Szergej Lukjanyenko

UTOLSÓ ŐRSÉG

Szergej Lukjanyenko: Poszlednyij dozor

Izdatyelsztvo ASZT, 2006

Fordította: Weisz Györgyi

Borító grafika: Pavel Lagutin

Borító terv: Burger István

Nevek, elnevezések, események bármely egybeesése a véletlen műve, és nem áll semmiféle összefüggésben az emberi tevékenységgel.

JELEN SZÖVEG TERJESZTÉSE TILOS, MIVEL A FÉNY ÜGYÉRE NÉZVE ÁRTALMAS.

ÉJSZAKAI ŐRSÉG

JELEN SZÖVEG TERJESZTÉSE TILOS, MIVEL A SETÉT ÜGYÉRE NÉZVE ÁRTALMAS.

NAPPALI ŐRSÉG

ELSŐ TÖRTÉNET

KÖZÖS ÜGY

PROLÓGUS

Lera Viktort nézte, és mosolygott. Minden férfiban, még a legfelnőttebben is ott lakozik a kisfiú, gondolta. Viktor huszonöt éves volt, és természetesen már felnőtt. Valerija kész lett volna emellett kiállni egy tizenkilenc éves szerelmes lány teljes meggyőződésével.

− Kazamata − súgta Viktor fülébe. − Kazamata és sárkányok! Hu-u-u!

Vitya nagyot fújt. Egy szobában ültek, amely mocskos lett volna, ha nem lett volna benne olyan sötét. Körülöttük izgatott gyerekek és zavartan mosolygó felnőttek nyüzsögtek. A misztikus jelképekkel telepingált fal előtt egy fiatal, fehérre maszkírozott arcú srác hajlongott lobogó fekete köpenyben. Néhány vörös fényű lámpa világította meg alulról.

− Most mindjárt találkoznak az iszonyattal! − kántálta elnyújtva a srác. − Á-á-á! Én magam is félek attól, amit látni fognak!

Kiejtése olyan pontos és jól artikulált volt, amilyen csak a színművészeti egyetemek hallgatóit jellemzi. Még Lera is, aki nem beszélt jól angolul, értett minden szót.

− Tetszettek a budapesti föld alatti járatok − súgta a fülébe Viktor. − Azok igazi régi kazamaták… nagyon érdekes volt.

− Itt meg csak egy nagy helyiség, a Borzalmak terme van.

Viktor bűntudatosan bólintott.

− De legalább hűvös van − mondta.

Nagyon forró volt a szeptember Edinburgh-ban. A délelőttöt Vitya és Lera a királyi várban töltötte, a turistazarándoklatok központjában. A számtalan pub egyikében ettek valamit, és megittak egy-egy pint sört. Most pedig megtalálták, hova rejtőzzenek a déli hőség elől…

− Nem gondolták meg magukat? − harsogta a fekete köpenyes komédiás.

Lera háta mögött halk sírás hallatszott. Megfordult, és csodálkozva látta, hogy egy már csaknem felnőtt, tizenhat év körüli lány sír anyja és kisöccse mellett állva. Valahonnan a sötétből előbukkantak az alkalmazottak, és kikísérték az egész családot.

− Ez az európai jólét hátulütője − mondta tanáros hangon Vitya. − Oroszországban talán megijedne a Borzalmak termétől egy felnőtt lány? A túlságosan nyugodt életmód miatt megrémülnek minden ostobaságtól…

Lera a homlokát ráncolta. Viktor apja politikus volt. Nem túlságosan kiemelkedő, de nagyon hazafias, mindig és mindenhol a nyugati civilizáció hanyatlását bizonygatta. Egyébként ez nem gátolta meg abban, hogy fiát az edinburgh-i egyetemre küldje tanulni.

És Viktor, aki az év tíz hónapját hazájától távol töltötte, makacsul ismételgette az apai szólamokat. Hozzá mérhető hazafit nemigen lehetett volna találni Oroszországban. Lerát ez néha mulattatta, néha kissé bosszantotta.

Szerencsére véget ért a bevezető rész, és megkezdődött a lassú vándorlás „Skócia Katakombáiban”. A pályaudvar közelében lévő híd alatt, valamiféle lehangoló betonból épült helyiségekben vállalkozó szellemű emberek apró kamrácskákat alakítottak ki. Halvány fényű lámpákat raktak beléjük, s mindenfelé rongydarabokat meg műanyag pókhálókat aggattak fel. A falakra olyan elmebetegek és gyilkosok portréit akasztották, akik Edinburgh hosszú történelme folyamán garázdálkodtak a városban. Az intézményt a gyerekek szórakoztatására szánták.

− Ez itt a spanyolcsizma − közölte üvöltve egy rongyokba burkolt leányzó, az adott terem tárlatvezetője. − Szörnyű kínzóeszköz!

A gyerekek visongtak a lelkesedéstől. A felnőttek zavartan néztek össze, mintha szappanbuborék-eregetésre vagy babázásra kényszerítették volna őket. Hogy ne unatkozzanak, Lera és Viktor lemaradtak, és a tárlatvezető fecsegése közepette csókolóztak. Már fél éve együtt voltak. Mindkettőjüket az a rendkívüli érzés kerítette hatalmába, hogy ez a románc különleges lesz a számukra.

− Most végigmegyünk a tükörlabirintuson − közölte a tárlatvezető.

Bármily furcsa, ez valóban érdekesnek bizonyult. Lera mindig úgy vélte, hogy túloznak a leírások a tükörlabirintusról, amelyben el lehet tévedni, és teljes lendülettel neki lehet ütközni az üvegnek. Hogyhogy nem látni, hol a tükör és hol az átjáró?

Kiderült, hogy tényleg nem lehet észrevenni a különbséget, s nagyon is könnyen el lehet tévedni. Nevetve ütköztek neki a hideg tükörlapoknak, hadonásztak, tévelyegtek a lármás emberáradatban, amely kisebb csoportokból hirtelen tömeggé verődött össze. Viktor egyszer oda is integetett valakinek, de amikor végül mégiscsak kijutottak a labirintusból (az ajtót is furfangos módon tükörrel álcázták), hosszasan nézegetett körbe.

− Keresel valakit? − kérdezte Lera.

− Á, nem érdekes − mosolygott Viktor. − Ostobaság.

Azután jött még néhány terem a középkori börtönök komor kellékeivel, majd − a Véres folyó. Az elcsöndesedett gyerekeket hosszú fémcsónakba ültették, és az lassan úszni kezdett a sötét vízen a Vámpírok vára felé. A sötétben baljós nevetés és fenyegető hangok hallatszottak. A fejük fölött láthatatlan szárnyak csapkodtak, csobogott a víz. Csak az rontotta a hatást, hogy a csónak alig öt métert úszott, azután csak az arcukba fújó ventilátorok adták a mozgás illúzióját.

Lera mégis félni kezdett. Röstellte, mégis félt. Az utolsó padon ültek, senki nem volt mellettük, elöl üvöltöztek, hahotáztak a vámpírokat alakító színészek, mögöttük…

Mögöttük üresség volt.

Mégis egyre inkább úgy érezte, hogy van ott valaki.

− Vitya, félek − mondta Lera, megfogva a fiú kezét.

− Butácska − súgta Viktor a fülébe. − Csak ne fakadj sírva, rendben?

− Rendben − egyezett bele Lera.

− Ha-ha-ha! Körös-körül dühödt vámpírok! − mondta Viktor, a színészek hanghordozását utánozva. − Érzem, ahogy felém lopakodnak!

Lera lehunyta a szemét, és még erősebben kapaszkodott Viktor kezébe. Kisfiúk! Mindegyik kisfiú marad, míg meg nem őszül! Minek ijesztgeti?!

− Jaj! − kiáltott fel nagyon hihetően Viktor. És azt mondta: − Valaki… valaki a nyakamat harapja…

− Hülye − vetette oda Lera, ki sem nyitva a szemét.

− Lerka, valaki issza a véremet… − mondta Viktor szomorúan és elveszetten. − És még csak nem is félek… mintha álmodnék…

Áradt a hideg szél a ventilátorokból, csobogott a víz a csónak oldalánál, vad hangok üvöltöztek. Még valami vérre emlékeztető szag is érződött. Viktor keze elernyedt. Lera mérgében fájdalmasan belecsípett a tenyerébe, de a kedvese meg sem rezzent.

− Félek, te hülye! − kiáltott fel a lány csaknem teli torokból.

Viktor semmit sem válaszolt, de lágyan nekidőlt. A lány félelme csökkenni kezdett.

− Én magam harapom el a torkodat! − fenyegetőzött Lera. Viktor, úgy látszik, zavarba jött. Hallgatott. A maga számára is váratlanul Lera hozzátette: − Kiiszom az egész véredet. Világos? Rögtön… az esküvő után.

Először mondta ki ezt a szót a kettőjük viszonyával kapcsolatban. És megdermedt, Viktor reagálására várva. Hiszen egy nőtlen férfi nem hagyhatja válasz nélkül az „esküvő” szót. Vagy megrémül tőle, vagy megörül neki.

Viktor mintha elaludt volna a vállán.

− Megijesztettelek? − kérdezte Lera. Idegesen elnevette magát. Kinyitotta a szemét. De körös-körül még mindig sötét volt, bár a kiáltozás már megszűnt. − Jól van… nem haraplak meg. És esküvőre sincs szükségünk.

Viktor hallgatott.

Csikorogni kezdett a gépezet, a vascsónak még vagy öt métert úszott a szűk betonteknőben. Halvány fény gyulladt ki. A zsivajgó gyerekhad kitódult a partra. Egy három-négy év körüli kislány, egyik kezével anyjába kapaszkodva, a másik kezének ujját szájába dugva, egyre a fejét forgatta, le nem vette a szemét Leráról. Mi keltette föl ennyire az érdeklődését? Az ismeretlen nyelven beszélő nagylány? Nem, az nem lehet, végül is Európában vannak…

Lera felsóhajtott, és Viktorra nézett.

A fiú tényleg elaludt! Szeme lehunyva, ajkára ráfagyott a mosoly.

− Mit csinálsz? − Lera könnyedén meglökte Viktort − aki lágyan kezdett lecsúszni, feje egyenesen a vascsónak oldalának ütődött. Lera felsikoltott, de még sikerült elkapnia Viktort (mi történik itt, mi a fene történik itt, mitől ilyen ernyedt, élettelen?), és lefektette a fapadra. A kiáltásra egy szempillantás alatt ott termett még egy alkalmazott − fekete köpeny, gumiagyarak, feketével és vörössel telemázolt arc. Ügyesen beugrott a csónakba.

− Történt valami a barátjával, miss? − A srác nagyon fiatal volt, valószínűleg Lerával egyidős.

− Igen… nem… nem tudom! − Lera az alkalmazott szemébe nézett, de az is zavarban volt. − Segítsen nekem! Ki kell emelni a csónakból!

− Talán a szíve? − A srác lehajolt, megpróbálta a vállánál fogva megragadni Viktort − és visszakapta a kezét, mintha valami tüzeset érintett volna meg. − Mi ez? Miféle ostoba tréfa? Villanyt! Gyújtsatok villanyt!

Egyre rázta és rázta a kezét, amelyről nyúlós, sötét cseppek hullottak. Lera pedig megdermedve nézte Viktor mozdulatlan testét. Felgyulladt a villany − éles, fehér, az árnyékokat elégető fény, amely a szörnyűséges látványosságot silány bohózat díszletévé változtatta.

Egyébként a bohózat a látványossággal együtt véget ért. Viktor nyakán két kifordult szélű, nyílt seb tátongott. A sebekből gyengén, mint a ketchup utolsó cseppjei a felborult üvegből, vér szivárgott. A sebek mélysége miatt a lassú, ki-kigördülő cseppek még iszonyatosabbnak tűntek. Közvetlenül az artéria fölött… mintha két borotvával… vagy két éles foggal…

És Lera akkor kiáltozni kezdett. Vékony és szörnyű hangon, két karjával maga előtt hadonászva a levegőben, mint egy kicsi lány, akinek a kedvenc cicáját a szeme láttára gázolta el egy dömper.

Végül is minden asszonyban, még a leginkább felnőttben is, ott él egy aprócska, rémült kislány.

1. FEJEZET

− Én hogy tudtam megcsinálni? − kérdezte Geszer. − És te miért nem tudtad?

Egy végtelen, szürke síkság közepén álltunk. Az egészet szemlélve a tekintet nem talált élénk színeket, de csak meg kellett nézni alaposabban egyetlen homokszemet, és az felragyogott arany, bíbor, lazúr, zöld színben. A fejünk felett dermedt rózsaszínes-fehér derengés, mintha tejben oldott rózsaszirmokat fröcsköltek volna fel az égboltra.

A szél is fújt, és hideg volt. A Homály negyedik rétegében én mindig fázom, de ez egyéni reakció. Geszernek például, épp ellenkezőleg, melege volt: arca kivörösödött, homlokán verejtékcseppek gördültek le.

− Nincs elég Erőm − mondtam.

Geszer arca még jobban kivörösödött.

− A válasz helytelen! Legfelső szintű mágus vagy! Véletlenül alakult így, de az vagy. Miért nevezik a Legfelső szintűeket kategórián kívüli mágusoknak is?

− Mert az Erő mértékét tekintve olyan jelentéktelen köztük a különbség, hogy nem is mérhető, és nem állapítható meg, ki erősebb, ki gyengébb… − motyogtam. − Borisz Ignatyjevics, értem én. De nincs elég Erőm. Nem tudok lemenni az ötödik rétegbe.

Geszer a lába alá nézett. Cipője orrával a levegőbe rúgta a homokot. Előrelépett − és eltűnt.

Ez mi? Tanács?

Felrúgtam magam előtt a homokot. Előreléptem, gondosan igyekezve elkapni az árnyékomat.

Nem volt árnyékom.

Semmi nem változott.

Változatlanul ott maradtam a negyedik rétegben. És egyre hidegebb lett − lélegzetem párája fehér felhőcskeként oszlott szét, és szúrós szilánkokként hullott a homokra. Megfordulva − lélektanilag mindig egyszerűbb visszafelé keresni a kiutat − tettem egy lépést, és kijutottam a Homály harmadik szintjére. Az időmarta kőlapok színtelen labirintusába, amely fölé alacsony, dermedt, szürke égbolt borult. A kövön itt-ott kiszáradt növényi maradványok terültek szét, mint a késői, dércsípte szulák.

Még egy lépés. A Homály második rétege. A kőlabirintust összefonódott ágak borították be.

És még egy. Első réteg. Ez már nem kő. Itt már falak és ablakok vannak. Az Éjszakai Őrség moszkvai hivatalának ismerős falai − homálybéli alakjukban.

Egy utolsó erőfeszítéssel kiléptem a Homályból a valóságos világba. Egyenesen Geszer dolgozószobájába.

A főnök természetesen már ott ült a karosszékében. Én pedig imbolyogva álltam előtte.

De hogyan, hogyan tudott megelőzni? Hiszen lemerült az ötödik rétegbe, én pedig kezdtem kilépni a Homályból!

− Amikor láttam, hogy neked nem sikerül − mondta Geszer rám sem pillantva −, egyenesen jöttem ki a Homályból.

− Az ötödik rétegből közvetlenül az igazi világba? − Nem voltam képes leplezni csodálkozásomat.

− Igen. Ez téged meglep?

Vállat vontam. Semmi nem lep meg. Ha Geszer meglepetéssel akar nekem szolgálni, jókora választék áll rendelkezésére. Nagyon sok mindent nem tudok. Ezt sem…

− Szégyen − mondta a főnököm. − Ülj le, Gorogyeckij.

Leültem Geszerrel szemben. Kezem a térdemre tettem, még a fejemet is lehajtottam, mintha bűntudatom lenne valami miatt.

− Anton, a jó mágus mindig a szükséges időben éri el képességei csúcsát − mondta a főnök. − Amíg bölcsebb nem leszel, erősebb sem leszel. Amíg erősebb nem leszel, nem sajátítod el a Legfelső szintű mágiát. Amíg nem sajátítod el a Legfelső szintű mágiát, nem mászol bele veszélyes szituációkba. A te helyzeted teljesen egyedülálló. Belekerültél… − homlokát ráncolta − a Fuaran igézetének hatókörébe. Úgy lettél Legfelső szintű mágus, hogy még nem álltál készen erre. Igen, van Erőd. Igen, képes is vagy irányítani azt… és mindaz, amit korábban csak nehezen tudtál elvégezni, most már nem okoz neked gondot. Mennyi időt töltöttél a Homály negyedik rétegében? És itt ülsz, mintha mi sem történt volna. De már az, amivel korábban sem boldogultál…

Elhallgatott.

− Megtanulom, Borisz Ignatyjevics − mondtam. − Végül is mindenki elismeri, hogy jelentős sikereket érek el. Olga, Szvetlana…

− Vannak sikereid − ismerte el könnyedén Geszer. − Elvégre nem vagy hülye, hogy ne fejlődnél. De most egy olyan tapasztalatlan autóvezetőre emlékeztetsz, aki fél évig vezetett egy Zsigulit, és hirtelen egy Ferrari volánja mögött találja magát. Nem, rosszabb: egy bányában dolgozó dömper volánja mögött, egy kétszáz tonnás BelAzban, amely egy szerpentinen kapaszkodik kifelé a bányából… egy több száz méter mély szakadék peremén! És odalent más dömperek araszolnak. Elég egyetlen rossz mozdulat, egy hirtelen rántás a kormányon, vagy ha megrándul a lábad a pedálon, és jaj lesz mindenkinek.

− Értem − bólintottam. − De nem én akartam Legfelső szintű lenni, Borisz Ignatyjevics. Maga küldött, hogy vegyem üldözőbe Kosztyát…

− Én semmiben nem hibáztatlak, és igyekszem sok mindenre megtanítani − mondta Geszer. És eléggé következetlenül hozzátette: − Bár egyszer már megtagadtad, hogy a tanítványom legyél!

Hallgattam.

− Nem is tudom, mit csináljak… − Geszer az előtte fekvő dosszién dobolt ujjaival. − Küldjelek hétköznapi munkára? „Egy iskoláslány látott egy csavargó alakváltót”, „Butovóban felbukkant egy vámpír”, „Egy vajákosasszony valóban vajákoskodik”, „A pincémben titokzatos kopogás hallatszik”. Ennek semmi értelme. Az ilyen apró-cseprő ügyeket megoldod saját Erődből. Semmit nem kell hozzá megtanulnod. Hagyjalak irodai munkán savanyodni? Ezt te magad sem akarod. Így van?

− Tudja ezt jól, Borisz Ignatyjevics − válaszoltam. − Adjon nekem igazi feladatot. Olyat, hogy kénytelen legyek fejlődni.

Geszer szemében ironikus szikra villant fel.

− Aha, máris. Majd szervezek egy támadást az Inkvizíció különleges raktára ellen. Vagy elküldelek, hogy ostromold meg a Nappali Őrség székházát…

Átlökte a dossziét az asztalon.

− Olvasd!

Maga Geszer kinyitott egy ugyanolyan dossziét, és belemerült az iskolai füzetből kitépett, kézzel teleírt lapok tanulmányozásába.

Honnan vannak a mi hivatalunkban ezek az ócska, szakadozott kötőszalagú papírdossziék? Még a múlt században vettek belőle néhány tonnával? Humanitárius céllal szerezték be nemrégiben a rokkant bedolgozók egyesületétől? A muhoszranszki Éjszakai Őrség tulajdonában levő ócska muhoszranszki kombinátban gyártják?

A tény tény marad: a komputerek, másológépek, átlátszó műanyag CD-k és az erős, szép, kényelmesen kezelhető mappák évszázadában a mi Őrségünk vedlett, madzagos kartont használ… Szégyen-gyalázat, restelkedhetünk a külföldi vendégek előtt!

− A szerves eredetű anyagból készült dossziékra könnyű feltenni a védő igézeteket, amelyek megakadályozzák a távolról történő szondázást − mondta Geszer. − Ugyanezen oknál fogva használunk a mágia oktatásakor csak könyveket. A számítógépen írt szöveg nem őrzi meg a mágiát.

Geszer szemébe néztem.

− Eszemben sem volt a gondolataidban olvasni − mondta a főnök. − Amíg meg nem tanulod ellenőrizni az arcodat, erre nincs is semmi szükség.

Most már én is megéreztem a dossziét átható mágiát. Könnyű őrző-védő igézet, Fénypártiaknak nem okozhat semmi problémát. Mellesleg a Setétek is gond nélkül hatástalanítják, csak épp nagy zajt csapnak vele.

Kinyitottam a dossziét − a Hatalmas Geszer csinos masnira kötötte a zárószalagot −, és négy friss, még nyomdafestékszagú újságkivágást, egy faxot és három fényképet találtam benne. Három újságkivágás angol nyelvű volt, elsősorban ezekre összpontosítottam a figyelmemet.

Az első kivágás rövid beszámoló volt a Skócia Katakombái elnevezésű turistalátványosságban történtekről. Ha jól értettem, ebben az intézményben, a Borzalmak terme meglehetősen banális változatában, „műszaki hiba következtében” meghalt egy orosz turista. A Katakombákat bezárták, a rendőrség vizsgálja az ügyet, kiderítendő, nem a személyzet hibája okozta-e a tragédiát…

A második írás sokkal részletesebb volt. Műszaki hibáról ebben már szó sem esett. A szöveg kissé száraz, szinte túl pedáns volt. Fokozódó érdeklődéssel olvastam, hogy az elhunyt huszonöt éves Viktor Prohorov, az edinburgh-i egyetem hallgatója, „egy orosz politikus” fia volt, a Katakombákat a szintúgy Oroszországból származó menyasszonyával, Valerija Homkóval együtt kereste fel, az ő karjaiban halt meg, elvérzett. A turistalátványosság sötét helyiségében valaki elvágta a torkát. Vagy valami. A szerencsétlen a menyasszonyával egy csónakban ült, amely lassan úszott a Véres folyón, a Vámpírok várát körülvevő sekély árokban. Lehetséges, hogy a falból állt ki valami éles fémtárgy, amely felsebezte Viktor nyakát?

Idáig jutva felsóhajtottam, és Geszerre néztem.

− Te mindig remekül elboldogultál… öhm… a vámpírokkal − mondta a főnök, egy pillanatra elszakadva saját papírjaitól.

A harmadik beszámoló valami skóciai bulvárlapból származott. A szerző itt természetesen szörnyű históriát adott elő napjaink vámpírjairól, amelyek a turistaintézmény sötétjében szívják ki áldozataik vérét. Az egyetlen eredeti részlet az újságírónak az az állítása volt, hogy a vámpírok általában nem szívják ki teljesen áldozataik vérét. De az orosz diák, ahogyan az egy oroszhoz illik, annyira részeg volt, hogy a szegény skót vámpír maga is lerészegedett, és nem tudott megállj parancsolni magának.

A történet tragikus volta ellenére elnevettem magam.

− A bulvársajtó a világon mindenütt egyforma − közölte Geszer föl sem nézve.

− Az a legszörnyűbb, hogy mindez így történt − mondtam. − A részegséget leszámítva természetesen.

− Egy korsó sör az ebédhez − értett velem egyet Geszer.

A negyedik kivágás valamelyik hazai lapból volt. Nekrológ. Részvétnyilvánítás Leonyid Prohorovnak, az Állami Duma képviselőjének, akinek fia tragikusan elhunyt…

Fogtam a faxot.

Ahogyan feltételeztem, Edinburgh város (Skócia, Nagy-Britannia) Éjszakai Őrségének beszámolója volt.

Csak a címzés volt kissé szokatlan: magának Geszernek szólt, nem a műveleti ügyeletesnek vagy a nemzetközi osztály vezetőjének. A levél hangneme pedig egy kissé személyesebb volt, mint az a hivatalos dokumentumokban szokásos. A tartalma nem lepett meg.

„Sajnálattal közöljük… a nagy gonddal elvégzett vizsgálat eredménye… teljes elvérzés… hasonítás nyomai nem érzékelhetőek… a lefolytatott vizsgálatok nem vezettek eredményre… a legjobb erők bevonásával… ha a moszkvai részleg szükségesnek tartja ide küldeni valakit… add át legforróbb üdvözletemet Olgának, nagyon örülök neked, vén ka…”

A fax második oldala hiányzott. Azon nyilván csak személyes szöveg volt. Ezért az aláírást sem láthattam.

− Foma Learmont − mondta Geszer. − A skóciai Őrség vezetője. Régi barátom.

− Aha… − mondtam elgondolkodva. − Tehát…

Pillantásunk ismét találkozott.

− Na nem, azt, hogy rokona-e Mihail Jurjevicsnek[1], majd te megkérdezed tőle − mondta Geszer.

− Mást akartam kérdezni. A „ka” azt jelenti, kapitány?

− A „ka” az… − Geszer elakadt, és látható rosszallással sandított a papírlapra. − A „ka”, az „ka”. Ez nem tartozik rád.

Megnéztem a fényképeket. Fiatal férfi − a szerencsétlen Viktor. Egy nagyon fiatal lány. A menyasszony, nem nehéz kitalálni. Egy idősebb ember. Viktor apja?

– A közvetett adatok vámpírtámadásra utalnak. De miért igényli a helyzet a mi beavatkozásunkat? − kérdeztem. − Honfitársaink elég gyakran lelik halálukat külföldön. Vámpíroktól is. Nem bízik meg Fomában és a beosztottjaiban?

− Megbízom bennük, azonban kevés a tapasztalatuk. Skócia békés, kellemes, nyugodt ország. Lehet, hogy nem boldogulnak. Neked viszont sűrűn akadt dolgod vámpírokkal.

− Persze. Na de mégis… Nem arról van szó, hogy politikus az apja?

Geszer a homlokát ráncolta.

− Ugyan miféle politikus? Üzletember, felkapaszkodott a képviselőségig, szavazáskor csöndben nyomogatja a gombokat.

− Tömör és világos. De nem hiszem el, hogy nincs valami különleges ok is.

Geszer felsóhajtott:

− A fiú apját húsz évvel ezelőtt azonosították mint potenciális Fénypárti Másfélét. Meglehetősen erősét. A hasonítástól elzárkózott, kijelentve, hogy ember akar maradni. A Setéteket egyből elhajtotta. De velünk fenntartott bizonyos kapcsolatokat. Néha segített.

Bólintottam. Igen, ritka eset az ilyen. Az emberek ritkán mondanak le azokról a lehetőségekről, amelyek a Másfélék előtt megnyílnak.

− Mondhatni, bűntudatom van az idősebb Prohorowal szemben − mondta Geszer. − És ha már a fián nem tudok segíteni, nem hagyom, hogy a gyilkos büntetlenül megússza. Elutazol Edinburgh-ba, megtalálod azt az őrült vérszívót, és szétszórod a szélbe.

Ez parancs volt. De amúgy sem állt szándékomban ellenkezni.

− Ka… − akaratlanul dadogni kezdtem −, kapok időt a felkészülésre? Mikor repülök?

− Menj be a nemzetközi részlegre. Már elő kellett készíteniük a papírokat, a jegyeket, a pénzt. És a legendát.

− Kinek a legendáját? Az enyémet?

− Igen. Nem hivatalosan fogsz működni.

− Kapcsolattartás?

Geszer valami miatt a homlokát ráncolta, és érthetetlen gyanakvással nézett rám.

− Csak Fomával… Anton, elég a gúnyolódásból!

Értetlenül néztem Geszerre.

− A „ka” a kandúr szó eleje − dörmögte Geszer. − Tudod, a fiatalság… a reneszánsz korának szabados erkölcsei… Ennyi, mehetsz! Igyekezz a legközelebbi járattal elrepülni. − Habozott egy pillanatig, majd mégis hozzátette: − Ha Szvetlana nem ellenzi. Ha ellenzi, szólj, megpróbálom meggyőzni…

− Ellenezni fogja − mondtam magabiztosan.

De miért sértődött meg Geszer? És miért magyarázkodott a „kandúrral” kapcsolatban?

Szvetlana elém tett egy sültkrumplival és gombával teli tányért. Asztalra került azután a kés és a villa, a sótartó, egy tányéron savanyú uborka, egy kis pohár és egy aprócska, egydecis vodkáskancsó. A kancsó a hűtőszekrényből került elő, egy pillanat alatt bepárásodott.

Kész idill!

A munkából hazatérő férfi álma. A feleség a tűzhely körül sürög-forog, finom és ártalmas dolgokat rak az asztalra. Valamit kérni akar tőlem? Kislányunk csöndben foglalatoskodik építőjátékával − ötéves korára felhagyott a babázással. Épít, egyébként nem autókat vagy repülőgépeket, hanem apró házacskákat. Lehet, hogy építész lesz?

− Szveta, Edinburgh-ba küldenek kiküldetésbe − ismételtem meg mindenesetre.

− Igen, hallottam − felelte nyugodtan Szvetlana.

A kis kancsó felemelkedett az asztalról. A csiszolt dugó kikerül a helyéről. A hideg vodka sűrű, átlátszó sugárban ömlött a pohárkába.

− Ma éjjel kell elrepülnöm − mondtam. − Nincs közvetlen edinburgh-i járat, ezért Londonba repülök, ott szállok át…

− Akkor ne igyál sokat − kezdett nyugtalankodni Szvetlana.

A kancsó tett egy fordulatot, és eltűnt a hűtőszekrény irányában.

− Azt hittem, dühös leszel − mondtam sértetten.

− Mi értelme lenne? − Szvetlana a maga teli tányérját is az asztalra tette. Odaült mellém. − Akkor nem utaznál el?

– De, akkor is…

− Erről van szó. Csak akkor még felhív Geszer, és elmagyarázza nekem, milyen fontos a kiküldetésed. − Szvetlana elfintorodott.

− Tényleg fontos.

− Tudom. − Szvetlana bólintott. − Már reggel megéreztem, hogy elküldenek téged valahova messzire. Felhívtam Olgát, megkérdeztem, mi történt az utóbbi napokban. Na és… mesélt arról a skóciai srácról.

Megkönnyebbülten bólintottam. A feleségem tisztában van az üggyel, remek. Nem kell hazudnom, elhallgatnom előle semmit.

− Fura egy história − mondta Szvetlana.

Vállat vontam, megittam a nekem kiutalt négy cent vodkát. Nagy élvezettel haraptam bele a recsegő savanyú uborkába, és teli szájjal dörmögtem:

− Miért volna fura? Vagy egy vad vámpír, vagy a kiéhezettség ment az agyára… náluk ez megszokott dolog. Na meg, úgy látszik, eléggé sajátos a humorérzéke. A Vámpírok vára nevű helyen ölt meg egy embert!

− Halkabban! − Szvetlana homlokát ráncolta és szemével Nágyuska felé intett.

Lendületesen nekiláttam az evésnek. Szeretem a ropogós külsejű sültkrumplit, főleg, ha libazsírban sült, töpörtyűvel, jókora adag vargányával, a szezonban frissel, máskor meg szárítottal. Minden rendben, minden jól van, a papa meg a mama mindenféle butaságról beszél, filmekről, könyvekről, igazából nincsenek vámpírok…

A mi lányunkat sajnos nem lehet becsapni, nem tehettünk úgy, mintha nem léteznének vámpírok. Nagyon jól látja őket. Roppant nehezen szoktattuk le arról, hogy a metrón vagy a trolibuszon ne közölje hangosan: „Mama, papa, nézzétek, ott egy vámpír bácsi!”Az utasok még hagyján, a gyerekes butaság számlájára írják a dolgot, de a vámpírokkal szemben valahogy kényelmetlen. Némelyikük sohasem támadt emberre, isszák a donorvért, és teljesen tisztességes életmódot folytatnak. És akkor a tömeg közepén egy ötéves csöppség rájuk mutat az ujjacskájával, és kacag: „A bácsi nem él, mégis jár!” Nincs mit tenni, úgyis hallja, miről beszélünk, és levonja a maga következtetéseit.

De ezúttal Nágyát nem érdekelte a beszélgetésünk. A sárga műanyag téglácskákból épült házacskára tette fel éppen a piros cseréptetőt.

– Az az érzésem, hogy itt most nem valakinek a humorérzékéről van szó − mondta Szvetlana. − Emiatt nem kergetne téged át Geszer egész Európán. Skóciában sem hülyék üldögélnek az Őrségben, előbb-utóbb megtalálják a vérszívót.

− Akkor mi ez? A srácról mindent kiderítettem. Rendes kölyök, bár nem szent. És persze nem Másféle. A Setéteknek nyilvánvalóan semmi okuk sem volt szándékosan megölni. A fiú apja hajdan elutasította, hogy Másféle legyen, de nem hivatalosan együttműködött az Éjszakai Őrséggel. Ritka eset, de nem egyedülálló. Mindent ellenőriztem, a Setéteknek nincs miért bosszút állni rajta.

Szvetlana felsóhajtott. A hűtőszekrényre sandított, és a kancsócska visszatért az asztalra.

És hirtelen megértettem − valami nyugtalanítja.

− Szveta, belenéztél a jövőbe?

− Igen.

Belelátni a jövőbe abban az értelemben, ahogyan azt a sarlatán jövendőmondók ígérik, nem lehetséges. Még ha Hatalmas Másféle vagy, akkor sem. De kiszámítható egyik vagy másik esemény valószínűsége: dugóba kerülsz-e ezen és ezen az úton, vagy nem, szenvede balesetet a levegőben a repülőgéped, sikerül-e véghezvinni valamely vállalkozást, meghalsz-e, vagy túléled-e a következő zavaros ügyet… Ha egyszerű dologról van szó, minél pontosabban teszed fel a kérdést, annál pontosabb lesz a válasz. Azt nem lehet kérdezni, mi vár rám holnap.

− Na és?

− Az életedet nem fenyegeti semmi ebben a vizsgálatban.

− Remek − mondtam őszintén. Fogtam a kancsócskát, és töltöttem mindkettőnknek. − Köszönöm. Megnyugtattál.

Ittunk, és borúsan néztük egymást.

Aztán Nágyuskára pillantottunk − a kislány a földön ült, és az építőjátékával foglalatoskodott. Tekintetünket megérezve halkan dúdolni kezdett: La-la-la-la-la.

A felnőttek általában a viccekben jellemzik ilyen dalocskákkal a kislányokat. A nagyon rakoncátlan kislányokat. Akik arra készülnek, hogy felrobbantsanak, összetörjenek valamit, vagy valami nagyon cifrát mondjanak.

− Nagyezsda! − szólt jeges hangon Szvetlana.

− La-la-la… − folytatta kicsit hangosabban Nágya. − Mi baj? Te magad mondtad, hogy a papának nem kell innia a repülés előtt. Vodkát inni káros, te mondtad! Mása papája ivott, ivott, aztán elhagyta őket…

Hangjában nyafogós árnyalat volt érezhető.

− Nagyezsda Antonovna! − mondta most már nagyon szigorúan Szvetlana. − A felnőtt embereknek joguk van… néha… meginni egy kupica vodkát. Láttad valaha is részegnek a papát?

− Tolja bácsinál a születésnapján − vágta rá azonnal Nágya.

Szvetlana sokatmondóan nézett rám. Bűntudatosan széttártam a karom.

− Mindegy − mondta a feleségem. − Nincs jogod a mamával és a papával szemben varázslatot használni. Én sosem engedtem meg magamnak ilyesmit!

− És a papa?

− A papa sem. És fordulj meg rögtön! Talán a hátaddal beszélgetek?

Nágya megfordult. Makacsul beharapta az ajkát. Elgondolkodva a homlokára tette az ujját. Alig álltam meg mosoly nélkül. A kicsi gyerekek imádják utánozni az ilyen gesztusokat. És egy csöppet sem zavarja őket, hogy homlokukra tett ujjal csak a rajzfilmek hősei gondolkodnak, eleven emberek soha.

− Jól van − mondta Nágya. − Bocsássatok meg, kérlek. Többet nem csinálom. Mindent kijavítok.

− Nem kell kijavítani! − kiáltott fel Szvetlana.

De már késő volt. A víz, amelyet a poharakból vodka helyett ittunk meg, hirtelen visszaváltozott vodkává. De az is lehet, hogy tiszta szesszé.

Egyenesen a gyomrunkban.

Úgy éreztem, mintha egy kisebb bomba robbant volna föl bennem. Köhögtem, és a már csaknem kihűlt krumplit kavargattam a tányéron.

− Anton, mondj már valamit te is! − kiáltott fel Szvetlana.

− Nágya, ha fiú lennél, most nadrágszíjjal kapnál a popsidra! − mondtam.

− Milyen szerencse, hogy lány vagyok − felelte Nágyuska, és egy csöppet sem ijedt meg. − De papa, mi a baj? Vodkát akartatok inni. Hát megittátok. Ott van bennetek. Hiszen te mondtad, hogy a vodka nem jó ízű, akkor minek kellene a szátokkal meginni?

Összenéztünk Szvetlanával.

− Erre nincs mit mondani − összegezte a helyzetet Szvetlana. − Megyek, becsomagolom a bőröndödet. Hívjak taxit?

Megráztam a fejem.

− Nem kell. Szemjon kivisz.

A körgyűrű még késő este is zsúfolt volt. Ezt Szemjon egyébként mintha észre sem vette volna. Még csak azt sem tudtam, kiszámította-e a valószínűségi vonalakat, vagy egyszerűen csak százéves vezetői gyakorlattal a háta mögött az ösztöneire hagyatkozott.

− Fennhordod az orrod, Anton − morogta, le sem véve tekintetét az útról. − Mondhattad volna Geszernek, hogy egyedül nem megyek sehova, társra van szükségem, küldd ki velem Szemjont…

− Honnan tudhattam volna, hogy így odavagy Skóciáért?

− Hogyhogy honnan? − háborodott fel Szemjon. − Meséltem neked, hogy a háború alatt a skótokkal harcoltunk Szevasztopolnál!

− Hát nem a németekkel? − kérdeztem bizonytalanul.

− Nem, a németekkel, az később volt − legyintett Szemjon. − Hej, micsoda emberek voltak a mi időnkben… Golyók fütyülnek a fejük fölött, ágyúgolyók röpködnek, a hatodik bástyánál kézitusa… mi meg, mint a hülyék, mágiával esünk egymásnak. Két Fénypárti Másféle, csak ő az angol hadsereggel jött… A vállamba küldte a Szenvedés Kopjáját… Én meg jéggel válaszoltam neki − meg is dermesztettem a sarkától a feje búbjáig!

