

– Boldogságot mindenkinek, ingyen? – kérdeztem. – És hogy senkit ne érjen sérelem?

Nem értette. Bólintott.

– Igen, boldogságot mindenkinek! Hogy a Föld a Másféléké legyen! És semmi sérelem! Anton, azt akarom, hogy tarts velem! Állj az én pártomra!

– Ez gyönyörű eszme – kiáltottam a szemébe nézve. – Kosztya, remek fickó vagy!

Sosem tudtam hazudni. És becsapni egy vámpírt szinte lehetetlen. De a jelek szerint Kosztya nagyon szerette volna, ha beleegyezem.

Elmosolyodott. Elengedte magát.

És ebben a pillanatban felemeltem a kezem, és lecsaptam rá a szürke imával.

Ez egyáltalán nem hasonlított arra a csapásra, amit a vonaton mértem rá. Pezsgett bennem az erő, kiáradt az ujjaim végén – és nem fogyott! Ki tudhatja magáról, hogy tulajdonképpen vezeték, amíg rá nem kapcsolják az áramot?

Az igézet még az emberi világban is látható volt. Kezemből kígyózó szürke szálak váltak ki, Kosztyára tekeredtek, gúzsba kötötték, megpördítették, remegő szürke gubóba csomagolták. A Homályban valami elképzelhetetlen ment végbe – a világot kavargó szürke hóvihar töltötte be, amelyhez képest a megszokott szürke köd színesnek tűnt volna. Arra gondoltam, hogy ha néhány kilométeres körzetben vannak közönséges regisztrált vámpírok, ők sem ússzák meg szárazon... Elsöpri, megsemmisíti őket a szerteáradó igézet.

Kosztya fél térdre esett. Rángatózott, próbált kitörni, de a szürke ima gyorsabban szívta ki belőle az Erőt, mint ahogy ő tépte szét az igézetet.

– Az anyját! – kiáltott föl mögöttem lelkesen Lasz.

Még sosem áradt át rajtam ennyi erő.

Körülöttem valami furcsa dolog történt a világgal. A repülőgép elvesztette színét a felszállópályán, szürke kőtömbbé vált. Az ég kifakult, fakó fehér lett, és alacsony. A fülemet mintha vattával tömték volna be.

Úgy látszik, a Homály betör a mi világunkba...

De nem tudtam leállni. Éreztem, elég egyetlen pillanatra csökkentenem a nyomást, és Kosztya kitör, ellencsapást mér rám. Olyat, hogy nem lesz mit összeszedni... nem Kosztyát, engem mázol szét a betonon...

Felemelte a fejét. Rám nézett – nem dühösen, inkább sértetten és értetlenül. Lassan, nagyon lassan széttárta a karját...

Még mindig lenne tartalék Ereje?

Kosztya körül átlátszó, kékes prizma rajzolódott ki a levegőben. Elvágta az igézet szürke szálait, összesűrűsödött, egyetlen pontba húzódott össze. Eltűnt.

A vámpírral együtt.

Kosztya egy portálon át elment.

Még mindig pezsgett bennem az Erő. Több ezer Másféle Ereje, amelyet Geszer és Zavulon továbbított nekem, bőséges és ellenőrzés nélküli Erő, amely alkalmazásra várt. Emberi Erő, amely közvetítők útján jutott el hozzám...

Elég...

Széttártam a tenyeremet, súlyos csomóba gyűjtve a szürke szálakat.

Elég...

Itt már nincs ellenség.

Elég...

A mágusok párviadala vívás, és nem bunkók csapásai.

Elég...

Kosztya ügyesebb volt.

Reszketés rázott, de talpon maradtam. Az ég ismét kék lett, a felszállópályán ott gördült a repülőgép.

Kosztya elment.

Elmenekült?

Nem, egyszerűen elment. Sosem hallottam olyan vámpírról, aki képes volt közvetlen portált nyitni. És a jelek szerint a Legfelsők sem számítottak Kosztyától ilyen cselre.

A repülőtérre jött, tudván, hogy mindenki repülőgépre vagy helikopterre fog gondolni. Lazítanak – bőven van még idő, el lehet kapni a vámpírt a levegőben, fel lehet küldeni a vadászgépeket, szét lehet lőni rakétákkal...

De Kosztya kezdettől a közvetlen portálon keresztüli ugrásra készült. Másfél óra van az űrrakéta rajtjáig – repülővel nem ért volna oda! Na és Bajkonurnak a közelébe se engedték volna a repülőgépet, ott aztán van légvédelem! Azért volt képes ugrani a szürke ima nyomása ellenére, mert a portál már készen állt, „felfüggesztve”, mint egy műveletis mágus harci igézete.

Vagyis nem hitt abban, hogy mellé állok. Vagy legalábbis komolyan kételkedett benne. Mégis fontos volt számára, nagyon fontos, hogy legyőzzön – nem tiszta Erővel, mit is számít itt az Erő, mikor ő Legfelső lett, én pedig második szintű mágus maradtam, még ha tele is pumpáltak kölcsönzött erővel. A legtisztább, legnyilvánvalóbb győzelem az, ha ellenfeled elismeri, hogy igazad van. Ha harc nélkül megadja magát. Átáll a te zászlód alá.

Mégiscsak ostoba fráter vagyok. Hol barátnak, hol ellenségnek tekintettem. Holott nem volt sem ez, sem az. Mindössze csak be akarta bizonyítani, hogy igaza van. És úgy alakult, hogy a bizonyítás alanyául rám esett a választás. Rám, aki már nem barát, még nem ellenség. Mindössze egy másik igazság hordozója.

– Teleportálta magát? – kérdezte Lasz.

– Mi? – Megfordultam, ránéztem. – Hát... olyasmi. Nyitott egy portált, és elment. Hogy jöttél rá?

– Egy számítógépes játékban láttam valami hasonlót... – mondta némi kétellyel a hangjában Lasz. És zavartan hozzátette: – Nagyon hasonlót.

– Játékokat nem csak az emberek csinálnak – magyaráztam. – Igen, elment. Bajkonurba. Le akarja váltani az űrturistát...

– Hallottam – mondta Lasz. – Micsoda hatökör!

– Megértetted, miért hatökör? – kérdeztem.

Lasz nagyot fújt.

– Ha minden ember mágus lesz... Ma pimaszkodnak veled a villamoson, holnap meg helyben porrá égetnek. Ma szöggel összekarmolják a kellemetlen szomszéd ajtaját, vagy névtelen levélben feljelentik az adóhivatalnál, holnap meg dögvészt küldenek rá vagy kiszívják a vérét. A motorbicikliző majom csak a cirkuszban érdekes, nem a városi utcákon. Hát még egy gépfegyveres majom.