Elégedetten krákogott.

− És ki győzött? − kérdeztem.

− Mi van, nem emlékszel a történelemre? − dühödött meg Szemjon. − Természetesen mi. Kevint meg foglyul ejtettem. Aztán vendégeskedtem nála, de már a huszadik században… ezerkilencszázhétben… vagy nyolcban?

Félrerántotta a kormányt, kikerülve egy Jaguár sportkocsit, és kikiabált a leengedett ablakon:

− Lépj a fékre, hülye! Még majd ő fog szitkozódni…

− A lány előtt kényelmetlen neki − magyaráztam, a mögöttünk elmaradó Jaguárban ülő két embert nézve −, hogy valami ócska Volga hagyja le.

− A lányt nem a kocsiban kell elkápráztatni, hanem az ágyban − nyilatkoztatta ki bölcsen Szemjon. − Egy hiba következményei ott kellemetlenebbek, de kevésbé tragikusak… Eh, szóval, ha baj lesz, hívd fel Geszert, és kérd, hogy engem küldjön segíteni. A gubancot majd megoldjuk valahogy. Elmegyünk Kevinhez, elüldögélünk, whiskyt iszunk. Egyébként az ő saját főzdéjéből valót!

− Jó − ígértem meg. − Ha kicsit is megszorulok, rögtön kérem majd, hogy gyere ki.

A körgyűrű után nyugodtabb lett a forgalom. Szemjon odalépett a gázra (egyszerűen nem hiszem el, hogy a lestrapált Volga motorházfedele alatt az előírásos ZMZ-406-os motor lapul), és tizenöt perc múlva megérkeztünk Domogyedovóra.

− Ó, milyen remek álmom volt ma éjjel − mondta Szemjon bekanyarodva a parkolóba. − Hajtok Moszkvában, valamiért egy ütött-kopott furgonon, mellettem meg valaki a mieink közül… Hirtelen azt látom, hogy az úton ott áll Zavulon. Nem tudni, miért, úgy volt öltözve, mint valami csavargó. Gázt adok, és megpróbálom elgázolni! De a vén disznó akadályt támaszt elénk! A levegőbe repültünk, szaltóztunk egyet, átugrottunk Zavulonon, és mentünk tovább.

− Miért nem kerülted ki? − epéskedtem.

− Siettünk valahova − sóhajtott Szemjon.

− Kevesebbet kell inni, és akkor nem nyugtalanítanak majd ilyen álmok.

− Egyáltalán nem nyugtalanítanak − sértődött meg Szemjon. − Ellenkezőleg, nagyon tetszenek. Olyanok, mint a jelenetek egy párhuzamos valóságból… hogy az ördög!

Hirtelen vadul fékezett.

− Inkább a teljhatalmú megbízottja… − mondtam a Nappali Őrség vezetőjére pillantva. Zavulon éppen azon a parkolóhelyen állt, ahová Szemjon beállni készült. Hívogatóan integetett nekünk.

− Most teljesülhet az álmod − mondtam Szemjonnak. − Megpróbálod?

De Szemjon nem volt kísérletező kedvében. Óvatosan indult előre, Zavulon félreállt, megvárta, míg beállunk egy koszos Zsiguli és egy ócska Nissan közé, kinyitotta az ajtót, és beült a hátsó ülésre.

Abban, hogy a központi zár nem működött, nem volt semmi meglepő.

− ’stét, őrségbeliek! − mondta halkan a Legfelső szintű Setét.

Összenéztünk Szemjonnal. Azután megint a hátsó ülés felé fordultunk.

− Inkább már éjszaka van − mondtam. Akárhogy is van, hiába tapasztaltabb nálam Szemjon ezer évvel, a tárgyalást nekem kellett lefolytatnom. Az Erő szempontjából én voltam rangidős.

− Éjszaka − hagyta rám Zavulon. − A ti időtök. Edinburgh-ba?

− Londonba.

− És azután Edinburgh-ba. Viktor Prohorov ügyét kivizsgálni.

Nem volt értelme hazudni. Hazudni egyébként sem kifizetődő.

− Igen, természetesen − mondtam. − Van valami kifogása, Setét?

− Én támogatom − felelte Zavulon. − Én csaknem mindig „támogatom” az ilyen ügyeket, bármily furcsa is.

Öltöny, nyakkendő volt rajta, csak meglazította a nyakkendő csomóját, és kigombolta inge felső gombját. Rögtön nyilvánvaló: üzletember vagy állami hivatalnok… Egyébként már maga az „ember” szó tévedés lenne.

− Akkor mit óhajt? − érdeklődtem.

− Szerencsés utat akarok kívánni − mondta minden zavar nélkül Zavulon. − És sok sikert a gyilkosság kinyomozásában.

− Ez miért fontos magának? − kérdeztem rövid, kínos szünet után.

− Leonyid Prohorov, az elhunyt apja, húsz éve Másféleként azonosíttatott. Erős Setét Másféleként. Sajnos − sóhajtott Zavulon − nem kívánta alávetni magát a hasonításnak. Megmaradt embernek. De továbbra is jó kapcsolatban maradt velünk, apróbb ügyekben néha segített. Nincs az rendben, ha a barátod fiát megöli egy jelentéktelen, megvadult vérszívó. Találd meg, Anton, és pörköld lassú tűzön.

Szemjon nem voltjelen a Geszerrel folytatott beszélgetésemen, de abból ítélve, milyen zavartan vakarta meg rosszul borotvált állát, tudhatott egyet-mást Leonyid Prohorovról.

− Pontosan erre készülök − mondtam óvatosan. − Nincs miért aggódnia, Hatalmas Setét.

− És ha hirtelen segítségre lesz szükséged? − folytatta Zavulon, mintha mi sem történt volna. − Elvégre nem tudhatod, kivel állsz szemben. Fogd ezt…

Zavulon kezében megjelent egy amulett − csontból faragott, vicsorgó farkast ábrázoló kis figura. Érzékelhetően áradt belőle az Erő.

− Ez kapcsolat, segítség, tanács. Mindez együtt. − Zavulon áthajolt az ülésen, éreztem forrón leheletét a bal fülemen: − Fogadd el… őrségbeli. Még megköszönöd majd.

− Nem hiszem.

− Azért csak fogadd el.

Megráztam a fejem.

Zavulon felsóhajtott.

− Jó, rendben van, rendben van, jöjjenek azok az ostoba, teátrális hatáselemek… Én, Zavulon, esküszöm a Homályra, hogy Anton Gorogyeckij Fénypárti mágusnak ajándékozva amulettemet nem táplálok vele szemben ártó szándékot, nem kívánok kárt tenni egészségében, lelkében és tudatában. Cserébe nem kérek semmit. Ha Anton Gorogyeckij elfogadja segítségemet, az rá, a Fény erőire és az Éjszakai Őrségre nézve nem jár semmiféle kötelezettséggel. A segítség elfogadásáért köszönetképpen hozzájárulok, hogy a moszkvai Éjszakai Őrség nyerjen jogot háromszori Fénypárti mágikus beavatkozásra az Erő harmadik szintjéig bezárólag. Viszonzásra sem most, sem a jövőben nem tartok igényt. A Setét legyen tanúm!

A farkasfigura mellett apró fekete gömb keringett, miniatűr fekete lyuk, jelezve, hogy az eredendő Erő megerősíti az esküt.

− Én azért mégsem… − kezdte figyelmeztetőleg Szemjon.

Ám ebben a pillanatban megszólalt és magától kihangosított üzemmódra váltott a mobiltelefonom. Számtalan funkciója közül sokat nem használtam sosem: a kihangosítást, a szervezőt, a játékokat, a beépített fényképezőgépet, a kalkulátort, a rádiót. Csak a telefonba épített MP3-lejátszót hallgattam néhanap. De most jól jött a konferenciabeszélgetés…

− Fogadd el − mondta Geszer. − Ebben nem hazudik. És hogy miben hazudik, azt majd kiderítjük.

A kapcsolat megszakadt.

Zavulon elnevette magát, és még egyre felém nyújtotta a kis figurát. Szótlanul elvettem a Setét mágus tenyeréről és zsebre vágtam. Nekem nem kellett semmire esküt tennem.

− Nos, sok sikert kívánok − folytatta Zavulon. − Ja igen! Ha nem okoz nehézséget, hozz nekem ajándékba Edinburgh-ból valamilyen hűtőmágnest.

− Minek? − kérdeztem.

− Gyűjtöm őket − mosolyodott el Zavulon.

És eltűnt − alászállt a Homály valamelyik mély rétegébe. Természetesen nem követtük.

− Pozőr − mondtam.

− A hűtőszekrényre − morogta Szemjon. − Na, el tudom képzelni, mit tart a hűtőszekrényében… Hűtőmágnes… Inkább egy üvegcse sztrichnint hozz neki! Keverd bele egy kis skót haggiesbe[2], úgy hozd el!

− Huggis, de hát az pelenkaféle − mondtam. − Nagyon jó, a lányunknak olyat vettünk.

− Van ilyesmi nevű étel is. − Szemjon megcsóválta a fejét. − Bár… ha az ízére gondolok… alighanem hasonlítanak egymásra.

2. FEJEZET

Napjainkban kevés örömünk telik a repülőutakban. Az agyonstrapált Boeing-737-esek és TU-154-esek balesetei, a szórakozott svájci diszpécserek, a biztosan célzó ukrán rakétások, a minden rendű és rangú arab terroristák nemigen teszik lehetővé, hogy kellemesen teljen az idő a kényelmes ülésekben. És bár olcsó a konyak a duty free-ben, gondoskodó az utaskísérő, az étel és a bor tökéletesen kielégítő, az ember nehezen engedi el magát.

Szerencsére én nem vagyok ember. Geszer és Szvetlana megnézte a valószínűségi vonalakat. Sőt néhány órára előre én magam is képes vagyok kitapogatni a jövőt. Zökkenőmentesen odaérünk, simán leszállunk a Heathrow-n, elérem az Edinburgh-ba menő legközelebbi járatot…

Így hát nyugodtan ülhettem székemben a business osztályon (feltételezem, nem a főnök bőkezűségének köszönhetően, hanem mert egyszerűen nem volt más jegy), szopogathattam a jóféle chilei bort, és nézhettem együttérzéssel a másik oldalon ülő, túl fiatalosan öltözött asszonyt. A nő nagyon félt. Időnként keresztet vetett és hangtalan imákat mormolt.

Végül nem bírtam tovább, felé nyúltam a Homályon át, és könnyedén megérintettem a fejét. Nem kézzel − a tudatommal. Azzal a gyengédséggel érintettem meg sokszor átfestett haját, amely az emberek között csak az anyák sajátja, és azonnal megszüntet minden nyugtalanságot.

Az asszony feszültsége fölengedett, egy perc múlva már mélyen aludt.

A mellettem ülő középkorú férfi sokkal nyugodtabb volt, ráadásul jóval vidámabb is. Buzgón nyitogatta a stewardess által hozott kis gines üvegeket, a gint tonikkal keverte − szörnyűséges fele-fele arányban, megitta, majd elaludt. Tipikus bohémnek látszott: farmer, pamutpulóver, rövid szakáll. Író? Zenész? Rendező? Nagyon sokakat csábít London városa − az üzletemberektől és politikusoktól a bohémekig és a gazdag életművészekig…

Én is elengedtem magam, kibámultam az ablakon Lengyelország tágas, sötét síkságaira, és elgondolkodtam.

Zavulon megjelenéséig az egész eléggé egyszerűnek látszott. Vitya fiú egy kiéhezett vagy megkergült (esetleg mindkettő egyszerre) vámpírnak akadt az útjába. Meghalt. A vámpír, miután csillapította az éhségét, rájött, mit követett el, és elrejtőzött. A régi, jól bevált rendőrségi módszereket alkalmazva az edinburgh-i Éjszakai Őrség ellenőrzi az összes városi és ingázó vérszívót, tisztázza, van-e alibijük, megfigyeléseket végez − és előbb-utóbb elkapja a gyilkost. Geszer pedig, valamiféle bűntudat-komplexustól vezérelve Viktor apjával szemben, aki megtagadta, hogy Fénypárti Másféle legyen, de segítette az Éjszakai Őrséget, úgy döntött, felgyorsítja ezt a hasznos ügyet. És egyúttal lehetőséget ad nekem a tapasztalatszerzésre.

Logikus?

Tökéletesen. Nincs benne semmi furcsa.

És azután megjelenik Zavulon…

A mi derék Leonyid Prohorovunk, ez a megvalósulatlan Fénypárti Másféle, más oldaláról mutatkozik be! Kiderült, hogy megvalósulatlan Setét is! Segítette a Nappali Őrséget, ezért Zavulon most ég a vágytól, hogy bosszút álljon fia gyilkosán!

Lehetséges ez?

Úgy fest, hogy igen. Úgy fest, hogy ez az ember elhatározta, két fronton játszik egyszerre. Mi, Másfélék, nem tudjuk egyszerre szolgálni a Fényt és a Setétet. Az emberek dolga egyszerűbb. Ők többnyire éppen így élnek.

Akkor… akkor lehet, hogy Viktor megölése nem volt véletlen. Zavulon tudhatta, hogy Prohorov segít a mieinknek − és bosszút állhatott, megölve a fiát. Természetesen nem a saját kezével.

Vagy fordítva. Bármily szomorú is, Geszer is megparancsolhatta, hogy likvidálják Viktort. Nem, persze nem bosszúból! De egy Hatalmas mindig megtalálja kívánsága teljesítésének morálisan elfogadható igazolását.

Stop, miért küldene akkor Geszer engem Edinburgh-ba? Ha ő a bűnös, tudnia kell, hogy én nem fogom fedezni a vétkét!

Ha pedig Zavulon a tettes, neki még kevésbé érdeke segíteni nekem. Zavulonnal, fütyülve az összes bókjára, nagyon szívesen elbánnék!

Tehát nem a Hatalmasok…

Kortyoltam egy keveset a borból, majd letettem a poharat.

A Hatalmasoknak nincs közük a dologhoz, de gyanakodnak egymásra. És mindketten számítanak rám. Geszer tudja, hogy nem szalasztom el az alkalmat, ha borsot törhetek Zavulon orra alá. Zavulon pedig tisztában van azzal, hogy képes vagyok szembeszállni Geszerrel.

Remek. Különb helyzetet nem is kívánhatnék. A Hatalmas Fénypárti és a Hatalmas Setét, ráadásul nem is az utolsók a Fény és a Setét világméretű harcában, mellettem állnak. Segítséget kaphatok tőlük. Segítségemre lesz Foma Learmont, a skót, akinek a neve oly kedvesen hangzik az orosz fülnek. Vagyis a vámpír nem menekülhet.

Ennek örülök. Túlságosan is gyakran marad büntetlen a rossz.

Felálltam, óvatosan átléptem a szomszédomon. Felnéztem a táblára. A gép orrában lévő mosdó foglalt volt. Persze egyszerűbb lett volna várni, de meg akartam mozgatni a lábamat. Félrehúztam a business osztályt a turistaosztálytól elválasztó függönyt, és elindultam a gép végébe.

Ahogyan az ismert ironikus mondás tartja, „a turistaosztály utasai az első osztály utasaival egyszerre érkeznek meg, csak sokkal olcsóbban”. A mi járatunkon nem volt első osztály, de a business osztály is elég jó volt − kényelmes ülések, nagy távolság a sorok közt. Na meg a stewardessek is sokkal figyelmesebbek, az étel jobb, az ital bőségesebb.

Egyébként a turistaosztály utasai sem lógatták az orrukat. Némelyek aludtak vagy szunyókáltak, sokan újságot, könyvet, útikönyvet olvastak. Néhány ember dolgozott a notebookján, mások játszottak. Egyikük, nyilván nagyon eredeti fickó, repülőgépet vezetett. Ha jól láttam, eléggé élethű szimulátora volt, és a játékos éppenséggel a mi Boeing-767-esünket irányította Moszkvából Londonba. Lehet, hogy ezzel az érdekes módszerrel védekezik az aerofóbiája ellen?

Na és persze sok utas iszogatott. Magyarázhatják, hogy repüléskor különösen ártalmas az alkoholfogyasztás, mindig akadnak, akik szívesen édesítik meg így útjukat a felhők felett.

Hátramentem a gép végébe. A mosdók itt is foglaltak voltak, várnom kellett néhány percet, az utasok tarkóját nézegetve. Pazar frizurák, kislányos copfok, rövid sünihajak, csillogó tar fejtetők, mulatságosan gyerekes punkok. Fejek százai, teli londoni ügyeik gondjaival.

Kinyílt a mosdó ajtaja, a fülkéből fiatal fiú lépett ki, átpréselte magát mellettem. Odaléptem a vécéajtóhoz.

Megálltam.

Megfordultam.

A srác húsz év körüli volt. Széles vállú, nálam kicsit magasabb. Némelyik kölyök tizennyolc éves kora után kezd hirtelen megnyúlni, válla kiszélesedni. Korábban ezt a katonaság áldásos hatásának tudták be, mert „a hadsereg csinál a gyerekből felnőttet”. Valójában egyszerűen a hormonok teszik, amelyek éppen így hatnak az adott szervezetre.

Banális fiziológiai ügy.

− Jegor? − szólaltam meg kérdő hangsúllyal.

És gyorsan megnéztem a Homályon át.

Hát persze, természetesen. Vasálarcot is föltehetett volna, akkor is megismerem. Jegor, Zavulon csalétke, akit Geszer elkapott és ügyesen felhasznált. Egykor rendkívüli fiúcska volt meghatározhatatlan aurával.[3]

Mostanra megnőtt, fiatal férfi lett belőle. Ugyanolyan aurával. Áttetsző, rendszerint színtelen csillogás, de időnként vörös, kék, zöld, sárga színezi át. Mint a homokot a Homály negyedik rétegében… ha alaposabban megnézed, a világ minden színét meglátod benne. Potenciális Másféle, aki még felnőttkorában is akárkivé válhat. Fénypártivá is, Setétté is.

Már hat éve nem láttam!

Ez aztán az egybeesés!

− Anton? − Legalább annyira zavarban volt, mint én.

− Hát te mit csinálsz itt? − kérdeztem.

− Repülök − felelte ostobán.

De én sem voltam különb, még hülyébb kérdést szögeztem neki:

− Hova?

− Londonba − mondta Jegor.

És hirtelen, mintha felfogta volna párbeszédünk egész képtelenségét, elnevette magát. Olyan könnyedén és gondtalanul nevetett, mintha soha nem lett volna semmi baja az Éjszakai Őrséggel, Geszerrel, velem és a világon az összes Másfélével…

A következő pillanatban egymás vállát veregettük, olyasféle ostobaságokat fecsegtünk, hogy „Ez már igen!”, „Nemrég gondoltam rád…”, „Erre nem számítottam…” Egyszóval úgy viselkedtünk, ahogyan azokhoz illik, akik együtt éltek át valami fontosat és nem túl kellemeset, összevesztek, aztán az évek múlásával többnyire érdekes momentumokat őriz az emlékezetük.

Ugyanakkor arra már nem éreznek hajlandóságot, hogy összeölelkezzenek és a könnyük is kicsorduljon a találkozás örömétől.

A közel ülő utasok minket néztek, de nyilvánvaló jóindulattal. Régi barátok véletlen találkozása egy olyan váratlan helyen, mint a repülőgép, mindig rokonszenvet vált ki a nézőkből.

− Mi van, nem véletlenül vagy itt? − kérdezte Jegor mégis a hajdani gyanakvás hangsúlyával.

− Megbuggyantál? − jöttem zavarba. − Kiküldetésbe megyek.

− Eh, te − hunyorított. − Még mindig ott dolgozol?

− Természetesen.

Már senki nem figyelt ránk. Zavartan toporogtunk, nem tudtuk, miről beszéljünk.

− Látom… nem estél át a hasonításon − kérdeztem sután.

Jegor megfeszült egy pillanatra, de mosolyogva válaszolt:

− A fene essen belétek! Minek kéne az nekem? Tudod… hetedik szint, az is csak épphogy. Nincs abban semmi jó. Úgyhogy mindenkit elhajtottam.

Mellemben fájón megsajdult valami.

Csakhogy ilyen egybeesések biztosan nincsenek. Ahogyan Leonyid Prohorov, Jegor is ember maradt, nem esett át a hasonításon.

Sújtson le rám a Fény, ilyen egybeesések nincsenek!

− Hova repülsz? − kérdeztem megint, újabb hahotát váltva ki Jegorból. Biztosan mindig ő a társaság lelke, nevetős, és a nevetése ragadós. − Nem, azt értem, hogy Londonba. De tanulni? Pihenni?

− Nyáron Londonban pihenni? − fújt egy nagyot Jegor. − Akkor már miért nem Moszkvában? Ez is kődzsungel, meg az is, egykutya… A fesztiválra megyek.

− Az edinburgh-ira? − kérdeztem, és már tudtam a választ.

− Igen. Artistaiskolát végeztem.

− Mit? − Most rajtam volt a sor, hogy szememet meresszem.

− Illuzionista vagyok − nevette el magát Jegor.

Ez már igen!

Mellesleg remek álca egy Másfélének. Még ha nincs is hasonítva, akadnak apróbb, az emberit meghaladó képességei. A bűvészektől csodát várnak. Ők az emberiség által felhatalmazott mágusok és varázslók.

− Ez remek! − mondtam őszintén.

− Kár, hogy te Londonba mész − sóhajtott Jegor. − Meghívtalak volna a fellépésemre.

Ekkor ostobaságot követtem el.

− Nem Londonba megyek, Jegor, hanem én is Edinburgh-ba − mondtam.

Ritkán látni, hogyan olvad le egy arcról az öröm, hogyan váltja fel az ellenségesség, sőt megvetés.

− Világos. Miért van megint szükségetek rám?

− Jegor, te… − elakadtam.

Volna szívem megmondani neki, hogy semmi köze a dologhoz? Nem. Mert magam sem hiszem.

− Világos − ismételte meg Jegor. Megfordult, és elment az utastér közepére. Én meg nem tehettem mást, beléptem a fülkébe, és bezártam magam mögött az ajtót.

Dohányfüst szaga érződött. A dohányzó utasok minden tilalom ellenére rágyújtanak a vécén. Belenéztem a tükörbe − egy kialvatlanságtól felpuffadt arcú embert láttam. Bár sokkal több és sokkal kevesebb vagyok, mint ember… Szerettem volna a tükörbe verni a fejem amiatt, amit tettem, és hang nélkül suttogtam: „Idióta, idióta, idióta…”

Ellazáztam a dolgot. Elhittem, hogy sima kiküldetésnek nézek elébe.

Hát lehetséges ez, ha maga Geszer indít útnak?

Hideg vízzel leöblítettem az arcomat, álldogáltam egy darabig, tükörképemet nézve. Azután mégiscsak könnyítettem magamon, megnyomtam a pedált, kékes fertőtlenítő folyadékot engedve az acél vécécsészébe, kezet mostam és még egyszer leöblítettem az arcom.

Kinek az akciója ez? Geszeré vagy Zavuloné?

Ki küldte velem azonos útra Jegort, a fiút, aki nem lett Másféle? És miért?

Kinek a játéka, mik a szabályok, és ami a legfontosabb: hány figura van a táblán?

Elővettem a zsebemből Zavulon ajándékát. A csont mattsárga volt, de én valamiből tudtam, hogy a faragás fekete farkast ábrázol. Hatalmas fekete ordast, amely fájdalmasan üvöltve emeli magasba a fejét.

Kapcsolat, segítség, tanács…

A kis szobor teljesen közönségesnek tűnt, a szuveníres kioszkokban százával, ezrével árulnak ilyeneket, igaz, műanyagból, nem csontból. De éreztem a mágiát, amely áthatotta a kis figurát. Csak a kezembe kell szorítanom, és kívánnom. Ennyi az egész.

De szükségem van-e a Setétek segítségére?

Leküzdve az ingert, hogy a vécécsészébe hajítsam a kis szobrot, visszadugtam a zsebembe.

Nincsenek nézők, akik értékelhetnék a patetikus gesztust.

A zsebembe nyúlva kezembe akadt egy csomag cigaretta. Nem gyújtok rá olyan sűrűn, hogy szenvedést okozna a négyórás repülőút, de most szükségét éreztem, hogy engedjek az egyszerű emberi gyengeségnek. Ez minden Másfélére jellemző − minél öregebbek leszünk, annál több ostoba, apró szokásunk alakul ki. Mintha belekapaszkodnánk természetünk aprócska megnyilatkozásaiba − és jobb kapaszkodó nincs, mint a vétek.

Egyébként észrevéve, hogy az öngyújtóm a zakóm zsebében maradt, habozás nélkül képeztem a nagy-és mutatóujjam között egy magas hőfokú ívet − és a mágikus tűzről gyújtottam rá.

A kezdő Másfélék igyekeznek mindent mágia segítségével elvégezni.

Kristályékkel borotválkoznak, míg le nem metélik a fél arcukat vagy a fülcimpájukat. Tűzgolyóval melegítik meg az ebédjüket, szétfröcskölve a levest a falakra vagy a hússzeletet a mennyezetre. Ellenőrzik a valószínűségi vonalakat, mielőtt felszállnának egy békés trolijáratra.

Tetszik nekik a mágia alkalmazása, maga a folyamat. Ha képesek lennének rá, még így is törölköznének.

Azután felnőnek, okosodnak és takarékoskodni kezdenek. Rájönnek, hogy az energia mindig energia marad, és jobb felállni a székről és odamenni a kapcsolóhoz, mint az Erő tiszta áradásával megnyomni a gombot, megtudják, hogy az elektromos tűzhely sokkal jobban megsüti a bifszteket, mint a mágikus tűz, s az is világos lesz, hogy az apró karcolást jobb leragasztani ragtapasszal, és az Avicennát[4] komolyabb sérülések esetére tartogatni.

Később persze, már ha nem ítéltetett arra, hogy megmaradjon az Erő legalsó szintjein, a Másféle megszerzi az igazi mesterségbeli tudást, és akkor már nincs jelentősége, gázzal vagy mágiával gyújtod-e meg a cigarettád.

Kifújtam egy adag füstöt.

Geszer?

Zavulon?

Jól van, találgatni semmi értelme. Csak azt kell alaposan az eszembe vésnem, hogy minden sokkal bonyolultabb lesz, mint ahogy azt az elején gondoltam. És ideje visszamenni a helyemre, rövidesen leszállunk.

A La Manche csatorna fölött, ahogyan dukál, alaposan megdobált minket a szél. De simán landoltunk, és a szokásos útlevélvizsgálaton is pillanatok alatt átestünk. A többi utas indult a csomagjaiért (a hasonítatlan Jegoron kívül egyetlen Másféle sem volt a gépen), én pedig kissé lemaradva megkerestem a padlón az árnyékomat. Belenéztem a szürke sziluettbe, rákényszerítettem, hogy háromdimenziós legyen, és felém emelkedjen. Beleléptem az árnyékomba, és alámerültem a Homályba.

Itt minden csaknem ugyanolyan volt. A falak, az ablakok, az ajtók. Csak minden szürke, fakó. A valós világban lassú árnyékként mozogtak a közönséges emberek. Maguk sem tudva, miért, szorgosan kikerülték a folyosónak ezt az egyébként látszólag teljesen jellegtelen szakaszát, sőt a lépteiket is meggyorsították.

A vámvizsgálat pultjához a Másféléknek jobb volt a Homályban odamenni, hogy ne idegesítsék az embereket.

A pult fölé egy igen egyszerű igézet borult, a Figyelemelterelés Köre, és az emberek nagyon igyekeztek, hogy ne lássák. De engem, aki látszólag a semmivel beszélek, megjegyezhetnek maguknak.

Ezért a Homályban mentem oda a pulthoz, és már csak ott, az igézet védelmében tértem vissza a reális világba.

A Másfélék ellenőrzése határátlépéskor szerintem nem túl értelmes dolog. A vámpíroknak és az alakváltóknak regisztráltatniuk kell magukat az Őrség helyi kirendeltségénél, ha a városban töltik az éjszakát. Ezt az indokolja, hogy az alsóbb szintű Setétek túlságosan gyakran engednek természetük állati oldalának. Ez így van, de bármelyik mágus, legyen akár Setét, akár Fénypárti, képes olyasmit tenni, hogy a vámpír ijedtében belebújik a saját koporsójába. Na jó, mindegy, tegyük fel, ez valami hagyomány, amit sehol senki nem akar megtörni… bár a vámpírok és alakváltók folyton tiltakoznak. De mi értelme van a Másfélék országok közti mozgását ellenőrizni? Az emberek szempontjából ennek van értelme − az illegális migráció, a csempészet, a kábítószerek… na meg végül is a kémek. Bár a kémek már vagy ötven éve nem óvakodnak át a határsávokon szarvaspatát erősítve a lábukra, nem ugranak ki éjszaka ejtőernyővel az ellenséges terület fölött. A magára valamit is adó kém repülőgépen közlekedik, és jó szállodában száll meg. Ami pedig a Másféléket illeti, nálunk semmi nem korlátozza a migrációt, és még a gyengécske mágus is gond nélkül megszerezheti bármelyik ország állampolgárságát. Akkor meg minek ez az ostoba pult?

Valószínűleg az Inkvizíciónak van rá szüksége. A vámellenőrzés formailag a helyi Őrségek, az Éjszakai és a Nappali dolga. De egy jelentést mindennap kap az Inkvizíció is. Ott pedig alighanem figyelmesebben megnézik.

És levonják a következtetéseket.

− Jó estét. A nevem Anton Gorogyeckij − mondtam a pult előtt megállva. Mi nem használunk okmányokat, szerencsére. Egyre járja a szóbeszéd, hogy mindegyikünk kap majd a testére valami mágikus jelet, mint most a vámpírok, esetleg a közönséges emberi útlevelünkbe tesznek valamilyen emberek számára láthatatlan jelzést.

De egyelőre boldogulunk bürokrácia nélkül is.

− Fénypárti − állapította meg a Setét mágus. Gyengécske volt, legfeljebb hatodik szintű. Fizikailag nagyon csenevész: sovány, a válla keskeny, alacsony, sápadt, gyér szőke hajjal.

− Fénypárti − erősítettem meg.

A másik, Fénypárti vámellenőr a londoni Éjszakai Őrségtől jött, életörömöt sugárzó, testes néger volt. Társához hasonlóan szintén fiatal volt, és szintén gyenge, hetedik-hatodik szintű.

− Üdvözöllek, testvér − mondta örömmel. − Anton Gorogyeckij? Szolgálsz valahol?

− Éjszakai Őrség, Oroszország, Moszkva város.

− Hányadik szint?

Hirtelen rájöttem, hogy nem képesek leolvasni az aurámat. A negyedik vagy ötödik szintig tudják csupán. De ennél följebb már minden egységes csillogásba folyik össze előttük.

− Legfelső.

A Setét kissé kihúzta magát. Ők persze önzők és individualisták. De a magasabb rangúak előtt fejet hajtanak. A Fénypárti nagyra nyitotta a szemét.

− Ó! Legfelső − mondta. − Hosszú időre jöttél?

− Átutazóban vagyok Edinburgh-ba. Három óra múlva repülök tovább.

− Pihenés? Vagy valami munka?

− Kiküldetés − mondtam magyarázat nélkül.

A Fénypártiak természetesen liberálisok és demokratikus gondolkodásúak. De azért a Legfelsőket tisztelik.

− Belépett ott a Homályba? − kérdezte a Setét, az emberek vámvizsgálata felé intve fejével.

− Igen. Rajta leszek a biztonsági kamerák felvételein?

A Setét megrázta fejét.

− Nem, itt minden a mi ellenőrzésünk alatt van. De a városban ajánlatos óvatosabbnak lenni. Sok a kamera. Nagyon sok. Az emberek időnként észreveszik, ahogy eltűnünk és megjelenünk, el kell tüntetnünk a nyomokat.

− Ki sem megyek a repülőtérről.

− Edinburgh-ban is vannak kamerák − szólt közbe a Fénypárti. − Kevesebb, de azért vannak… Tudja az edinburgh-i Őrség címét?

Nem tartotta fontosnak hozzátenni, hogy az Éjszakai Őrségre gondol, így is világos volt minden.

− Tudom − mondtam.

− Az egyik barátomnak van egy kis családias szállodája Edinburgh-ban − szólt közbe ismét a Setét. − Már több mint kétszáz éve. A vár mellett, a Royal Mile-on. Ha nem zavarja, hogy az illető vámpír…

Hát ez meg mi a csuda, amerre nézek, mindenütt vámpírok!

− Tessék, itt a szórólapja. Nagyon jó szálloda. Másféléknek nagyon kellemes hely.

− Mindenféle előítélet nélkül viszonyulok a vámpírokhoz − biztosítottam, átvéve a kis karton négyszöget. − A barátaim közt voltak vámpírok is.

És az egyik vámpír barátomat a halálba küldtem…

– A B szektorban van egy nagyon jó étterem − szólt közbe ismét a Fénypárti.

Olyan őszintén segíteni akartak, hogy azt sem tudtam, hogy eshetnék végre túl a jóindulatnak és segítőkészségnek ezen az akadályán. Szerencsémre ekkor landolt egy repülőgép, és feltűnt mögöttem még néhány Másféle. Folyamatosan mosolyogva − amihez az orosz ember mimikai izmai nehezen alkalmazkodnak − elindultam a bőröndömért.

Nem mentem be az étterembe, egyáltalán nem voltam éhes. Bolyongtam egy darabig a repülőtéren, megittam egy dupla presszókávét, bóbiskoltam a váróterem foteljában, majd ásítozva beszálltam a repülőgépbe. Ahogyan az várható is volt, Jegor ugyanazzal a járattal repült. De most tüntetőleg nem vettük észre egymást. Pontosabban ő nem vett észre, én meg nem erőltettem a társalgást.

Egy óra múlva landoltunk Edinburgh repülőterén.

Délre járt az idő, amikor taxiba ültem − egy nagyszerű, kényelmes angol taxiba, amely után rögtön sóvárogni kezd az ember, alighogy elhagyta Nagy-Britanniát. Köszöntem a sofőrnek, és egy hirtelen ötletnek engedve átadtam neki a „családias szálloda” szórólapját. Volt foglalt szobám egy rendes emberi szállodában, de túlságosan is csábító volt a lehetőség, hogy nem hivatalos körülmények között beszélhetek Skócia egyik legöregebb vámpírjával (kétszáz év még nekik sem gyerekjáték).

A szálloda valóban a város történelmi központjában volt, egy dombon, a királyi vár közelében. Leengedtem az ablakot, és egy olyan ember kíváncsiságával nézelődtem, aki először jár egy új és érdekes országban.

Edinburgh lenyűgöző. Erre persze azt lehet mondani, hogy minden olyan régi város lenyűgöző, amelyen hatvan évvel ezelőtt nem száguldott végig a világháború lángtengere, porrá téve az ősi székesegyházakat, kastélyokat, házakat és kunyhókat. De volt itt valami egészen sajátságos. Talán maga a királyi vár, amely szerencsésen a hegytetőn helyezkedett el, és kőből épült koronaként magasodott a város fölé. Talán a rengeteg ember az utcákon, akik gondtalanul lődörögtek, nyakukban kamerákkal, nézegették a kirakatokat, a turistanevezetességeket. Hiszen a király attól király, hogy kísérete van. Talán a vár körül szabadon tekergő, régi házaktól övezett, macskaköves utcák szövevénye tette különlegessé ezt a várost.

A királynak, ragyogjon bár a fején a legékesebb korona, méltó öltözékre is szüksége van. Andersen meséjében a meztelen királyt nem mentették meg a fején szikrázó briliánsok.

A taxi egy háromemeletes ház előtt állt meg, amelynek keskeny homlokzata két vásárlókkal teli üzletház közé volt beszorítva. A kirakatokban tarka kiltek[5] és sálak, valamint az elmaradhatatlan whiskysüvegek sorakoztak. Mi mást is lehetne innen hazavinni? Oroszországból vodkát és matrjoskát[6], Görögországból úzót és hímzett térítőket, Skóciából whiskyt és sálakat.

Kiszálltam a taxiból, átvettem a sofőrtől a bőröndömet, fizettem. Megnéztem az épületet. A szálló bejárata feletti táblán ez állt: Highlander Blood.

A pimasz vámpírja.

Az éles napfényben hunyorogva a bejárathoz mentem. Hőség volt. Az, hogy a vámpírok nem képesek elviselni a napfényt, nem több legendánál. Elviselik, a napfény egyszerűen kellemetlen számukra. És az ilyen forró nyári napokon valamennyire még meg is értem őket. Az ajtó nem sietett kinyílni előttem, a szállóban nyilvánvalóan nem nagyon kedvelték az automatizálást. Így kénytelen voltam magam kinyitni, beléptem.

Na, legalább rendelkeztek légkondicionálóval. Aligha éjszakáról maradt ez a hűvösség, bár a kőfalak vastagok voltak. Az aprócska előtérben félhomály uralkodott, és talán ettől tűnt olyan otthonosnak. A pult mögött már nem fiatal, nagyon tekintélyes urat pillantottam meg. Jó öltöny, nyakkendő, benne nyakkendőtű, ezüst mandzsettagombja bogáncsot ábrázolt. Telt, bajuszos arca pirospozsgás − tej és vér… Az aurája egyébként semmi kétséget sem hagyott − ember.

− Jó napot − léptem oda a pulthoz. − Ajánlották nekem az önök szállodáját, szobát szeretnék kivenni.

− Egy embernek? − kérdezte elbűvölő mosollyal az úr.

− Egynek − ismételtem meg.

− Szűkében vagyunk a szobáknak, fesztivál van… − Az uraság sóhajtott. − Ugye nem foglalta le előre?

– Nem.

Bánatosan felsóhajtott megint, valamiféle papírokat lapozgatott, mintha egy ilyen kicsi családi szállodában annyi szoba lenne, hogy nem képes megjegyezni, akad-e szabad hely. Fel sem nézve megkérdezte:

− És ki ajánlott minket?

− Egy Setét a heathrow-i ellenőrzőponton.

− Azt hiszem, segíthetünk Önnek − felelte a férfi minden csodálkozás nélkül. − Milyen szobát óhajt? Világosat, sötétet? Ha… ha kutyával van, van egy nagyon kényelmes szobánk, amelyikből még a legnagyobb testű eb is ki tud járni… és visszamenni… anélkül, hogy bárkit is zavarna…

− Egy világos szobát kérek − mondtam.

− A harmadik emeleti luxuslakosztályt add neki, Andrew − hallatszott a hátam mögül. − Magas rangú vendégünk van. Nagyon magas rangú.

Átvéve a portás kezében szinte varázsütésre megjelent kulcsot (nem, nem volt ebben semmi varázslat, csak kézügyesség), megfordultam.

− Majd magam vezetem föl − mondta egy szőke fiatalember, aki a szálloda aprócska éttermébe vezető ajtó mellett, a cigarettaautomatánál állt. Az ilyen szállodákban többnyire nincs étterem, a reggelit a szobákban szolgálják fel, de az itteni szállóvendégek ízlése általában túlságosan egzotikus.

− Anton − mutatkoztam be, végigmérve a szálló tulajdonosát. − Anton Gorogyeckij, Moszkva, Éjszakai Őrség.

− Bruce − mondta a fiatalember. − Bruce Ramsey, Edinburgh. Ennek a szállodának a tulajdonosa.

Úgy nézett ki, hogy azonnal eljátszhatta volna Dorian Grayt[7], ha filmre viszik Wilde regényét. Fiatal, kecses, szinte illetlenül üde szépfiú, akin helyénvalónak látszott volna a „Készen állok egy kis fajtalankodásra!” feliratú jelvény.

Csak a szeme volt öreg. A kétszáz éves vámpír szürke, fakó szeme, egyenletesen rózsaszínes szemfehérjével.

Felkapva bőröndömet − nem tiltakoztam − a fiatalember megindult fölfelé a szűk falépcsőn, menet közben magyarázva:

− Sajnos nincs liftünk. Az épület régi és túl kicsi ahhoz, hogy aknát vágjunk benne. Meg aztán nem is szoktam meg a lifteket. Úgy gondolom, egy ilyen mechanikus szörnyeteg csak tönkretenné ezt a csodálatos házat. Gyűlölöm azokat a rekonstruált épületeket, amelyekben a régi homlokzat mögött unalmas típuslakások rejtőznek. Na meg ritkán akadnak olyan vendégeink, akiknek nehézséget okozna fölmenni a lépcsőn… talán csak az alakváltók nem szeretik a meredek lépcsőket, de őket igyekszünk a földszinten elhelyezni − van ott egy speciális lakosztály −, vagy az első emeleten. Mi szél hozta a mi csöndes városunkba, Legfelső szintű Fénypárti?

Ő maga sem volt akárki. Vámpír az Erő első szintjén − ez az Erő nem teljesen mágikus, nem olyan, mint az enyém, hanem vámpírerő. Mégis nyugodtan nevezhetjük első szintű Másfélének.

− A katakombában történtek − mondtam.

− Gondoltam. − A fiatalember kettesével véve a lépcsőfokokat, lendületesen haladt előttem. − Rendkívül kellemetlen eset. Értékelem a helyzet humorát, de… Nem jó ez így. Nem olyan időket élünk, amikor oda lehet menni egy rokonszenves emberhez, és az egész vérét leszívni. Egyáltalán nem olyan idők ezek!

− Visszavágyik a régi időkbe? − Nem álltam meg, hogy meg ne kérdezzem.

− Néha − mondta a fiatalember, és elnevette magát. − De minden időszaknak és minden életkornak megvannak a maga előnyei, nem igaz? Az emberek civilizálódnak, már nem vadásznak a boszorkányokra, és nem hisznek a vámpírokban. Mi is civilizáltabbak leszünk. Már nem lehet úgy bánni az emberekkel, mint a jogfosztott barmokkal. Az emberek megérdemlik a tiszteletteljes bánásmódhoz való jogot, már csak azért is, mert ők az elődeink. Az ősöket pedig tisztelni kell, nem igaz?

Ebben sajnos egyet kellett vele értenem.

− A lakosztály jó, tetszeni fog magának − folytatta a vámpír felérve a harmadik emelet előterébe. Itt mindössze két ajtó volt. A lépcső még folytatódott, a manzárdba vitt föl. − Jobbra a Setétek luxuslakosztálya: szintén nagyon szép, a saját ízlésem szerint rendeztem be, és büszke vagyok a dizájnra. Ez pedig a maga lakosztálya.

Nem volt szüksége kulcsra − tenyerével gyengéden megveregette a zárat, és az ajtó kinyílt. Aprócska pózolás, furcsa is volt kissé egy ilyen öreg vámpírtól.

− Van egy nagyon jó autodidakta dizájnerünk, egy Fénypárti Másféle. Csak hatodik szintű, de ehhez a munkához nincs szükség mágiára − folytatta Bruce. − Őt kértem meg, hogy rendezzen be három szobát a Fénypártiak ízlése szerint. És az enteriőr, tudja, többnyire elég sajátságos…

Beléptem a szobába, és megdermedtem az elképedéstől.

Sosem gondoltam volna, hogy ilyen a Fénypártiak ízlése − tehát az enyém is.

Körös-körül minden fehér, bézs és rózsaszínű volt. A parketta világos, kifehérített fából, a falakon bézs tapéta halványrózsaszín virágokkal, a bútor régies, de szintén világos fából és hófehér atlasszal kárpitozva. A fal mellett jókora bőrdívány. Talán mondanom sem kell, hogy természetesen fehér. A mennyezetről kristálycsillár függ. Az ablakokon fehér tüllfüggöny, a sötétítő világosrózsaszín.

Itt aztán égethet a nap reggelenként…

Az egyik ajtó egy kis hálószobába vezetett. Kényelmes, kétszemélyes ággyal. Az ágynemű rózsaszín selyem. A toalettasztalkán egy vázában friss vörös rózsa, az egyetlen élénk színfolt az egész lakosztályban. A másik ajtó mögött fürdőszoba, parányi ugyan, de egy hidromasszázs fürdőkád és egy zuhanyfülke valamiféle rendkívül magas technológiájú hibridjével felszerelve.

− Ízléstelenül elüt a stílustól − sóhajtott fel mögöttem Bruce. − De sokaknak tetszik.

Arca, amelyet a tükörben láttam, kissé elkeseredett volt. Láthatóan nagyon nem volt ínyére ennek a szanitertechnikai csodának a jelenléte a szállodájában.

Meg sem fordulva bólintottam a vámpírnak. Az, hogy a vérszívók nem tükröződnek a tükörben, ugyanolyan hazugság, mint hogy képtelenek elviselni a fényt, és félnek a fokhagymától, az ezüsttől és nyárfától. Ellenkezőleg, látszanak a tükörben, még akkor is, amikor elterelik az ember figyelmét.

De már az, ha beszélgetés közben nem néznek a szemükbe, sőt hanyagul hátat fordítanak nekik, mérhetetlenül idegesíti őket. A vámpíroknak nagyon sok olyan fogásuk van, amelyhez közvetlenül az ellenfél szemébe kell nézniük.

− Szívesen megmosakodnék − mondtam. − De majd később. Volna tíz perce a számomra, Bruce?

− Hivatalos látogatáson van Edinburgh-ban, Fénypárti?

– Nem.

− Akkor természetesen van. − A vámpír arcát ragyogó mosoly öntötte el. Letelepedett az egyik fotelba.

Leültem vele szemben. Visszamosolyogtam rá, az állára meredve.

− Hogy tetszik a lakosztály? − érdeklődött Bruce.

− Az az érzésem, hogy ez egy tizenhét éves szűzlánynak lenne kedvére való − válaszoltam becsületesen. − Csak még egy fehér cica hiányzik.

− Ha kívánja, mindkettővel szolgálhatunk − ajánlotta szívélyesen a vámpír.

Nos, ezzel a beszélgetés udvariassági részét lezártnak tekinthetjük, gondoltam.

− Nem hivatalosan érkeztem Edinburgh-ba − ismételtem meg. − Ugyanakkor a moszkvai Éjszakai… és Nappali Őrség vezetésének kérésére.

– Milyen különös… − mondta halkan a fiatalember. – A tiszteletreméltó Geszer és a nagyra becsült Zavulon ugyanazt a futárt küldi… ráadásul egy Legfelső szintű mágust… egy ilyen jelentéktelen ügy miatt. Nos, örömmel segítek.

− Önt személy szerint nyugtalanítják a történtek? − szegeztem neki a kérdést.

– Természetesen. Hiszen már elmondtam a véleményem. − Bruce a homlokát ráncolta. − Nem a középkorban élünk. Európa polgárai vagyunk, és itt a huszonegyedik század. Meg kell szabadulnunk a viselkedés régi modelljeitől… − Felsóhajtott, a fürdőszobaajtóra sandított. − Nem mosakodhatunk lavórban és nem járhatunk fabudiba, ha már feltalálták a vízvezetéket és a csatornázást. Még ha a lavór megszokottabb és kedvesebb is… Tudja, nálunk az utóbbi időben kibontakozóban van egy, az emberekhez fűződő humánus viszonyt szorgalmazó mozgalom. Licenc nélkül senki nem iszik vért. És ha van is licence, mindenki igyekszik úgy intézni, hogy az ember ne haljon meg… tizenkét év alatti gyerekeket szinte egyáltalán nem támadnak meg, még akkor sem, ha kisorsolták őket.

− Miért tizenkét év a határ?

Bruce vállat vont.

− Történelmileg így alakult. Tudja például, mi számít a legszörnyűbb bűntettnek Németországban? Egy tizenkét évesnél fiatalabb gyerek megölése. Ha betöltötte a tizenkettőt, akár csak előző nap, már egészen más cikkelyek és büntetési tételek vonatkoznak az ügyre… Így hát nálunk mostanában nem szokás az aprónépet bántani. Most harcolunk egy törvényért, hogy a gyerekeket végleg vonják ki a sorsolásból.

− Nagyon megható − mormoltam. − És azt a srácot miért szívták ki licenc nélkül?

Bruce elgondolkodott.

− Tudja, csak találgathatok…

− Engem éppenséggel ez érdekel.

Bruce még tűnődött egy darabig, azután szélesen elmosolyodott.

− Mit kell ezen spekulálni? Valami tejfölösszájú megkergült. A legvalószínűbb, hogy egy fiatal csaj, aki nemrég lett vámpír, megtetszett neki a srác… meg még a körülmények is olyanok, izgatóak, az ősi hagyományok szelleme… és nem bírta megállni.

− Gondolja, hogy nő volt?

− Lehet, hogy fiú. Ha meleg. − Bruce zavartan lesütötte a szemét.

− És a másik változat? − kérdeztem, nehezen állva meg kommentár nélkül.

− Vendégmunkás. Valamilyen turista. Tudja, a második világháború után minden úgy összekeveredett, mindenki ide-oda utazgat… − Helytelenítően csóválta a fejét. − Néhány felelőtlen személy kezdett ezzel visszaélni.

− Bruce, nem szeretném zavarni a maguk Őrségeit − mondtam. − Még majd azt hihetnék, hogy a moszkvai kollégák kételkednek a professzionalizmusukban. Megmondaná nekem, ki a maguk városában a legfőbb vámpír? A vezető, a Hatalmas, vagy hogyan is nevezik?

− Én vagyok. − Bruce szélesen elmosolyodott. És lassan, demonstratívan kimutatta az agyarait: felső ínyéből kiengedett két hosszú, hegyes agyarat, majd visszahúzta őket.

− Engem szoktak Mesternek nevezni. Nekem nem nagyon tetszik ez a szó, ostoba könyvekből meg filmekből vették. De ha nekik tetszik, hát nevezzenek így.

– Ahhoz, hogy Mester legyen, maga még túl fiatal – mondtam enyhe csodálkozással. − Még csak kétszáz éves.

− Kétszázhuszonnyolc éves, három hónapos és tizenegy napos − pontosított Bruce. − Igen, fiatal vagyok. De hát ez Skócia. Ha tudná, milyen gyanakvó, makacs, a hiedelmeihez körömszakadtig ragaszkodó népség ezek a hegylakók! Fiatalkoromban nem múlt el év, hogy ne öltek volna meg valakit közülünk nyárfakaróval.

Lehet, hogy csak képzelődtem, de Bruce hangjából érzékelhetően kicsendült, hogy büszke a honfitársaira.

− Nem segítene nekem, Mester? − kérdeztem.

Bruce megrázta a fejét.

− Nem. Természetesen nem. Ha kiderítjük, ki ölte meg az orosz srácot, megbüntetjük. Mi magunk. Nem semmisítjük meg, de szigorú fenyítésnek vetjük alá. Senki nem fogja kiadni őt az Őrségeknek.

Hát persze. Másra nem is lehetett számítani.

– Annak semmi értelme, ugye, hogy megkérdezzem: nem találták és büntették-e már meg? − kérdeztem.

− Így van. Nincs értelme.

− Hát akkor mit tegyek, nyüzsögjek, keressem a bűnöst? − mondtam szándékosan panaszos hangon. − Vagy egyszerűen pihenjek az önök csodálatos városában?

Bruce hangjában irónia csendült:

− Mint Setét, mást nem is mondhatok, mint azt, hogy pihenjen. Lazítson, nézze végig a múzeumokat, sétálgasson kedvére. Kit érdekel már az a nyavalyás diák?

Ekkor nem tudtam tovább türtőztetni magam. Bruce szemébe néztem. Szembogara feketéjébe, amely örömében vörösesen felvillant. Megkérdeztem:

− És ha összetörlek, te nyavalyás vérszívó? Összetörlek, kibelezlek és kényszerítelek, hogy felelj minden kérdésemre?

− Rajta − válaszolta lágyan, szinte becéző hangon Bruce. − Próbáld meg, Legfelső szintű! Azt hiszed, nem tudunk rólad? Azt hiszed, nem tudjuk, honnan van az Erőd?

Farkasszemet néztünk.

A szeme… lüktető fekete alagút, amely a semmibe vonz engem. Idegen, elorzott élet vörös szikráinak örvénye. Csábító suttogás a fülemben. Az ifjú vámpír ihletett, emelkedett, nem földi szépségű arca.

A lábához borulni…

Zokogni a lelkesedéstől, a gyönyörűségtől − ettől a szépségtől, bölcsességtől, akarattól…

Kegyelemért könyörögni…

Nagyon erős volt. Mégiscsak kétszáz évnyi tapasztalat van mögötte, amely az első szintre emelte a vámpíri Erőt.

Teljes mértékben megéreztem a hatalmát. Merev, nem engedelmeskedő lábbal felálltam. Bizonytalan lépést tettem előre.

Bruce mosolygott.

Ugyanígy mosolyogtak sok évvel ezelőtt a vámpírok a moszkvai kapualjban, ahová a hívásnak engedő, tehetetlen Jegort követve berontottam…

Annyi Erőt adtam a mentális rohamba, hogy ha tűzgolyóra fordítom, a tüzes gömb vagy három tucat házat sodort volna el, belevágva őket az ősi skót vár erődfalába.

Bruce pupillája kifehéredett, megfakult. A csábító fekete alagutat fehér villogás égette ki. Egy fiatal arcú, kiaszott öregember ült előttem előre-hátra ingadozva. Arcán a bőr kezdett hámlani, apró pikkelyekben vált le, mint a korpa.

− Ki ölte meg Viktort? − kérdeztem. Az Erő továbbra is vékony patakként áramlott át rajtam, rugalmas hurokként akaszkodva bele a vámpír szemébe.

Hallgatott, tovább ingadozott a fotelban. Talán csak nem égettem ki teljesen az agyát… vagy azt, amije agy helyett van! Jól kezdődik a nem hivatalos vizsgálat!

− Tudod, ki ölte meg Viktort? − alakítottam át a kérdést.

− Nem − felelte halkan Bruce.

− Van valami elképzelésed a dologról?

− Igen… kettő. Egy fiatal… nő nem tudta visszafogni magát… Vendégmunkás… átutazó vámpír…

− Mit tudsz még erről a gyilkosságról?

Hallgatás. Mintha a gondolatait szedné össze, mielőtt belevág egy hosszú mondókába.

− Tudsz-e olyasmit, ami nem ismeretes a városi Őrségek munkatársai előtt?

− Semmit…

Megállítottam az Erő áradását. Visszaültem a fotelba.

Most mit tegyek? És ha panaszt tesz a Nappali Őrségnél? Indokolatlan támadás, kihallgatás…

Bruce egy percig még ingadozott a fotelban. Azután összerándult, tekintetébe visszatért az értelem.

Az értelem és a keserűség.

− Bocsásson meg, Fénypárti − mondta halkan. − Elnézését kérem.

Néhány másodpercbe telt, míg felfogtam.

A vámpírok Mestere nem egyszerűen a legerősebb, legügyesebb, legokosabb vérszívó. Ő az, aki még soha nem szenvedett vereséget.

Ha Bruce panaszt tesz, komoly kellemetlenségeknek nézhetek elébe. De ő − elveszíti a státusát.

Márpedig ez az udvarias, ősöreg ifjú nagyon becsvágyó.

− Elfogadom a bocsánatkérésedet, Mester − feleltem. − Maradjon köztünk, ami történt.

Bruce megnyalta az ajkát. Arcába visszatért a szín, visszanyerte korábbi kellemes külsejét. Hangja is erőre kapott − rájött, hogy nekem sem érdekem nagydobra verni a történteket.

− De nyomatékosan megkérem − ebben a szóban figyelmeztetés volt, és jeges gyűlölet −, a jövőben mellőzze az ilyen támadásokat, Fénypárti. Az agressziót nem én provokáltam ki.

− Párbajra hívtál.

− De jure nem − vágta rá gyorsan Bruce. − A kihívás rituáléja elmaradt.

− De facto viszont igen. Riasszuk talán az Inkvizíciót?

Hunyorgott. És ismét a korábbi vendégszerető házigazdává változott.

− Rendben van, Fénypárti. Spongyát rá…

Bruce felállt, kissé megingott. Az ajtóhoz ment. A küszöbön átlépve megfordult, és nyilvánvalóan kelletlenül mondta:

− Az én házam − a te házad. Ez a lakosztály a te otthonod, ahová hívás nélkül nem lépek be.

Ez a régi legenda viszont, bármily furcsa, igaz. A vámpírok hívás nélkül nem léphetnek be idegen otthonokba. Senki nem tudja, miért van ez így.

Bruce mögött becsukódott az ajtó. Elengedtem a fotel karfáját − a fehér atlaszon ott maradtak tenyerem nedves, sötét nyomai.

Rossz, ha az ember nem aludt előző éjszaka. Az idegei kezdenek rakoncátlankodni.

De azt biztosan tudom, hogy az edinburgh-i vámpírok Mestere semmilyen információval nem rendelkezik a gyilkosról.

Kipakoltam a bőröndömet. Vállfára akasztottam világos lenvászon öltönyömet, néhány friss inget. Kinéztem az ablakon. Megcsóváltam a fejem. Sortot vettem elő, és egy Éjszakai Őrség feliratú pólót. Ez persze huligánkodás, de hát miféle fura feliratok láthatók a pólókon?

Figyelmemet a falon függő, bekeretezett, cirkalmas, kalligrafikus írással készült szöveg keltette fel. Egy hasonló keretet már felfedeztem odalent, egy másikat a lépcsőházban is − ilyenekkel aggatták tele az egész szállodát? Közelebb mentem, és csodálkozva olvastam:

By oppression’s woes and pains!

By your Sons in servile chains!

We will drain our dearest veins,

But they shall be free![8]

− Ó, a csirkefogó! − mondtam. Szinte lelkesen. Hiszen még ha emberek szállnak is meg ebben a lakosztályban, semmi rosszra nem gondolnának.

Vitathatatlan, Bruce-nak ugyanolyan a humorérzéke, mint annak a vámpírnak, aki a Vámpírok vára nevű látványosságban szívta ki áldozata vérét. Remek jelölt a gyilkos szerepére. Csak az a baj, hogy olyan csapás hatása alatt, amilyet ő kapott, Bruce egyszerűen képtelen lett volna hazudni.

3. FEJEZET

A turista a legszörnyűségesebb emberfajta. Néha az a zavaros érzésem támad, hogy minden nép igyekszik legkellemetlenebb − leghangosabb, legneveletlenebb, legostobább − képviselőit küldeni a határain túlra. Bár valószínűleg sokkal egyszerűbb a helyzet. Valószínűleg minden ember fejében működésbe lép a titkos „munka/pihenés” kapcsoló, amely üzemen kívül helyezi az agy nyolcvan százalékát.

Üdülés közben egyébként a maradék húsz százalék is bőségesen elegendő.

A tömegben haladtam, amely lassan vonult a dombon álló vár felé. Nem, most nem állt szándékomban felkeresni a büszke skót királyok zordon lakhelyét. A város hangulatát akartam megismerni.

Tetszett nekem ez az atmoszféra. Mint minden turistacélpontban, a vidámság részben megjátszott, alkohol által túlfokozott volt. Az emberek körös-körül mégis örültek az életnek, egymásra mosolyogtak, és egy időre félretették gondjaikat.

Kevés kocsi hajtott be ide, főleg taxik. Az emberek többnyire gyalog mentek − a vár felé tartó és a visszafelé hömpölygő áradatok összekeveredtek, lassú örvényként kerülgették az utcán fellépő művészeket, vékony patakokként csordogáltak be a pubokba, beszivárogtak az üzletek bejáratán. Végtelen emberfolyó.

Remek hely ez egy Fénypárti Másfélének. Még ha fárasztó is.

Befordultam egy mellékutcába, és lassan baktattam lefelé a város régi és új részét elválasztó szakadékhoz. Itt is voltak pubok és szuvenírboltok. De kevesebb volt a turista, itt csillapodott a szüntelen karnevál lüktetése. Megnéztem a térképet − ez egyszerűbb volt, mint mágiához folyamodni − és elindultam a hídhoz, amely a valaha volt Loch-Nor tó helyén lévő széles szakadék fölött ívelt át. A tóból lett szakadék most evolúciója utolsó szakaszába lépett, s a városlakók, valamint a lármába, nyüzsgésbe belefáradt turisták sétahelyéül szolgáló parkká változott át.

A hídon is tolongtak a turisták. Megszállták az emeletes turistabuszokat, nézték az utcai artistákat, fagylaltot ettek, elgondolkodva nézték a dombtetőn álló ősi várat.

Az egyik tisztáson karddal hadonászó kozákok táncoltak.

Azzal a szégyenlős kíváncsisággal, amellyel a külföldön tétlenül bóklászó turista szemléli dolgozó honfitársait, közelebb mentem.

Élénkvörös ingek. Bő buggyos nadrágok. Titánötvözetből készült kardok − hogy vívás közben szebben szikrázzanak, és könnyebb legyen hadonászni velük. Az arcokra dermedt mosoly.

Négy férfi járta a guggolós táncot.

És beszélgettek − igaz, ukrán akcentussal, de a legékesebb orosz nyelven. Mondhatni, rejtjelesen. Cenzúrázott változatban körülbelül így hangzana a szövegük:

− Anyádat! − szűrte a foga közt az egyik műkozák, fürgén ropva a táncot. − Mozogj már, te tetű! Tartsd az ütemet, te elhasznált koton!

− Elmész a… − válaszolta egyre mosolyogva a másik jelmezes. − Ne lazsálj, hadonássz a karoddal, lajhár!

− Tányka, te szuka! − csatlakozott a harmadik. − Gyere ki!

Tarka ruhás leányzó kezdett táncolni, rövid pihenőt adva a „kozákoknak”. De azért még volt érkezése, hogy anyázás nélkül odavesse a méltó választ:

− Barmok, szakad rólam a víz, ti meg csak a tökötöket vakarjátok!

Kifelé indultam a kameráival zümmögő, fényképezőgépeit kattogtató tömegből. Mellettem egy lány azt kérdezte tagoltan, oroszul a partnerétől:

− Micsoda gyalázat… mit gondolsz, mindig így anyáznak?

Igen érdekes kérdés. Mindig? Vagy csak külföldön? Mindenki? Vagy csak a mieink? Abban a naiv és furcsa hitben, hogy Oroszországon kívül senki nem ért oroszul?

Inkább megmaradok abban a hitben, hogy minden utcai fellépő így kommunikál.

Autóbuszok.

Turisták.

Pubok.

Üzletek.

A téren egy pantomimes bolyong, kezével a nem létező falakat tapogatva − szomorú ember egy láthatatlan labirintusban.

Egy kiltet viselő néger senkitől-semmitől nem zavartatva magát szaxofonozik.

Tudtam, miért nem sietek Skócia Katakombáiba. Először magamba kell szívnom ezt a várost. Érezni a bőrömmel, a testemmel… az ereimben keringő vérrel.

Még kószálok egy darabig a tömegben. Azután jegyet veszek, és bemegyek a Borzalmak termébe.

A látványosság nem működött. A híd kőpillérein ott maradt kifüggesztve a hatalmas hirdetés. Az „ősi katakomba bejáratának” álcázott kétszárnyú kapu nyitva állt, de a nyílást mellmagasságban kifeszített zsinór zárta le. Ezen udvarias szövegű tábla hirdette, hogy a látványosság műszaki okok miatt zárva.

Őszintén szólva csodálkoztam. Viktor öt nappal ezelőtt halt meg. Ennyi idő bőségesen elég bármilyen rendőrségi vizsgálat elvégzésére. Az edinburgh-i Éjszakai Őrség átkutathatott volna mindent anélkül, hogy az embereket tájékoztassa.

És mégis − zárva van…

Vállat vontam, felemeltem a zsinórt, átbújtam alatta, és megindultam lefelé a keskeny, sötét lépcsőn. A fémrácsból készült fokok tompán döngtek a lábam alatt. Néhány fordulóval lejjebb következtek a mosdók, majd egy szűk kis folyosó a bezárt pénztárakkal. Itt-ott ritkásan égtek a lámpák, de valószínűleg nem azok, amelyek a baljóslatú hangulatot teremtik meg a látogatók számára. Ezek közönséges, tompa fényű energiatakarékos égők voltak.

− Van itt egy élő lélek? − szóltam angolul, és magam is meglepődtem szavaim kétértelműségén. − Hé… van itt valaki… Másféle?

Csönd.

Átmentem néhány szobán. A falakon állati kegyetlenségű pofákat ábrázoló portrék lógtak, olyanok, amelyek Lombrosónak[9] nagy örömet szereztek volna. Bekeretezett szövegek meséltek a bűnözőkről, mániákusokról, emberevőkről, vajákosokról. Vitrinekben levágott kezek, lábak gipszöntvényei, sötét folyadékkal teli lombikok, kínzóeszközök. Kíváncsiságból megnéztem őket a Homályon át. Újonnan készültek, senkit nem kínoztak meg velük, sehol semmi nyoma a szenvedésnek.

Ásítottam.

A fejem fölött pókhálót utánzó madzagok voltak kifeszítve, rajtuk rongyok fityegtek, még feljebb látszott a csöppet sem romantikus fémmennyezet csészealj nagyságú szegecsekkel. A látványosság alatt tisztán kiszolgáló jellegű műszaki helyiség húzódott meg.

Valami nyugtalanított…

− Van itt valaki? Akár élő, akár holt, jelentkezzen! – szóltam ismét. Megint nem kaptam választ. Mégis mi az, ami zavar? Az előbb… valami nem helyénvaló… amikor a Homályon át néztem…

Megint körülnéztem a homálybéli látásomat használva.

Ez az! Megvan!

Körös-körül nem volt sehol kék moha − ez az ártalmatlan, de kellemetlen élősködő. A Homály első rétegében növekedik a világmindenség szürke fonákjának ez az egyetlen állandó lakója. Itt, ahol az emberek állandóan félnek, még ha ez a félelem nem is komoly, inkább vásári, mindenfelé burjánzania kellene a kék mohának. Bolyhos sztalaktitként kellene csüngenie a mennyezetről, undorító, nyüzsgő szőnyegként kellene beborítania a padlót, beburkolnia a falakat.

De itt nincs moha.

Valaki rendszeresen megtisztítja a helyiségeket? Kiégeti, ha Fénypárti − lefagyasztja, ha Setét?

Nos, ha a munkatársak között akad egy Másféle, az nekem csak segít.

Szinte válaszként a gondolataimra lépések hangzottak fel. Sietős léptek − mintha valaki meghallotta volna a kiáltásomat, és valahonnan messziről igyekezne felém a gipszkarton válaszfalak labirintusában. Néhány másodperc telt el, és kinyílt az ebből a szomszédos szobába vezető, feketére festett ajtó.

És belépett egy vámpír.

Nem igazi, természetesen. Közönséges emberi aura.

Jelmez van rajta.

Fekete köpeny, szájában gumiagyarak, arca fehérre maszkírozva. A maszk mesteri. Csak a göndör vörös üstökkel nem egyezik az egész. Munkaidőben valószínűleg fekete parókát kell felvennie. És még az a műanyag palackos ásványvíz is kilógott a képből, amelyből az érkező a jelek szerint éppen kortyolni készült.

Ahogy meglátott, a srác a homlokát ráncolta. Szívélyes arca nem is annyira dühös, inkább szigorú, kioktató kifejezést öltött. Szájához kapta a kezét, egy pillanatra elfordult. Amikor megint rám nézett, már nem voltak agyarai.

− Uram?

− Maga itt dolgozik? − kérdeztem. Nem akartam mágiához folyamodva megtörni az akaratát. A dolgokat mindig meg lehet beszélni egyszerűen csak úgy. Emberi módon.

− Igen, de zárva vagyunk. Ideiglenesen.

− A gyilkosság miatt? − kérdeztem.

A srác megint a homlokát ráncolta. Most már biztosan nem volt barátságos hangulatban.

− Uram, én nem tudom, ki maga… Ez magánterület. A látogatók elől el van zárva. Kérem, kövessen a kijárathoz.

Felém lépett, sőt a kezét is kinyújtotta, egész testével sugározva elszántságát, hogy ha kell, erővel kivisz.

− Jelen volt itt, amikor Viktor Prohorovot megölték? − kérdeztem.

− Ki maga tulajdonképpen? − A srác óvatosabbá vált.

− A barátja vagyok. Ma érkeztem repülővel Oroszországból.

A fiú arca elváltozott. Hátrálni kezdett, míg bele nem ütközött az ajtóba, amelyen át belépett. Meglökte − de az ajtó nem nyílt ki. Sajnálom, de ebben én voltam a vétkes.

A srác ekkor teljes pánikba esett.

− Mister… én nem tehetek semmiről! Mindannyian fájlaljuk Viktor halálát! Uram… tovaris!

Ezt az utóbbi szót oroszul mondta. Vajon milyen ócska akciófilmből jegyezte meg?

− Mi van magával? − Most én jöttem zavarba. Közelebb mentem hozzá. Olyan szerencsém lenne, hogy egyből belebotlottam abba az emberbe, aki tud valamit, akinek köze van a gyilkossághoz? Különben mitől esett volna pánikba?

− Ne öljön meg, én semmiről nem tehetek − szakadt ki a srácból. A bőre most még a sminkjénél is fehérebb volt. − Tovaris! Szputnyik, vodka, peresztrojka! Gorbacsov!

− Na látja, ezért az utolsó szóért valóban megölhetik Oroszországban − mormogtam, és a zsebembe nyúltam cigarettáért.

Nagyon szerencsétlen mondat volt. Na meg a mozdulat sem kevésbé. A fiú szeme fennakadt, a srác a földre zuhant. Az ásványvizes palack mellé esett.

Merő makacsságból továbbra sem voltam hajlandó mágiához folyamodni. Egy korty vízzel és azzal segítettem rajta, hogy néhányszor megütögettem az arcát. Azután meg azzal, hogy gondosan megkínáltam egy szál cigarettával.

− Jót nevethetsz − mondta borúsan a srác, amikor elhelyezkedtünk a díszletként szolgáló kínzószékekben. Az ülésen volt egy nyílás, a lyukban fenyegetően meredezett egy kurblis emelővel ellátott ék. − Neked ez röhejes…

− Nem nevetek − jegyeztem meg kurtán.

− Nevetsz, csak magadban. − A srác mohón leszívta a füstöt. Kezet nyújtott. − Jean.

− Anton. Azt hittem, skót vagy.

Jean némi büszkeséggel rázta meg vörös üstökét.

− Nem… francia vagyok. Nantes-ból.

− Itt tanulsz?

− Pénzt keresek.

− Figyelj, miért van rajtad ez a hülye jelmez? − kérdeztem. − Elvégre nincsenek látogatók.

Jean elvörösödött − olyan gyorsan, ahogyan csak a vörös hajúak tudnak.

− A főnök beosztott ügyeletbe, amíg ki nem nyitunk. Várok… hátha a rendőrség megint ellenőrizni akar valamit. Kényelmetlenül érzem itt magam egyedül. Ebben a jelmezben… nyugodtabb vagyok.

− Majdnem becsináltam − panaszoltam a srácnak. Semmi sem csökkenti hatékonyabban a stresszt, mint az ilyen stílus. − De te mitől ijedtél meg?

Jean rám sandított. Vállat vont.

− Ki tudja? Megöltek nálunk egy ürgét. Mintha mi tehetnénk valamiről… de miről, miről? Ő meg orosz volt. Nohiszen, mindannyian emlékszünk, mivel végződik az ilyesmi… Mi meg itt elkezdtük megtárgyalni a dolgot, előbb csak viccesen… Aztán valahogy komolyabban. Hogy egyszer csak megjelenik az apja, a testvére vagy a barátja… és mindegyikünket megöli.

− Szóval erről van szó − kapcsoltam. − Na… biztosíthatlak, hogy a vérbosszú nem túl elterjedt dolog Oroszországban. Mellesleg a skótok közt is létezik.

− Hát nem erről beszélek? − bólintott eléggé következetlenül Jean. − Valamiféle barbárság. Vadság. Huszonegyedik század, civilizált világ…

− És egy átvágott torok − kontráztam. − Végül is mi történt Viktorral?

A srác rám sandított. Megszívta cigarettáját, megcsóválta a fejét.

− Az az érzésem, hogy hazudsz. Te nem Viktor barátja vagy. Te az orosz KGB-től jöttél. Azért küldtek, hogy kinyomozd a gyilkosságot. Igaz?

Úgy látszik, tényleg túl sok akciófilmet nézett. Mulatságosnak találtam a helyzetet.

− Magad is megértheted, Jean − mondtam suttogva −, hogy nincs jogom felelni a kérdésedre.

A francia nagyon komolyan bólintott. Azután nagyon gondosan elnyomta a cigarettát a földön.

− Gyere, orosz. Megmutatom neked azt a helyet. De ne gyújts rá többet, itt minden rongyból meg kartonból van, úgy ég, mint a puskapor, hú-ú…

Meglökte az ajtót, és az természetesen könnyedén kinyílt. Jean tűnődve nézte, azután vállat vont. Átmentünk még néhány szobán.

− Itt van ez a rohadék vámpírvár − mondta Jean komoran. Tapogatózott a falon, elfordított egy kapcsolót, és nyomban sokkal világosabb lett.

Igen, itt helyénvalóbb lett volna a sötétség. Nélküle a látványosság egyszerűen siralmas képet nyújtott. A „véres folyó”, amelyen a várat meg kellett közelíteni, csak hosszú, három méter széles, vízzel teli fémcsatorna.

Sekély volt.

Nagyjából térdig ért.

A fémből készült csónak természetesen nem a vízen úszott. Lábammal megmozgattam az oldalát, és kiderült, hogy a fenéken áll valamiféle kerekeken. A víz alatt látszott a kötél, amellyel a csónakot az egyik „kikötőtől” a másikig vontatták. A csatorna teljes hossza nem haladta meg a tizenöt métert. Az út közepén a vasteknő egy (most félrehúzott) nehéz függönyökkel elzárt szobába kúszott be. A szoba mennyezete alatt jókora ventilátor látszott. Az egyik falra egy sziklán álló komor vár durván felvázolt képét festették.

A csónak orrára lépve benéztem a sötét kis szobába. Igen, ostoba hely arra, hogy valaki megváljon az életétől. Hát így… öt nap alatt a nyomok eltűnhettek, azért megpróbálom.

A Homályon át vetett pillantás semmit nem segített. Észrevettem Másfélék, Fénypártiak és Setétek gyenge nyomait, de ezek az Őrségek szakemberei voltak, akik a gyilkosság helyszínét vizsgálták. „Vámpírösvénynek” semmi nyoma, de a halál kiáradása érzékelhető volt. Méghozzá olyan erősen, mintha nem öt nap, hanem csak legfeljebb egy-két óra telt volna el azóta. Ó, nagyon rossz halála volt szegény kölyöknek…

− És ki adja ki a hangot? − kérdeztem. − Hiszen biztosan hallani lehet nyögéseket, sóhajtozást, szörnyű sikoltozást. Biztosan nem csöndben viszik körbe a turistákat.

− Felvétel − felelte bánatosan Jean. − Ott vannak a hangszórók, meg ott is…

− És senki nem vigyáz a turistákra? − kérdeztem. − És ha valaki rosszul lesz?

− Figyelünk rájuk − mondta kelletlenül a kísérőm. – Látja ott balra azt a nyílást a falban? Ott mindig áll valaki, és figyel.

− Sötétben?

− Éjjellátó készüléket használunk… − Jean összezavarodott. − Közönséges videokamera éjszakai üzemmódra állítva. Ott állsz, és a képernyőt nézed…

− Aha… − bólintottam. − És mit láttál, amikor Viktort megölték?

Vagy megnyugodott kissé, vagy beletörődött, de nem tiltakozott. Csak megkérdezte:

− Miért gondolja, hogy én voltam ott?

− Mert vámpírjelmezben vagy. Mert mi van, ha valamelyik vendég szintén videokamerát használ, éjszakai üzemmódban? Ezért maszkírozzátok magatokat, igaz? Azt hiszem, mindegyiketeknek megvan itt a maga szerepe, tehát a program idején ezt a jelmezt viselted, és itt voltál a közelben.