– Gondolod, hogy a majmok vannak többségben? – firtattam.

– Mindannyian majmok vagyunk.

– Az Őrségben a helyed – mormoltam. – Várj... tanácsot kérek.

– Miféle Őrség? – figyelt fel Lasz. – Köszönöm! De hál’ istennek nem vagyok mágus.

Szemem lehunyva hallgatóztam.

Csönd.

„Geszer! Oktatóm!”

„Tanácskoztunk, Anton.”

A gondolatban folyó beszélgetésekben nincs intonáció. És mégis... és mégis a fáradtság árnyékát véltem kihallani Geszer szavaiból.

„Bajkonurba ment. A Fuaran tényleg működik. A Földön minden embert Másfélévé akar tenni.”

Elhallgattam, mert rájöttem, hogy Geszer tud mindent. Látta és hallotta a történteket – hogy az én szememmel és fülemmel vagy valamilyen más mágikus módszerrel, az most mindegy.

„Meg kell őt állítanod, Anton. Menj utána, és állítsd meg.”

„És maguk?”

„Mi fenntartjuk a csatornát, Anton. Ellátunk Erővel. Tudod, hány Másféle adta az Erőt a szürke imához?”

„Sejtem.”

„Anton, én nem bírok el vele. És Zavulon sem. Sem Szvetlana. Mi most csak egyet tehetünk: biztosítjuk neked az energia-utánpótlást. Moszkva összes Másféléjétől szívjuk el az Erőt. Ha kell, elkezdjük kiszívni az emberekből is. Arra nincs idő, hogy átálljunk, és más mágusokat is bevonjunk az Erő továbbítására. Kosztyát neked kell megállítanod... a mi segítségünkkel. Az alternatíva – nukleáris csapás Bajkonurra.

„Én nem tudok közvetlen portált nyitni, Geszer.”

„Tudsz. A portál még nem zárult be végleg, keresd meg a torkolatát, és aktiváld újra.”

„Geszer, ne becsüljön túl! Még a maguk Erejével is csak második szintű mágus vagyok!”

„Anton, térj észhez! Ott álltál Szauskinnal szemben, amikor kimondta az igézet szavait. Már nem második szintű vagy!”

„Hanem... milyen?”

„Az első fölött csak egy szint van. A Legfelső. Elég a beszédből, menj utána!”

„De hogy tudom legyőzni?”

„Ahogy akarod.”

Kinyitottam a szemem.

Lasz előttem állt, és az arcom előtt hadonászott.

– Ó! Élsz! – örült meg. – Szóval miféle Őrség? És mi van, most már én is mágus vagyok?

– Majdnem – léptem egyet előre.

Itt állt Kosztya... elesett... széttárta a karját... megjelent a portál...

Az emberi világ üres.

Fúj a szél, egy cigarettásdoboz összegyűrt celofánját görgeti a betonon...

A Homály üres.

Szürke gomolygás, az épületek helyén kőtömbök, a kék moha hajladozó csomói...

A Homály második rétege.

Súlyos, ólmos köd... holt, kísérteties fény szivárog a súlyos felhők alól... a portál helyén apró kék szikra...

Kinyújtottam a kezem –

az emberi világban,

a Homály első rétegében,

a Homály második rétegében...

És ujjaimmal megragadtam a kihunyni készülő kék szikrát.

Állj. Ne aludj ki. Tessék, itt van neked Erő – bömbölő energia, amely felrobbantja a világok közti határokat. Ömlik az ujjaimból, tüzes cseppek a kialvó parázsra...

Növekedj, nyílj meg, kússz fel a fényes napsütésre – még dolgod van! Érzem annak nyomát, aki megnyitotta a portált. Látom, hogyan csinálta. Meg tudom ismételni az útját.

És nincs szükségem igézetekre – azokra a nevetséges formulákra érthetetlen ősi nyelveken, ahogyan nem volt rájuk szüksége Arinának, a boszorkánynak, mikor varázsitalait kotyvasztotta, ahogyan nincs rájuk szüksége Geszernek vagy Szvetlanának.

Tehát ezt jelenti Legfelső szintű mágusnak lenni?

Nem sablonokat bemagolni, hanem érezni az Erő mozgását?

Milyen csodálatos... milyen egyszerű.

A lényeg nem is a lehetőségekben rejlik, nem a tűzgömb iszonyatos erejében vagy a „freeze” hatékonyságában. Idegen Erővel felpumpálva vagy a sajátját alaposan felhalmozva az egyszerű mágus is képes úgy odapörkölni, hogy akár Legfelsőnek is nézhetik. A lényeg a szabadság. Olyan különbség ez, mint amilyen a legeslegtehetségesebb úszó és a leglustább delfin között van.

Milyen nehéz lehetett Szvetlanának – velem élni, megfeledkezve Erejéről, szabadságáról. Ez nem az erős és a gyenge közötti különbség, hanem az egészséges és nyomorék közötti...

De hiszen élnek közönséges emberek is. Vakokkal és bénákkal együtt is élnek. Mert a legfőbb végül is mégsem a szabadság. A szabadság a gazemberek és hülyék önigazolása. Szabadságról beszélve az ilyenek nem a mások szabadságára gondolnak, hanem a tulajdon rabságukra.

Még Kosztya is, aki se nem gazember, se nem ostoba, ugyanazon a csalétken akadt fenn, amelybe már minden rendű és rangú forradalmárnak is beletörött a foga Spartacustól Trockijig, Robespierre polgártárstól commandante Che Guevaráig, Jemelka Pugacsovtól[51] a névtelen öngyilkos merénylőig.

De nem akadtam volna fel magam is? Még tíz, még öt éve is?

Ha nekem mondták volna, hogy „egy csapásra mindent jobbá lehet tenni”?

Talán szerencsém volt.

Azokkal legalábbis biztosan, akik körülöttem voltak. Akik mindig kételkedve csóválták a fejüket a „szabadság” és „egyenlőség” szavak hallatán.

A portál megnyílt előttem – kék prizma, fénylő zsinórok – bordák, csillogó lemez – élek...

A zsinórokat félretolva beléptem a portálba.

7. FEJEZET

A PORTÁLOKBAN az a rossz, hogy lehetetlen felkészülni az új helyre. A vonat ebből a szempontból ideális. Belépsz a fülkébe, nadrágodat tréningnadrágra cseréled, félcipődet gumipapucsra, előveszed az elemózsiát meg az italt, megismerkedsz útitársaiddal – már ha úgy alakult, hogy társaság nélkül utazol. Kattognak a kerekek, a peron lassan elúszik. Kész, úton vagy. Más ember lettél. Ismeretlenekkel megosztod legtitkosabb érzelmeidet, vitatkozol a politikáról, pedig megfogadtad, hogy nem teszed, gyanús vodkát iszol, amit egy félreeső állomáson vettél. Nem vagy ott, és nem vagy itt. Úton vagy. Elvégzed a magad kicsi felfedezőútját, van benned egy kevéske Frodóból, valami Paganelle-ből, egy csöppecske Robinsonból és egy hajszálnyi Ragyiscsevből[52]. Utazásod talán csak néhány óráig tart, talán néhány napig. Az ország nagy, és elúszik az ablakod előtt. Nem vagy ott. Nem vagy itt. Utazó vagy.

A repülőgép egy kicsit más. Mégis felkészülsz az utazásra. Megvásárolod a jegyet, hajnalok hajnalán fölkelsz, taxiba ülsz, és kimész a repülőtérre. A kerekek falják a kilométereket, de te már az eget nézed, gondolatban már ott fenn vagy, a repülőgépen. A váróterem ideges nyüzsgése, nescafé a büfében, ellenőrzés, jegyvizsgálat, ha külföldre mész – vámvizsgálat, Duty Free, az utazás apró örömei még a szűk repülőülések, a turbinák bőgése és a stewardesse optimista hadarása előtt: „a vészkijáratok a jobb oldalon...” És a talaj már elmaradt alattatok, a feliratos tábla fénye kialszik, a dohányosok szégyenlősen oldalognak a vécé felé, a stewardesse-ek tapintatosan nem veszik őket észre, műanyag tálcákon szétosztják az ebédet – a repülőgépeken valami miatt mindenki két pofára fal. Ez nem egészen utazás. Ez helyváltoztatás. De mégiscsak látsz elsuhanó városokat és folyókat, lapozgatod az útikönyvet vagy átnézed a hivatalos papírjaidat, átgondolod, hogyan intézd hivatalos tárgyalásaidat – vagy hogyan használd ki minél vidámabban tíznapos utadat a vendégszerető Török-, Spanyol-vagy Horvátországban. Vagyis mégiscsak úton vagy.

A portál – maga a sokk. A portál – díszletváltozás, forgószínpad a színházban. Itt vagy – és ott vagy. Utazás nincs.

És idő sincs gondolkodni.

Kiléptem a portálból. Az egyik lábam csempézett padlóra ért, a másik – egy vécécsészébe.

Még szerencse, hogy teljesen tiszta vécécsésze volt. Mint egy rendes amerikai filmben, ahol a hősök a vécében eláztatják egymást. Amikor kihúztam a lábam a csészéből, elfintorodtam a fájdalomtól.

Tenyérnyi fülke, a mennyezet alatt lámpa és a szellőző rácsa, a tartón egy tekercs vécépapír. Szép kis portál! Arra számítottam, hogy Kosztya egyenesen a start helyére nyitja meg a portált, valahol a rakéta tövében.

A reteszt elhúzva, még mindig fájdalmasan fintorogva óvatosan kilestem. A helyiség üresnek látszott. Semmi hang, csak az egyik mosdó csapja csöpög...

Ebben a pillanatban keményen hátba löktek – kirepültem a fülkéből, fejemmel lökve ki az ajtót. A hátamra fordultam, előrenyújtottam a kezem, készen, hogy csapást mérjek a támadóra.

A fülkében Lasz állt, kinyújtott karral a falnak támaszkodott, eszelős pillantással nézett körül.

– Megvesztél? – ordítottam rá. – Minek jöttél utánam?

– Te mondtad, hogy maradjak a nyomodban! – sértődött meg Lasz. – Te elfuserált varázsló!

Feltápászkodtam. Valóban ostobaság volt vitatkozni.

– Meg kell állítanom egy bekattant vámpírt – mondtam. – Jelenleg ő a világ legerősebb mágusa. Itt... itt most nagyon meleg lesz...

– Mi van, Bajkonurban vagyunk? – kérdezte Lasz minden ijedtség nélkül. – Ezt értem, ez remek! És muszáj volt a csatornarendszeren keresztül teleportálódni?

Csak legyintettem. Befele hallgatóztam. Igen, Geszer valahol a közelben volt. Geszer is, Zavulon is... és Szvetlana... és még sok száz, sok ezer Másféle. Vártak.

Bíztak bennem.

– Mit segíthetek? – kérdezte Lasz. – Keressek nyárfa karókat[53]? Egyébként a gyufát igazi nyárfából csinálják, tudtad? Mindig törtem rajta a fejem, miért éppen nyárfából, talán jobban ég, mint a többi? De most már értem, a vámpírok elleni harc miatt. Kihegyezel vagy egy tucat gyufát...

Ránéztem Laszra.

Széttárta a karját.

– Jól van, jól van... Az én dolgom ötleteket adni.

Odamentem a vécéajtóhoz és kinéztem a folyosóra. Hosú folyosó, nappali fényt árasztó lámpák, sehol egy ablak. A folyosó végén egyenruhás ember, derekán pisztolytáska. Őrség? Igen, itt biztosan lennie kell őrségnek. Még napjainkban is.

De vajon miért dermedt mozdulatlanná ez az őr, ráadásul ilyen kényelmetlen pózban?

Kilépve a folyosóra elindultam a katona felé. Halkan megszólítottam:

– Elnézést, zavarhatnám egy percre?

Az őr nem reagált. A távolba nézett – és mosolygott. Fiatal, harminc év körüli srác. Teljesen megmerevedett. És nagyon sápadt.

Ujjammal megkerestem a nyaki artériáját – nagyon gyenge volt a pulzusa. A harapásnyomok alig látszottak, csak a gallérján virított néhány vércsepp. Igen, Kosztyát nagyon kimerítette a szökés. Erőt kellett gyűjtenie, macska meg nem akadt a közelben...

Egyébként ha még él a katona, van esélye, hogy rendbe jön.

Kihúztam a tokból a pisztolyt – nyilván felé kapott, amikor a vámpír parancsa mozdulatlanná dermesztette –, és óvatosan lefektettem az őrt a padlóra. Pihenjen. Aztán megfordultam.

Laszt természetesen jött utánam. És most szótlanul nézte a mozdulatlan katonát.

– Tudsz lőni? – kérdeztem.

– Megpróbálom.

– Ha úgy alakul, a fejére vagy a szívére lőj! Ha eltalálod, lesz esélyünk arra, hogy megállítsuk.