Jean bólintott.

− Igen, ez igaz. Én voltam itt. Csakhogy semmit nem láttam, higgye el. Mindenki ült a helyén, és kész. Senki nem támadta meg őket, senki nem jött a közelükbe.

Nem meséltem el neki, hogy egy éhes vámpírt (márpedig nagyon éhesnek kellett lennie, hogy ilyen vakmerően támadjon) éjjeli üzemmóddal nem lehet rögzíteni − az ilyen felvételek infravörös sugárral készülnek. Az éhes vámpír pedig nem melegebb a környezeténél. Talán maradtak halvány nyomok a felvételen…

− Felvétel készült?

− Természetesen nem. Minek pocsékolnánk fölöslegesen a filmet?

Leguggoltam, kezemmel felkavartam a vizet. Hideg volt, és poshadt. Úgy látszik, senkinek nem jutott eszébe, hogy lecserélje… bár ha még nem zárult le a vizsgálat, ez természetes…

− Észrevett valamit? − kérdezte Jean kíváncsian.

Nem válaszoltam. Lehunyt szemhéjamon keresztül néztem a vizet. Homálybéli pillantással, amely áthatol a valóságon, a dolgok lényegébe.

A csatornát zavaros kristály töltötte meg. A kristályt bíbor erek hálózták be. A vízben emberi vér volt.

Sok vér.

Vagy négy liter.

Hát alighanem ettől olyan erős a halál kiáradásának érzete. A világon a legtovább a vér őrzi az emléket.

Ha a rendőrségnek eszébe jutott alaposan elemezni a vizet, megértette volna, hogy Viktor minden vérét egyszerűen beleengedték a csatornába. Hogy a bűntényhez a vámpíroknak semmi közük.

A rendőrség egyébként nem is keresett vámpírokat. És az elemzést valószínűleg elvégezték. És ha nem, csak azért, mert nem kételkedtek az eredményben. Nyissz-nyissz − elvágták a torkát, bugy-bugy − kiengedték a vérét a csónak oldalán át. Csak Másféléknek juthatott eszükbe az az idióta gondolat, hogy vámpírt keressenek egy mutatványosbódéban!

– A rejtély megoldódott − mormoltam, térdeltemből föltápászkodva. – A francba…

Igen, kegyetlen gyilkosság. Azonban a fekete humort nem lehet elvitatni a gyilkostól. Csakhogy ez most már nem a mi ügyünk. A vizsgálatot az edinburgh-i rendőrségnek kell lefolytatnia.

De miért ölték meg a srácot? Ez sajna ostoba kérdés. A halálnak sokkal több oka lehetséges, mint az életnek. A fiú fiatal, lobbanékony. Az apja üzletember és politikus. Saját bűne miatt is válhatott áldozattá, de az apja viselt dolgai miatt is, vagy akár ok nélkül.

Igen, Geszer és Zavulon egyszerre esett pofára. Veszélyt láttak ott, ahol nincs és nem is volt.

− Köszönöm a segítséget − mondtam Jeannak. − Megyek.

− Mégiscsak orosz rendőr vagy te − mondta elégedetten Jean. − Észrevettél valamit?

Sokatmondó mosollyal megráztam a fejem.

Jean felsóhajtott.

− Kikísérlek, Anton.

A Katakombáktól nem messze volt egy szimpatikus pub, a neve Haris és zászló. Három kicsi, egymásba nyíló terem, sötét falak és mennyezet, régi lámpák és söröskorsók, a falakon apró dísztárgyak. A bárpultnál sörcsapok tucatjai és italospalackok légiói − egyedül whiskyből volt vagy ötvenféle. Ami csak eszébe juthat az embernek a skót pub szavak hallatán, az mind megvolt itt − a soknyelvű turistasereg megelégedésére.

Szemjon szavaira emlékezve haggiest rendeltem, levesből a napi ajánlatot választottam. A bárpult mögött álló, termetes asszonyságtól − kezét a sörcsap szakadatlan kezelése alaposan megedzette − vettem egy korsó Guinnesst. A legtávolabbi, legkisebb terembe mentem, ahol még volt egy szabad asztal. A szomszédos asztalnál egy japán társaság ebédelt. Az utánuk következő asztalnál, az ablak mellett testes, bajuszos idősebb úr itta a sörét, alighanem helybeli. Olyan csüggedt képet vágott, mint az a moszkvai, aki akaratlanul a Vörös térre keveredett. Valahonnan zene hallatszott, szerencsére halk és dallamos volt.

A leves közönséges erőlevesnek bizonyult tojással és pirítóssal, a haggies pedig nem volt más, mint a májas hurka skót változata. De megettem a levest is, és a haggiest is a hozzá mellékelt sült krumplival egyetemben, ezzel pedig a kötelező turisztikai programot befejezettnek tekintettem.

A legjobban a sör ízlett. Kiürítettem a korsót, és hazatelefonáltam. Röviden beszéltem Szvetlanával, közöltem, hogy nem kell sokáig maradnom, minden nagyon gyorsan megoldódott.

Mielőtt felhívtam volna az edinburgh-i Éjszakai Őrség vezetőjét, vettem magamnak még egy korsó sört. Kikerestem Foma Learmont telefonszámát, és beütöttem a mobilomba.

− Hallgatom − mondta valaki udvariasan néhány csöngés után. És jellemző, hogy oroszul beszélt.

− Jó napot, Thomas − mondtam, úgy határozva, mégsem használom az orosz Foma nevet. − Anton Gorogyeckij vagyok, az ön moszkvai kollégája. Geszer kérte, hogy adjam át forró üdvözletét.

Ez az egész szörnyen emlékeztetett valami rossz kémsztorira. Még el is fintorodtam.

− Jó napot, Anton! − jött a válasz. − Már vártam a hívását. Hogyan utazott?

− Remekül. Egy kellemes hotelban szálltam meg, kissé sötét ugyan, de a központban van. Sétáltam egyet a városban, és egy keveset a város alatt. − Elkapott a gépszíj. Váratlanul szórakoztatónak találtam virágnyelven beszélni. − Találkozhatnánk?

− Természetesen, Anton. Mindjárt átmegyek magához − ígérte beszélgetőtársam. − Bár… nem jönne át maga hozzám? Nagyon kellemes itt.

Felemeltem tekintetem, és az ablaknál ülő idős úrra néztem. Magas homlok, bozontos szemöldök, éles áll, okos, ironikus pillantású szem. Az úr zsebre dugta mobilját, és a mellette lévő üres székre mutatott.

Igen, sok a közös vonásuk Geszerrel. Természetesen nem külsőleg, hanem a kommunikáció módjában. Thomas Learmont úr alighanem legalább olyan jól le tudja törni beosztottjai szarvát, mint Borisz Ignatyjevics.

Fogtam a korsómat, és átültem az edinburgh-i Éjszakai Őrség főnökének asztalához.

− Szólíts Fomának − szólalt meg ő elsőnek. − Kellemes lesz Geszerre emlékezni.

− Régóta ismerik egymást?

− Persze. Geszernek vannak nálam régebbi barátai is, de nekem nincsenek… Sokat hallottam rólad, Anton.

Hallgattam. Nem volt mit mondanom, én tegnapig nem is hallottam az edinburgh-i Éjszakai Őrség fejéről.

− Beszéltél Bruce-szal. Mi a véleményed a mi vámpírmesterünkről?

Lassan fogalmaztam meg benyomásaimat.

− Dühös, szerencsétlen, ironikus. De ők mind dühösek, szerencsétlenek és ironikusak. Természetesen nem ő ölte meg Viktort.

− Csapást mértél rá. − Foma nem kérdezte, hanem megállapította.

− Igen. Így alakult. Nem tud semmit.

− Ne magyarázkodj. − Learmont kortyolt a söréből. − Nagyon jól jött ki. A hiúsága hallgatásra kényszeríti, de az információt megszereztük… Jól van, mit láttál Skócia Katakombáiban?

− Gyerekriogató hely. Zárva van, de sikerült beszélnem az egyik színésszel. És megnéztem a tett színhelyét.

− És? − élénkült fel Learmont. − Mit derítettél ki, Anton?

A Geszerrel folytatott kommunikáció évei nem teltek el haszontalanul. Most már rögtön megérzem, ha a főnökség hatalommal felruházott keze sárba akarja rántani a nekilendült ifjú mágust.

− Az a „véres folyó”, ahol lemészárolták Viktort… − Ránéztem a rezzenetlen arcú Learmont-ra. Kijavítottam magam: − Ahol megölték Viktort. A vízben vér van. Sok emberi vér. Úgy fest, hogy semmiféle vámpír nem szívta ki a srác vérét. Átszakították az artériáit, és fogták, amíg a vére kifolyt a csatornába. Be lehet vonni a vizsgálatba a rendőrséget, végezzenek DNS-vizsgálatot…

− Ó, ez a ti technikába vetett hitetek! − Foma elfintorodott. − A csatornában Viktor vére van. Már az első napon ellenőriztük. A legegyszerűbb hasonítási mágia, az Erő ötödik szintjén is működik.

Mégsem szándékoztam megadni magamat. Azt, hogyan vághatom ki magam, szintén a Geszerrel folytatott kommunikáció során tanultam meg.

− Nekünk ez semmit nem jelent, de meg kéne súgni az ötletet a rendőrségnek. Tudjanak róla ők is, hogy a vért a csatornába engedték. Ez segít nekik a nyomozásban, és egyben elejét veszi a vámpírokról szóló mendemondáknak.

− A rendőrségünk jó − mondta nyugodtan Foma. − Ők is megvizsgáltak mindent, és folyik a nyomozás. Az ostoba mendemondáknak elejét venni pedig nem az ő kompetenciájuk. Kit érdekelnek a hülye bulvárlapocskák?

Nekibátorodtam. Akárhogy is, gyorsan és pontosan helyes következtetésre jutottam.

− Gondolom, a továbbiakban nincs szükség a mi beavatkozásunkra − mondtam. − A gyilkosság gonosz dolog, de harcoljanak az emberek a saját gonoszságuk ellen. A srácot persze sajnálom…

Foma bólintott, és megint kortyolt egyet a söréből. Aztán megszólalt:

− Igen, kár a srácért… De mit csináljunk a harapásnyommal, Anton?

− Miféle harapásnyommal?

Foma könnyedén áthajolt az asztal fölött, és súgva közölte:

− Viktor nyakán nem egyszerű seb van, Anton. Semmi kétség nem férhet hozzá, hogy vámpíragyarak nyoma. Ez aztán pech, igaz?

Éreztem, hogy a fülem lángvörös lett.

− Biztos? − kérdeztem ostobán.

− Biztos, biztos. Honnan ismerhette volna a gyilkos ilyen pontosan a vámpíragyar felépítését és funkcióját? Laterális barázdák, bemetsző horog, Drakula-barázda, spirális behatolás…

Már az egész arcom lángolt. Mintha magam előtt láttam volna az osztálytermet, amelyben valaha tanultam. Polina Vasziljevnát a mutatópálcájával és az asztalon a gumiból készült, jókora makettet, valami hegyes, dugóhúzószerű dolog, rajta fehér plexitáblán fekete betűs felirat: „Vámpír jobb (tépő) szemfoga. 25/I. term. nagys.” A makett valamikor működött is, ha megnyomtak egy gombot, megnyúlt és forogni kezdett. De a kis motor már régen kiégett, és senki nem szánta rá magát, hogy megjavítsa, így az agyar örökre megmaradt az álcázott és a működő állapot közt félúton.

− Elsiettem a következtetés levonását − ismertem be. − Az én hibám, Learmont úr.

− Nincs itt semmiféle hiba, egyszerűen azt szeretted volna, hogy a Másféléknek ne legyen közük ehhez az ügyhöz − mondta Foma nagylelkűen. − Ha megismerkedtél volna a vizsgálat eredményeivel, megértetted volna, hogy téves az elképzelésed. Na és most mit mondasz?

− Ha a vámpír nagyon éhes volt, és az utolsó cseppig kiszívta az ember vérét − fintorogtam −, később ki is hányhatta. Na de az összes vért… Voltak nyomai a vízben az érzéstelenítő szérumnak?

− Nem. − Foma elismerően bólintott. − Egyébként ez semmit nem jelent, ha a vámpír sietett, és nem használt érzéstelenítést.

− Lehet − ismertem el. − Tehát vagy hányt, vagy megharapta és addig tartotta a fiút, amíg el nem vérzett. De miért?

− Hogy mindenkit átverjen, és megzavarja a nyomozást.

− Ennek semmi értelme − ráztam meg a fejemet. − Miért akarta volna megzavarni? Miért hagyott egyszerre vámpírharapás-nyomot és öntötte ki a vért? A vámpírok nagy becsben tartják a vért, csak úgy nem öntik ki. A mi vámpírjaink közt járja egy olyan szólásmondás, hogy ha földre öntöd a vért, az olyan, mintha megütnéd az anyádat.

− Okot mindig lehet találni − mondta kioktatóan Foma. − Például a gyilkos vámpír egy fiatal és éhes vámpírra akarta terelni a gyanút. Ezért megharapta a fiút, de nem itta meg, kiöntötte a vért, azt remélve, hogy nem veszik észre. Vagy éhes volt a vámpír, harapott, de észbe kapott, és jobbnak látta kiengedni a vért, hogy hamis nyomok látszatát keltse…

Hadonásztam, teljesen magával ragadott a téma, és úgy éreztem, mintha Geszerrel beszélnék.

– Ugyan már, Bo… − majdnem Borisz Ignatyjevicset mondtam, de aztán észbe kaptam − Foma! Mindenféle változatot ki lehet találni, de én még nem láttam olyan éhes vámpírt, aki agyarait kibocsátva lemondott volna a vérről. Ez terméketlen vita. Sokkal fontosabb, miért ölték meg a fiút. Véletlen áldozat? Akkor viszont valóban egy vendégszereplőt vagy egy neofita vámpírt kell keresnünk. Vagy pedig valakinek éppen Viktort volt fontos megölni?

− Egy vámpír egyetlen csapással képes megölni egy embert − mondta Foma. − Vagy akár érintés nélkül. Miért hagyna nyomokat? Viktor meghalhatott szívrohamtól, és senki semmi rendkívülire nem gyanakodott volna.

− Egyetértek − bólintottam. − Akkor… akkor a mi Mesterünknek igaza van. Valami vendégszereplő lehetett, és véletlenül akadt az útjába a fiú. Megharapta, kiitta, megrémült, kihányta a vért…

− Lehetséges − hagyta rám Foma. − De valami nyugtalanít engem, Anton.

Hallgattunk, kiittuk a sörünket.

− Nem próbáltak nyomokat levenni a holttestről? − kérdeztem.

Fölösleges volt pontosítanom, hogy az aura nyomaira gondolok.

− Halottról holt nyomot? − Foma szkeptikusan csóválta a fejét. − Ez érdemben még soha nem sikerült. De mi megpróbáltuk, igen. Nem találtunk nyomokat… De mondd, őrségbeli, láttál még valami rendkívülit a Katakombákban?

− Másfélék dolgozhatnak ott − mondtam. − Egyáltalán nincs ott kék moha, holott a hely csurig van érzelmekkel. Valaki rendszeresen eltakaríthatja.

− Nem dolgoznak ott Másfélék − mormolta Foma. − Ott nem nő kék moha.

Hitetlenkedve néztem Fomára.

– Az érdekesség kedvéért megpróbáltunk máshonnan oda telepíteni. Egy óra alatt kiszárad és elporlad. Valami természeti anomália lehet.

− Hát… előfordulhat, talán − mondtam, és gondolatban elhatároztam, hogy utánanézek az archívumokban.

− Előfordul − ismerte be Foma. − Anton, megkérlek, egyelőre ne szállj ki a nyomozásból. Valami nyugtalanít. Próbálj meg beszélni Viktor barátnőjével.

− Még itt van a lány?

− Természetesen. A rendőrség megkérte, hogy egyelőre ne hagyja el a várost. Hotel Apex-City, itt nem messze. Gondolom, te könnyebben szót tudsz vele érteni.

− Gyanúsítják valamivel?

Foma megrázta a fejét.

− Hétköznapi ember… Nem, másról van szó. Mélyen megrázta szerelmesének halála, szívesen együttműködik a rendőrséggel. Az egyik munkatársam is beszélt vele… nyomozónak álcázva. De egy honfitársa valószínűleg könnyebben szót ért vele. Hátha eszébe jut még valami. Egy gesztus, egy pillantás, egy szó − bármilyen apróság. Nagyon nem szeretném lezárni ezt az ügyet, Anton, és a rendőrség belátására hagyni az egészet.

− Jó lenne találkozni a Skócia Katakombái tulajdonosával is − mondtam.

− Attól nem lennél okosabb − legyintett Foma.

− Miért?

− Hát csak azért, mert az az ostoba Katakomba az enyém − mondta Foma undorral.

− A… − Elakadt a szavam. − De… de hát akkor…

− Mi van akkor? Van egy kis holdingom, a Scottish Colours, turisztikával foglalkozik. Az Éjszakai Őrségünk a holding részvényese, a bevételt az operatív tevékenység finanszírozására fordítjuk. Zenei és cirkuszi előadásokat szervezünk, részesedésünk van néhány szállodában, négy pub, a Skócia Katakombái, három turistabusz és egy ügynökség, amely a tavakhoz szervez turistautakat. Végül is szerinted miből lehet pénzt szerezni? − nevette el magát. − Egész Edinburgh a turistákból él. Ha Glasgow-ba keverednél, és kitévedsz a külvárosba, ne rémülj meg. Romladozó épületeket láthatsz, bedeszkázott szállodákat, nem működő gyárakat. Az ipar haldoklik. Európában nem éri meg árut termelni, Európában a szolgáltatás nyereséges. Mi mást is tehetne egy öreg bárd, mint hogy hangversenyeket meg látványosságokat szervez?

− Értem, csak olyan váratlan…

− Nem dolgoznak ott Másfélék − ismételte meg Foma. − A hely különös… nem terem meg a kék moha… ezért is vettem meg valamikor azt a földet. De semmi rendkívülit nem tapasztaltam.

− Akkor lehet, hogy a gyilkosság magának szánt csapás? − kérdeztem. − Magának személy szerint és az edinburgh-i Éjszakai Őrségnek? Valaki kompromittálni akarja a Fénypártiakat?

Foma elmosolyodott, és felállt.

− Hát ezért van rád szükségem, Anton. Hogy a vizsgálatban részt vegyen egy erős kívülálló mágus. Beszélj Valerijával, jó? Haladéktalanul…

A Valerijával való találkozót azonban mégiscsak el kellett halasztanom.

A szálloda közelében megpillantottam a turisták újabb tömegét, amely egy fellépő művész körül csoportosult. Az emberek feje fölé szivárványként íveltek a magasba aprócska színes gömbök − és valamiért rögtön tudtam, kit fogok itt látni. Bár Jegor illuzionistának mondta magát, nem zsonglőrnek.

Valójában öten léptek fel. Három, tarka „cirkuszi” ruhába öltözött fiatalember éppen pihent. Egy lobogó, áttetsző ruhát viselő fiatal lány tálcával körbejárt a nézők között − akik elég készségesen hullatták a pénzérmeket és bankjegyeket a tálcára.

Ekkor éppen Jegor szerepelt egyedül. Fekete öltönyt, fehér inget és csokornyakkendőt viselt − hangsúlyozottan és feltűnően elkülönülve a tarka, nyáriasan öltözött tömegtől.

Jegor színes gömböcskékkel zsonglőrködött… Jobb keze a magasba lőtte a piros, kék, zöld labdácskákat, amelyek alig voltak nagyobbak, mint egy szem meggy. Nyitott tenyerét szándékos lassúsággal fordította el, mintegy mutatva, hogy a tenyerében nincs semmi. Azután összezárta az ujjait, keze hirtelen mozdulatot tett − és máris repült a következő gömböcske. Bal kezével elkapta a lehulló gömböket, összenyomta, a szivárványt megszakítva öklébe rejtette, majd nyomban ki is nyitotta tenyerét − üres volt.

A labdácskák a semmiből jöttek elő, és a semmiben tűntek el. Egyre több volt belőlük − mintha Jegor nem győzte volna elkapni a levegőből, amit feldobott. A színes parabola egyre fényesebb, egyre tömörebb lett, összefüggő, csillogó fonattá változott. Káprázott a szemem. Jegor ujjainak mozgása annyira felgyorsult, hogy az már meghaladta a legügyesebb bűvész képességeinek határát is. A nézők visszafojtották lélegzetüket. Az utcai zaj a megdermedt tömeghez érve elhalkult, mint a tenger távoli mormolása. A tarka zsinór lüktetett Jegor kezében.

A feszültség nőtt. A lány abbahagyta a pénzgyűjtést − most úgysem figyelt rá senki −, Jegor felé fordult, lelkes, szerelmes pillantással meredt rá.

Jegor hirtelen kézmozdulatot tett, és a kezében kígyózó, tarka szalag jelent meg.

A nézők tapsolni kezdtek, mintha álomból ébredtek volna.

Eszembe jutott egy ősrégi vicc a bűvészről, aki felvételre jelentkezik a cirkuszba: „Kilépek a porondra, és színes halacskákkal zsonglőrködöm, el tudja képzelni? Aztán a halacskák egyszer csak felröppennek, felszállnak egészen a kupola tetejéig, és eltűnnek. Csak még azt nem sikerült kitalálnom, hogyan csináljam meg…”

Szegény buta bűvész. Hogy ezt megcsinálhassa, Másfélének kellene lennie.

Valójában a Másféle, még ha nem is hasonították, még ha egyszer sem szállt le a Homályba, sokkal több mindenre képes, mint egy egyszerű ember. Jegor helyzete viszont jóval bonyolultabb. Gyerekfejjel leszállt a Homályba. Sőt lemerült a második rétegbe, még ha másnak az Ereje segítette is, mert a saját képességei minimálisak.

De a végleges hasonítást elutasította. Megmaradt annak, aki − meghatározatlan Másfélének, aki nem képes tudatosan ellenőrizni képességeit, nem fordult sem a Fény, sem a Setét felé. Sorsának Könyvét átírták, visszavitték eredeti állapotába, megadták neki az újbóli választás lehetőségét − de ő megtagadta a választást.

Úgy döntött, egyszerű ember marad.

Jegor tulajdonképpen maga sem tudja, hogyan csinálja a mutatványát. Biztos benne, hogy rendkívül ügyesen zsonglőrködik gömböcskéivel, észrevétlenül átdobva egyik kezéből a másikba, mielőtt ismét feldobná őket. És azután nagyon ügyesen kicseréli a gömböcskéket valamilyen speciális, néhány helyen a hatás kedvéért valamilyen súllyal megnehezített szalagra.

Valójában ilyen mutatványt lehetetlenség megcsinálni.

De Jegornak meggyőződése, hogy mindenféle mágia nélkül csinálja. Mint egy közönséges, de ügyes ember.

A nézők lelkesen tapsoltak. Arcukon élénk, hamisítatlan lelkesedés, amilyet a cirkuszban legfeljebb a gyerekek arcán lehet látni. A világot egy pillanatra elbűvölőnek és varázslatosnak látták.

Nem tudják, hogy világunk valóban ilyen…

Jegor meghajolt és gyorsan körbement − nem gyűjtött pénzt, bár nyújtogattak felé bankjegyeket, egyszerűen csak a nézők arcát figyelte.

Hiszen Erőt gyűjt! Maga sem tudva róla − Erőt gyűjt a nézők érzelmeiből!

Sietve kifelé indultam a tömegből. De a mögöttem állók nem engedtek, lábam alatt gyerekek ugrándoztak, egy félmeztelen, ajkában piercinget viselő leányzó forrón a fülembe lihegett. Elkéstem − Jegor észrevett. És megállt.

Nem tehettem mást, széttártam a karomat.

Jegor habozott egy pillanatig, majd odasúgott valamit a tálcával nyomában haladó lánynak. És befurakodott a tömegbe. Az emberek utat adtak neki, közben barátságosan veregették a vállát, lelkesen mondtak valamit mindenféle nyelveken.

− Bocsáss meg, véletlenül keveredtem ide − mondtam neki bűntudatosan. − Nem számítottam rá, hogy itt talállak.

Egy másodpercig nézett, azután bólintott.

− Elhiszem − mondta.

Hát persze, az Erő csúcspontján van. Ösztönösen megérzi a hazugságot.

− Megyek már − mondtam. − Nagyon jó a számod, teljesen belefeledkeztem.

− Várj, muszáj innom valamit. − Jegor megindult mellettem. − Hétszer leizzadtam…

Egy kíváncsi kisfiú követelően megragadta a zakóujját. Jegor udvariasan megállt, kigombolta inge mandzsettáját, bizonyítva, hogy nincs ott semmi. Azután előhúzott a levegőből egy ezüstös gömböt, és átnyújtotta a hitetlenkedő nézőnek. A legényke felvisított a gyönyörűségtől, és a közelben álldogáló szüleihez rohant.

− Ez már igen − dicsértem meg. − Fellépsz Moszkvában is? Elvinném a kislányomat.

− Moszkvában nem. − Jegor elfintorodott. − Tudod, milyen nehéz nálunk a fiataloknak bekerülni a cirkuszba?

− Sejtem.

− Ha nem cirkuszos családból származol, ha nem ötéves korodtól ugráltál a porondon, és nem tettél szert kapcsolatokra… És ha külföldi fellépést kínálnak… − Jegor a homlokát ráncolta. – A francba velük! Jövőre egy francia cirkuszban fogok fellépni, most tárgyalunk a szerződésről, aztán ehetik a kefét…

A legközelebbi kávéház teraszán ültünk le. Jegor gyümölcslevet rendelt, én egy dupla presszókávét. Már megint az álmosság kerülgetett.

− Szóval miattam vagy itt, vagy nem? − kérdezte Jegor élesen.

− Sejtelmem sem volt róla, hogy te is Edinburgh-ba repülsz! Egészen más ügyben vagyok kiküldetésben!

Jegor gyanakodva fürkészett. Azután sóhajtott, és elengedte magát.

− Akkor bocsáss meg. A repülőgépen valamitől felkaptam a vizet. Nem kedvelem azt a te hivatalodat… nincs miért.

− Minden rendben. − Tiltakozva előrenyújtottam a tenyeremet. − Nem veszem sértésnek. A hivatalunkat nem kell szeretni, nem érdemli meg.

− Aha. − Jegor elgondolkodva nézett narancslés poharába. − És mi újság nálatok? Még mindig Geszer, igaz?

− Persze. Volt, van és lesz.

− És mi van Tigrinccsel és Mackóval? − Jegor elmosolyodott, mint aki kellemes emléket idéz fel. − Összeházasodtak?

− Tigrincs meghalt, Jegor.[10] − Összerezzentem, amikor rájöttem, hogy Jegor erről nem tud. − Volt egy nagyon kellemetlen história nálunk… mindenkinek kijutott.

− Meghalt − mondta Jegor elgondolkodva. − Kár. Nagyon tetszett nekem. Olyan erős volt, alakváltó…

− Módosuló mágus − javítottam ki. − Igen, erős volt, csak nagyon emocionális. Rátámadt a Tükörre.

− Tükörre?

− Hát… ez a mágusok egy fajtája. Nagyon különleges. Néha, ha valamelyik Őrség kezd felülkerekedni, a másik segítségére siet a Tükörmágus. Azt mondják, maga a Homály szüli, de biztosat senki nem tud. A Tükörmágust megszokott harcban nem lehet legyőzni, magába szívja az ellenfél Erejét, és bármilyen csapást visszatükröz. Kijutott akkor nekünk… és Tigrincs meghalt.

− És a Tükör? Megöltétek?

− Vitalij Rogoza, így hívták… Megsemmisült. Magától, ez az ő sorsuk. Hasonítatlan, gyenge mágusból lesz Tükör, elveszíti az emlékezetét, és oda érkezik, ahol az egyik Erő túlságosan nagy fölényre tesz szert a másik fölött, és a vesztésre álló mellé áll. Azután pedig a Tükör eltűnik, feloldódik a Homályban.

Már teljesen gépiesen beszéltem. Egészen másra gondoltam.

Mellemben fájdalmas, hideg csomó keletkezett.

Vagyis hasonítatlan gyenge mágus?

− Ott a helye − mondta bosszúszomjasan Jegor. − Sajnálom Tigrincset… Gyakran gondoltam rá. Néha rád is.

− Tényleg? − kérdeztem. − Remélem, nem haraggal.

Őszintén szólva ekkor mindegy volt nekem, kire és hogyan emlékezett Jegor.

A hasonítatlan gyenge mágus.

Oda érkezik, ahol…

Feloldódik a Homályban…

− Egy kicsit haragudtam − ismerte be Jegor. − De nem nagyon. Te végül is nem tehetsz semmiről. Ilyen a munkád… undorító. De természetesen megsértődtem. Egyszer még azt is álmodtam, hogy tulajdonképpen te vagy az apám. És hogy téged bosszantsalak, Setét mágussá válok, és a Nappali Őrségben dolgozom.[11]

De hát ő nem vesztette el az emlékezetét! Nem lehet ilyen egyértelmű párhuzamot vonni Rogoza és Jegor között.

− Mulatságos álom − mondtam. − Azt mondják, némelyik álom egy másféle realitás, amely utat tör magának a tudatunkba. Lehet, hogy valahol, valamikor így is volt. Persze kár, hogy a Setétekhez álltál…

Jegor hallgatott, aztán nagyot fújt.

− Na nem. A fene essen mind a kettőbe. Nem szeretem a Setéteket, nem szeretem a Fénypártiakat. Nézz be hozzánk, Anton! Itt a közelben szálltam meg, az Apex-City-ben. Megismertetlek a mieinkkel, remek fickók!

Az asztalra tett néhány pénzdarabot, és felállt.

− Megyek dolgozni. Az én számom a műsor csúcsa, nélkülem keveset keresnének a srácok.

Alig nyúlt a gyümölcslevéhez.

− Jegor! − szóltam utána. − Hogy kerültél Edinburgh-ba? Csak úgy magadtól?

− Nem, nem magamtól. Egy cég, a Scottish Colours hívott meg. Skóciai kolorit. Mi csak Skót színeknek hívjuk. Miért kérdezed?

− Gondoltam, segítek, ha kell − mondtam habozás nélkül. − Impresszáriót találni.

− Köszönöm − mondta Jegor olyan melegséggel a hangjában, hogy azt hittem, a föld alá süllyedek szégyenemben. − Nem kell, de azért köszönöm, Anton.

Ültem, és az üledéket néztem a csészém alján. Még mindig kevés az egybeesés? Jósoljak a kávézaccból?

− Skót színek − mormoltam.

A mellemben olyan hideg volt minden, hogy már nem is fájt.

4. FEJEZET

Nincs annál ostobább dolog, mint megérkezve egy idegen városba, a szállodai szobában gubbasztani. A déli hőségben a spanyolországi szieszta idején még hagyján. Szintén hagyján nászúton, amikor az új házasokat jobban érdekli az ágy mérete, mint a kilátás az ablakból…

De Valerija kilátástalan helyzetbe került. A rendőrség nem engedte, hogy elhagyja a várost. Azonban ahhoz, hogy kimenjen a városba, a mulatozó tömegbe, a turisták kavalkádjába, nem volt ereje.

Rögtön ajtót nyitott, mintha a küszöbön várt volna. Bár természetesen senki nem figyelmeztethette, a portás mellett a Figyelemelterelés Körében mentem el.

A lányon csak sort és melltartó volt. Igen… természetes, hőség van. Itt még a jó szállodákban sincs légkondicionáló, nem olyan a klíma. Hőség van − különösen, ha iszol.

− Igen? − mondta részeg kihívással Lera.

Fekete haja összefogva, rokonszenves, vékony, eléggé magas.

Egyik kezével a fürdőszoba nyitott ajtajába kapaszkodott. Látogatásom éppen a vécére igyekeztében érte.

− Jó napot, Lera − mondtam udvariasan. Megjelenésem nem volt éppenséggel tekintélyes, sort és póló volt rajtam, de a „szervek képviselője” hangnemet választottam. − Megengedi, hogy bejöjjek?

− Miért ne? − vont vállat Lera. − Jöjj… − csuklott egyet –,jöjjön be. Csak… Mindjárt jövök.

Eltűnt a fürdőszobában, még azzal sem bajlódva, hogy becsukja maga mögött az ajtót. Fejcsóválva elmentem a feldúlt ágy mellett, letelepedtem az ablaknál álló fotelba. A szoba nem volt nagy, és kincstári kényelemmel berendezve. A dohányzóasztalon egy üveg Glenlivet whisky − a felénél is kevesebb maradt benne. A fürdőszobaajtó felé tekintve egyszerű igézetet küldtem Lera felé.

A fürdőszobából köhögés hangjai hallatszottak.

− Segítsek, Lera? − kérdeztem kétujjnyi whiskyt töltve magamnak.

Lera nem válaszolt. Hányt.

A minibárban találtam hideg ásványvizet. Kiöblítettem Lera poharát, amely whiskytől bűzlött. Vizet öntöttem bele, kilötyköltem, és egyszerűen kilöttyintettem a szőnyegre. Vizet töltöttem a pohárba.

− Elnézést… − A lány összegörnyedve jött elő a fürdőszobából, de már érzékelhetően elevenebb volt. − Én… bocsásson meg.

− Igyon vizet, Lera − nyújtottam felé a poharat.

Rokonszenves kislány. Nagyon fiatal. És a szeme nagyon boldogtalan.

− Ki maga? − Mohón kiürítette a poharat. − A francba… széthasad a tarkóm.

Letelepedett a szabad fotelba, és két karjával átfogta a fejét.

Hát igen, így nem fogunk tudni beszélgetni…

− Segíthetek?

− Van aszpirinje? Vagy valami fejfájás ellen?

− Ősi kínai masszázs − mondtam, és felállva mögé léptem. − Mindjárt elmúlik a fájdalom.

− Á, nem hiszek én a masszázsban, a krapekok mindig azt fújják, hogy értenek a masszázshoz, aztán csak tapizni akarnak… − kezdte Lera. De nyomban elhallgatott, ahogy kezem érintése kezdte elmulasztani a fájdalmát.

Természetesen nem értek a masszázshoz. Viszont álcázni tudom vele a gyógyító mágiát.

− Jaj de jó… maga varázsló… − mormolta Lera.

− Igen, varázsló − hagytam rá. − Diplomás Fénypárti mágus vagyok.

Így… levenni az érgörcsöket… kivonni az alkoholt a vérből… hova is… rendben, eresszük át veséken… közömbösítsük a metabolitokat… a szerotonint és adrenalint a normális értékre… a vér savegyensúlyát… rendben, egyúttal csökkentjük a gyomorban a sósavtermelést…

Természetesen sehol nem vagyok Szvetlanához képest. Ő ezt az egészet egyetlen érintéssel elintézte volna. Én keményen ügyködtem vagy három percig − az Erő megvan hozzá, csak a mesterségbeli tudás hiányzik.

− Ilyen csoda nincs − mondta Valerija idegesen. Hátrafordult, rám nézett.

− Van, van − mondtam. − Most ki kell mennie a vécére. Ne szégyellje, ne tartsa vissza, minden negyedórában pisilnie kell majd. Míg ki nem üríti a szervezetéből ezt az egész mocskot… Állj! Várjon egy kicsit…

Figyelmesebben megnéztem. És valóban…

− Ne igyon többet − parancsoltam rá. − Egy kortyot sem.

És kimentem a fürdőszobába kezet mosni. A folyó víz kimosta az ujjaimból a fáradtságot és a szenvedéstől eltorzult aura nyomait. Az Erővel is megtisztulhattam volna, de a népi eljárások a legmegbízhatóbbak.

− Mit utasítgat? − kérdezte borúsan Lera, mikor visszatértem. − Köszönöm, a masszázs jó volt… mindjárt jövök!

Mikor visszajött a vécéről, láthatóan elképedt a szervezete megkezdődött megtisztításának gyorsaságától és eredményességétől. Amikor már leült, megmagyaráztam:

− Maga terhes. Nem szabad most innia.

− Holnap kell kezdődnie a havivérzésemnek − vágta ki Lera olyan dühösen, hogy megértettem − érezte. Női ösztönével azonnal megértette, hogy terhes. Megérezte, tiltakozott a gondolat ellen − és az ivásba menekült.

− Nem kezdődik el.

Nem vitatkozott. Még csak nem is érdeklődött, honnan tudom. Valószínűleg a keleti orvoslás számlájára írta.

− Minek nekem egy gyerek férj nélkül? − kérdezte.

− Ezt magának kell eldöntenie − mondtam. − Én nem fogom magát semmiről meggyőzni.

− Ki maga? − kérdezte meg végre Lera.

− Gorogyeckij. Anton Gorogyeckij. Moszkvából. Engem… engem bíztak meg azzal, hogy kiderítsem Viktor halálának körülményeit.

Lera felsóhajtott.

− Vityka papája megmozgatta a kapcsolatait − mondta keserűen. − De mi értelme… most már…

− Megtudni az igazságot.

− Igazságot… − A lány vizet töltött magának, és kiitta. Szervezete most vad ütemben hajtotta át a vérét a veséin, kiválasztva az alkoholt és a salakanyagokat. − Viktort egy vámpír ölte meg.

− Vámpírok nincsenek, Lera.

− Tudom. De ha egyszer azt mondja: „Valaki issza a véremet”, és aztán harapással a nyakán találják meg, kivérezve?

Hangjában a hisztéria halvány jelei jelentek meg.

− A csatornát, amelyen a csónak úszott, ellenőrizték − mondtam. − Vér van benne. Sok vér. Nyugodjon meg, Lera. Vámpírok nincsenek. Valaki megölte a barátját. Ez szörnyű, ez kegyetlen dolog, de vámpírok nincsenek.

Egy percig hallgatott. Azután megkérdezte:

− A rendőrség ezt miért nem mondta el nekem?

− Megvannak a saját szempontjaik. Félnek az információ kiszivárgásától. Még az is lehet, hogy magát gyanúsítják valamivel.

Ez egyáltalán nem ijesztette meg, inkább feldühítette.