Természetesen nem tápláltam különösebb illúziókat. Még ha Lasz bele is ereszti Kosztyába az egész tárat, ami már önmagában kétséges, a Legfelső szintű vámpírt a golyók nem állítják meg. De vessük be ezt is.

Csak ijedtében nehogy az én hátamat találja el...

Kosztyát megtalálni nem volt nehéz, még mágia sem kellett hozzá. Még három férfit találtunk – egy őrt és két civilt, ők is dermedtek, őket is megharapták. Kosztya valószínűleg vámpírstílusban haladt, amikor a mozdulatok felfoghatatlanul gyorsak, és a „táplálkozás” folyamata a másodperc tizede alatt megtörténik.

– Ők most vámpírok lesznek? – érdeklődött Lasz.

– Csak ha ő ezt akarta. És csak ha ők maguk is beleegyeztek.

– Nem hittem volna, hogy van választási lehetőség.

– Választási lehetőség mindig van – feleltem kinyitva a következő ajtót.

És megértettem, hogy megérkeztünk.

Tágas, világos terem volt. Tele emberrel – legalább húszan voltak. Itt voltak az űrhajósok is, a mi hajóparancsnokunk, az amerikai űrhajós és az űrturista, a német csokoládégyáros.

Természetesen valamennyien ugyanúgy a bamba mozdulatlanság állapotában voltak. Két fehér köpenyes technikust kivéve – az ő tekintetük is üresen meredt a világba, de kezük a megszokott ügyességgel segített Kosztyának belebújni a szkafanderbe. Nem volt könnyű feladat – az utazó szkafanderek testre szabva készülnek, és Kosztya kicsit magasabb volt a németnél.

A szerencsétlen, teljesen pucérra vetkőztetett turista – Kosztya nem röstellte még a fehérneműjét is magára venni – oldalt ült, és a mutatóujját szopta.

– Már csak két-három percem van – mondta Kosztya vidáman. – Úgyhogy ne is tartóztass fel, Anton! Ha megpróbálsz az utamba állni, megöllek.

Megjelenésem természetesen nem érte váratlanul.

– A rakétát nem engedik felszállni – mondtam. – Mire számítasz? A Legfelsők tudják, mit agyaltál ki.

– Megengedik, nem tehetnek egyebet – felelte nyugodtan Kosztya. – Itt elég jó a légvédelem, elhiheted nekem. És az űrrepülőtér védelmi parancsnoka épp most adta ki az összes megfelelő parancsot. Mi van, azt akarod mondani, hogy ballisztikus rakéták tömeges támadásával mérnek csapást?

– Igen.

– Blöff – közölte szárazon Kosztya. – Az amerikaiak vagy a kínaiak részéről kizárt a támadás, az világháborút jelentene. A mi rakétáink meg nem Bajkonurra céloznak. Repülőgépeket taktikai töltettel nem engednek ide. Nincs mit tennetek. Dőljetek hátra, és élvezzétek a helyzetet.

Talán igaza van.

De az is lehet, hogy a Legfelsőknek megvan a tervük, hogyan mérjenek Bajkonurra atomcsapást anélkül, hogy kitörne a világháború.

Mindegy.

A lényeg az, hogy Kosztya a maga részéről már döntött. Őt már nem lehet megállítani. Mindjárt kivezetik és beültetik a rakétába... és azután?

Mit tud tenni a vashordóban ülve, ha tucatnyi Legfelső jelenik meg portálokon keresztül az űrrepülőtéren? És egyetlen intéssel megtisztítják az agyát a védelem parancsnokának és annak, akinek a dolga a „start” gombot megnyomni? És parancsot adnak a rakéta felrobbantására, és belelőnek vállról indítható hordozható nukleáris töltettel, vagy aktivizálnak valamilyen titkos szputnyikot a röntgen-lézerjével?

Akkor nem tehet semmit!

Az űrhajó nem autó, amit csak úgy el lehet kötni! Egy űrhajó fellövéséhez ezrek összehangolt munkája kell, és bármelyik szakaszban elég „megnyomni egy gombocskát”, és a hajó nem megy sehova!

És még ha hülye is lenne Kosztya – de ő most Legfelső, tudnia kell olvasni a valószínűségi vonalakban, látnia kell a jövőt – és megértenie, hogy megállítják.

Ez viszont azt jelenti...

Azt jelenti, hogy a rakéta, az ellenőrzése alá vont vagy elkábított emberek – mindez porhintés. Ugyanolyan, mint a szaratovi repülőtér volt.

Nem kell neki semmiféle rakéta! Ahogyan a repülőgép sem kellett!

Egyenesen a kozmoszba nyit meg egy portált.

Akkor viszont minek jött Bajkonurba? A szkafander miatt? Ostobaság. Csillagváros[54] jóval közelebb van, és ha valahol, hát ott akadna megfelelő méretű szkafander.

Tehát nem csak a szkafander miatt...

– Fel kell olvasnom az igézet szövegét – mondta Kosztya. – Szétkennem a vért a könyv oldalán. Vákuumban ezt nem tudod megcsinálni.

Felállt, félretolta a technikusokat, akik engedelmesen félrehúzódva vigyázzba vágták magukat.

– Portált kell nyitnom az űrállomásra. De ehhez pontosan tudnom kell, hol van. És így is lehetnek hibák... sőt elkerülhetetlenek.

Nem éreztem, hogy olvas a gondolataimban. De olvasott.

– Mindent jól megértettél, Anton. Készen állok bármelyik másodpercben elindulni az űrállomásra. Előbb, mint hogy bármit is csinálni tudnátok. Még ha Geszer meg Zavulon kibújik is a bőréből, kevés az Erőtök! Én maximálisan erős vagyok, érted? Elértem az abszolút Erőt! Ennél több egyszerűen nem létezik! Geszer arról ábrándozott, hogy a lányod lesz az első ilyen varázslónő... – Kosztya elnevette magát. – És tessék... én már azzá váltam!

– Varázslónővé? – engedélyeztem magamnak egy mosolyt.

– Abszolút mágussá – vágott közbe élesen Kosztya. – Ezért nem tudtok legyőzni. Nem tudtok az enyémnél több erőt összeszedni, érted? Én vagyok az abszolútum!

– Te az abszolút nulla vagy – mondtam. – Az abszolút vámpír.

– Vámpír, mágus... mi a különbség? Én vagyok az abszolút Másféle.

– Igazad van, nincs különbség. Mindnyájan az emberi Erőből élünk. És te egyáltalán nem a legerősebb vagy... te vagy a leggyengébb. Te az abszolút üresség vagy, amelybe idegen Erő áramlik be.

– Na és ha így van? – Kosztya nem vitatkozott. – Ez semmin nem változtat, Anton! Nem tudtok megállítani, és én végrehajtom, amit elterveztem.

Egy pillanatig habozott, majd megszólalt:

– Te semmiképp sem állsz az én oldalamra... Mire gondolsz?

Nem válaszoltam. Szívtam magamba az Erőt.

Geszertől és Zavulontól, a Setétektől és a Fénypártiaktól, a jóktól és a gonoszoktól. Valahol távol nekem adták át az erejüket azok, akiket szeretek, és azok is, akiket gyűlölök. És ebben a pillanatban nem számított a különbség: a Fény Ereje vagy a Setété. Most mind egy csónakban eveztünk... egy űrcsónakban, amely az abszolút semmiben úszott...

– Na, rajta, csapj le rám! – mondta gúnyosan Kosztya. – Már nem tudsz váratlanul megtámadni.

„Üss! – súgta Geszer. – A Fehér Köddel csapj le rá!”

Annak tudása, mi a Fehér Köd, a Fény Erejével együtt ért el hozzám. Szörnyű, riasztó tudás – mivel maga Geszer is csupán egyetlenegyszer alkalmazta ezt az igézetet, és utána megesküdött, hogy többé soha nem használja...

„Üss! – tanácsolta Zavulon. – De inkább a Fejedelmek Árnyékával!”

Annak tudása, mi a Fejedelmek Árnyéka, a Setét Erejével együtt ért el hozzám. Undorító, riasztó tudás – mivel még maga Zavulon sem merte soha előhívni ezeket az árnyakat a Homály ötödik rétegéből...

„Üss! – mondta Edgar. – Az Időszarkofággal! Csakis az Időszarkofággal!”

Annak tudása, mi az Időszarkofág, az Inkvizítor erejével együtt áramlott belém. Hideg, halálos tudás – mert az igézet alkalmazója az áldozattal együtt a szarkofágban marad mindörökre, a világmindenség létezésének végéig...

– És ha kilyukasztanánk a szkafanderét? – kérdezte Lasz az ajtóban állva, kezében a pisztollyal.

Az abszolút Másféle.

Az abszolút nulla.

A legerősebb, a leggyengébb...

Összegyűjtöttem a belém átsugárzott Erőt – és egy hetedik szintű igézetbe áramoltattam, az egyik legegyszerűbbe, amellyel bármelyik Másféle rendelkezik.

A mágus pajzsa.

Valószínűleg még sosem fecséreltek el Erőt ilyen értelmetlenül.

És valószínűleg soha nem bírt még mágus ilyen megbízható védelemmel.

Mindentől védve voltam.

Fehér, hálószerű burok vett körül. A háló szálai szinte recsegtek a bennük viharzó energiától, amely kiáradt valahova, a világépítmény legmélyére, ahol már nincs számuk a Homály rétegeinek, ahol nincs sem anyag, sem tér, sem idő – semmi, ami ember vagy Másféle számára felfogható lenne.

– Mit csinálsz? – kérdezte Kosztya, és arcán gyermeki sértődöttség jelent meg. – Mit csinálsz, Anton?

Hallgattam. Csak álltam és néztem őt. Vigyáztam, hogy arcomon még árnyéka se látsszon a gondolatoknak. Gondoljon azt, amit gondolni akar.

Legyen úgy.

– Megrémültél? – kérdezte Kosztya. – Te... igen, te... te gyáva vagy, Anton!

Hallgattam.

A Legfelsők is hallgattak. Nem, valószínűleg nem hallgattak. Ordítottak, szitkozódtak, átkoztak engem – mert az általuk összegyűjtött erőt a tulajdon abszolút védelmembe zúdítottam. Ha most atomcsapást mérnek Bajkonurra, én ép és sértetlen maradok. Plazmafelhőben úszva, olvadt, fortyogó kőbe merülten – de abszolút épségben.

– Nem is tudom, mit mondjak... – tárta szét a karját Kosztya. – Nem is akartalak megölni! Mégiscsak emlékszem rá, hogy a barátom voltál.

Hallgattam.

Bocsáss meg, most nem nevezhetlek a barátomnak. Ezért nem szabad megértened, amit én megértettem. Nem szabad olvasnod a gondolataimban.

– Isten veled, Anton! – mondta Kosztya.

A technikusok odaléptek hozzá, és lezárták sisakja hermetikus védőüvegét. Még egyszer rám nézett az üvegen keresztül – értetlenül, sértetten. És megfordult.

Arra gondoltam, most rögtön portált nyit a világűrbe. De Kosztya valóban alaposan felkészült az ugrásra. Mit is mondhatnék, még sosem hallottam olyanról, hogy valaki megkísérelte volna egy szálló repülőgépre felugrani, nem hogy űrállomásra.

Otthagyva a mozdulatlanságba dermesztett űrhajósokat és személyzetet Kosztya elhagyta a termet. Lasz félreállt, rám sandított, szemével a pisztolyra mutatva.

Megráztam a fejem, és ő nem lőtt.

Egyszerűen utána mentünk.

A repülésirányítás termébe, ahol holdkórosként ültek a számítógépek előtt a technikusok és programozók.

Mikor volt érkezése mindenkit alárendelni az akaratának?

Valószínűleg rögtön, ahogy Bajkonurban termett?

Egy átlagos vámpír könnyedén ellenőrzése alatt tart egykét embert. A Legfelső néhány tucatot képes irányítani.

De Kosztya valóban abszolút Másféle lett – a hatalmas űrrepülőtér teljes bonyolult gépezete most körülötte forgott.

Kosztyának odavittek valamiféle printeket. Valamit mutogattak neki a képernyőkön. Hallgatta, bólogatott – és még csak felénk sem nézett.

Okos srác. Jól képzett. A fizikai karon tanult, majd átment a biológiaira, de a fizikát és matematikát sem hanyagolta el. Nekem ezek a sémák és grafikonok nem mondtak semmit, ő meg a röppályára készül mágikus portált nyitni. Mágikus eszközökkel kilépni a világűrbe – kis lépés egy Másfélének, de hatalmas ugrás az egész emberiség számára...

Csak ne húzza sokáig az időt.

Csak Geszer pánikba ne essen.

Csak nehogy nukleáris csapást mérjenek Bajkonurra – ez nem segítene, fölösleges, fölösleges, fölösleges!

Kosztya csak akkor nézett rám, amikor megnyitotta a portál prizmáját. Megvetően és sértetten nézett rám.

Ajka mozgott a sisak hermetikus üvege mögött, és én megértettem: „Isten veled!”

– Isten veled! – hagytam rá.

Egyik kezében az élet fenntartásához szükséges rendszer kis bőröndjét, másikban a Fuarant őrző táskát fogva Kosztya belépett a portálba.