− A disznók. Nem tudok elaludni, estére teleszívom magam whiskyvel, tegnap majdnem ágyba hurcoltam valami idegen pasit… Rettenetes egyedül, érti? Rettenetes. Ők meg hallgatnak… Bocsásson meg egy pillanatra.

Megvártam, míg visszajön a vécéről.

− Valószínűleg egy kicsit túllőttem a célon a masszázzsal − mondtam. − De nem vagyok profi, csak néhány fogást tanultam meg.

− Mi mindenre meg nem tanítják magukat − mondta Lera, és megértettem, hogy éppúgy nem kételkedik abban, hogy a KGB-nél dolgozom, mint az a fiatal francia a Katakombákban. Mindannyian a tömegkultúra gyermekei vagyunk. Mindannyian hiszünk a sablonjaiban. Még igazolványra sincs szükséged, ha úgy viselkedsz, mint egy titkos ügynök a krimikben.

− Lera, kérem, vegyen erőt magán, és idézze fel Viktor halálának összes körülményét − mondtam. − Tudom, már sokszor elmondott mindent. De próbálja meg.

− Beültünk abba a hülye csónakba − kezdte Lera. – Én majdnem el is estem, nagyon kényelmetlen a beszállás, mélyen van a csónak feneke, és ez a sötétben nem látszott.

− A legelejétől mesélje el. Ahogy reggel felkeltek, onnan kezdje. És részletesen.

Lera szemében huligános lángocska villant fel.

− Hát… tízkor ébredtünk fel, a reggeliről már lekéstünk. Ezért szeretkeztünk. Azután lezuhanyoztunk. A zuhany alatt is helytelenkedtünk…

Jóindulatú mosollyal bólogattam, hallgatva valóban részletes beszámolóját. És amikor a lány sírva fakadt, szótlanul vártam néhány percet. Aztán elapadtak a könnyek. Lera megrázta a fejét. A szemembe nézett.

− Bementünk egy pubba… a Tölgy és Szalagba… ettünk. Megittunk egy-egy korsó sört. Meleg volt, és megláttuk annak az átkozott helynek a hirdetését. Viktor úgy gondolta, érdekes lesz. Vagy… legalább hűvös lesz odabent. És bementünk.

Semmi. Semmi kiindulópont. Tudtam, Lerát már előttem profik faggatták, kiforgatták, rávették, hogy emlékezzen vissza, tízszer is visszakérdeztek és újabb kérdéseket tettek fel neki. Mi juthatna most hirtelen az eszébe?

Megint kezdte leírni a csónakot, a kényelmetlen beszállást, ekkor felemeltem a kezem.

− Stop, Lera. Az a tükörlabirintus… azt mondta, az volt a legérdekesebb. Ott sem történt semmi rendkívüli?

Nem tudom, miért kérdeztem ezt. Talán mert Jegorra gondoltam. Talán mert megint eszembe jutott a régi és hazug mese arról, hogy a vámpírok nem látszanak a tükörben.

− A tükörteremben… − Lera a homlokát ráncolta. − Á! Ott volt valami furcsa. Vitya valakinek integetni kezdett. Mintha régi ismerőst látott volna meg. Aztán azt mondta, csak képzelődött.

− És maga, Lera? Látott valaki ismerőst?

Megrázta a fejét.

− Nem. Ott körös-körül minden tükör. Tényleg belezavarodik az ember az arcokba, az emberekbe. Ez kicsit nyugtalanító… igyekeztem nem nagyon nézelődni.

− Nincs ötlete, kit láthatott Viktor?

− Ez fontos lehet? − kérdezte Lera komolyan.

− Igen − válaszoltam habozás nélkül.

Ez nagyon fontos volt: világos nyom. Ha a Katakombákban volt egy vámpír, aki elterelte a körülötte levők figyelmét, a tükörteremben észre lehetett venni. És Viktor nemcsak meglátta, fel is ismerte.

Mi lehetett veszélyes ebben a felismerésben? Fogta magát egy ember, és bement a Katakombákba, na és? Miért esett ettől pánikba a vámpír, és ölte meg a mit sem sejtő diákot?

Nem tudom. Egyelőre nem tudom.

− Azt hiszem, Viktornak úgy rémlett, hogy egy ismerősét látta meg… nem ittenit − mondta Lera elgondolkodva. − Mert eléggé elcsodálkozott. Ha az egyetemről látott volna meg valakit, integet neki, és odakiáltja, szia. De ő csak integetett, de nem köszönt. Tudja, mint amikor nem teljesen biztos benne az ember, hogy ismerőst lát, vagy csak összetéveszti valakivel. És azután, amikor senkit nem talált, valahogy olyan zavart lett. És azt mondta, ostobaság. Mintha… mintha saját magát győzködte volna, hogy ez lehetetlen. Anton, a gyilkost látta meg Vitya?

− Félek, hogy igen − bólintottam. − Lehet, hogy ezért ölték meg. Köszönöm. Nagyon sokat segített.

− Mondjam ezt el a rendőrségnek is? − kérdezte Lera.

Elgondolkodtam, aztán vállat vontam.

− Miért is ne? Ha lehet, az én látogatásomat ne említse, jó? De azt, ami eszébe jutott, elmesélheti.

− Elmondja nekem, ha megtalálja a gyilkost?

− Feltétlenül.

− Hazudik. − Lera megcsóválta a fejét. − Hazudik… nem mond el semmit.

− Küldök magának egy képeslapot − mondtam rövid hallgatás után. − Edinburgh látképével. Ha megkapja a képeslapot, azt jelenti, Viktorért bosszút álltunk.

Bólintott. A kérdése már az ajtónál ért utol.

− Anton, ha én… mit csináljak a gyerekkel?

− Ezt magának kell eldöntenie. Tanulja meg, hogy soha senki semmit nem dönthet el maga helyett. Sem az elnök, sem a főnöke, sem egy jóságos varázsló.

− Tizenkilenc éves vagyok − mondta halkan Lera. – Szerettem Vitykát. De ő már nincs. Húszévesen egy gyerekkel, férj nélkül…

– Magának kell döntenie. De semmi esetre se igyon − kértem.

És becsuktam magam mögött az ajtót.

Beesteledett, és mögöttem volt egy álmatlan éjszaka, amelyet repülőtereken és repülőgépeken töltöttem el. Megint ittam egy kávét, sajnálkozva néztem a sörcsapokat: elég lenne most egy pinttel meginnom, hogy végképp elálmosodjak. Felhívtam Geszert, és röviden beszámoltam neki mindenről, amit a nap folyamán megtudtam.

− Viktor moszkvai környezetében kell a vámpírt keresni − mondta Geszer elgondolkodva. − Köszönöm, Anton, de a moszkvai kapcsolatait már felderítettük… Jól van, alaposabban szétnézünk. Az óvodától kezdve végigvizsgálunk mindent. Mit akarsz most csinálni?

− Megyek, kialszom magam − mondtam.

− Van már valamiféle előzetes feltételezésed?

− Valami készülőben van itt, Geszer. Nem tudom, mi, de valami nagy horderejű dolog.

− Nincs szükséged segítségre?

Először el akartam hárítani, de aztán eszembe jutott Szemjon.

− Borisz Ignatyjevics, ha Szemjon nem túlságosan elfoglalt…

− Honvágya támadt Skócia után? − hümmögött Geszer. − Jól van, elküldöm. Ha nem piszmogja el, reggel találkoztok. Most pihenj.

Jegorról nem szóltam semmit. Mielőtt eltettem volna a mobilomat, futó pillantást vetettem a töltésjelzőre. Na tessék, az aksi teljesen teli van. Moszkvában egyetlen nap alatt lemerül a telefonom, bár nem beszélek rajta túl sokat. Külföldön akár egy hétig is zavartalanul működik. Talán sűrűbben vannak az átjátszó állomások?

Már csak egyetlen feladat van hátra. Kellemetlen feladat.

Elővettem a farkasfigurát, és az asztalra állítottam.

Kapcsolat, tanács, védelem?

Kezembe szorítottam, és lehunytam a szemem. Gondolatban szólítottam: „Zavulon!”

Csend. Semmi válasz. Lehet, hogy nem így működik?

„Zavulon!”

Csak képzelődöm, vagy valóban valakinek a pillantását érzem magamon?

Ha jól emlékszem, Zavulon sosem jelentkezett az első hívásra. Még akkor sem, amikor a szeretője szólította.

„Zavulon!”

„Mit ordítasz, Gorogyeckij?”

Kinyitottam a szemem. Természetesen nem volt ott senki.

„Tanácsra van szükségem, Setét.”

„Kérdezz!”

Még szerencse, hogy az ilyen beszélgetésben szinte egyáltalán nem érzékelhetőek az érzelmek. Zavulon alighanem fölényesen vigyorog. Fénypárti kér segítséget!

„Zavulon, amikor megjelent maguknál a Tükörmágus, hívták őt?”

Nyilván nem számított erre a kérdésre.

„Tükör? Vitalij Rogoza?”

„Igen.”

Szünet. Na nem, természetesen tudja a választ. Azt dönti el, igazat mondjon-e, vagy hazudjon.

„A Tükröt nem lehet hívni, Fénypárti. Őket a Homály szüli.”

„Akkor minek kell történnie, hogy megjelenjen egy Tükörmágus?”

„Az egyik Erőnek számottevő fölényre kell szert tennie a másikkal szemben. Méghozzá súlyos, túlságosan gyorsan kialakuló fölényre. A Tükör azért jelent meg, mert Geszer túl gyorsan emelte Szvetlana Erejének szintjét, ismét csatasorba állította Olgát, és… és átírta a születendő lányod sorsát, a Hatalmasok Leghatalmasabbjává téve őt.”

„Lehet tudni előre, ki lesz a következő Tükörmágus?”

„Igen. Olyan Másféle, akinek eredendő Ereje minimális. Hasonítatlannak kell lennie. Gyűlölnie kell a Fényt is, a Setétet is. Vagy fordítva, szeretnie kell a Fényt is, a Setétet is. Ember is, Másféle is, aki válaszút előtt áll, és nem tesz különbséget a Fény és a Setét erői között. Akadnak ilyenek, ha nem is túl gyakran. Moszkvában ketten vannak: Viktor apja és… és a te kis barátod, Jegor. Egyébként ő már felnőtt, igaz?”

„Miért Ukrajnából jött Rogoza?”

„Mert nem mi döntjük el, kiből lesz Tükör. Reménykedtem a megjelenésében, de előre senki nem tudhat semmit. Lehet, hogy eljön a Tükörmágus, de az is lehet, hogy nem. Megjelenhet azonnal, de napokba, sőt hónapokba is telhet, míg eljut oda, ahol felborult az egyensúly. Kielégítettem a kíváncsiságodat?”

„Igen.”

„Akkor viszonozd a szívességemet. Ki ölte meg Viktort? És hogy jönnek ide a Tükörmágusok?”

„Nem fog örülni az információnak, Zavulon. Feltételezésem szerint azért ölték meg Viktort, hogy diszkreditálják a skóciai Éjszakai Őrséget. A látványosság az ő tulajdonuk. Ami pedig a Tükröt illeti… félek, hogy destabilizálódhat itt a helyzet. Olyannyira, hogy megjelenik a Tükörmágus. Van megfelelő jelölt Edinburgh-ban?”

Hitt nekem, A jelek szerint hitt. Elgondolkodva válaszolt:

„Nem tudom. Sosem érdeklődtem.”

„Akkor egyelőre ennyi. Ha kiderítette, tájékoztasson, legyen szíves.”

Nem vártam meg válaszul felhangzó nevetését, szétnyitottam a tenyeremet, és bontottam a kapcsolatot. A kis figura csillogott az izzadságtól, és ettől szinte élőnek tűnt.

Elég, ideje visszamenni a szállodába. A Fénypártiak számára berendezett luxuslakosztályba, a fehér-rózsaszín-bézs birodalomba a csipkefüggönyökkel és selyem ágyneművel.

Sürgetően felciripelt a telefonom.

− Igen? − A telefont fülemhez szorítva elkaptam a pincér pillantását, nyitott tenyeremen, mintha a számlát írnám, jeleztem neki. A pincér elkínzottan mosolygott az előttem árválkodó egyetlen kávéscsészére pillantva, és egy papírdarabra felfirkantotta: 2 £.

– Anthony, barátom − szólalt meg Learmont. Ez az Anthony egyből elárulta nekem, hogy van mellette valaki, akinek nem feltétlenül kell tudnia, hogy orosz vagyok. − Amikor elhagytad a Katakombákat, hogy érezte magát a munkatársam?

– Jól.

− Megölték, Anthony. Ide tudnál jönni?

Valami nyomdafestéket nem tűrőt sziszegtem, közben előkotortam a zsebemből az aprót. Hát így… ott a vár, a szakadék, a híd…

− Ha rögtön sikerül taxit fognom, öt perc múlva ott leszek.

− Igyekezz − utasított Learmont.

Rögtön találtam szabad taxit − nem kellett mágiához folyamodnom, hogy felszabadítsak egy már foglalt kocsit. Edinburgh-ban egyébként ritkaságszámba menően jó volt a taxihelyzet. Beültem, előkotortam a cigarettámat és rágyújtottam. A sofőr enyhe szemrehányással nézett rám, de nem szólt semmit. Teljesen leengedtem magam mellett az ablakot. Valóban, beszállhatnak utánam nem dohányzók…

De muszáj volt rágyújtanom.

Idióta vagyok! Micsoda idióta! Jegor miatt nyugtalankodtam, Valerijáról gondoskodtam… De hogy gondolkodásra használjam az egyébként erre rendeltetett fejemet, az nem jutott eszembe. Látogatásom a Katakombákban nem maradt észrevétlen, valakit óvatosságra intett. És szegény Jean, az ideges francia diák már sosem tér vissza az ő Nantes-jába…

Az én bűnöm.

De Learmont is megéri a pénzét! Bezárta a látványosságot, és egyetlen embert hagyott ott ügyeletesnek. Nem Másfélét, nem harci mágust, aki méltó ellenfélként tudná felvenni a küzdelmet egy vámpírral − hanem egy holtra rémült kölyköt kimaszkírozva, farsangi jelmezben.

Magam elé képzeltem a vörös hajú srácot, most már nem a sminktől, hanem a vérveszteségtől sápadt arccal, amint ott fekszik a félelmetes kínzóeszközök között. „Kényelmetlenül érzem itt magam egyedül.” És elkeseredetten, bár csak halkan, káromkodni kezdtem…

Hülye vagyok, hülye…

Learmont a Katakombák bejáratánál várt. Komor volt, és dühös, már amennyire egy Fénypárti dühös lehet.

− Menjünk. − Körül sem nézve megindult előre. Gyorsan áthaladtunk több üres szobán, és a véres folyóhoz jutottunk. Már megint itt?

De Foma szó nélkül beszállt a csónakba. Én is követtem. Foma intett, felcsikorgott a gépezet, és a csónak megindult előre.

− Még nem hívta a rendőrséget? − kérdeztem.

− Egyelőre még nem. Csak a mieinket… és a Setétek megfigyelőjét.

− Hol vannak?

− Megkértem őket, hogy néhány szobával odébb várakozzanak. Azt mondtam, független szakértőt akarok idehívni, hogy megvizsgálja a holttestet. Közönséges embert. Egyelőre semmi értelme mutatkoznod…

A csónak végigsiklott egy rövid, elsötétített szakaszon, és kikötött a második állomásnál.

− Itt van − mondta komoran Foma.

Kimásztam a csónakból, és Foma nyomában bementem a szomszédos szobába. Itt a kivégzőeszközök kiállítása volt látható. A mennyezetről bábu lógott felakasztva, ott pedig a guillotine… a guillotine-on nem bábu volt. A gyilkos megint tanújelét adta humorérzékének.

Ahhoz, hogy levágják egy ember fejét a guillotine-makett életlen kellék-késével, nem emberi erővel kell rendelkezni. Például vámpírnak kell lenni…

A guillotine alatti fehér műanyag vödör félig volt vérrel. A levágott fej mellette feküdt. És legszívesebben ordítottam volna − a tehetetlenségtől és saját ostobaságom felismerésétől.

− Csak tudnám, ki volt az a disznó… − mondta Foma. − Ez az ember tizenhét éve dolgozott nálam…

− A disznó egy vörös hajú fiatalember − mondtam. – Franciaként mutatkozott be, kis akcentussal beszélt. Olyan húsz év körülinek látszott. Hajlamos a teátrális megoldásokra. Nagyon találékony. Remek színész.

Óvatosan a földre tettem a levágott fejet. A meghökkent Learmont-ra néztem, és megmagyaráztam:

− Átvert, mint egy gyereket. A gyilkossal beszélgettem, két-lépésnyire a holttesttől. És semmit sem sejtettem. Semmit!

A megölt őr feje − fekete, itt-ott már őszülő haj, ahogyan egy ötvenen felüli embernél el is várható − vakon meredt ránk a padlóról.

− A természetedet csak egy nálad gyengébb szemében tudod elmaszkírozni. − Learmont bizalmatlan tekintete szinte átfúrt. − Ez axióma. Próbáld meghatározni az aurámat!

Furcsa párbeszéd ez egy levágott fejű ember holtteste fölött. Furcsa hely, furcsa bűntettek, furcsa beszélgetések…

Learmont aurája − villogó sárgás-zöldes töltések, az Erő tüskés sündisznója − elhalványult. A töltések tűi megnyúltak, kialudtak. Néhány másodperc, és Learmont-t sima, sokrétegű aura vette körül − amely az emberre jellemző.

A Másfélék biztos jele a szakadozott, nem zárt aura. Szabdalhatják tűk és tüskék, tölcsérek kavaroghatnak, rések tátonghatnak benne. Mindezek a nyitott energetikai kontúrnak, annak a képességnek a jelei, hogy a Másféle nemcsak leadni képes energiát, mint az emberek, hanem felvenni is. Felvenni, feldolgozni − és csodákat tenni.

Az emberi aura sima, többrétegű, egységes. Az emberek csak leadnak Erőt, föl nem vesznek. És az aura egyenletes lemeze nem más, mint védekezési kísérlet, hogy megpróbálják megakadályozni az élet lassú és könyörtelen elszivárgását.

Igen, Learmont most úgy nézett ki, mintha ember lenne.

Majdnem ember…

Figyelmesebben megnéztem, és megláttam az aura halvány tűit. Foma nagyon jól álcázta magát. De áttörtem a védelmét.

− Látom − mondtam. − De azt a fiút nem néztem meg ilyen alaposan. Álcázhatta magát.

− Vagyis az a te vörös beszélgetőtársad Legfelső szintű vámpír. Vagy Legfelső szintű mágus, aki vámpírnak álcázta magát. − Foma elégedetten bólintott. − Csakhogy nem maszkírozhatta magát, és ugyanakkor álcázhatta az auráját is. Ez már jó, Anton! Ez már valami! Ismerjük fizikai megjelenését: fiatal, vörös hajú… nincs túl sok Legfelső szintű Másféle a világon.

− A köpenyt valószínűleg valahol itt szerezte − mondtam. − És a betehető műagyarakat is. Meghallotta, hogy közeledem, és ahelyett, hogy elmenekült volna, nyugodtan kijött elém… rögtön kigondolva egy hihető legendát.

− Sejtem is, miért kellett neki a köpeny − mondta komoran Foma a vérrel telifröcskölt padlót nézve. − Véresnek kellett lennie… Add át a képét, Anton.

Szemem lehunyva igyekeztem minél pontosabban felidézni a franciát. Azután gondolati úton átadtam a képet Learmont-nak.

− Aha − mondta a skót. − Remek. Ellenőrzöm a kartotékaink alapján.

− Nem kéne tájékoztatni az Inkvizíciót? − kérdeztem.

Learmont megcsóválta a fejét.

− Nem. Egyelőre nem. Az események nem lépik túl egy közönséges Setét közönséges bűntettének határait. Az edinburgh-i Éjszakai Őrség nem tesz panaszt. Boldogulunk az Inkvizítorok nélkül, Anton. Egyelőre még boldogulunk.

Nem vitatkoztam. Nem nagy öröm segítségül hívni az Inkvizítorokat.

− Szükség van még a segítségemre?

− Nincs. Menj, aludd ki magad − mondta Learmont. − A rendőrséget nem értesítjük, legyen ez teljesen a mi vizsgálatunk. Az enyéim majd megpróbálnak nyomokat találni, én meg a Legfelső szintűeket ellenőrzöm.

Nyögve a levágott fej fölé hajolt, mintha azt remélné, az óvatlan bűnöző hagyott maga után valamilyen bizonyítékot. Learmont-nak le kéne adnia a pocakját…

− Foma − szólítottam halkan. − Foma, mi van a Skócia Katakombáiban?

− Tessék? − Még csak meg sem fordult.

− Mit keresnek itt a Setétek?

− Ez egy látványosság, Gorogyeckij úr − mondta Foma szárazon. − Látványosság, és semmi több.

− Nana − mondtam, mielőtt távoztam volna.

Semmi szüksége nem volt a gyilkosnak arra, hogy visszatérjen ide. Ha hagyott nyomokat, már megtalálták volna őket, a közönségeseket is, a mágikusokat is.

De visszatért, és ismét ölt. Hogy még jobban feldühítse az Éjszakai Őrséget? Hülyeség. Hogy Learmont-ra csapást mérjen? Még nagyobb badarság.

Vagyis első alkalommal nem sikerült valamit elvégeznie. Kénytelen volt visszajönni.

Mit rejtegethet Learmont? Nem is olyan egyszerű hely ez. Itt például nem terem meg a kék moha. Már ez maga számottevő anomália. A Homály szerkezete nem egynemű. Vannak például olyan helyek, ahol nehezebb belelépni, és vannak olyanok, ahol könnyebb. Hallottam olyan zónákról is, ahol egyáltalán nem lehet belépni a Homályba. De a kék moha mindenütt jelen lévő élősködő…

A hídtól vagy száz méterre eltávolodva körülnéztem a Homályon keresztül.

Aha.

Ott, ahol álltam, vadul burjánzott a moha. A puboknál és kávézóknál egész füzéreket alkotott. A lakóházaknál több volt, a hivataloknál és üzleteknél kevesebb. A kereszteződésekben, ahol a vezetők idegeskednek, szintén több moha volt.

A megszokott helyzet.

A híd felé, a Katakombák bejáratának irányában egyre több és több lett a kék moha! Valami vonzotta oda, nem is csoda. Egyre több és több a moha… aztán vagy tízméternyire a kaputól kezd elszáradni, mintha valamilyen láthatatlan határba ütközött volna.

Különös. Ha valamilyen, a mohára ártalmas tényező lenne ott, a mennyisége fokozatosan csökkenne. Alighanem valami másról lehet itt szó…

Kezemet a legközelebbi mohatelep, egy, az aszfalton dúsan tenyésző kék folt felé nyújtottam, és megparancsoltam:

– Égj!

Az Erő átáradt rajtam. Csak irányítanom kellett. És a moha nem kezdett rögtön égni. Felpuffadt, terjeszkedett, és próbálta feldolgozni az ajándék energiát. De az Erő növekedett, és a moha nem boldogult vele. Szürkülni, száradni kezdett… és végül lángra lobbant.

Most már láttam. Ha tudod, mit keresel, rendkívül egyszerű lesz minden.

A térben szétszóródott Erő, az emberek által kibocsátott életenergia nem egyenletesen szállt le a Homályba. Igen, szakadatlanul áramlik át a világmindenség szövetén: az első, a második, a harmadik rétegbe… De valahol a Katakombák környékén lyuk tátongott − és azon át áramlott szakadatlanul az Erő. Mintha egy szövetdarabba, amelyen lassan csöpög, szűrődik át a víz, lyukat vágtak volna…

Túlságosan sok itt a táplálék az agy nélküli parazita számára. A moha a látványosság felé kúszott, vonzotta az Erő áradata is, és a rémüldöző látogatók által átélt emóciók is. Odakúszott − és elszáradt.

Azt hiszem, értem már, miért éppen itt nyitotta meg látványosságát Foma Learmont. Az egyetlen pontba áradó energiát el kellett rejteni az egyszerű Másfélék elől. Az ajándék Erő itteni túltengését az italos turisták, a rémüldöző gyereksereg, a végeérhetetlen edinburgh-i karnevál számlájára írták…

Nem lepne meg, ha Foma abból az egyetlen célból fektetett volna jókora erőfeszítést Edinburgh népszerűsítésébe, hogy álcázza ezt a helyet.

Nincs mit tenni. Néha még a Fénypártiak is sötét játékot űznek.

Lassan baktattam felfelé az egyik utcán, amely a Royal Mile-hoz vezetett. Nem a turisták által látogatott utca volt, elég sötét, csak az ablakokból áradt fény, már minden bolt zárva benne, de egyenesen a szállodához vezet. Rettenetesen álmos voltam. Fogjak egy taxit? Á, tízperces séta…

Befordultam egy házak közti kis közbe, és egy kis téren vagy talán nagyobb udvaron találtam magam. Odaléptem egy aprócska, az utca szintjétől számítva egyméteres szobrocskához. Egy kőcsészén, amelyből vékony sugárban folydogált a víz − talán alulméretezett utcai szökőkút, talán ivókút −, bronzpapagáj üldögélt. Alatta volt egy kis tábla. Öngyújtómmal odavilágítva megtudtam, hogy ezt a kis szökőkutat a város lakói állították hajlott korában tüdőgyulladásban kimúlt kedves papagájuknak…

Valami csattant mögöttem, és erős ütést éreztem a vállamon. Olyan erőset, hogy néhány lépést kellett tennem, nehogy arccal a vízzel teli kőcsészébe essem.

A hátamon forró patakocska futott végig.

Mi ez… mi a fene ez?

Újabb csattanás. Pengve lepattant valami a bronzmadárról. Hogy végképp rájöjjek, kis híján egy papagáj emlékműve előtt haltam meg, egy forró golyó sisteregve esett bele a szökőkút csészéjébe.

De hiszen rám lőnek!

Rám, a Másfélére!

A Legfelső szintű mágusra!

Aki kezének egyetlen intésével palotákat rombolhat le és városokat emelhet!

Na jó, a városokkal kapcsolatban hazudtam… rombolni mindig egyszerűbb, mint építeni.

A szökőkút mögé kuporodva szétnéztem a sötétben. Senki. Úgy… és a Homályon keresztül?

Az eredmény elképesztett.

Abból az utcából lőttek, amelyikkel párhuzamosan kiértem a kis térre. De nem láttam senkit! Sem Másfélét, sem embert!

Még szerencse, hogy a sebem nem volt súlyos. A golyó a lágy szövetek között áthaladva távozott. A vérzést már az első másodpercben reflexszerűen elállítottam. Majd mindjárt felidézek néhány jó gyógyító igézetet, hogy rendbehozzam sérült izmaimat…

Még egy lövés − a golyó a fejem fölött süvített el, a hajamat még fel is borzolta forró hullámával. A hangból ítélve hangtompítós fegyverből lőnek. És abból ítélve, hogy még nem öltek meg, vagy pisztolyból lőnek, méghozzá jól, vagy mesterlövészpuskából − akkor viszont csapnivalóan.

De miért nem látom a lövöldözőt?

Egy kézlegyintéssel ötperces Morpheuszt[12] bocsátottam az egész kis mellékutcára. Azután egy pillanatnyi habozás után kiterjesztettem az ablakokra, a háztetőkre, a szomszédos utcákra is. A rövid álom az embereknek nem árt meg. A Morpheusz enyhe igézet, az embereknek van öt másodpercük, mielőtt elnyomná őket az álom, aki áll, van ideje leülni, a gyermekét tartó anya le tudja őt tenni, a sofőr le tud fékezni. Áldozatok nem lesznek. Valószínűleg.

Csönd.

Sikerült?

Fölemelkedve megint belenéztem a Homályba. Nos hát… bárki vagy, ha elaludtál, lehullik rólad az álcázás…

Csattanás. Alig észrevehető villanás a mellékutcában. És szerencsétlen jobb vállamba belecsapódott a második golyó! Ugyanoda!

Persze vigasztalhatom magam azzal, hogy már úgyis volt ott egy seb. De nagyon fáj! Miért fáj ennyire, ha már egyszer volt ott egy lyuk?!

Leguggoltam, így a szobrocska eltakart a lövész elől. Most már semmi kétségem sem lehetett, valóban a mellékutcából jönnek a lövések.

Mit csináljak? Világítsam be a sötétséget tűzlabdákkal, hátha így ráakadok az álcázott lövészre? Égessek ki mindent körös-körül Fehér Köddel? Öltsem magamra a Mágus Pajzsát, és bocsátkozzam nyílt küzdelembe… de ha nem látom az ellenséget, olyan mágus szállhat velem szembe, akinek az Ereje meghaladja az enyémet!

Vagy kérjek segítséget, telefonáljak a rendőrségre, hívjam Geszert és Fomát?

Állj!

Megoldható ez Geszer és Foma nélkül is.

Mit is mondott Zavulon? Kapcsolat, tanács, segítség?

A segítség most nem ártana.

Előszedtem a zsebemből a kis figurát, letettem a macskaköves úttestre. Óvatosan megérintettem az Erővel és felkiáltottam:

− Segítségre! Van! Szükségem!

Az egész a másodperc törtrésze alatt játszódott le. Olyan erős léghullám csapott az arcomba, hogy az első pillanatban arra gondoltam, az ismeretlen lövöldöző áttért a gránátokra. De csak a kis figura transzformálódott − felduzzadt, lágy lett, bozontos fekete árnyékká változott. Fehér fogak csillantak fel a sötétben, sárgán villogtak a farkasszemek − és az alakváltó egyetlen ugrással átlendült a kis szökőkúton, majd rögtön jobbra szökkent. Lövés dörrent, de nem talált. Egyik oldalról a másikra cikázva olyan ügyesen, ahogy csak az a lény képes, amelyre már vadásztak puskával, az állat berontott a mellékutcába. Morgást hallottam, majd valami dörrenést, valami fémesen csörömpölt. A lövések durranása továbbra is egyenletesen, két másodperces időközönként felhangzott, de valami megsúgta, hogy a a golyók a semmibe szállnak el, a lövész már nem jelent veszélyt.

Felugrottam, a farkas után rohantam, mindenesetre a Pajzzsal fedezve magamat. És végre eszembe jutott megtenni azt, amit nem ártott volna már az első pillanatban: fényt gyújtottam. A legegyszerűbb igézet, bármelyik Fénypárti mágus képes alkalmazni. Az eredendő Erőt szólítottam − és fölöttem fényes fehér láng lobbant fel.

Ekkor rögtön megláttam azt, aki majdnem megölt. Azt, aki nem volt látható a Homályban.

Profi videokamerák állványára emlékeztető fém háromláb, a háromlábon, egy forgó korongon csillogó lencséjű cilinder. A cilinderen rugós amortizációs csipesszel fölerősítve rövid puska a régi szovjet PPS-ekéhez hasonló kerek tárral és hosszú, rovátkolt hangtompítóval a csövén. Az elsütőbillentyűhöz páncélozott, spirális kábel vezet, és a billentyűt körülvevő burokhoz illeszkedő kapocsban végződik.

A robot még működött. A motorok halk zümmögése közepette a cilinder megrándult, a kapocs lenyomta a billentyűt, és a felfelé fordított fegyver az égre lőtt. Lehajoltam, érezve, hogy a vállamon folyik a vér. Ép kezemmel elkaptam a cilindert. Az oldalán apró ablakocska volt, belegravírozott kínai hieroglifákkal a felirat: „I lövész”. Utána egy szám következett: 285590607. A hieroglifák alatt néhány vonallal odavetett kerek, mosolygó gyerekpofácska.

A humoristák…

Körmömmel fölfeszítettem az ablakocskát, kinyitottam, és a tápkapcsolót kikapcsoltam.

Az „I lövész” szervomotorjai halkan felzümmögtek, majd elhallgattak.

− Üdvözlet a Mennyei Birodalomból − mondtam, és leültem a robot mellé. Megnéztem a cilinderből meredező antenna rövid rúdját. Hát igen, az igazi lesipuskás bárhol lehetett. Egy robottal hadakoztam.

És nagy szerencsém, hogy a célzóberendezés kissé melléhordott.

− Már csak ez hiányzott − mondtam a robotot nézegetve. − De hát mire vezet ez? Már a technika ellen is ki kell gondolni igézeteket?

A sötétségből előjött a farkas. Leült velem szemben, a talpát kezdte nyalogatni. Sebet nem láttam rajta, biztosan a forró csővel égette meg magát az alakváltó, amikor a földre döntötte a háromlábat.

− Ha a háromlábú marslakóknak lennének bolháik, így nézhetnének ki − mondtam a farkasnak. − Olvastad A világok harcát?[13]

Először úgy rémlett, nem válaszol. Nem is minden alakváltó képes beszélni, ha felölti állati alakját. De ez rám emelte súlyos pillantását, és elugatta:

− Csak a fil-met.

− Akkor értetted, amit mondtam − szóltam. − Köszönöm.

− Nya-lo-gasd a se-bed.

− Nem vagyok én átváltozó mágus, hogy nyalogassam a sebemet… − Tenyeremet jobb vállamra szorítva összpontosítottam. Hányingerem volt, a karomban lüktetett a fájdalom. Nem valami kellemes dolog a lőfegyver okozta sérülés. Még egy mágusnak sem. Bezzeg Szveta − ő néhány perc alatt meggyógyítana…

− Kinek gá-zoltál a tyúkszemére? − Az alakváltó már könnyebben ejtette ki a szavakat. − Ta-lán az Eiffel-toronynak?

Nem fogtam fel azonnal, hogy viccel. Megcsóváltam a fejem.

− Látom, nagy mókamester vagy. Köszönöm a segítséget. Nem sérültél meg?

– A mancsom − morogta a farkas alig érthetően, és megint nyalogatni kezdte a talpát. − Megégette a fegyver.

– Változz vissza emberré, és meggyógyítalak. − Feltápászkodtam. A vérzés elállt. Álcázó igézetet vetettem a kikapcsolt háromlábra (most mindenki valami banális tárgyat lát majd helyette, ki-ki ízlése szerint), és a bal karom alá fogtam. Nehéz volt. A forró fém, az égett lőpor savanykás szagát és valami olajféle erős bűzét árasztotta. De el kell vinni, ez a fegyver nem maradhat a város közepén.

− Majd − vakkantotta kitérően a farkas. − Biz-ton-ságos helyen. Hol laksz?

− Szállodában. Tetszeni fog neked, menjünk. Csak gyere végig a lábam mellett, és igyekezz úgy festeni, mint egy jó kutya.

A farkas elvicsorította magát, de rögtön el is tüntette az agyarait. Egyébként nem túl nagy termetű állat, sötétben elmegy németjuhásznak.

Őszintén szólva nem bíztam abban, hogy ezzel az aznapi kellemetlenségeknek a végére értem. De szerencsésen elértünk a szállodáig. A pult mögött új portás unatkozott, viszont nem kérdezett semmit, nyilván megkapta velem kapcsolatban a tájékoztatást és eligazítást. Az alakváltóra kíváncsi pillantást vetett, de nem szólt semmit. Én mentem oda a pulthoz.

− A fenti Setét luxuslakosztály kulcsát kérem.

A portás nem ellenkezett. Odaadta a kulcsot, de azért megkérdezte:

− Nem éjszakázhatnának egy szobában?

− Szőrallergiám van − válaszoltam.

Az étteremből hangok, pohárcsörgés hallatszott. A szállóvendégek pihentek. De nemigen volt kedvem csatlakozni a mulatsághoz, amelyen a Bloody Mary volt a legkapósabb koktél, és a nevét betű szerint értették.

5. FEJEZET

Először a farkas lakosztályának ajtaját nyitottam ki, csak azután a magamét.

A farkas beszökkent a lakosztály sötétjébe, megfordult, és a pofájával becsapta maga mögött az ajtót. Rögtön hasadó hang hangzott fel − mintha nedves műszálas anyagot tépnének szét. Az alakváltó kezdett visszaváltozni emberré.

Bementem a saját lakosztályomba, villanyt gyújtottam, és bezártam az ajtót. Az „I lövészt” a sarokba állítottam, még mindig szaglott a lőporfüsttől. Lehúztam magamról a véres pólót, kidobtam a szennyestartóba. Belenéztem a tükörbe.

Szépen festek. A vállamra rászáradt a vér, szörnyű sebhely vöröslik rajta, ahol behatoltak a golyók.

Sebaj. A legfontosabb az volt, hogy ellássam a sebet. Mindjárt ráteszem az Avicennát, és reggelre nyoma sem marad. Mit számít nekünk, varázslóknak egy lőtt seb! Semmit! Fogjuk és letöröljük. De azért az ablakokon összehúztam a függönyöket, és kikapcsoltam a felső világítást. Ha a fejembe kapok egy golyót, már semmiféle mágia nem ment meg.

A zuhany alatt állva, lemosva magamról az izzadtságot és a vért, na meg egyszerűen élvezve a meleg vízsugarat, igyekeztem összeegyeztetni az összeegyeztethetetlent. A Skócia Katakombái anomáliás zóna, amelyen keresztül az Erő kiáramlik a mi világunkból… hova? Nyilván a Homály alsóbb rétegeibe. Ez világos.

Vityát, a diákot egy vámpír ölte meg. Miért? Azért, mert Vitya meglátta és felismerte őt a tükörlabirintusban. A vámpírnak nagyon fontos volt, hogy megőrizze az inkognitóját. Ez is világos.

Jegort potenciális Tükörmágusként hívták meg Edinburgh-ba. Méghozzá mint olyan mágust, aki az Éjszakai Őrség oldalára áll, elvégre Foma nem fog saját maga ellen dolgozni! Vagyis Foma komoly összecsapástól tart, amelyben a Setétek kerekednek felül. Annyira fél, hogy minden lehetséges eszközzel próbálja bebiztosítani magát. Alighanem engem is az ő kérésére küldött Geszer Skóciába. Ez is eléggé világos.

De innentől kezdve már minden érthetetlen!