Csak ekkor engedtem meg magamnak, hogy levegyem a pajzsot – az idegen Erő körülöttem szétfolyva kiáradt a térbe.

„Hogy magyarázod meg mindezt?” – kérdezte Geszer.

– Nevezetesen mit? – kérdeztem, letelepedve egy kínálkozó székre. Reszkettem. Mennyi időre lehet elég az oxigén abban a könnyű szkafanderben, amely egyáltalán nem a kozmoszba való kilépésre szolgál? Néhány órára? Többre aligha.

Kosztya Szauskin életéből már nagyon kevés volt hátra.

„Miért vagy benne biztos...” – kezdte Geszer, de elhallgatott. Úgy tűnt, mintha hallanám a vitát közte és Zavulon között. Valamit a parancsokról, amelyeket vissza kell vonni, a bombázókról, amelyeket vissza kell irányítani a repülőterekre. És a mágusok csoportjáról, amely majd eltünteti a Bajkonuron végbement lidércnyomás nyomait. A félbeszakított startról szóló hivatalos változatról.

– Mi történt? – kérdezte Lasz mellém telepedve. A technikus, akit minden teketória nélkül elzavart a helyéről, értetlenkedve nézett szét. Körülöttünk magukhoz tértek az emberek.

– Vége – mondtam. – Vége az egésznek. Majdnem vége az egésznek.

De tudtam, hogy ez még nem a vége. Mert valahol magasan az égen, a felhők fölött, a csillagok hideg fényében bukfencezik lebegve az ellopott szkafanderben Kosztya Szauskin, az Abszolút Másféle. Próbálkozik – és képtelen portált nyitni. Próbálkozik – és képtelen elérni a mellette elúszó űrállomást. Próbálkozik – és képtelen visszatérni a Földre.

Mert ő az Abszolút Nulla.

Mert mi mindannyian vámpírok vagyunk.

És ott, a meleg, eleven Föld határain túl, messze az emberektől és az állatoktól, a növényektől és a mikrobáktól, távol mindentől, ami lélegzik, mozog, élni siet – ott mindannyian abszolút nullává válunk. Megfosztva a parazitaként magunkba szívott Erőtől, amely lehetővé teszi, hogy oly szépen és ügyesen vágjunk egymáshoz gömbvillámokat, betegségeket gyógyítsunk és rontást bocsássunk valakire, bankjeggyé változtassuk a juharlevelet, százéves whiskyvé a megsavanyodott tejet.

Minden Erőnk – másoké.

Minden Erőnk – gyengeség.

És ez az, amit nem volt képes megérteni és nem akart elfogadni Kosztya Szauskin, a derék srác.

Meghallottam Zavulon nevetését – valahol nagyon messze, Szaratov városában, egy nyári kávéház napernyője alatt állva, kezében egy korsó sörrel Zavulon az estébe hajló eget kémlelte, egy új, gyorsan haladó csillagot keresett, amelynek pályája fényes lesz, de rövid.

– Mintha sírnál – mondta Lasz. – Csak a könnyeid nem potyognak.

– Úgy van – válaszoltam. – Nincsenek könnyeim, nincs erőm. Nem tudok visszafelé portált nyitni. Repülőgéppel kell mennünk. Vagy megvárjuk a tisztogató csoportot, talán segítenek.

– Hát maguk kicsodák? – kérdezte egy technikus. – Mi? Mi történik itt?

– Az egészségügyi minisztérium ellenőrei vagyunk – mondta Lasz. – És inkább maga magyarázza meg, kinek jutott eszébe lekaszált kendert égetni a szellőztetőrendszer légszűrőinél!

– Mmiféle kendert? – kezdett dadogni a technikus.

– Fás szárút – fojtottam bele a szót. – Gyerünk, Lasz! Még tartozom neked némi magyarázattal.

Kiléptünk a teremből – valamiféle munkatársak, gépfegyveres katonák rohantak velünk szembe. A felfordulás akkora volt, hogy ránk ügyet sem vetettek, de az is lehet, hogy a mágikus pajzs maradványai védelmeztek még minket. A folyosó végén felvillant a német turista rózsaszín hátsója, ugrándozva futott, az ujja még mindig a szájában volt. Két fehér köpenyes sietett utána.

– Figyelj rám! – mondtam Lasznak. – A megszokott, emberi világon kívül, amely szemmel érzékelhető, létezik még a homályvilág is. A Homályba csak azok juthatnak be...

Nyeltem egy nagyot és elakadtam – megint magam előtt láttam Kosztyát. A réges-régi Kosztyát, a még semmire sem képes kölyökvámpírt...

„Nézd, transzformálódom! Szörnyűséges denevér vagyok! Repülök! Repülök!”

Isten veled. Valóban sikerült neked.

Repülsz.

– A homályba csak azok juthatnak be, akik rendelkeznek... – folytattam.

EPILÓGUS

SZEMJON lépett be az irodába, maga előtt tuszkolva Laszt, mint valami tetten ért alsórendű Setét varázslót. Lasz szorosan feltekert papírhengert forgatott a kezében, amit egyre igyekezett a háta mögé rejteni.

Szemjon lehuppant a fotelba.

– A te pártfogoltad, Anton? – dörmögte. – Hát akkor intézd el te!

– Mi történt? – figyeltem fel.

Lasz egyáltalán nem tűnt bűntudatosnak. Csak kissé zavartnak.

– A próbaidő második napja – mondta Szemjon. – A legegyszerűbb, elemi feladatok. Semmi közük a mágiához...

– És? – nógattam.

– Megkértem, hogy fogadja a repülőtéren Sziszuke Szaszaki urat a tokiói Őrségtől...

Hümmögtem. Szemjon elvörösödött.

– Ez teljesen közönséges japán név! Semmivel sem mulatságosabb, mint az Anton Szergejevics!

– Igen, értem – hagytam rá. – Ez az a Szaszaki, aki az alakváltó kislányok ügyét vizsgálta kilencvennégyben?

– Ő az. – Szemjon fészkelődött a fotelban. Lasz továbbra is az ajtónál állt. – Európai körúton van, de meg akart valamit vitatni Geszerrel.

– És mi történt?

Szemjon zavartan nézett Laszra. Köhécselt, majd rákezdte:

– A jelölt úr nagy érdeklődéssel faggatott, tud-e oroszul a tisztelt Szaszaki. Elmondtam neki, hogy nem tud. Akkor a jelölt úr kinyomtatott a printeren egy kis plakátot, és elindult Seremetyevóra, fogadni a japán vendéget... Na, mutasd csak azt a plakátot!

Lasz sóhajtva kigöngyölítette a tekercset.

Jókora méretben sorakoztak rajta a japán név hieroglifái. Nem sajnálta az időt Lasz, beállította a printeren a japán jelkészletet.

A név fölött, jóval kisebb betűkkel, a következő állt:

„Az erőszakos kolerafertőzés áldozatainak második moszkvai kongresszusa”.

Hatalmas erőfeszítésembe került, hogy arcom rezzenetlen maradjon.

– Miért írtad ezt? – kérdeztem.

– Mindig így fogadom a külföldieket – mondta Lasz sértődötten. – A hivatalos partnereimet is, meg a rokonaimat is... van külföldön pereputtyom... Ha egy szót sem tudnak oroszul, nagy betűkkel kiírom a nevüket az anyanyelvükön és kisebbel valami mókásat oroszul. Például: „a nem hagyományos orientációjú transzszexuálisok konferenciája”, „a süketnéma zenészek és előadóművészek európai fesztiválja”, „a teljes nemi újjászületésért világmozgalom aktivistáinak fóruma”... És ott állok a plakáttal, forgolódom mindenfelé, hogy minden szembejövő lássa...

– Ezt már értem – mondtam. – Mást akarok megtudni: miért írsz ilyesmit?

– Mire az illető kijön a vámvizsgálatból, már mindenki kíváncsi rá, kiféle, miféle – magyarázta Lasz zavartalanul. – Amikor megjelenik, mindenki mosolyog, sokan tapsolnak, fütyülnek, integetnek. Az illető persze nem érti ezt a reagálást. Csak azt látja, hogy mindenki örül neki, észreveszi a nevét, és odajön hozzám. Én meg gyorsan feltekerem a plakátot, és kikísérem a vendéget az autóhoz. Emberem aztán mindenkinek elmeséli, milyen nagyszerűek, barátságosak az oroszok. Mindenki mosolyogva fogadta!

– Te hatökör! – mondtam mély átéléssel. – Az embereknél így van. De Szaszaki Másféle. Méghozzá Legfelső Másféle! Oroszul nem tud, de a feliratok értelmét tökéletesen megérti!

Lasz felsóhajtott és lesütötte a szemét.

– Már rájöttem... Ha hibáztam, vágjatok a nyakam közé!

– Szaszaki úr megsértődött? – kérdeztem.

Szemjon vállat vont.

– Amikor mindent elmagyaráztam neki, Szaszaki úr hosszasan kegyeskedett nevetni – közölte Lasz.

– Nagyon megkérlek – mondtam –, többet ne csinálj ilyet.

– Egyáltalán?

– Legalábbis Másfélékkel ne.

– Természetesen nem teszem többé – fogadkozott Lasz. – Elvész a vicc értelme.

Széttártam a karom. Szemjonra néztem.

– Várj meg kinn a folyosón! – utasította Laszt. – A plakátot hagyd itt!

– Kellene a gyűjteményembe... – kezdte Lasz, de ott hagyta a plakátot, és kiment.

Amikor becsukódott mögötte az ajtó, Szemjon elnevette magát, fogta és összetekerte a plakátot.

– Körbejárom a részlegeket – közölte –, elszórakoztatom a népeket... Veled mi van?

– Semmi különös – dőltem hátra a karosszékben. – Barátkozom a helyzettel.

– Legfelső... – húzta el a szót Szemjon. – Ejha! És még azt mondják, a saját árnyékát senki sem ugorhatja át. Legfelső szintű mágus... Micsoda karriert csináltál, Gorogyeckij!

– Szemjon... ez nem az én érdemem. Így alakult.

– Tudom, tudom... – Szemjon felállt, járkálni kezdett az irodában. A helyiség persze kicsi, de mégiscsak... – Személyzeti helyettes... ejha! A Setétek most majd elkezdik kavarni a lekvárt. Veled meg Szvetlanával már négyen vagyunk Legfelsők. A Nappali Őrségnél meg Szauskin nélkül az egy Zavulon maradt...

– Toborozzanak maguknak valakit vidékről! – mondtam. – Semmi kifogásom ellene. Különben számíthatunk a Tükör[55] új látogatására.

– Most már felkészültek vagyunk – bólintott Szemjon. – Mindig tanulunk a hibákból.

Az ajtóhoz indult, kifakult pólóján keresztül a hasát vakarva – bölcs, jóságos, fáradt Fénypárti mágus. Mindannyian bölcsek és jóságosak leszünk, mikor elfáradtunk. Megállt az ajtóban, elgondolkodva nézett rám.

– Sajnálom Szauskint. Rendes srác volt, már amennyire egy Setét rendes lehet. Nagyon megvisel a dolog?

– Nem volt más választásom... – mondtam. – Neki sem volt... és nekem sem. Kár.

Szemjon bólintott.

– És a Fuaranért is kár...

Kosztya az űrbe ugrása után huszonnégy órával égett el. Nem sikerült túl pontosan kiszámítania a röppályát.

Vele együtt elégett a diplomatatáska is. Az utolsó percig figyelemmel kísérték a lokátorok. Az Inkvizíció azt követelte, küldjenek utána egy űrsiklót, szerezzék vissza a könyvet, de erre már nem maradt idő.

Ha engem kérdeznek, nagyon is jó, hogy nem volt már erre idő.

Lehetséges, hogy még élt, amikor több száz kilométer magasan az atmoszféra lángoló csókjaitól égni kezdett a szkafandere. Elvégre vámpír volt, és számára nem volt olyan fontos az oxigén, mint a többi Másféle számára, kevésbé fenyegette a lehűlés vagy túlhevülés meg a kozmosz többi gyönyörűsége is, amelyek a könnyű szkafanderben lebegő űrhajóst fenyegetik. Nem tudom, és nem is fogok utánanézni a kézikönyvekben. Már csak azért sem, mert senki sem tudhatja, melyik iszonyatosabb – a fulladás vagy a tűzhalál. Hiszen senki sem hal meg kétszer – még a vámpírok sem.

„Nézd, micsoda rettenetes, halhatatlan vámpír vagyok! Át tudok változni farkassá vagy denevérré! Repülök!”

Szemjon szó nélkül kiment, én pedig sokáig ültem és kibámultam az ablakon a tiszta, felhőtlen égre.

Az ég nem nekünk van teremtve.

Nem adatott meg nekünk repülni.

És a legtöbb, amit tehetünk – megpróbálunk nem lezuhanni.

2002. június – 2003. július

A könyvben a Belomorsz és a Belaja Gvargyija (Fehér Gárda) együttes dalainak részletei szerepelnek. A szövegeket Alekszandr Uljanov és Zoja Jascsenko írta.