Viktornak kiszívták a vérét − csakis egy vákuumszivattyúként működő torokkal rendelkező vámpír képes egy embert három-négy perc alatt üresre szívni. De a tettes a vért azonnal kiengedte a csatornába. Miért? Nem volt éhes? De egyetlen vámpír sem lehet annyira jóllakott, hogy megvetéssel ott hagyjon még egy adagot. A vér nem is annyira táplálék, mint inkább energia − a vámpír számára felhasználható egyetlen formában. A vérszívó negyedóra alatt képes megemészteni a megivott vért. Miért öntené ki? Hogy ne gyanakodjanak vámpírra? De az emberek úgysem hisznek a vámpírokban, az Őrség pedig rögtön felismeri a seb formájából.

Miért ölte meg az őrt? Méghozzá olyan kegyetlenül? Útjában volt valakinek a Katakombákban? Egy egész sor eszközzel harcképtelenné lehet tenni egy embert anélkül, hogy kárt tennénk benne. A már említett Morpheusz. A vámpírok Hívása. Vagy végső soron fejbe is lehet vágni egy bunkóval, kegyetlenül, de nem halálosan! Érthetetlen, fölösleges gyilkosság…

És azután az egészet végképp összezavarja a robotlövész! Időnként mi is, a Setétek is használunk lőfegyvert. Ez főleg a fiatal Másfélékre jellemző − a mélységes hit a súlyos pisztolyokban, az ezüstgolyóval megtöltött automatákban, a nagy erejű gránátokban… De távirányítású robotlövészt hurcolni a békés Edinburgh-ba! Nem is tudtam, hogy az ilyesféle holmik már túljutottak a prototípuson, és sorozatban gyártják őket Kínában. Persze nincs benne semmi bonyolult − egy forgó állvány, tévékamera éjjellátó üzemmódban, bármilyen kézifegyverhez alkalmas rögzítőelem és elsütő szerkezet. És az, aki az utamba állította ezt a szerkezetet, valahol távolabb rejtőzött, figyelte a képernyőt, és a joysticket mozgatva megnyomta az elsütőgombot. Ezt megtehette egy mágus vagy egy vámpír is. Sőt akár egy ember is.

Mi történik itt? Miért ez az agresszivitás velem szemben? Megtámadni egy Legfelső szintű Fénypártit, az Éjszakai Őrség munkatársát, nagyon komoly bűncselekmény. Annak, aki elkövette, nincs vesztenivalója…

Megtörölközve fölvettem a fehér selyemköpenyt, és kiléptem a fürdőszobából. Enni kellene valamit. Legalább egy kis csokoládét a minibárból. És bekapni egy deci whiskyt. Vagy egy pohár bort. Azután el lehet dőlni a selyemlepedőn, és elaludni, mélyen, álmok nélkül.

Mintha a gondolataimban olvasnának, kopogtak az ajtón. Felnyögtem, összefogtam a köntöst, és mentem ajtót nyitni.

A küszöbön egy kamaszlány állt. Nagyon fiatal − tizenöt év körüli volt, és ezt a kort különbözőképpen lehet értelmezni. A lány mezítláb volt, fekete haja nedvesen csillogott, öltözéke pedig a jelek szerint mindössze egy vörös-fekete selyemköntösből állt.

− Szabad? − kérdezte egy kitűnő magaviseletű iskoláslány modorában.

− Kitalálhattam volna − mondtam. − Gyere be.

− És hogyan találhatta volna ki? − kérdezte szemlesütve a lány. − Jobban meg kellett volna néznie a szobrocskát?

− Nem volt nálam mikroszkóp. De a hím farkas feltétlenül levizelte volna a fegyvert.

− Fúj, milyen durva, és még Fénypárti! − Az alakváltó fintorgott. Odament a fotelhoz, leült, a lábát keresztbe vetette. − Nem levizelte, hanem megjelölte volna! Nem baj, hogy bejöttem? Nem kompromittálom?

− Sajnos nem, gyermekem, nem kompromittálsz. − Már kinyitottam a minibárt. − Kérsz valamit?

− Meleg tejet mézzel.

Bólintottam.

− Jó, mindjárt letelefonálok az étterembe.

− Itt nincs szobaszerviz.

− A kedvemért kivételt tesznek − mondtam magabiztosan.

− Oké, de akkor már inkább adjon egy kis bort. Vöröset.

Magamnak whiskyt töltöttem jéggel. Azután észrevettem egy féldecis üveg Drambuie likőrt, beletöltöttem a whiskybe. Ez kell most nekem a nyugodt alváshoz, egy becsületes adag „rozsdás szög” koktél. Ha a kislány lemondott is a mézes tejről, ez nem indok arra, hogy én is lemondjak a megédesített whiskymről…

− Na és kinek gázolt így rá a tyúkszemére? − kérdezte a kislány. − Először látok ilyet, hogy automata ágyúból lőnek valakire…

− Ez nem ágyú volt.

− Mi a különbség? − fújtatott vendégem. − Kislány vagyok, eltéveszthetem.

− Te nem kislány vagy, hanem alakváltó. − Figyelmesen néztem az arcát. − És emlékszem rád.

− Igen? − Egy pillanat alatt eltűnt a pózolása. − Emlékszik?

− Természetesen. Galjának hívnak. Te láttad meg Arinát, a boszorkányt[14], amikor elrabolta a kislányomat.

− Emlékszik! − A kislány elmosolyodott. − Azt hittem, már régen elfelejtett…

− Nem. − Odanyújtottam neki a pohár bort. − Köszönöm. Nagyon sokat segítettél nekünk.

− Nagyon helyes a kislánya. − Bátran belekortyolt a borba, alig fintorgott. − És a felesége nagyon szép.

Bólintottam, és megkérdeztem:

− Most mit akarsz csinálni?

− Nem tudom − vont vállat. − Zavulon azt mondta, ez nagyon felelősségteljes feladat. És hogy segítenem kell magának, bár Fénypárti. Mindentől meg kell védenem.

− Miért éppen te? − kérdeztem. − Te, már megbocsáss, nagyon fiatal vagy. És a szinted is csak ötödik.

− Azért, mert én… − Galja elakadt. − Végül is segítettem, nem? Bár csak ötödik szintű vagyok.

− Segítettél. − Egy hajtásra kiittam a koktélomat. − Bocsáss meg, szörnyen álmos vagyok.

− Én is. De ott nálam olyan félelmetes. Minden vörös meg fekete. Nem maradhatnék itt? − Rám nézett, és zavartan lesütötte a szemét.

Poharamat letéve bólintottam.

− Persze. A dívány megfelel? Adok párnát és takarót.

− Fénypárti… − húzta a szót a kislány sértetten, csalódottan. − Jól van, elmegyek ebből az édenből a magam fiókpoklába. Ott biztosan vígabban leszek!

A pohárral a kezében büszkén kivonult a szobámból. A küszöbön keresztül benéztem − az egész lakosztálya valóban csupa vörös és fekete árnyalatban pompázott. A padlón fekete szőrcsomók hevertek − a kislány olyan gyorsan alakult vissza, hogy nem az egész bundáját változtatta át.

Az ajtót becsukva maga mögött Galja nyelvet nyújtott rám.

A saját ajtómat bezárva én pedig halkan elnevettem magam.

Akceleráció, emancipáció, szexuális forradalom! Nem, nem fogok hazudni. Mégiscsak kellemes tudni, hogy ez a kislány négy évvel ezelőtt belém zúgott. Vagy talán nem négy éve. Lehet, hogy később lett szerelmes. Visszamenő hatállyal, mondhatni. Amikor a hormonok hullámainak hátán beköszöntött a romantikus érzelmek és ködös vágyak kora.

Hogy csábítgatott engem! Keresztbe vetette a lábacskáit, hagyta, hogy lecsússzon a köntöse, kacéran pislogott rám.

De nem is ez volt a legmulatságosabb. Bárki lett volna a helyemben, akkor is átjön. A visszaalakulást követően jelentősen megugrik az alakváltók libidója. Némelyek szándékosan ki is használják ezt, hogy a szenvedélyes és fáradhatatlan szerető hírébe kerüljenek.

Igen, néha nagyon sajnálatos, hogy Fénypárti vagyok…

Egyébként olyan álmos voltam, hogy semmi kedvem sem volt átadni magam az álmodozásnak egy alakváltó leányzóval folytatott szexről. Teljesen gépiesen felraktam néhány őrző és védelmező igézetet, ez ugyanolyan rituálé volt, mint a lefekvés előtti fogmosás. Azután bebújtam az ágyba, hallgattam az utcai zajt − a város még szórakozott, nem készült nyugovóra térni. Fogtam a mobilomat, lejátszásra állítottam és lehunytam a szemem. A kazettás lejátszók ideje követte a hanglemezekét, ugyanez történt a minidiszkekkel, most már a CD-k is követik őket. Marad a hűvös MP3. De megszoktuk. Már nem zavar minket.

Így kezdődik a fény.

Sötét és jellegtelen ez az éj.

De valaki a ködbe betért.

Most még nem érted, de rád is ugyanez vár.

Igen, őrület ez, igen, maga a lidércnyomás.

De éppen így kezdődik el a fény, és így ér véget a félsz.

Így születik a hang.

Így ér véget a félsz.

És te megittad mérgezett füvek levét.

Gondosan rejtett könyvekét.

Most minden kiáltásod is csak bizonyíték.

Mennyi csapás és baj. Mennyi értelmetlen kín.

De csak így kezdődik el a fény, és így ér véget a félsz.

Így születik a hang.

Jön temetés napja.

Hát ásd az árkot, tolvajok, varjak riognak.

Temesd halálodat.

Jósolj magadnak életet, idézz magadnak fényt.

Az első nyom, az utolsó elvesztett barát.

Így kezdődik a fény, így ér véget a félsz.

Így születik a hang…[15]

Elaludtam. És álmomban senki sem lőtt rám. Senki nem vágta le senkinek a fejét életlen késsel. Senki senkit nem üldözött.

Hiányoztak álmomból a selyemköntöst viselő leánykák, de Szvetának sem jutott benne hely. Csak valakinek a kíváncsi és rosszindulatú pillantását éreztem egyre magamon.

Telefoncsöngésre ébredni sosem kellemes. Még akkor sem, ha a szeretett asszony vagy egy régi barát hív.

Az ablakon túl már világos volt. Elszakítottam fejem a párnától, körülnéztem a szobában − minden rendben volt, csak a takarót rúgtam le álmomban a padlóra. A készülék után nyúltam, megnéztem, ki hív.

Telefonszám helyett a készülék szerényen csak ennyit írt ki: Zavulon, bár a Setét száma természetesen nem volt benne a telefonkönyvemben.

− Hallgatom, Setét.

− Hogy szolgál az egészséged, Anton? − kérdezte együttérzően Zavulon. − A vállad begyógyult?

− Köszönöm, minden rendben. − Akaratlanul megtapogattam azt a helyet, ahol tegnap még seb volt. A bőröm rózsás volt és viszketett.

− Örülök, hogy jól jött az ajándékom − folytatta ugyanazon a szívélyes hangon Zavulon. − Egy információt szeretnék megosztani veled: Nagy-Britanniában egyetlen jelölt sincs a Tükör szerepére. Egy van Franciaországban, egy Lengyelországban, kettő Olaszországban… fel nem foghatom, miért jutott eszébe Thomasnak éppen Jegort Edinburgh-ba citálni.

Világos. Naiv ravaszkodásomat nem koronázta siker. Zavulon mégis kikaparta az igazságot.

− Remélem, nem lesz rá szükség − mondtam.

− Persze, persze − helyeselt Zavulon. − Ez már mégiscsak disznóság lenne, megint kizsákmányolni ezt a szegény fiút a Fény érdekében… Anton, kedvesem, mi a csuda folyik ott? Hallom, tegnap megtörtént a második gyilkosság? Még egy embernek leeresztették a vérét?

− Igen − mondtam, felülve az ágyban. − Még egynek. A guillotine-makettel vágták le a fejét.

− És mit csináltak a vérével? − kíváncsiskodott Zavulon.

− A felmosóvödörbe öntötték.

− Értem.

− Örülök, hogy maga legalább valamit ért − mondtam.

– Na, ne szerénykedj, Anton… − Zavulon habozott. − Kérdezd meg Fomától, régen látogatta-e meg a sírszomszédját.

− Mit? − Azt hittem, rosszul hallok. − A szomszédja sírját?

− Ezt kérdezd: régen látogatta-e meg a sírszomszédját − mondta kuncogva Zavulon. És bontotta a vonalat.

Halkan elkáromkodtam magam, felkeltem, a fürdőszobába mentem. Rendbe hoztam magam, hideg zuhanyt vettem. Rövidujjú inget és farmert húztam, a könnyelmű sort és póló valamiért most már nem vonzott, ha engedte volna az időjárás, pulóvert vagy zakót veszek fel.

Megint megszólalt a telefon.

− Hallgatom, Geszer − mondtam a kijelzőre pillantva.

− Mi van veled?

− A vállam begyógyult − válaszoltam, egy cseppet sem kételkedve abban, hogy Geszer mindent tud.

− Hogyhogy a vállad?

− Tegnap rám lőttek. − Röviden előadtam a történteket. A készülékben olyan síri csönd lett, hogy belefújtam a mikrofonba, mint a régi vezetékesbe hajdan.

− Gondolkodom − mondta Geszer kimérten. − Gondolkodom…

− Lemehetnék előbb reggelizni?

− Menj − engedélyezte a főnök. − Azután keresd meg Fomát. Mondd meg neki, hogy nincs most idő titkolózásra és alakoskodásra. Ellenőrizze a rúnát.

− Melyiket? − kérdeztem egy olyan ember stílusában, aki nap mint nap rúnákat ellenőriz.

− Merlin rúnáit.

– Á… − mondtam, és lassan kezdett valami derengeni. − Merliné… De az nem a sírjában van?

Csak úgy találomra mondtam ezt, de Geszer hallgatásából megértettem, hogy telibe találtam.

− Anton, te honnan… − Röviden elkáromkodta magát. − Keresd meg Fomát, és tisztázz vele mindent! Én is kapcsolatba lépek vele.

− Igenis! − jelentettem katonásan. Zsebre vágtam a készüléket.

Ez már igen!

A rúna létezik. A rúna a sírban van. Merlin sírjában.

De hát Merlin nem mitológiai személy? Arthur király, a kerekasztal lovagjai, Merlin… Hiszen egyikük sem létezett soha!

Aha. És ugyanígy nem létezik a Hatalmas Geszer és a Rímfaragó Thomas[16] sem. És nincsenek eszeveszett vámpírok, alakváltó kislányok, Fénypárti gyógyítók és önfejű fiatal mágusok, akik figyelmetlenségből jutnak hozzá az Erő Legmagasabb szintjéhez…

Bármily furcsa, hangulatom rohamosan javult. Talán azért, mert az ügy kimozdult a holtpontról? Lefutottam a lépcsőn, üdvözöltem a korábbi portást, és kinyitottam a kis étterem ajtaját.

Odabent egyetlenegy ember sem volt.

Csak két vámpír és az alakváltó kislány.

A vámpírok carpacciót ettek. Galja omlettet. Érdekes, a kétszeres átalakulás után az alakváltók általában kilószám falják a húst.

− Jó reggelt − üdvözöltem a szomszédokat.

A vámpírok ferdén elmosolyodva bólintottak. Gálja a villájával kotorászni kezdte az omlettjét. Világos a helyzet: a hormonális hullám elültével most kényelmetlenül érzi magát. Valahonnan sikerült ruhát szereznie: fekete szoknya, fehér blúz és egy rövidujjú blézer. Valami ilyesmit viselnek az iskolás lányok a japán rajzfilmeken.

− Szia! − mondtam letelepedve mellé. − Jól aludtál?

– Aha.

− Nem voltak rémálmaid? Nyomasztó a szobád, nem csoda, hogy féltél ott aludni. A dizájner túllőtt a célon, igaz?

Galja elgondolkodva nézett rám. Bekapott egy falat omlettet, megrágta.

− Köszönöm, Fénypárti − mondta. − Tetszel nekem, de tényleg. Hozzak neked enni? Kiszolgálhatlak?

− Hozz − egyeztem bele.

A kislány odament a svédasztalhoz − omlett és rántotta melegített edényekben, kenyér, felvágott, sajt, húsok, némi zöldféle. A sarokban, a konyhába vezető ajtó mellett kis hűtőszekrény állt. Vajon a vért hűtik benne a vámpírok számára? Vagy azt a bárban mérik esténként? A bárpult most üres volt, még a sörcsapokat is színes burkolat fedte.

Megint megszólalt a telefonom.

− Hagyjatok már enni… − fohászkodtam, előkapva a készüléket.

− Anton?

− Hallgatom, Foma.

− Már felkelt, Anton?

− Igen. Reggelizem.

− Elküldöm magáért a kocsit. El tud indulni öt perc múlva?

− Öhm… − Szemjonra meredtem, aki megjelent az ajtóban. Ragyogott a boldogságtól, örömmel integetett nekem. − Nem baj, ha egy társam is velem jön?

− Az a Setét? Az alakváltó kislány? Nem lenne értelme.

− Nem, egy társam érkezett meg Moszkvából, Fénypárti mágus.

Foma felsóhajtott.

– Jól van, Gorogyeckij. Jöjjenek ketten. A sofőr tudja, hová kell jönni.

− Kérdeznem kell magától valamit − figyelmeztettem.

Learmont megint felsóhajtott.

− Igen, gondoltam. Attól tartok, kénytelen leszek… egyet-mást elmondani magának. Igyekezzen, várom.

A telefont eltéve rámosolyogtam a tányérokkal és kávéskannával közeledő Galjára. Közben az ajtó felől az asztalunkhoz közeledett Szemjon.

− Kávét hoztam magának, valamiért úgy gondoltam, hogy kávét iszik, nem teát − mondta büszkén a kislány. Gyanakodva nézett Szemjonra.

− Ó, Galocska Dobronravova! − Szemjon arca ragyogott a mosolytól. − Emlékszem, emlékszem… Hogy tanulsz? Hogy van Marina Petrovna?

A kislány arcán vörös foltok ütköztek ki. Az asztalra tette a tálcát.

− Képzeld el − mondta Szemjon bizalmas hangon −, Galocska megneheztelt a kémiatanárnőjére. És ijesztgetni kezdte. Esténként, már átalakulva, megleste a házuk körül, morgott és a fogait mutogatta. El tudod képzelni? De a szerény kémiatanárnő szerény férje véletlenül rendőr volt, a járőrszolgálatnál dolgozott. És a harmadik este, ahogyan az a mesékben lenni szokott, gondban lévén az agresszív kutyák támadásai miatt, lement a munkából érkező felesége elé. Meglátta a mi Galocskánkat a bokrokból vicsorogni, és rájött, hogy nem kutya, hanem farkas, előkapta a pisztolyát, és az egész tárat kilőtte rá. Két golyó el is találta Galocska popsiját, amikor eliszkolt a rend felbőszült őre elől. Jókora kalamajka lett a dologból, de kiderítettük, mi történt, felkerestük Galját otthon, beszélgettünk egy kicsit… Semmi vész, végül elintéztük az Inkvizíció nélkül. Elsimítottuk az ügyet.

A kislány megfordult, és kirohant az étteremből. A vámpírok elgondolkodó pillantással követték.

− Ne legyél ilyen szigorú vele − mondtam. − Tegnap belevetette magát a golyók közé, hogy engem megmentsen.

Szemjon elvett a tányérról egy szelet kolbászt, befalta. Felsóhajtott.

− Tiszta szója… Az, hogy a golyók közé rohant, jó. De amit a tanárnővel művelt?

− Az rossz − mondtam komoran.

A ránk várakozó taxiba a köpenybe burkolt robotlövésszel együtt szálltunk be. A fém háromláb vége kilógott az ablakon, de ez bennünket nem nagyon zavart.

A vezető ember volt. Úgy látszik, az edinburgh-i Őrségnél sokkal szélesebb körben alkalmaztak felfogadott embereket, mint nálunk szokás. Gyorsan elhagytuk a turistaközpontot, és valahová az öböl felé tartottunk.

− Köszönöm, hogy ide hívtál − mondta Szemjon, leplezetlen elégedettséggel nézve ki az ablakon. − Már eluntam a Moszkvában való ücsörgést… Mesélj, mi történik itt?

Elkezdtem elmondani a történteket. Szemjon kezdetben a tapasztalt öreg harcos leereszkedő érdeklődésével hallgatta, akinek a zöldfülű újonc mesél valamiféle borzalomról. Azután elkomorodott.

− Antoha, biztos vagy ebben? Hogy az Erő oda áramlik be?

− Megkérjük a sofőrt, hogy forduljon vissza, kanyarodjon a Kazamaták felé?

Szemjon felsóhajtott. Megrázta a fejét. Röviden csak ennyit mondott:

− Titkos raktár.

− Micsoda?

− Rejtekhely. Valami nagyon fontos van ott elrejtve.

− Szemjon, akkor sem értem…

− Anton, képzeld el, hogy nagyon-nagyon erős mágus vagy. És például le tudsz menni a Homály ötödik rétegébe.

− Nem tudok.

− Elképzelni nem tudod?

− Lemenni nem tudok. Elképzelni könnyedén.

− Hát akkor képzeld el. Olyan mélyre le tudsz szállni, ahová egyetlen általad ismert Másféle sem képes. Hirtelen el kell dugnod valami nagyon értékes dolgot. Mágikus talizmánt, hatalmas erejű igézetet − vagy akár egy zsák aranyat. Mit tennél? Elásnád? Megtalálják. Különösen akkor, ha mágikus holmit rejtesz el, mert az annyira felkavarja maga körül a Homályt, hogy nem leplezhető el. Akkor fogod azt a holmit, leszállsz vele mélyen a Homályba…

− És ott hagyom. Tegyük fel, az ötödik rétegben. − Bólintottam. − De a mi világunkból származó tárgy törekedni fog visszajutni…

− Hát ezért van szükséged az Erő állandó áramlására. Mintha… mintha egy úszó tárgyat akarnál elrejteni a medence alján. Magától feljön a felszínre. De ha felülről állandó vízsugár szorítja le…

− Értem, Szemjon.

− Van valami ötleted, ki és mit rejthetett ott el?

− Van − ismertem be. − De előbb kérdeznem kell valamit Fomától.

A zsebemben újból megszólalt a telefon.

− Igen? − mondtam, rá sem nézve a kijelzőre.

− Anton, itt Geszer.

A főnök hangja valahogy furcsa volt. Mintha zavarban lenne.

− Hallgatom.

− Beszéltem Fomával… megígérte, hogy őszinte lesz hozzád. És Szemjonhoz, ha már így alakult…

− Köszönöm, Borisz Ignatyjevics.

− Anton… − Geszer hallgatott egy sort. − Van itt még valami… Belekotortunk Viktor Prohorov múltjába. És találtunk valamit.

− És? − Már tudtam, hogy semmi jóra nem számíthatok.

− Nem tűnt ismerősnek a fényképen?

− Közönséges srác. Moszkvai pofa, statisztikai átlag. – Azon kaptam magam, hogy kezdek durvábban fogalmazni, mint az izgalom pillanataiban mindig. − Bármelyik egyetemen minden második srác ilyen.

− Próbáld magad elé képzelni fiatalabbnak. Suhancnak, kamasznak…

Becsülettel megpróbáltam.

− Egy statisztikai átlagnak megfelelő moszkvai iskolás jön ki belőle. Az ilyenekből minden iskolában…

− Szinte biztos, hogy már láttad, Anton. Nem is egyszer. Egy osztályba járt a volt szomszédoddal, Kosztya Szauskinnal. Haverok, mondhatni barátok voltak. Biztosan többször is járt nála. Gondolom, időnként veled is összeakadt, a táskáját lóbálva, ok nélkül hahotázva.

− Ez lehetetlen… − suttogtam. Geszer szavai annyira elképesztettek, hogy még előadásmódjának szokatlan színessége sem lepett meg. A táskáját lóbálva és hahotázva? Igen, könnyen meglehet. Ha gyerekek laknak veled egy lépcsőházban, okvetlenül beleütközöl a táskájukba, hallod a nevetésüket, és belelépsz az eldobott rágógumijukba. De ki jegyzi meg az arcukat…

− Anton, ez az igazság. Viktor egyetlen vámpír ismerőse Kosztya Szauskin volt.

− Geszer, de Kosztya meghalt![17]

− Igen, tudom − mondta Geszer. − Vagy pontosabban, így véltük.

− Nem menekülhetett meg − mondtam. − Semmiképpen nem tudott… Háromszáz kilométerre a Földtől. Ott nincs Erő. Elégett a légkörben. Elégett, érted, Geszer? Elégett!

− Ne ordíts − kérte nyugodtan Geszer. − Igen, elégett. Radarral kísértük a szkafandert egészen végig. De azt nem tudjuk, Anton, benne volt-e Kosztya Szauskin abban a szkafanderben. Akkor már nagyon magasan volt. Gondolkodni kell. Számolni kell.

Bontotta a vonalat. Szemjonra néztem, aki bánatosan ingatta a fejét.

− Hallottam, Anton.

− És? Mit szólsz?

− Amíg nem láttad a holttestet, ne siess a temetéssel.

Foma Learmont az elővárosban lakott. Kényelmes udvarházak és ápolt kertek drága és csöndes negyedében. A kertben fogadott minket. Az edinburgh-i Éjszakai Őrség feje egy fából ácsolt, plüssel bélelt lugasban ült, és egy összekaristolt dohányzóasztalon pasziánszt rakott ki. Gyűrött szürke nadrágjában és pólóingében a nyugdíjkorhatárhoz közeledő, békés állampolgárnak nézett ki. Ha néhány unoka lebzselne körülötte, tisztára úgy festene, mint egy nagy család korosodó feje. Érkezésünkkor Learmont udvariasan felállt, köszöntött engem is, Szemjont is, majd egy kupacba összekotorta a kártyákat.

− Nem jön ki − mormolta.

− Foma, úgy érzem, ideje lenne tiszta vizet önteni a pohárba − mondtam Szemjonra sandítva. − Nincs ellenére, ha a kollégám is jelen lesz?

− Persze, hogy nincs. Geszer kezeskedett érte.

− Foma, ma beszélt velem Zavulon a moszkvai Nappali Őrségtől.

− Tudom, ki az a Zavulon.

− Azt mondta… azt kérte, kérdezzem meg magától… régen kereste-e fel a sírszomszédját.

− Ma éjjel − felelte halkan Learmont.

− Geszer pedig… ő a rúnáról kérdezett. Merlin rúnájáról.

− A rúna nincs a sírban − válaszolta Learmont. Szemjonra nézett, és megkérdezte: − Mit tudsz Merlinről?

− Volt egy ilyen mágus − vakarta meg a tarkóját Szemjon. − Hatalmas Fénypárti mágus. Nagyon régen.

Learmont most rám nézett, és megkérdezte:

− És te?

− Én azt hittem, Merlin mitológiai személy − vallottam be őszintén.

− Részben mind a kettőtöknek igaza van − mosolyodott el Learmont. − Merlin, a hatalmas Fénypárti mágus valóban mitológiai személy. Az igazi Merlin… kevésbé kellemes figura volt. Igen, természetesen segített az ifjú Arthurnak kihúzni a kardot a kőből és királlyá válni. Bár köztünk szólván Arthurnak semmi joga sem volt a trónra. Merlin nem volt meggyőződéses gonosztevő. Egyszerűen bármilyen eszközt felhasznált a céljai eléréséhez. Olyan királyt kell trónra emelni, aki majd engedelmeskedik neki? Trónra emeljük. Az kell, hogy a király tiszteletet és szeretetet ébresszen az alattvalókban? Természetesen, nincs szükség fölösleges problémákra. Legyenek meg a királynak a maga királyi játékai… szép kerek asztal és hős lovagok. És azt tudjátok-e, hogy már Mordred[18] születése előtt megjósolták, hogy Arthur halálát egy bizonyos napon született gyermek okozza majd? És tudjátok, mit tett a jóságos Arthur?

− Elképzelni sem merem.

Learmont elnevette magát. És idézni kezdte:

„Eközben Arthur király megparancsolta, hogy vigyenek hozzá minden május első napján előkelő hölgytől és neves lordtól született csecsemőt, mivel Merlin feltárta Arthur király előtt, hogy az, aki elpusztítja majd őt és minden földeit, május első napján jött világra. Ezért rendelte el, hogy halálbüntetés terhe mellett küldjék hozzá valamennyit, és lordok és lovagok sok fiát vitték el a királyhoz. Mordredet is elküldte hozzá Lot király felesége[19]. Valamennyit hajóra rakták, és kibocsátották a tengerre, csak négyhetesek voltak. A sors akaratából az a hajó a partra vetődött, ahol egy vár állott, a hajó összetört, eközben szinte valamennyi kisded elpusztult, csak Mordredet vetette partra egy hullám, őt felvette egy jó ember, és felnevelte egészen addig, míg a tizennegyedik évét be nem töltötte, akkor elvitte őt az udvarba”, ahogyan erről az Arthur halála[20] című könyv beszámol.

„Arthur királyságának sok lordja és bárója felháborodott azon, hogy elvették és elpusztították gyermekeiket, de ezért inkább Merlint hibáztatták, mint Arthurt. És vagy félelemből, vagy szeretetből, de megőrizték a békét.”

− Heródes király ügyének méltó folytatója − morogta Szemjon.

Én hallgattam. Eszembe jutott egy rajzfilm, amelyet Nágyuska nagyon szeret. A kis Arthur királyról. A mulatságos, feledékeny varázslóról, Merlinről. Elképzeltem ennek a rajzfilmnek a folytatását − hogyan parancsolja meg a már felnőtt, Merlin által felhergelt Arthur, hogy rakják egy ócska, már senkinek sem kellő hajóra az ordító, síró, semmit sem értő csecsemőket…

És ez lenne a tisztaság és nemeslelkűség jelképe? A legendákban megénekelt Arthur király?

− Nem nagyon emlékeztet a Disney-féle rajzfilmben szereplő nagyszerű kisfiúra, igaz? − kérdezte Learmont, mintha a gondolataimban olvasott volna. − És a csodabogár mágusra, aki védőszárnyai alá veszi. De ne vádoljátok Arthurt. Ez volt a sorsa. Ilyen nevelője akadt.

− Mordred hogyhogy nem halt meg? − kérdeztem.

Learmont szemében irónia csillant.

− Nehéz lenne megmondani. És hogyan lett a kis Arthur a trón örököse? Lehet, hogy Mordred nem is maradt életben. De akadtak emberek, akik elhitették egy legénykével, hogy ő Arthur fia, és hogy az apja csecsemőkorában meg akarta őt öletni. Fontos, hogy kinek a leszármazottja volt vér szerint? Az számít, ő kinek tekintette magát.

− Él még?

− Mordred? Természetesen nem. Csak ember volt. És Arthur is ember volt. Már réges-régen távoztak a világból.

− És Merlin?

− Ő is örökre alámerült a Homályba… − bólintott Learmont. − De Merlin valóban nagy mágus volt. Úgy vélem, minden idők legnagyobb mágusa. Azt hiszem − sandított Szemjonra −, Merlin mágikus hőmérséklete nulla volt.

Bólintottam. Érthető. Nullás mágikus „hőmérséklet”. Merlin egyetlen cseppel sem járult hozzá annak az Erőnek az áradatához, amely áthatja a világot, ő teljességgel mentes volt tőle. Magába szívta a térben eloszlott idegen Erőt − és csodákat tett a segítségével.

Többé nem született a világra ilyen erős mágus.

De megszületett egy varázslónő. A lányom. Nágya.

− Merlin után sok talizmán maradt − folytatta Learmont. − Játszva készítette őket, mintha a legcsekélyebb erőfeszítésébe sem kerülne. Ilyen természetesen az Excalibur. Merlin palástja, Merlin csészéje, Merlin kristálya, Merlin botja…

− Nem nagyon törte magát az elnevezések kitalálásában, igaz? − nevette el magát Szemjon, de nyomban el is hallgatott.

− És Merlin rúnája? − kérdeztem.

Learmont megrázta a fejét.

− Merlin rúnája csak egy kulcs. Merlin sírjában volt elrejtve, huszonkét mérföldnyire… attól a helytől, amelyet Rímfaragó Thomas sírjának tartanak. Maga Merlin természetesen nincs a sírban, de egy s más maradt ott a nagy mágus után. Tartsatok szentimentálisnak, én gyakran felkerestem a saját síromat. De Merlin sírjához nem szeretek eljárni. Beértem a védő igézetekkel. De hiába. A sírt lerombolták.

− Azt hittem, Merlin sírja Bretagne-ban van − mondta Szemjon.

− Nem. Edinburgh-től délre van. Egy kisváros, Peebles közelében, az Eddleston Water és a Tweed folyó összefolyásánál. Nincs messze innen.

− És mi az a rúna? − kérdeztem.

− Egy kő. Csordultig van mágiával, és kivehetetlen jelekkel televésve. Merlin rúnája… − Learmont végigmért minket, habozott, de végül mégis folytatta: − Merlin rúnája kulcs, pontosabban annak a kulcsnak a legfőbb része, amely hozzáférhetővé teszi a valaha Merlin által egy tó mélyén épített rejtekhelyet. A tó már régen nincs meg, de a rejtekhely természetesen megmaradt.

− Rejtekhely a Homályban? − kérdeztem.

− Igen.

− Az ötödik rétegben?

Learmont felsóhajtott.

− Az ötödikig magam is leszállnak, ifjú barátom. Vagy hívnám Geszert. Vagy Andrew-t. Van néhány Legfelső szintű, aki képes leszállni az ötödik rétegbe. De a rejtekhelyet Merlin készítette. És az legalul van, vagyis a hetedik rétegben.

− Ó, anyám! − kiáltott lelkesen Szemjon. − A hetedikben? Vagyis létezik hetedik? Nem csak mese?

− Létezik. Csak azt nem tudom, a földön élők közül ki képes leszállni oda. − Learmont széttárta a karját.

− És a kulcs? A rúna?

− A rúna… Elolvastam a feliratot − a segítségével elkerülhető az ötödik rétegben levő Őrszem. De azután tovább kell menni. És én nem tudok.

− Legalább megpróbálta? − kérdeztem.

− Minek? − legyintett Learmont. − Lemerülni a Homályba Merlin hagyatékáért? Anton, most már van fogalmad arról, milyen lehetett… gondolod, hogy valami jó van ott?

Vállat vontam.

− Úgy tartják, hogy a rejtekhelyen van a Minden Koronája − mondta Learmont. − Csábítóan hangzik, igaz? De én valamiért úgy gondolom, hogy a Minden Koronája valójában a Minden Vége.

Szemjon már nyitotta volna a száját, de meggondolta magát, és hallgatott.

− És mi a kulcs másik része? − kérdeztem. − Merlin Kristályjogara? Vagy Merlin Ócska Cipője?

Learmont a fejét rázta.

− Ez a történet legkellemetlenebb része. Észrevettétek, hogy a rejtekhely körzetében az Erő a mi világunkból a Homály alsó rétegébe áramlik?

− Igen.

− Ezért van, hogy ha a Katakombákból próbálsz lemerülni a Homályba, csak a harmadik rétegig juthatsz le. Utána gát van, az Erő örvénylése. Ez egyszerre súly is, amely a világmindenség alján tartja a rejtekhelyet, és védelem a kíváncsiskodók ellen.

− Nem túl sok kíváncsiskodó akadhat, aki képes leszállni a harmadik rétegig… − dörmögte Szemjon. Megvakarta a tarkóját. Foma bosszús tekintetet vetett rá. − Bocsásson meg, mélyen hallgatok!

− Így hát Merlin rúnája nem segít túljutni a harmadik rétegen − folytatta Foma. − Biztos voltam benne, hogy rajtam kívül senki sem ismeri a titkot, én is csak véletlenül jöttem rá, amikor a huszadik század elején baleset történt a hídnál: egy fiatal lány elesett, és egy hegyes vasrúd felhasította az artériáját…

− A vér − jöttem rá.

− Igen. Ha egy ember úgy hal meg, hogy elfolyik a vére, a Homály egy időre túltelítődik energiával. A harmadik rétegben lecsillapodik az örvénylés, és lejjebb lehet menni.

− Az embernek mindenképp meg kell halnia? − kérdeztem.

− Nem tudom. Nem próbáltam ki, megértheted. A konzervvér nem hat, az biztos. Ezért tett gyanakvóvá a Katakombákban történt gyilkosság. De a védő igézetek érintetlenek Merlin sírján. Egyetlen ember sem közelítette meg a sírt, nem nyitották fel. És megkönnyebbültem, véletlen egybeesésnek tekintettem az egészet. Csak ma éjjel szántam rá magam, hogy elmenjek a sírhoz.

− És nyitva találta, egy távirányítású szerkezettel nyitották ki − mondtam. − Igaz? Olyasféle robottal, amilyet a nukleáris erőművekben használnak.

− Honnan tudod? − kérdezte Learmont.

− Tegnap ezzel lőttek rám − intettem fejemmel a háromlábra szerelt puska felé, amelyet Szemjon a lugas külső oldalához támasztott. − Rádióirányítású automata lőfegyver.

Learmont különösebb érdeklődés nélkül nézett a fegyverre. Keserűen elmosolyodott.

− Megöregedtünk, Anton. Fontoskodunk, de megöregedtünk… Geszer, Al-Asaf, Rusztam, Giovanni, én… elmaradott vénségek vagyunk, akik még emlékszünk az elektromosság, a gőzhajók és gőzmozdonyok nélküli világra. A legöregebb, legnagyobb tudású mágusok… csaknem a legerősebbek. Alábecsültük az új nemzedéket. Rakéták, robotok, telefonok… − Az ajkát rágta. Ránézett akkurátus házára − olyan bánattal, amilyet néha Geszer szemében láttam.

Talán éppen ez a bánat az, ami miatt mindent megbocsátok Geszernek, amit az Éjszakai Őrség fejeként elkövet.

− Valaki a fiatalok közül − folytatta Foma. − Valaki a fiatalok közül, aki ismeri és nem fél alkalmazni a technikát.

− Azt hiszem, tudom, ki az − suttogtam. − Kosztya Szauskin.