JEGYZETEK

[1] A két leghíresebb és rendkívül népszerű „bárd” (így nevezték a saját dalaikat gitárkísérettel előadó énekeseket). Vlagyimír Viszockij (1938–80), színész, énekes; Bulat Okudzsava (1924–97) félig grúz, félig örmény származású író, költő, előadó. Regényei (Mersze, avagy Sipov kalandjai; A szegény Avroszimov; Dilettánsok utazása stb.) magyarul is megjelentek.

[2] A sztánlini korban épült hatalmas, sokemeletes lakóépületek, rendszerint közös konyhával és közös mellékhelyiségekkel „ellátott” társbérleti lakásokkal. Potemkin_homlokzat: Patyomkin herceg a 18. században II. Katalin megtévesztésére az út mentén, amerre a cárnő elhaladt, látszólag csillogó látszatfalvakat építtetett.

[3] CUM – Központi Áruház, Moszkva egyik legnépszerűbb áruháza volt.

[4] Moszkva környéki elegáns üdülőfalu.

[5] A Nagyezsda név becézett alakja. Beszélő név, jelentése: remény.

[6] Utalás Csehov „A pufók meg a nyurga” c. elbeszélésére.

[7] Magyar nevelésű versenyló, orosz zsokéval 1995-ben nyert a prágai lóversenyen.

[8] Alekszadr Karelin többszörös olimpiai bajnok birkózó, Mike Tyson olimpiai bajnok nehézsúlyú bokszoló.

[9] Az oroszok számoláskor kinyújtott ujjaikat behajlítják, a kisujjukkal kezdve.

[10] A Nap istene az ókori egyiptomiak vallásában.

[11] Utalás Mark Twain Tom Sawyer kalandjai c. regényére.

[12] M. I. Kalinyin (1875–1946) szovjet politikus, 1938-túl haláláig államfő.

[13] Utalás egy orosz népmesére, amelyben az öreg halász felesége egyre lehetetlenebb kívánságokkal áll elő, végül a tengerek úrnője akar lenni, ekkor az aranyhal büntetésből visszaváltoztatja szegény halászfeleséggé.

[14] Verszt: régi orosz hosszmérték, 1067 m.

[15] A nevét viselő híres amerikai detektívügynökség alapítója.

[16] Beszélő név, jelentése: szeretet, szerelem.

[17] Kommunista ifjúsági szervezet, a tagság lényegében kötelező volt.

[18] Sztrizsenyovhoz hasonlóan a hatvanas évek népszerű színpadi és filmszínészei.

[19] Kenyérből erjesztett savanykás ital.

[20] Alekszandr Szergejevics Puskinnak, az orosz nemzeti költőnek a dajkája, Arina Rogyionovna. Ő ismertette meg a leendő alkotóval az orosz népköltészetet és népmeséket.

[21] Puskin egyik szerelme, illetve a felesége.

[22] A módosabb parasztokat kuláktalanítás címén megfosztották minden tulajdonuktól, őket családostul internálták Szibériába, vagy lágerba zárták.

[23] Az ukránok orosz gúnyneve.

[24] Tove Jansson Finnországban élt svéd írónő híres gyerekregényei.

[25] Utalás F. M. Dosztojevszkij A Karamazov testvérek c. regényére.

[26] A különböző időszakokban más-más néven (Cseka, NKVD, GPU) működő, rettegett politikai rendőrség.

[27] Utalás Turgenyev Apák és fiúk c. regényének nihilista, életunt hősére, Bazarovra.

[28] Leonyid Jakubovics népszerű tévés műsorvezető.

[29] Ukrajna forradalom előtti elnevezési.

[30] A minisztériumnak megfelelő intézmények.

[31] Ganésa, elefántfejű hindu istenség.

[32] Az egyik legfőbb hindu istenség, felesége Umá vagy Páravatí.

[33] Utalás Puskin Dodon cár c. verses meséjére.

[34] Mai orosz író, többek közt fantasztikus könyvek szerzője.

[35] A szovjet rendszerben működő, főleg sporttevékenységgel foglalkozó (ejtőernyőzés, lövészet, repülés stb.) félkatonai szervezet.

[36] Régen gyakran itták csészealjból a teát (gyorsabban kihűlt) úgy, hogy foguk közé vettek egy darab cukrot, és azon keresztül szürcsölték.

[37] Moszkva központjában lévő, nagyon forgalmas pályaudvar.

[38] Szentpétervár.

[39] A távolsági vonatokon minden vagonnal utazik kocsikísérő, aki a rendre felügyel, felszolgál stb.

[40] Közép-Ázsiában használatos, föletlen teáscsésze.

[41] Borisz Akunyin rendkívül népszerű mai orosz író.

[42] A Leningrád nevű együttes vezetője.

[43] A kazah fővárost a szovjet időkben Alma-Atának nevezték, az ország önállóvá válását követően kapta vissza régi nevét.

[44] Erjesztett kancatejből készült ital.

[45] A. Sz. Gribojedov (1795–1829) Az ész bajjal jár c. drámájának hőse.

[46] Kazah népi pengetős hangszer.

[47] Szövetségi Biztonsági Szolgálat.

[48] Lásd: Nappali Őrség, harmadik történet.

[49] Független Államok Közössége: a Szovjetunió szétesése után, annak roncsain alakult laza államszövetség.

[50] Utalás a Penge c. filmre, melynek főszereplője egy fekete bőrű vámpírvadász.

[51] Jemeljan Pugacsov (1740[?]–1775) az 1773–75-ös jobbágylázadás vezetője. Kivégezték.

[52] A. Ny. Ragyiscsev (1749–1802) orosz író. Híres művének címe: Utazás Pétervárról Moszkvába.

[53] A régi hiedelem szerint a vámpírokat a szívükbe vert nyárfa karóval lehet megölni.

[54] A szovjet, ill. orosz űrkutatás központja Moszkva közelében.

[55] Lásd: Nappali Őrség, második történet.

TARTALOM

ELSŐ TÖRTÉNET SENKI IDEJE

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

EPILÓGUS

MÁSODIK TÖRTÉNET SENKI TERE

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

EPILÓGUS

HARMADIK TÖRTÉNET SENKI EREJE

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

EPILÓGUS

JEGYZETEK

Table of Contents

ELSŐ TÖRTÉNET SENKI IDEJE

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

EPILÓGUS

MÁSODIK TÖRTÉNET SENKI TERE

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

EPILÓGUS

HARMADIK TÖRTÉNET SENKI EREJE

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

EPILÓGUS

JEGYZETEK