− Az a Legfelső szintű vámpír, aki megszerezte a Fuaran-könyvet? − ráncolta homlokát Learmont. − Ismerem azt a históriát. De hát ő meghalt!

− Senki nem látta a holttestét − feleltem. − Mindenesetre ő nem riadt volna vissza attól, hogy nyomába eredjen Merlin hagyatékának. És habozás nélkül alkalmazta volna a technikát. Na és nyilván gyűlöl engem. Elég erősen ahhoz, hogy megpróbáljon agyonlőni. Ez az én bűnöm! Én küldtem a halálba. Túlélte és elhatározta, hogy bosszút áll.

− Anton, ne handabandázz − mondta Szemjon tanárosan. Bűntudatosan fordult Fomához: − Ne haragudjon, Learmont úr! Anton fiatal, lobbanékony srác. Tegnap úgy vélte, hogy Kosztya meghalt. Most meg egy szempillantás alatt meggondolta magát. Most más miatt kell nyugtalankodnunk. Mit gondol, Learmont úr, megtalálta már a gonosztevő Merlin rejtekhelyét?

− Merlin régivágású mágus volt − felelte Learmont elgondolkodva. − A kulcs feltétlenül három elemből áll. A három a mágia száma, az Erő száma. A három, a hét és a tizenegy.

− Na igen, egyszerű számok − értett vele egyet Szemjon. − Ez teljesen világos. És a kulcs harmadik eleme?

− A másodikról véletlenül értesültem − mondta Learmont. − A harmadikról nem tudok semmit. Csak feltételezem, hogy léteznie kell. De hogy mi az − tárgy, igézet, áldozatbemutatás, időpont −, nem tudom. Lehet, hogy újhold éjjelén, meztelenül, egy szál bogánccsal a szánkban kell leszállni a Homályba. Merlin nagy tréfamester volt.

Hallgattunk. Aztán Learmont feszülten elmosolyodott:

− Jól van, barátaim. Feltártam előttetek minden titkot, amit ismerek. Azt hiszem, nem kell időnek előtte pánikba esnünk. Merlin rejtekhelye csak egy rendkívüli erejű Legfelső szintű Másfélének nyílik meg, aki ismét vérét ontja valakinek a Katakombákban, és megszerzi a kulcs harmadik részét. De hogy mi ez a rész, senki nem tudja. Nyugodjunk meg, menjünk be a házba teázni.

− Az angol teaivás hagyománya − mondta Szemjon tiszteletteljesen.

Foma gunyorosan nézett rá, és kijavította:

− Nem angol. Ne felejtsétek el, Skóciában vagytok. Legyetek házam vendégei…

− Nekem még van egy kérdésem − vágtam Learmont szavába. − Miért hívta meg Edinburgh-ba Jegort?

− Azt a fiatal illuzionistát? − Learmont felsóhajtott. − Be akartam biztosítani magunkat. Ha komoly zavar támad, elsősorban a mi Éjszakai Őrségünk lesz az áldozat. Nincs túl sok harci mágusom. A Tükör a legjobb, amit szembeszegezhetünk…

− Kivel? − kérdeztem, amikor Learmont elakadt mondat közben.

Lermontov távoli őse olyan ingerülten nézett rám, hogy teljesen átéreztem, családi vonás náluk a lobbanékonyság, amely az orosz költő korai halálát is okozta.

− Merlinnel! Most elégedettek vagytok?

− Azt gondolja, hogy ő…

− Merlin számára a legértékesebb mindig is ő maga volt. És könnyen meglehet, hogy a Minden Koronájának azt a módszert nevezte, amellyel visszahozhatja önmagát a nemlétből. Ez nagyon is az ő gusztusa szerinti tréfa lenne.

− Ilyen még sosem történt meg − csóválta a fejét Szemjon.

− Nem hát. De Merlinhez hasonló varázsló sem volt több. A lényege… a lelke, ha úgy tetszik, ott szunnyadhat valahol a hetedik rétegben… amíg le nem merül oda egy eléggé erős mágus. Durván fogalmazva − amíg egy ostoba test nem maga kínál új lakhelyet Merlin fekete lelkének! Örülnétek neki, ha a Hatalmas Merlin visszatérne a világba? Én egy csöppet sem. És erre az esetre számítva kell a kezem ügyében lennie egy potenciális Tükörmágusnak. Ez talán használ majd. Lehet, hogy Tükörré változik, és megsemmisíti Merlint. Mi nem tetszik, Gorogyeckij?

− De hát ezt nem lehet! − kiáltottam a magam számára is váratlan fájdalommal. Minden összekeveredett a fejemben: Kosztya, akit megöltem, és aki lehet, hogy él, a feltámadásra szomjazó Setét mágus, Merlin, a mit sem sejtő Jegor… − Gyerekkora óta felhasználtuk őt a műveleteinkben! És most lökjük be a pokolba, vele fedezzük magunkat Merlinnel szemben? Hiszen még tisztára kisfiú!

− Jó. − Learmont is megemelte a hangját. − Nagyon meggyőzően érveltél. Akkor most beavatlak valamennyi potenciális Tükörmágus személyes ügyeibe. Ráböksz valamelyikre? Választasz egy másik jelöltet? Van egy tízéves kislány, egy tizenöt éves fiú, egy fiatal férj és apa, egy terhes nő… az ilyenek sosem élik le az életüket meghatározatlan állapotban, előbb vagy utóbb választanak a Fény és a Setét között! Mind fiatalok, szinte gyerekek! Magadra veszed a választás felelősségét? Megszabadítasz engem ettől az aljasságtól?

− Igen − ordítottam felpattanva. − Vállalom! Megszabadítalak! Hozd csak ide a dossziédat, Foma Learmont úr!

− Máris hozom! − Ő is felállt. − Válassz csak, válassz!

Dühösen egymásra meredve álltunk. És fel sem fogtuk rögtön, hogy mindkettőnk arcán folynak a könnyek.

6. FEJEZET

Nem tudom, végül is előhozta volna-e Learmont a dossziét, vagy nem.

Azt még kevésbé tudom megmondani, én mit csináltam volna. Valószínűleg mégis egy másik jelöltet választottam volna ki a Tükörmágus szerepére.

De nem hagyták, hogy ezt elvégezzük.

Először az tűnt fel, mennyire megváltozott Learmont arca. Valahova oldalra nézett, az út felé.

Aztán motorzúgást hallottam, és megfordultam.

Egy kis fehér furgon száguldott az úton, majd hirtelen bekanyarodott, és könnyedén legázolta a Learmont házát körülvevő jelképes fakerítést. Vadul csikorgó gumikkal, kerekei alól földet és kavicsot szórva lefékezett.

A furgon hátsó ajtóit már korábban leszedték. Két ember ugrott ki a kocsiból, a harmadik, aki bent maradt, azonnal tüzet nyitott egy forgóállványos golyószóróból.

Elsőként Foma reagált. Alighogy betört a kertjébe a kocsi, azonnal Pajzsot emelt. Vagy lehet, hogy nem is akkor csinálta? Lehetséges, hogy egy védő igézet volt, amelyet már réges-régen felrakott hasonló támadásra számítva?

A golyószóró üvöltött, a dübörgés visszhangot vetett a kocsiszekrényben és felénk áradt, mintha bádog hangtölcsér erősítené fel. A hangot ólomáradat kísérte. De a golyók nem értek el hozzánk − puhán elakadtak, egy másodpercig mozdulatlanul lebegtek a levegőben, mint valami akciófilm megelevenedett speciális effektusa, majd lehullottak a földre.

Két fekete csuklyás, fekete álarcos alak ugrott ki a kocsiból, lehasaltak a furgon mellett, és géppisztolyból tüzet nyitottak. A vezetőfülkéből egyelőre senki nem mutatkozott.

Mi ez, meghülyültek?

Szemjon néhány kézmozdulatot tett. Még sikerült felismernem az ártalmatlan Morpheuszt, amely még egy tizedmásodpercig engedi, hogy a támadók folytassák a háborúsdit, és az azonnal ható Ópiumot. De az igézetek hatástalanok maradtak, a tüzelés folytatódott, a golyók továbbra is elakadtak köztünk és a lövöldözők közt a levegőben. Megnéztem őket − nem Másfélék. Közönséges emberek. De mindegyikük mellén ott parázslott a védő amulett szikrája.

− Csak ne ölj! − kiáltott fel Learmont, amikor fölemeltem a kezem.

Az akció pillanatában csak két Hármas Penge volt a kezemben, eszembe sem jutott ilyesmibe fogni. A golyószórót céloztam meg mind a kettővel. Az első töltet mellément, a második talált, és a fegyvert egy kupac fémtörmelékké változtatta. A fegyverropogás csillapult egy kicsit, most már csak a géppisztolyosok lőttek, de valahogy elbizonytalanodva, mintha láthatatlan akadályt fedeztek volna fel. Ez jó. Minden védelemnek megvan a terhelhetőségi határa, és a géppisztolytűz rövidesen áttörte volna.

Emberek támadtak ránk! Közönséges emberek, de védő amulettekkel felszerelve. Ez nemcsak példátlan, hanem ostobaság is. Egy dolog lesből rálőni egy mágusra, méghozzá távirányítású fegyverrel. De így, szemtől szemben, három lőfegyveres három mágus ellenében… mire számítottak?

Csakis arra, hogy ezzel elvonják a figyelmünket!

Éppen időben fordultam meg, hogy meglássam a felénk száguldó fehér ködcsíkot. A rakétát egy tőlünk csaknem egy kilométerre levő, sokemeletes ház tetejéről lőtték ki. De a rakéta láthatóan irányítható volt, és egyenesen a lugas felé száguldott.

− Foma! − kiáltottam, és vaktában egy Fagyasztást hajítottam a rakéta felé. De vagy nem talált célba az átmeneti lefagyasztás, vagy a rakétának is volt mágikus védelme, mert nem történt semmi.

− A Homályba! − kiáltotta Learmont.

Néha jobb engedelmeskedni, mint saját eredeti fogásokon töprengeni. Beléptem a Homályba, szinte azonnal a második rétegig süllyedve. Learmont mellettem termett − ő sem találta elég biztos védelemnek az első réteget. De elképedésemre Foma nem állt meg a második rétegnél – intett nekem, és mélyebbre szállt le. Értetlenkedve ugyan, de követtem a harmadik rétegbe. Mire jó ez? Egy, a valós világban történt erős robbanás hatása érzékelhető lehet az első rétegben, de a másodikig semmiképpen nem juthat le… és ha Foma a legszörnyűbbre, az elképzelhetetlenre gyanakszik, egy nukleáris töltet úgyis átégeti a világmindenség valamennyi rétegét…

− Hol van Szemjon? − kiáltottam.

Learmont csak széttárta a karját. Vártunk még néhány másodpercet, amíg a valós világban szétrepülnek a törmelékek, csillapodik a láng, és lezuhannak a lugas füstölgő romjai.

Azután visszatértünk.

Leramont takaros udvarházának valamennyi üvege hiányzott, mindent elborított a törmelék. Az egyik emeleti ablakból egy jókora ág meredezett, amelyet a robbanás szakított le az egyik közeli fáról.

A furgon oldalára dőlve feküdt. Mellette két mozdulatlan test hevert. A harmadik, vagy a golyószórós, vagy az eddig bölcsen meglapuló sofőr, lassan kúszott a kerítés felé, használhatatlan lábát maga után vonszolva.

Nem éreztem iránta különösebb szánalmat. Közönséges bandita volt, akit találomra használtak fel − hogy elvonják a figyelmünket a kilőtt rakétáról. Tudta, mire vállalkozik.

A lugas helyén egy nem túl nagy gödör tátongott, teli friss, fehér forgáccsal. A fejünk fölött kártyalapok keringtek, röpködtek, hullottak le − a véletlen nem felgyújtotta, hanem a levegőbe röpítette őket.

Szemjont közvetlenül a furgon mellett találtuk. Csillogó, áttetsző gömb burkolta, olyan volt, mintha kristályból faragták volna. A gömb lassan pörgött, Szemjon kezét-lábát széttárva forgott vele. Testtartása olyan mulatságosan parodizálta az aranymetszést bemutató ismert képet, hogy felvihogtam. A testes, rövid lábú Szemjon sehogyan sem emlékeztetett a Leonardo da Vinci által rajzolt izmos atlétára.

– Nagyon kényelmetlen igézet − mondta Learmont megkönnyebbülten. − Igaz, megbízható.

A kristálygömböt repedések lepték el, majd párafelhővé válva eltűnt. Szemjon, aki ebben a pillanatban éppen fejjel lefelé lógott, ügyesen megfordult, és talpára esett. Ujjával fülét megpiszkálva megkérdezte:

− Ez minden szombaton így szokás itt maguknál, Learmont úr? Vagy érkezésünk tiszteletére történt?

Learmont nem reagált a leplezetlen kajánkodásra. Fejét félrehajtotta − mintha hallgatózott volna. És egyre jobban elkomorodott.

Azután két kézmozdulattal megnyitotta egy portál csillogó keretét.

− Utánam, uraim − mondta. − Félek, hogy ez csak elterelő hadművelet volt.

Nem volt érkezésem megkérdezni, mit szándékozik tenni a felborult furgonnal, a felrobbantott lugassal, a menekülő banditával, a már az utcán nyüzsgő szomszédokkal. Mellettem megnyílt egy másik portál, és egymás után ugrottak elő belőle a Másfélék.

Nem egyszerűen Fénypártiak az Éjszakai Őrségből – rendőregyenruhát, golyóálló mellényt és sisakot viseltek, lövésre készen tartották géppisztolyukat.

Hát igen, hajlamos vagy játszani az eszedet, Rímfaragó Thomas! Nem becsülöd a technikát! Na persze! Látom, látom, mennyire nem becsülöd…

Learmont belépett a portálba. Egy pillanatig késlekedtem, Szemjont vártam. De ő hirtelen megállt, egy szikár vörös férfira meredt, és felordított:

− Kevin! Vén csont!

− Szemjon! A hülye fejedet! − ordított fel lelkesen a vörös. − Hova mész? Várj!

Összeölelkeztek, és az elemreklámok nyuszijainak lelkesedésével csapkodták egymás hátát.

− Később, később kibeszéljük magunkat − bontakozott ki Kevin öleléséből Szemjon. − Nézd, halványul a portál! Hoztam neked bort Szevasztopolból, emlékszel? Muskotályos habzóbor!

Nagyot nyelve megráztam a fejem. Micsoda modor − „Később, később…” Ha egy film hőse ilyet mond régi barátjának, elkerülhetetlen közeli halálra van ítélve.

Már csak annak örülhetünk, hogy nem akciófilm hősei vagyunk.

Beléptem a portál keretébe.

Körülöttem tejszerű derengés. Olyasféle könnyűség, amilyet az űrhajósok érezhetnek. Titkos ösvények, ember számára megközelíthetetlenek.

Mit fognak itt most csinálni a rendőrruhás Másfélék? Kitörlik a véletlen szemtanúk emlékezetét, eltüntetik a végbement robbanás minden nyomát, kifaggatják a támadókat, ha életben maradtak. Piszkos munka, lényegében ebből állnak az Őrségek mindennapjai.

De ki merészelt ilyet tenni? Az Őrség munkatársait megtámadni már önmagában esztelen cselekedet. De az Őrség vezetőjét plusz két külföldi mágust − ez már teljességgel hallatlan! Ráadásul embereket használtak fel…

Hirtelen pontosan megértettem, hogy a francia, akivel a Katakombákban találkoztam, szintén ember volt. Nem Legfelső szintű mágus, aki elrejtette előlem lényegét. Hétköznapi ember. De lenyűgözően ügyes, hidegvérű, művészi érzékű. Nem olyan gyalog, mint a halálba küldött banditák. Vajon nem ő lőtte ki ránk a rakétát?

Na, meg ott van még a vámpír. Valóban Kosztya lenne az? Mégis sikerült túlélnie?

És mindennek a tetejébe ott vannak a védő amulettek a banditákon, amelyekkel sikerült időt nyerniük. A vámpírok nem képesek amulettet készíteni. Ez egy mágus, egy varázslómester vagy egy boszorkány műve!

Akkor kivel kerültünk szembe? Ki próbál bejutni a Homályba Merlin hagyatékáért?

És képes-e leszállni a hetedik rétegig?

A portál, mint mindig, váratlanul ért véget. A fehér villogás egy keretbe szorult, beleléptem − és azonnal megragadták a vállamat, hirtelen mozdulattal balra és lefelé rántottak, belökve egy improvizált barikád − néhány felborogatott asztal − fedezékébe.

Épp időben. A fejem fölött egy golyó süvített el.

Skócia Kazamatáiban voltam. Az egyik elülső szobában.

Mellettem Learmont lapított a barikád mögött, engem egy sötét bőrű, első szintű Másféle lökött a földre. Az ujjaira „akasztott” igézetek mennyiségéből ítélve harci mágus volt.

Újabb lövés dördült. A szomszédos szobába vezető nyitott ajtóból tüzeltek.

− Mi történt, Foma? − néztem rá értetlenül. − Miért fekszünk? Pajzsot kell állítani…

Learmont még csak meg sem mozdult, de az ajtónál, elzárva azt, akadály emelkedett. Nem volt időm elcsodálkozni a skóciai mágus ostobaságán és örvendezni a saját éleslátásomnak − újabb lövés dördült, a golyó fölöttünk fütyült el. Az akadály nem állta útját.

− Elnézést, kapkodtam… − mormoltam. − És a Homályon át?

− Ugyanaz a baj, mint a rakétával − magyarázta Learmont. − A golyók meg vannak igézve, a második rétegig visznek.

− Menjünk a harmadikon keresztül!

− A harmadik szinten van a gát! − emlékeztetett Learmont. Szégyenkezve elhallgattam.

A sötét bőrű mágus felemelkedett, és néhány igézetet hajított be a folyosóra. Az Ópiumot, a Fagyasztást és a Mumust volt időm felismerni. Válaszul ismét lőttek. Ugyanabban a szigorú, gépies ütemben…

− Learmont, ez automata! − mondtam gyorsan. − Ugyanolyan, amilyennel rám lőttek!

− Na és? A könnyebb igézetektől védve van. Talán tűzgömböket dobáljunk rá, gyújtsunk fel mindent, hogy a fejünkre szakadjon a híd?

Nem, Rímfaragó Thomas nem esett pánikba. Láthatóan megpróbált kigondolni valamit. És valószínűleg volt is valamilyen terve. Csakhogy nekem nem akaródzott az időt húzni…

A még mindig a levegőben függő portálból kilépett Szemjon. Rögtön leguggolt, és úgy jött be a barikád mögé. Igen, a tapasztalat néha fontosabb az Erőnél…

Valahol messze, a falakon és ajtókon túl kiáltás hangzott fel. Hátborzongató emberi kiáltás, amely magas hangon szakadt meg.

…Az indulat néha a tapasztalatnál is fontosabb.

Becsusszantam a Homályba. Első réteg. A díszletek mintha valóságosak lennének. A gipszkarton és műanyag falak kővé váltak, a lábam alatt valamiféle száraz növényi szárak surrogtak. A Homályban valószínűleg az emberi fantázia alakította a helyiséget − túl sok olyan ember haladt itt át, aki őszintén elfogadta a játékszabályokat, és elhitette magával a Kazamaták hangulatát.

Elhitte a Kazamatákat és a sárkányokat.

A felborzolt vörös pikkelyű kis sárkány egy kő boltívben állt, elzárva előlem az utat. A vállamig ért, két hátsó lábára és dugóhúzóként tekergő farkára támaszkodott. Hártyás szárnyai szabálytalan ütemben verdesték a hátát. Csillogó recés szeme rám meredt, kitátotta a pofáját − lángnyelv csapott ki belőle.

Hát így festesz a Homályban, te „I lövész”…

Félreugrottam a falhoz, és a sárkányra dobtam egy tűzgömböt, kicsit, nehogy bármiféle megrázkódtatást okozzak a valós világban.

Én magam pedig leszálltam a második rétegbe.

A kazamata nem változott. De a sárkány itt fekete volt, és valamivel nagyobb. Szeme kikerekedett, elsötétült, fején szétálló fülek jelentek meg. Pikkelyei átalakultak, vagy merev szőrféle, vagy a testére simuló kitintüske lett belőlük. Pofáját előre nyújtotta. Szárnyai apró, rángatózó lábakká váltak. Arra gondoltam, így nézhetne ki Cseburaska és Gena krokodil[21] hibridje.

A pofája kinyílt, és kék szikraeső áradata csapott felém.

Kitértem előle, tettem még néhány lépést, és ismét megfeledkezve a gátról, beléptem a Homály harmadik rétegébe.

Először úgy éreztem, falba ütköztem − hajlékony, rugalmas, de áthatolhatatlan falba. De ez az érzés csak egy másodpercig tartott.

Egy pillanat − és már a harmadik rétegben voltam. És rögtön rájöttem, hogy ez azzal az emberi halálsikollyal függ össze.

Valaki megint felnyitotta a gátat. Felnyitotta − valakinek az eleven vérével.

De itt már nem volt a sárkány.

Végigfutottam a folyosón, nem foglalkozva a robotlövész megsemmisítésével. Nem tud hová menekülni, Learmont elboldogul vele egyedül is. Fontosabb, hogy elkapjam a gyilkost. Bárki legyen is − vámpír, mágus, varázslómester. Ismeretlen − vagy volt barát…

Nyilvánvalóan ez volt a Kazamaták központi helye. Az Erő középpontja, a tölcsér közepe, a kulcslyuk. A már ismert „véres folyó” itt bugyogó, sűrű, szurokfekete folyadékkal teli csatornának látszott. Egy csillogó fekete asztal. És rajta vérrel telifröcskölt fehér köpenyben egy mozdulatlan test.

A jelek szerint ezúttal az egyik önkéntesnek, az Éjszakai Őrség alkalmazásában álló embernek kellett búcsút vennie életétől. Az egyik patológusnak vagy a Learmont-nak dolgozó egyik szakértőnek.

Learmont talán nem gondoskodott a Kazamaták biztonságos védelméről? Nem állított csapdát a betolakodóknak? Kiszolgáltatta a sors kényének-kedvének a benne megbízó embereket?

Elegendő volt egyetlen pillantást vetnem a valóságos világra.

Gondoskodott. Állított.

De alábecsülte az ellenség erejét.

A szobában hat holttestet számoltam össze. Három közülük idegen volt − egyetlen hadsereghez sem tartozó félkatonai egyenruhában, géppisztollyal −, a tölténytárak tompán fénylettek a golyókra bocsátott igézettől. Egyikük − első szintű Fénypárti mágus. Halott, szinte kettészelte a telibe kapott géppisztolysorozat. A felhasználatlanul maradt Erő lassan, ködös fehér derengésként szivárgott ki a mágusból. Két másik agyonlőtt áldozat ember volt, az Éjszakai Őrség alkalmazott munkatársai. A védő amulettek, amelyek nem mentették meg őket, apró lángnyelvekkel égtek a mellükön. Ők is fegyverrel a kezükben estek el − halott kezük még mindig szorította pisztolyukat.

Hányan lehettek a támadók? És hányan mentek lejjebb a harmadik rétegnél?

Nem volt időm töprengeni − gyors szürke árnyék suhant mellém az elsőből a harmadik rétegbe. Bruce termett előttem.

A vámpírok Mestere nyomorúságosan festett. Mellét golyók szaggatták fel. Nehezen lélegzett, a szájában villogtak az agyarak.

− Aha! − kiáltottam fel olyan lelkesen, hogy Bruce rögtön megértett.

– Állj, Fénypárti! − jajdult fel. − A ti pártotokon állok! Learmont kérésére jöttem ide!

− És ki lőtt rád?

− A robot a folyosón.

Hunyorogva kerestem a vámpírösvényt. Igaz, az élőhalott lábnyomai a Kazamaták bejáratától végighaladtak a folyosón. Nem ő rendezte a vérfürdőt.

Tehát rá számított Learmont, hogy majd elintézi az automata lövészt. Egy halottat még megigézett golyókkal is nehéz megölni.

− Ki volt az? − Nem pontosítottam a kérdést, de Bruce megértette.

− Nem tudom! Nem a mieink közül való. Idegen. Vagy két tucat ember volt vele, de már mind halott. És meghaltak Learmont őrei is.

− Menjünk utána! − utasítottam.

Bruce habozott. A vérző testre pillantott − a többi halottól eltérően ezt az embert nemrég ölték meg, holtteste jelen volt a Homály valamennyi rétegében. A halál nagyon erős mágia…

− Eszedbe ne jusson! − figyelmeztettem Bruce-t.

− Neki már nincs rá szüksége − mormolta. − Neki már nincs rá szüksége, nekem meg ki tudja, kivel kell összecsapnom!

Undorító volt, de igaz. De egy halott munkatársat odadobni egy vámpír táplálékául…

− Ha megiszod a vérét, újra megjelenik a gát − találtam meg a nekem megfelelő érvet. − Gyerünk. Kibírod.

A vámpírmester elhúzta a száját, de nem vitatkozott. Fejét mélyen lehajtva, mintha valami akadályt akarna fellökni, lemerült a negyedik rétegbe.

Utánacsusszantam.

Bruce a mellét fogva állt. Reszketett. Szemében leplezetlen rettegés ült. Rajta kívül nem volt itt senki. Senki és semmi − a Kazamaták eltűntek. Csak a homok volt, amely szürke és színes egyszerre, csak a mindenfelé elszórt görgelékkövek… És a rózsás-fehér égbolt, amelyen nincsen Nap.

− Anton… én nem tudok lejjebb menni.

− Voltál már az ötödiken?

– Nem!

− Én sem. Gyerünk!

− Nem tudok! − nyüszített fel a vámpír. − Anyádat, hát nem látod, hogy haldoklom?!

− Te már régen halott vagy!

Bruce olyan dühödten rázta a fejét, mintha le akarná csavarni a nyakáról.

Ha csak egy csöppnyi kételyem is lett volna, hogy alakoskodik, kényszerítem. Kényszerítem, vagy örökre megsemmisítem.

De a leszállás a negyedik szintre nyilvánvalóan kivette az utolsó csepp Erejét is.

− Menj Learmont után! − parancsoltam rá.

Bruce nyilvánvaló megkönnyebbüléssel indult vissza, így törekszik a halálos mélységből a felszínre a fuldokló.

Keresni kezdtem a homokon az árnyékomat.

Lennie kell. Lehetetlen, hogy ne vessek árnyékot. Meg kell találnom.

Különben valami iszonyatos történik.

Például − feltámad halottaiból Merlin. És a máris súlyos veszteségeket elszenvedett edinburgh-i Éjszakai Őrség segítségére siet a Tükörmágus. Az, aki mindenek ellenére megőrzi az egyensúlyt.

Jegor, a bűvész.

Ez lesz az ő dicsőségének vakító pillanata − mielőtt eltűnik, feloldódik a Homályban, belevettetik a semmibe az eredendő Erők könyörtelen akarata folytán.

Még hogy mi ne szokhatnánk hozzá ahhoz, hogy embereket használjunk fel…

Előre lépve felordítottam. Ezt az árnyékot nem a homokban kell keresni. Ez az árnyék bennem magamban van.

Hideg szél csapott le rám − és lezuhantam a Homály ötödik rétegébe.

Arccal a zöld fűbe.

Rohamokban tört rám a hideg szél. Az égen úszó ibolyaszínű, súlyos felhők mintha havat rejtenének, köztük átszűrődött a napfény. Az itt-ott dombok megszakította síkság, amelyet szúrós, magas fű borított, egészen a látóhatárig húzódott. Valahol a távolban dörgött és villámlott, de a villámok fordítva csapkodtak, a földről az égbe, az ibolyaszín felhőkbe.

Felálltam, nyeltem egy nagyot − bedugult a fülem. A Homály szokásos nyomasztó hatása, az egyre növekvő gyöngeség, a valódi világba való mielőbbi visszatérés vágya eltűnt. Az ötödik réteg energetikailag kiegyensúlyozottnak bizonyult. Amikor a szemem hozzászokott, és körülnéztem, kiderült, hogy a színek körülöttem mégsem teljesen elevenek. A fű zöld, de halvány. A felhők inkább szürkéskékek, mint ibolyaszínűek. Még a villámok is valahogy tompábbak, nem vakítanak.

És mégis… Itt talán lehet élni.

Körülnéztem. És a letaposott fűben megláttam az Őrt.

Egy gólem volt − agyagból gyúrt és mágiával életre keltett lény. Ritka dolog, már réges-rég nem csinál ilyet senki. Afféle középkori robot, amelyet időnként megpróbáltak munkára fogni, de többnyire védelemre használták.

De a klasszikus gólem agyagemberre hasonlított, és rúnákkal keltették életre, amelyeket egy speciális nyílásba kellett behelyezni (a mágusok humorérzéke ez ügyben rendszerint a pinceszinten mozgott).

Ez a gólem kígyó volt. Olyasmi, mint egy jó tíz méter hosszú és egy felnőtt ember derekával azonos vastagságú agyag anakonda, csakhogy mindkét végén ragadozómódra vicsorgó fejjel. A bőre szürkésvörös, mint a rosszul kiégetett tégla. A gólem szeme nyitva volt… és ez a szem rémített meg a legjobban. Mintha teljesen emberi lenne.

Egyébként miért „mintha”? Ha a gólemet Merlin készítette…

Pontosan a közepén a kígyó teste elkeskenyedett, volt benne egy tenyérnyi mélyedés. És abban a mélyedésben egy négyszögletes, szürke kőlap, rajta félig elkopott kelta írásjelek.

Igen, különös gólem. A rúna nem életre keltette, hanem megölte.

Vagy pontosabban mozgásképtelenné tette − szemének gonosz villogásából ítélve.

Még egyszer körülnéztem. Rajtam és a mozdulatlan gólemen kívül sehol senki. A sírrabló még lejjebb ment.

Felidéztem emlékezetemben az összes harci igézetet, a legerősebbeket, amiket csak ismertem és amikre futotta az erőmből, és gyorsan alkalmazható helyzetbe hoztam őket. Készen kellett állnom, hogy bármelyik pillanatban harcba bocsátkozzam. Persze ha képes vagyok lejjebb menni…

− Várj, Anton!

Hárman materializálódtak a levegőből − Learmont, Szemjon és a számomra ismeretlen néger. Egyébként Szemjont is, a négert is kezüknél fogva szó szerint maga után vonszolta Learmont. Milyen ereje van!

− Ó, de gyönyörű! − nézett körül lelkesen Szemjon. – Hű… szóval ide…

A gólemet meglátva elhallgatott. Odament hozzá, óvatosan megrúgta. Megcsóválta a fejét.

− Hú… micsoda szörnyeteg… Te készítetted ki?

− Félek, hogy nem olyan egyszerű kikészíteni. − Rámutattam a rúnára. Fomához fordultam: − Megyünk tovább, Learmont úr?

− Képes vagy rá?

− Megpróbálom.

Learmont kétkedve csóválta a fejét. Beosztottjára sandított.

− Te nem mész át − mondta neki. − E miatt a… féreg miatt hurcoltalak ide benneteket. De nektek itt nincs tovább út. Várjatok, amíg bírtok, aztán menjetek el.

Mélyet sóhajtott, és feloldódott a levegőben.

Előreléptem.

Semmi.

Még egy lépés. És még egy és még egy.

− Nem sikerül? − kérdezte együtt érzően Szemjon.

Mi ez? Hiszen leszálltam az ötödik rétegbe, itt minden nyugodt, és nem tudok lejjebb menni! Egy lépés. Még egy. Hol az árnyékom?

− Anton… − Szemjon megrázta a vállamat. − Anton, állj meg! Fölöslegesen pazarolod az erődet.

− Átmegyek − suttogtam. − Muszáj megtennem…

− Semmit sem muszáj tenned! Learmont tapasztaltabb. Ő majd elintéz mindent.

Megráztam a fejem. Igyekeztem ellazulni. Ide a düh hozott le… lehet, hogy innen a nyugalom visz tovább? Hiszen csak egy vízválasztó van előttem. A felületi feszültség vékony hártyája a világok között, határ, amelyen túl, mint kiderült, az életerő elkezd növekedni. Az első réteg gyakorlatilag halott, kiszáradt, élettelen. A második valamivel elevenebb. A harmadik, negyedik már kezd emlékeztetni a mi világunkra. Az ötödik… az ötödik csaknem alkalmas az életre. Itt már vannak színek, itt hideg van, de nem annyira, hogy megfagyjak, itt fű nő, esik az eső, furcsa viharok tombolnak. Mi lesz a hatodikon? Tudnom kell, hová törekszem. Jeges leheletű, haldokló, kipusztuló világba? Ahol nehéz levegőt venni, nehéz járni, nehéz beszélgetni?

Nem. A hatodik rétegnek másmilyennek kell lennie. Még ragyogóbbnak, mint az ötödik. Még elevenebbnek. Még közelebbinek a mi világunkhoz.

Rábólintottam gondolataimra. És átléptem az ötödik rétegből a hatodikba.

Itt éjszaka uralkodott. Talán nem nyári, de meleg. A fejem fölött az égen egyetlen csillagot sem láttam, de ott volt a hold. Nem szürke porsáv az égen, mint az első rétegben. Nem három morzsányi, színes holdacska, amelyek a másodikban világítanak. A leghétköznapibb, az emberi tekintet számára megszokott hold.

De egyetlen csillag sincs. A csillagok nem a Másféléknek valók.

A hold fehér fényszórója alatt a világ teljesen valóságosnak tűnt. A fák igaziak, elevenek, leveleik susognak a szélben. Fű-és égésszag terjeng… Hirtelen felfogtam, hogy először érzek szagot a Homályban. Ha ráharapnék egy fűszálra, biztosan érezném kesernyés nedvének ízét…

Égés?

Megfordultam, és megláttam Learmont-t. De már nem testes, idős úriember képében, hanem homálybéli megtestesülésében.

Rímfaragó Thomas szőke, majd’ három méter magas óriássá változott. Bőre halvány tejszerű fényt árasztott. Fehér és kék tűzpamacsokat markolt ki a levegőből, összetapasztotta hatalmas tenyerében, mintha hógolyót gyúrna, és valahova a távolba hajította őket. Tekintetemmel követtem röppályájukat − a süvítő lánggömbök végigszáguldottak a síkság felett, útjukon elsodorták a ritkásan álló fákat, és kihunytak egy távolodó, sötét felhőben. Lángoló fák jelezték a célt tévesztett dobásokat.

− Foma − kiáltottam −, megjöttem!

Az óriás egy egészen különlegesen nagy gömböt formált. Krákogott egyet, és a felhő után hajította a gömböt. Megfordult.

Csodálatos volt az arca. Egyszerre ősi és friss, jóságos és kegyetlen, szép és riasztó.

− Az ifjú mágus leküzdötte az akadályokat − mennydörögte Thomas. − Az ifjú mágus segítségemre sietett…

Nem volt egészen magánál − ahogyan valamennyi Másféle, aki a küzdelem hevében felölti mélységi, homálybéli megtestesülését.

Thomas néhány lépéssel megtette a minket elválasztó távolságot. Úgy éreztem, még a föld is reng léptei alatt.

− Nem boldogultak, barátom… − Az ősi bárd vállamra tette lapát nagyságú tenyerét. − Csak a hatodik rétegig jutottak. Thomas elkergette őket, igen. Thomas úgy elzavarta őket, mint a gyáva ölebeket.

Thomas az arcomhoz hajolt, és bizalmasan a fülembe súgta:

− De csak azért, mert az ellenfelek nem vették fel a küzdelmet. Elég hosszú időt töltöttek itt, hogy megértsék, nem tudnak lemenni a Homály hetedik rétegébe.

− Hányan voltak, Thomas?

− Hárman, barátom. Hárman. Ez a helyes szám.

− Megnézted őket?

− Alig-alig. − Thomas megcsóválta a fejét. − Az aurát itt nem lehet leolvasni, de Thomasnak valamennyire sikerült. Egy Setét Másféle − élőhalott, vámpír. Egy Fénypárti Másféle, egy csodatévő gyógyító. És egy Inkvizítor Másféle, harci mágus. Hárman szövetkeztek Merlin hagyatékáért. Hárman szálltak le ide. Hárman majdnem lejjebb mentek. Három Legfelső szintű. De még a Legfelsők sem képesek leszállni a hetedik rétegbe.

− Setét, Fénypárti és Inkvizítor? − képedtem el. – Együtt?

− Merlin hagyatéka mindenkit vonz. Még a Fénypártiakat is. Mit gondolsz, ifjú mágus, miért akarta Thomas titokban tartani érkezésedet még a saját Őrsége előtt is?

− Thomas, el kell mennünk. − Az óriás szemébe néztem. − Thomas, ideje visszamenni. Ideje hazamenni.

− Miért? − csodálkozott az óriás. − Jó itt, ifjú mágus. Itt lehet élni. Varázslatos föld, a tündérek és varázslók birodalma… Thomas itt letelepedhet. Thomas itt megtalálhatja menedékét…

− Thomas Learmont, te az Éjszakai Őrség vezetője vagy! Egész Skócia a védelmed alatt áll! Boszorkányok, vámpírok, alakváltók… talán csak nem hagyod őket szabadon garázdálkodni?

Thomas hallgatott, és egy pillanatig az volt az érzésem, hogy elutasít. Mert megtalálta magának a tündérek birodalmát, azt, ahová a hagyományok szerint már négyszáz évvel ezelőtt eltávozott…

A Setétek természetesen nem kezdhetnek garázdálkodni. Megjön a segítség Angliából, Írországból, Walesből. Európában is, Amerikában is akadnak Fénypártiak, akik segítenének az elárvult skóciai Őrségnek.

De nem Learmont eltűnése lesz-e az az utolsó csepp, amely Jegort Tükörmágussá változtatja?

− Menjünk, ifjú barátom − mondta Learmont. − Igazad van, igazad van, én meg sietek… még nem jött el az idő… De hallgasd, ifjú mágus! Hallgasd, hogyan zeng a csönd, hogyan dalolnak a kabócák a fűben, hogyan verdes a levegőben az éjszakai madarak szárnya…

Vagy ő hallatta velem, vagy mindez igaz volt, mert az óriás zihálásán át meghallottam a csöndet is, a hangokat is.

− Nézd, milyen fényesen ragyog a tűz, hogyan tükrözik az ezüstös levelek a holdfényt, milyen sötét a fű a lábunk alatt… − suttogta Learmont. − Itt lehet élni…

Láttam én is.

− Nem sok Másféle járt itt életében… − Learmont felsóhajtott. − Csak halálunk után jutunk ide, érted? Végleg jövünk ide…

Borzongás futott végig a hátamon. Eszembe jutottak a mi Őrségünk halottai. Igor, Tigrincs, Andrej…

− Tudtad? Korábban is tudtad?

− Minden Legfelső szintű, aki le tudott szállni az ötödik rétegbe, tudja. − Thomas hangja szomorú volt. − De ez túlságosan veszélyes tudás, ifjú mágus.

− Miért?

− Nem jó tudni, mi vár ránk a halál után. Thomas tudja − és nem könnyű neki. Thomas ide vágyik. Távol az emberektől, a kegyetlen és mohó emberektől. Távol az emberi jóságtól és emberi gonoszságtól. Olyan jó… a Másfélék világában élni…

− Élni?

− Élni, ifjú mágus… Itt még a vámpíroknak sincs szükségük vérre. Itt minden más, minden másképp van. Minden úgy van, ahogyan lennie kell. Itt van az igazi világ… az ötödik, a hatodik és a leghatalmasabb, a hetedik rétegben. Itt ég felé törnek a bölcsek tornyai, akik a világmindenséget tanulmányozzák; pezseg az élet a Fénnyel és Setéttel teli városokban; az érintetlen erdőkben egyszarvúak kóborolnak, és barlangjukat őrzik a sárkányok. Idejövünk majd… én hamarabb, te később… és barátaink jönnek elénk fogadásunkra. Én is örömmel fogadlak majd, ifjú mágus…

Az óriás karja átölelte a vállam, mint egy gyerekét. Foma mélyet, súlyosat sóhajtott. És folytatta:

− De nincs itt az ideje. Még nincs itt. Ha le tudnék menni a hetedik rétegbe, nem térnék vissza. De nem elég hozzá az Erőm. És a tiéd sem elég hozzá, ifjú mágus.

− Nekem még nem sürgős − mormoltam. − Nekem…

Mim van nekem? Feleségem és lányom? Ők Másfélék. Legfelső szintű Másfélék. Együtt mehetünk majd el. A Fény és a Setét városaiba… ahol boldog együtt Alisza és Igor, ahol senki sem emlékszik az ostoba emberkékre…

Összerezzentem. Csak képzelem, vagy én is nagyobb lettem? Vagy Learmont megy össze?

− Menjünk, Foma!

− Várj! Nézd meg ezt!

Fejünk fölött fehér tűz lobban fel. Foma kinyújtotta hatalmas karját, és egy áttetsző vörös kőre mutatott, amely lábunk előtt rejtőzött a fűben. Mi ez, talán csak nem akkora rubint, mint egy jókora tálca?

Leguggoltam. Végighúztam kezem a sima felületen. Megnéztem a kelta írásjeleket.

− Mi van ide írva, Foma?

− Ezt Merlin írta. − mondta Foma töprengéssel a hangjában. − Ezt Merlin írta, és egyszerre kulcslyuk és az utolsó kulcs. Az van ide írva… − Elhallgatott. − Ha nagy szavakkal akarnám elmondani…

− Bárhogy, de mondd már − kiáltottam, szinte fizikailag érzékelve, hogy múlik az idő.

Itt a Minden Koronája. Csak egy lépés ide.

De csupán erősek és bölcsek öröksége az.

Foma valami idegen, vékonyabb és éneklő hangon mondta mindezt. És már az első hangoknál világítani kezdtek a kőbe vésett betűk, mintha a kő alatt erős fényű lámpát gyújtottak volna. A betűk egymás után vékony, ég felé törő fényoszloppá váltak.

Mindent megkapsz, és nem kapsz semmit,

ha sikerül megszerezned.

Indulj előre, ha mint én, erős vagy,

Indulj vissza, ha mint én, oly bölcs.

Kezdet és vég, fej és farok a Minden Koronájában

Egybeolvad. Így élet és halál elválhatatlan.

Az utolsó betű Learmont utolsó szavával egy időben fehéren felvillant.

− Utálom a karaokét − mondtam. − Mit jelent ez az egész?

− Thomas sem tud többet, mint te, ifjú mágus. − Az óriás felnyalábolt. − És most menjünk!

Azt hittem, Learmont egyenesen a valóságba akar fölmerülni. De nem, előbb az ötödik szintre ment föl, intett Szemjonnak és a négernek:

− Gyertek!

Nem kellett sokáig kérlelnie őket. Learmont rám kacsintott, a gólem fölé hajolt, és kitépte a kígyó testéből Merlin rúnáját.

A szörnyeteg szeme dühödten felvillant. Teste gyűrűkbe tekeredve a levegőbe emelkedett, két szája egyszerre nyílt ki.

De mi már elérhetetlenek voltunk az Őr számára. A megszokott emberi világban voltunk. A holttestekkel teli szobában.

Az idős, testes Learmont elengedett és ledobott engem a padlóra. Arca verejtékben úszott, még meredező bajuszán is verítékcseppek csüngtek.

Körülöttünk a szokásos nyüzsgés − Fénypárti Másfélék rögzítették az aurák nyomait, vizsgálták a holttesteket, vér-és szövetmintákat gyűjtöttek az elemzésekhez. Rám és rögtön a nyomomban megjelenő Szemjonra gyanakvó pillantások szegeződtek, testünket igézetek csápjai tapogatták végig. Felismervén bennünk a Fénypártit, sőt a magas rangú Fénypártit, az őrségbeliek zavartan visszavonták az igézeteket.

Kicsit odébb felfedeztem Bruce-t. A vámpírok Mestere már nem két lábon járó holttestre emlékeztetett, arcára még a pír is visszatért. A sarokban guggolt, és egy pohárból ivott valamit. Nem néztem meg, mit.

− Ez már igen! − mondta Szemjon a fejét ingatva. Nagyon boldognak látszott. − Sosem hittem volna, hogy megfordulok az ötödik rétegben, akár a Nagy Geszer vagy Rímfaragó Thomas. Hű… most már a haláltól sem félek…

Rám kacsintott.

− Betapasztom a szádat − mondta nagyon is ismerős hanghordozással Learmont. − A Homály ötödik rétege nem pletykatéma.

− Aha − bólintott rá gyorsan Szemjon. − Csak ostobaságból járatom a szám…

− Foma… − Kezemet nyújtva segítettem felállni a mágusnak. − Köszönöm… hogy visszajött. És azt is, amit megmutatott… Köszönöm.

− Menjünk. − Foma gyorsan átment a szomszédos szobába, a „kikötőhöz”, ahol a sötét vízen ringott a vascsónak. Én a nyomában. Learmont fölénk borította a Csend Ernyőjét − a lárma egyből megszűnt.

− Kérdezni akarsz valamit?

– Igen. Kik voltak?

− Nem tudom. − Foma zsebkendőt húzott elő, és letörölte arcáról a verejtéket. − Már többször megpróbáltak eljutni Merlin hagyatékához. De nem vagyok benne biztos, hogy ugyanezek a Másfélék voltak… a legutóbbi kísérlet több mint száz éve történt. Na meg korábban senki nem vont be a dologba ilyen széles körben embereket… Ez nagyon komoly ügy, Anton. De szerencsénk van − a harmadik kulccsal Merlin mindenkinek feladta a leckét.

− Mit jelent az a vers?

− Fejtörő. Akkoriban nagyon kedvelték a fejtörőket. A jó modor jelének számított esélyt adni az ellenfélnek arra, hogy legyőzze önmagát. Csalóka, de mégiscsak valamiféle lehetőség.

− Egy dolog világos: azonkívül, hogy egyenesen leszállsz a hetedik rétegbe, létezik egy kerülő út is − mondtam.

− Úgy fest. De nem tudom, mit mondhatnék neked. De ha tudnám, se mondanám el.

− Az idők végeztéig őrizni fogod Merlin rejtekhelyét?

− Amíg képes vagyok rá. − Learmont megforgatta kezében Merlin rúnáját. Felsóhajtott. − Legalább az őr ismét vigyáz az ötödik rétegre. És az ellenségnek ezúttal újra meg kell szereznie a rúnát.

− Semmisítsd meg, Foma!

Megcsóválta a fejét.

− Egyszerű megoldások nem léteznek, Anton. Ha megsemmisítem a rúnát, eltűnik az Őr is. Biztonságosabban elrejtem. Nem kell tudnod, hogyan. És… köszönöm a segítséget.

− Ez annyit tesz: mehetek isten hírével? − Elmosolyodtam.

− Ez annyit tesz, hogy köszönöm a segítséget. Minél több lesz itt a kívülálló, annál nagyobb lesz a hírverés a történtek körül. Hálás vagyok neked és Szemjonnak. A repülőjegyeket elviszik nektek a szállodába.

− Világos. Köszönöm, Foma. − Meghajoltam. − A Fény legyen veletek!

− Várj! − mondta lágyan Learmont. Odalépett és váratlanul átölelt. − Én mondok köszönetet neked. Ne sértődj meg. Sok problémánk lesz mostanában, és sok vendégünk az Inkvizíciótól. Talán itt akarsz ragadni egy hónapra?

− Őrizd a Koronát, Foma − mondtam rövid szünet után.

− Gondolkodj azon, amit láttál, Anton. Meggyőződésem, hogy a történtekbe belekeveredett egy honfitársad. Közelíts a rejtélyhez a magad oldaláról − és még találkozunk.

− Ha megtalálom, ki volt az a mieink közül, kitépem a lábát, és bedugom a fülébe − ígértem. − Viszontlátásra, Rímfaragó Thomas!

Majd, már az ajtó felé haladva, hozzátettem:

− Igaz is, megszoktuk, hogy első osztályon repülünk.

− Köszönjétek meg, ha nem poggyászként adlak fel benneteket − válaszolt hasonló hangnemben Foma. És hátat fordítva visszaindult a munkatársaihoz.

EPILÓGUS

− Valóban rossz előjel csata közben mondani a barátodnak, hogy még találkoztok − közölte borúsan Szemjon. – Nincs egy szabad perce, hogy beugorjon hozzám. Mi meg, mint a hülyék, repülünk haza. Csak legalább egy hetecskét… elutazhatnánk a tavakhoz, pecáznánk…

− Szemjon, ha a nyakunkra jön az Inkvizíció, egy hónapra is itt ragadunk.

− És az miért baj?

− Nekem családom van.

− Ja, igaz… − Szemjon felsóhajtott. − Ott a pici lányod… Tud már járni?

− Szemjon, elég a hülyéskedésből!

A szálloda bejárata előtt álltunk. Szemjon fölényesen elmosolyodott, megdörgölte az orrnyergét.

− Eh… mennyi időnk van még?

− Öt-hat óra. Ha lesz jegy az esti járatra.

− Beugrom egy boltba, veszek pár szuvenírt. Neked ne vegyek?

− De hát mit?

− Hogyhogy mit? Whiskyt és sálat. A fiúknak whiskyt, a csajoknak sálat. Általában ötöt-ötöt szoktam venni mindegyikből.

− Menj! − legyintettem. − Csak nekem vegyél egy gyereksálat is, ha látsz. Valami vidám színűt.

− Meglesz.

Bementem az előcsarnokba. A portás nem volt a pult mögött, viszont ott feküdt egy boríték nagy betűs felirattal: Anton Gorodetsky. A borítékban három első osztályú repülőjegy, nekem, Szemjonnak és Galina Dobronravovának. Foma nemcsak rendkívül hatékonyan dolgozott, de az alakváltó kislányról sem feledkezett meg.

A harmadik emeleten bekopogtam a Setét luxuslakosztály ajtaján. Semmi válasz. Hallgatóztam − az ajtó mögött valahol folyt a víz. Kivettem Galja jegyét a borítékból, és bedugtam az ajtó alatt.

Zsebemből előkotortam a kulcsot, és bementem a saját lakosztályomba.

− Nagyonlassannagyonlassanmenjafotelhozésüljbele − mondta a vörös hajú fiú, aki Skócia Kazamatáiban Jean-ként mutatkozott be nekem.

Rendkívül előnyös pozíciót foglalt el. Az ablaknál, amelyen vakító napfény áradt be. Az árnyékom valahol mögöttem volt − nem tudtam belemerülni.

− Lassaninduljafotelhoz − sürgetett a srác.

Fel volt gyorsítva, zöldes fény vette körül, amely a kezében szorongatott amulettből áradt: látszólag közönséges gyöngy karkötő, amilyet a hippik viseltek. Reflexei most sokszorosan meghaladták az emberi mértéket. És tekintetbe véve Uzi géppisztolyát, amelynek tárja szintén vörös fényt árasztott a megigézett golyóktól, nem volt értelme ellenkezni.

− Beszélj érthetőbben − mondtam, a karosszékhez menve és beleülve. − Mivel nem öltél meg rögtön, nyilván van miről beszélnünk.

− Tévedszcsodatévő − mondta, és feltűnt nekem a gyerekesen és mulatságosan hangzó „csodatévő” szó. − Aztparancsoltáköljelekmeg. Dekérdezniakarokvalamit.

− Kérdezz.

Szükségem van az árnyékomra. El kell fordítanom a fejem, meglátnom az árnyékomat, és lemerülnöm a Homályba. Ott gyorsabb leszek nála.

− Nefordítsdelafejed! Haazárnyékodranézelazonnallövök! Hányanvagytok?

– Mi?

− Hányilyenfiguracsászkálaföldön?

– Hát… − Elgondolkodtam. − A Fénypártiakra vagy a Setétekre gondolsz?

− Azmindegy!

− Kö-rül-be-lül min-den tíz-ez-re-dik − húztam a szót. Nem komiszságból, hanem próbáltam meggyőzni a srácot, hogy túlságosan is felgyorsult. Egyébként vajon képes-e befolyásolni az igézet működését?

− Gyűlölömadisznókat − mondta a srác. − Aztmondtákmondjammegnekedhogyelárultadabarátodatésrászolgáltálahalálra.

Kopogtak az ajtón.

A srác pillantása az ajtóra ugrott. Visszafordult felém. Egyetlen mozdulattal letépte a terítőt az asztalról, a géppisztolyra borította, amely változatlanul rám célzott. Rám parancsolt:

– Válaszolj!

− Ki az? Nyitva van! − kiáltottam.

Ha Szemjon az, van esélyünk.

Kinyílt az ajtó, és Galja lépett be. De úgy festett, hogy a lélegzetem is elakadt. Rövid fekete szoknyácska, csaknem átlátszó rózsaszín top − kész Lolita[22].

Jean is kővé dermedt.

− Szia. − A kislány valamit rágott. Összpontosított, és jókora lufit fújt a rágógumijából. A lufi kipukkadt, Jean összerezzent. Megrémültem, nem kezd-e tüzelni, de megúsztuk. − Hát te ki vagy? − kérdezte Galja.

Úgy meredt Jeanra, hogy a gyilkos arcát elöntötte a vér. De a fiúnak sikerült csaknem csevegő hangon kinyögnie:

− Vendégségbejöttem.

− Hát, Anthony haverjainak engedmény jár. − Galja rákacsintott a fiúra. Csípőjét ringatva odalépett hozzám, és azt mondta: − Itt hagytam a bugyimat, nem találtad meg?

Mást nem tehettem, megráztam a fejem.

− Hát, egye fene − döntött Galja. És lassan fölém hajolt, ajkát az ajkamhoz érintette, lehetővé téve, hogy Jean rámeredjen… gondolni sem merek arra, hogy mire.

De rámeredt.

− Készülj! − súgta Galja. A kislány szeme komoly, izgatott volt. De megérintette az ajkam, és a szemében pajzán fény villant fel…

Ez egyetlen másodperccel történt az előtt, hogy farkassá változott volna. Vadul, iszonyatosan, vércsöppeket és bőr-cafatokat spriccelve szerte, nem fecsérelve az időt teljes értékű átalakulásra. Transzformálódott − és zilált fekete árnyként vetette magát a gyilkosra.

Jean abban a másodpercben kezdett tüzelni, amikor egymás után két Hármas Pengét vetettem rá.

Az első a géppisztolyt tartó kezébe vágódott bele, és lehasította teste egy részét. Hová került a második, elsőre fel sem fogtam. Felpattantam, a padlón vonagló nőstény farkashoz ugrottam. Teste felfogta az összes, nekem szánt golyót. Nem túl sokat, talán ötöt vagy hatot. Hiszen ha nem lettek volna megigézve…

Jean ingadozva állt. Őrült tekintettel meredt rám.

− Ki küldött? − ordítottam, lesújtva rá a Dominanciával, az abszolút engedelmesség igézetével.

Jean megvonaglott, megpróbálta kinyitni a száját − és a feje három darabra esett szét. Második töltetem a fejét találta el.

Teste megingott, és a padlóra zuhant, a farkas-kislány mellé. Artériájából lüktetve folyt ki a vér.

Ha Galja vámpír lenne, nem alakváltó…

A kislány fölé hajoltam, és észrevettem, hogy visszaváltozik emberré.

− Meg ne próbáld! Belehalsz!

− Így is, úgy is meghalok − mondta tisztán érthetően. − Nem akarok… állatként…

− Te nem…

Hangjában egy pillanatra irónia csendült.

− Buta… Fénypárti…

Felálltam. A kezem csupa vér volt. A lábam alatt tocsogott a vér. A gyilkos lefejezett teste görcsösen rángatózott.

− Mi van itt? − Szemjon megmerevedett az ajtóban. Tenyerével megdörgölte az arcát. Elkáromkodta magát.

Másik kezében két csomagot szorongatott. Az egyikben palackok. A másikban biztosan a sálak.

− Itt? Itt már semmi − mondtam a halott kislányt nézve. − Már vége.

A mágnest Zavulonnak az edinburgh-i repülőtéren vettem meg, mialatt Learmont és Szemjon átcserélte a jegyeket. Az utastérben már csak két helyre volt szükségünk, és egy jegyre egy nem szabványos poggyásznak − egy hosszú faládának, rajta több igézettel. Az egyik igézet a tartalmát védte a bomlástól. Egy másik meggyőzte a vámosokat, hogy teljesen fölösleges megvizsgálni a láda tartalmát, ártalmatlan síléceket szállítanak benne.

A hűtőmágnes banális volt, de szép: egy skót figura kiltben és dudával. Zsebre dugtam, azután megálltam a képeslapot árusító pultnál. Kiválasztottam egy képeslapot a királyi várral, és betettem a Nagy-Britannia útikönyvbe. Egyelőre még semmi alapom nem volt, hogy elküldjem Lerának. De nagyon reméltem, hogy előbb vagy utóbb teljesíthetem a Viktor barátnőjének tett ígéretemet.

Szemjon szokatlanul csöndes volt. Nem idézte fel, hogy festettek a repülőgépek az aviáció hőskorában, nem viccelődött. Átmentünk a határőrökön és a vámosokon, elfoglaltuk helyünket a gépen. Szemjon előszedett egy üveg whiskyt, és kérdően nézett rám. Bólintottam. Mind a ketten húztunk egy jót a palackból, kiváltva ezzel a stewardess helytelenítő pillantását. Azonnal eltűnt kis birodalmában, majd poharakkal és kis palackokkal tért vissza, szó nélkül átadva őket Szemjonnak.

− Ne sajnáld − mondta halkan Szemjon. − A Setét mindig is Setét marad. Ha felnő, szörnyeteg lett volna belőle. Több mint valószínű.

Bólintottam. Természetesen igaza van. Ezt még egy olyan buta Fénypártinak is meg kell értenie, amilyen én vagyok…

Hátradőlve lehunytam a szemem. Arra gondoltam, hogy még a valószínűségi vonalakat sem jutott eszembe ellenőrizni − nem fenyegeti-e gépünket katasztrófa. De mit számít? Az emberek is repülnek, nem gondolva semmi rosszra. Megpróbálom én is…

− Megnéztem a realitásokat − mondta Szemjon. − Tíz perc késéssel indulunk, de időben érkezünk. Hátszelünk van, mázli, igaz?

Elővettem az egyszer használatos fülhallgatót a műanyag zacskóból, bedugtam a csatlakozót a karfában található aljzatba. Végigfutottam a billentyűkön csatornát keresve. Amikor meghallottam az ismerős dalt, megálltam:

Ne veszítsd el, amit kaptál.

Ne bánd azt, ami elveszett.

A fiú az éden kapujánál

elunta már a könnyeket.

De rajtunk tisztán átlát,

nem dalol zsoltárt nekünk.

Kérdése egy van csupán:

Vajon voltunk, szerettünk…

Vajon voltunk, szerettünk…

Vajon voltunk, szerettünk…[23]

MÁSODIK TÖRTÉNET

KÖZÖS ELLENSÉG

PROLÓGUS

A tűzoltóság felügyelője ujjával a tartójában porladó füstölőpálcára bökött.

– Az mi?

− Ópium − felelte álmodozva a lány.

A könyvelésben csönd lett. A felügyelő arcán vörös foltok ütköztek ki.

− Én nem tréfálok! Mi ez?

− Füstölőpálca. Indiai. Ópiumnak hívják. − A lány végignézett kollégáin, és zavartan hozzátette: − Valójában nincs itt semmiféle drog.

− Otthon szívhat ópiumot is, kendert is. − A felügyelő tüntetőleg megnyálazta ujját, és eloltotta a rudacskát. − De itt… minden tele van papírral!

− De hát figyelek… – jött zavarba a lány. − És a tartója is speciális, látja? A hamu a kerámiatálkába hullik. Az illata kellemes, mindenki szereti…

Megnyugtatóan, lágyan beszélt, úgy, ahogy a felnőttek szoktak társalogni a kicsi gyerekekkel. A felügyelő még mondott volna valamit, de ekkor közbeszólt egy idősebb asszony, aki külön ült, a legnagyobb íróasztalnál, szemben a többi könyvelővel.

– Verocska, már megbocsáss, a felügyelőnek teljesen igaza van. És nehéz a szaga. Estére megfájdul tőle a fejem.

− Indiában biztos mindig tárva-nyitva vannak az ablakok − kapcsolódott a beszélgetésbe egy harmadik asszony. − Ott égethetik a pálcikáikat. A higiéniával is gyatrán állnak, a pöcegödör ott van mellettük, minden nagyon gyorsan rohad, olyan a klíma. El kell nyomni a bűzt. De nálunk minek?

A negyedik lány, Vera kortársa felvihogott, és belebújt számítógépe képernyőjébe.

− De hát… szólhattatok volna! − kiáltott fel a lány. Hangjában könnyek rezegtek. − Miért nem szóltatok?

– Nem akartunk megbántani − felelte a legidősebb. Vera felpattant, tenyerét arcára szorítva kirohant a folyosóra. Cipősarkak kopogtak a parkettán, majd távolabb becsapódott a vécéajtó.

− Előbb vagy utóbb meg kellett neki mondani − sóhajtott fel az idősebb asszony. − Már nem bírtam tovább szagolni ezeket a rudacskákat. Hol ópium volt nála, hol jázmin, hol fahéj…

− Emlékeztek a chilire meg a kardamomra? − kiáltott fel a fiatal. − Az szörnyű volt!

− Nem kéne kinevetned a barátnődet. Inkább menj Vera után, nagyon elkeseredett…

A fiatal készségesen felállt, és kiment a könyvelésből.

A felügyelő értetlen pillantással mérte végig a nőket, majd kísérőjére, egy fiatal, jó húsban lévő, farmert és pólót viselő férfira nézett. Az egyenruhás felügyelő mellett nagyon komolytalanul festett.

− Őrültekháza − jelentette ki keményen a felügyelő. − Amerre nézek, mindenütt megsértik a tűzvédelmi előírásokat. Hogyhogy még nem zárták be magukat?

− Magam is csodálom − értett vele egyet a férfi. − Néha munkába jövet arra gondolok: lehet, hogy már ma? Hogy vége lesz ennek a kuplerájnak? A szabályzatnak megfelelően fogunk működni, egyetlen előírást sem sértünk meg…

− Mutassa meg az első emeleti tűzvédelmi felszerelést! − szakította félbe a felügyelő az alaprajzot nézve.

− Szívesen. − A férfi kitárta az ajtót a felügyelő előtt. Rákacsintott az irodában maradt nőkre.

A tűvédelmi felszerelésnél a felügyelő méltatlankodása csillapodott. A felszerelés szép új volt, akkurátusan pirosra festve. Volt ott két tűzoltó készülék, homokos vödör, egy üres, kúp alakú vödör, lapát, csáklya és feszítővas.

− Nocsak, nocsak − dünnyögte a felügyelő belekukkantva a vödörbe, ellenőrizve a készülékek feltöltésének dátumát. − Valahogy még olyan régimódi is. Nem hittem volna.

− Igyekszünk − mondta a kísérője. − Amikor iskolába jártam, ugyanilyen volt ott is.

A felügyelő szétterítette az alaprajzot. Egy pillanatra elgondolkodott.

− Akkor nézzük még meg… nézzük még meg a programozóikat.

− Nézzük − élénkült fel a férfi. − Egy emelettel följebb vannak, jöjjön utánam.

A lépcsőnél félreállt, előreengedte a felügyelőt. Megfordult, és ránézett a tűzvédelmi felszerelésre. Az elhalványult, majd szétfoszlott a levegőben. Valami halk pendüléssel leesett a földre. A férfi elmosolyodott.

A programozóknál tett látogatás után a felügyelőnek megint volt oka elégedetlenkedni. A programozók (két lány és egy fiú) gondtalanul dohányoztak a munkahelyükön, a számítógépek vezetékei riasztóan tekeregtek összevissza (a felügyelő még az egyik asztal alá is bemászott ellenőrizni a konnektorokat, földeltek-e). Negyedóra múltán visszatérve a földszintre a felügyelő bement egy irodába, amelynek ajtaján ez a furcsa felirat díszelgett: Ügyeletes váltóőr, aztán szétrámolta az asztalon a papírjait. Az őt kísérő fiatalember leült vele szemben, és mosolyogva figyelte, amint a felügyelő kitölti a jegyzőkönyv űrlapját.

− Mi ez az ostoba felirat az ajtaján? − kérdezte a felügyelő anélkül, hogy abbahagyta volna a munkát.

− Az ügyeletes váltóőr? Hát ő az, akinek a nyakába szakad az összes balhé. Ha ellenőr jön, csőtörés történik, ételt vagy ivóvizet hoznak − mindennel neki kell foglalkoznia. A diszpécser és a gazdasági főnök keveréke. Unalmas beosztás, felváltva tartjuk az ügyeletet.

− Egyáltalán mivel foglalkoznak itt maguk?

− Ez is a tűzoltóság hatáskörébe tartozik? − A férfi elgondolkodott. − Hát… mi védjük Moszkvát a rossz teremtményeitől…

− Tréfál? − A felügyelő súlyos pillantást vetett az „ügyeletes váltóőrre”.

− A legkevésbé sem.

Az ajtón kopogás nélkül belépett egy idősebb, keleties külsejű ember. Megjelenésekor az ügyeletes gyorsan felpattant.

− Nos, mi a helyzet? − kérdezte az érkezett.

− Egy észrevétel a könyvelésen, egy a vécében, egy az első emeleti tűzvédelmi felszerelésnél − válaszolta készségesen az ügyeletes. − Minden rendben, Borisz Ignatyjevics.

A felügyelő elsápadt.

− Lasz, az első emeleten nincs tűzvédelmi felszerelésünk − jegyezte meg Borisz Ignatyjevics.

− Illúziót támasztottam − dicsekedett Lasz. − Nagyon hitelesre sikeredett.

Borisz Ignatyjevics bólintott.

− Jó − mondta. − Csak nem vettél észre még két poloskát a programozóknál. Azt hiszem, vendégünk nem először kapcsolja össze a tűzvédelmi felügyelő feladatait a kémkedéssel… igaz?

− Hogy merészeli… − kezdte a férfi. És elhallgatott.

− Nagyon szégyelled, hogy ipari kémkedéssel foglalkoztál − mondta Borisz Ignatyjevics. − Ez undorító! Hiszen becsületes ember voltál… valamikor. Emlékszel, még a BAM-ra[24] is elutaztál! És nem csak a pénz miatt, kellett neked a romantika, részt akartál venni valami nagy dologban…

A felügyelő arcán csorgott a könny. Bólintott.

− És arra emlékszel, amikor felvettek úttörőnek? − kérdezte élénken Lasz. − Ott álltál a sorban, és arra gondoltál, minden erődet a kommunizmus győzelméért áldozod? Az őrsvezetőnő felkötötte a nyakadba a nyakkendőt, feszes cicije csaknem hozzád ért…

− Lasz − szólalt meg jeges hangon Borisz Ignatyjevics. − Nem győzök csodálkozni, hogyan lettél te Fénypárti.

− Aznap jó hangulatban voltam − ismerte be Lasz. − Azt álmodtam, hogy kicsi vagyok, és pónin lovagolok…

− Lasz! − ismételte meg Borisz Ignatyjevics.

Az ügyeletes elhallgatott.

A beállt csendben csak a tűzoltóság felügyelőjének szipogása hallatszott.

− Én… én minden elmondok… A BAM-ra azért mentem el, hogy megszabaduljak a tartásdíjtól…

− A BAM nem érdekel − mondta lágyan Borisz Ignatyjevics. − Azt meséld el, hogyan kértek meg, hogy poloskákat telepíts a hivatalunkba.

1. FEJEZET

− Gondolom, kitaláltátok, miért hívtalak össze benneteket − mondta Geszer.

Öten ültünk a főnök irodájában. Maga Geszer, Olga, Hja, Szemjon és én.

− Mit nem lehet ezen kitalálni − dörmögte Szemjon. − A Legfelső szintűeket és az Erő első szintjén állókat hívta össze. Csak Szvetlana nincs itt.

− Szvetlana azért nincs itt, mert nem tartozik az Éjszakai Őrség állományához. − Geszer elfintorodott. − Azonban biztos vagyok benne, hogy Anton mindent elmond neki. Meg sem próbálom megtiltani neki. De a szabályok megsértését nem nézem el… ez az Éjszakai Őrség vezetésének tanácskozása. Előre figyelmeztetem Ilját… némely most elhangzó dolog számára újdonság lesz, ezeket a megszokott körülmények között nem tudhatná meg. Úgyhogy nem beszélhet róla. Senkinek.

− És mi lenne az? − kérdezte Ilja szemüvegét megigazítva.

− Alighanem… alighanem mindaz, amit itt hallani fogsz.

− Remek ez a „mindaz” − bólintott Ilja. − Ahogy parancsolja. Ha akarja, kész vagyok felvenni a Fenyítő Tűz jelét.

− Megleszünk formalitások nélkül is. − Geszer előszedett az asztalából egy fémládikát, és kotorászni kezdett benne. Én közben nem csillapuló kíváncsisággal körülnéztem. A főnök irodáját az teszi érdekessé, hogy hatalmas mennyiségű apró tárggyal van teli, részben a munkájához kellenek, részben egyszerűen emlékek. Olyasmi, mint Pljuskin[25] csűrjei, mint egy gyerek legféltettebb „kincseivel” teli doboz, mint egy szórakozott gyűjtő lakása, aki folyton elfelejti, mit is gyűjt tulajdonképpen. És az is meglepő, hogy mintha soha semmi nem tűnne el, a szekrényekben gyakorlatilag nincs már szabad hely, a tárgyak mégis egyre szaporodnak.

Pillantásom most egy kis terráriumon állapodott meg. Valami miatt nem volt teteje, az üvegre címkét ragasztottak − rajta vagy OOO betűk, vagy 000 számjegyek. A terrárium belsejében egy ostoba, kínai gyártmányú játékszer volt: apró műanyag vécécsésze, rajta diadalmasan üldögélt egy tarantula. Eleinte úgy tűnt, a pók is műanyagból van, vagy döglött, de azután észrevettem, hogy fénylik a szeme, mozog a rágója. Az üvegen egy másik pók mászott, kövér volt, kerek, apró, szőrös, lábakon mozgó labdára emlékeztetett. Apók időnként megállt, egy csöpp zöldes mérget fröcskölt az üvegre, nyilván megpróbált kijutni. Egyébként a terráriumban lévő másik pók is hullatott valamit. Alul valamiféle másmilyen rovarok nyüzsögtek, mohón nyúlkálva a csemege után. A szerencsések, amelyeknek sikerült valamit szerezniük, örömmel ugrándoztak.

− Érdekel? − kérdezte Geszer föl sem nézve.

– Aha… mi ez?

− Szimulátor. Tudod, szeretem tanulmányozni a zárt társadalmi csoportokat.

− És ez a szimulátor mit ábrázol?

− Egy érdekes társadalmi helyzetet − mondta kitérően Geszer. − Az alapmodellben hagyományos pókközösségnek kellett volna létrejönnie. De itt két vezérpókunk van, közülük az egyik megszerezte a vezetői pozíciót azzal, hogy időben felkapaszkodott egy magaslati helyre, a másik pedig a külső agresszió elleni védelmet és a közösség tagjairól való gondoskodást testesíti meg. A vezető szerepet betöltő pókok állandó aktivitása következtében ez az adott szimulátor képes minimális belső agresszióval működni. Csak időnként le kell fröcskölni a lakókat némi friss sörrel, relaxáció céljából.

− És egyik sem próbál kitörni? − kérdezte Ilja. − Hiszen nincs teteje…

− Rendkívül ritkán. És csak azok, amelyek megunják, hogy üvegbe zárt pókok legyenek. Először is, a terráriumban folyamatosan fennáll a harc illúziója. Másodszor, az üvegben tartózkodást a kísérleti alanyok tulajdon rendkívüli voltukként élik meg. − Geszer végre előkotort valamilyen tárgyat a dobozából, és azt mondta: − Vége, elég a semmiségekről való fecsegésből. Tessék, itt az első tárgy, amin el lehet gondolkodni. Mi ez?

Szótlanul néztük a darab szürke betont, amely úgy festett, mintha a falból vájták volna ki.

– Mágiát tilos alkalmazni! − figyelmeztetett minket Geszer.

− Én tudom − mondta bűntudatosan Szemjon. − Emlékszem az esetre. Rádiómikrofon. Az ötvenes években próbálták beépíteni hozzánk… vagy a hatvanasokban? Amikor Fővvilltechszer tröszt voltunk. Valami nagyokos fiúk a KGB-től, igaz?

− Igaz − mondta Geszer. − Akkoriban folyton kémekre vadásztak, de még mennyire! Vad buzgalmukban minket is kezdtek körülszaglászni… felkeltettük az illetékes szervek gyanakvását egy-két dologgal… Szerencsére a KGB-nél is voltak füleink és szemeink… Dezinformációs kampányt szerveztek, és az éber elvtársak dorgálásban részesültek a drága berendezések ostoba elfecsérlése miatt… És ez mi?

Geszer kezében most egy méretes acélcsavar csillant meg. Őszintén szólva nem is tudtam, hogy ekkora csavarokat is gyártanak.

− Erről aligha tudtok − közölte Geszer. − A Setétek egyetlen − remélem, egyetlen − kísérlete, hogy emberi eszközöket felhasználva kémkedjenek ellenünk. A múlt század hetvenkilencedik évében. Nagyon komoly beszélgetést folytattam akkor Zavulonnal. Ezt követően aláírtunk egy kiegészítést a megállapodáshoz a harc tiltott eszközeiről.

A csavar visszatért a dobozba. Helyette előkerült két aprócska barna „tabletta”.

− Ez akkor volt, amikor el akarták venni az épületünket − élénkült fel Ilja. − Kilencvenhatban. Igaz?

Geszer bólintott.

− Így igaz. Egy fiatal és ambiciózus oligarcha[26] úgy vélte, hogy a volt állami cég, jelenleg zártkörű részvénytársaság, a Gorszvet, nagyon gusztusos és teljességgel védtelen falatja a tulajdonnak. De amikor a lehallgatások és megfigyelések megállapították, miféle emberek járnak ide teázni az öreg igazgatóhoz, az oligarchának tetemesen megizmosodtak az ambíciói.

− Persze ez is dezinfó volt, ugye? − kérdezte Olga kíváncsian. A főnök szokatlanul terjengős tirádája éppen neki szólt, aki kimaradt ezekből a régi eseményekből.

Szemjon felvihogott, és elnyújtott hangon kántálta:

– Tu-u-dod, druszám, amikor az egész várost érintő kérdésekről döntesz, és nem kérdezel meg… Nézz be, ha van valami…

Geszer elmosolyodva válaszolt:

− A „nézz be, ha van valami” túlzás. De sebaj, a győztest nem vonják kérdőre… Szóval ezek voltak az elmúlt évek ügyei. És itt van a mai fogás…

Egy dobozkából elővett egy darab leukoplasztra emlékeztető valamit. Vékony, fehér négyszög, egyik oldala ragadt. Geszer alig tudta leszedni az ujjáról.

− Ez aztán a technika − mondtam lelkesen. − Ez mikrofon vagy jeladó?

− Meg fogsz lepődni, de még magnetofon is van benne − közölte Geszer. − Mindent rögzít, és kódolt impulzusokkal három másodperc alatt továbbítja naponta. Jó kis játékszer. És nem lehet egykönnyen hozzájutni.

− Térj a tárgyra, Borisz − kérte Olga.

Geszer visszadobta a dobozba a „játékszert”. Figyelmes pillantással végigmért minket.

− Egy héttel ezelőtt Anton és Szemjon Edinburgh-ban volt. Ronda história történt ott… A részletekbe ne merüljünk bele. Másfélék egy csoportja, köztük legalább egy Fénypárti, egy Setét és egy Inkvizítor, felbérelt, mágikus amulettekkel felszerelt emberek segítségével megkísérelte megszerezni az egyik legősibb talizmánt. Az úgynevezett Minden Koronáját, amelyet a Hatalmas Merlin alkotott nem sokkal azelőtt, hogy a Homályba távozott volna.

Ilja füttyentett. Olga hallgatott − vagy tudott már a dologról Geszertől, vagy nem érezte szükségét az érzelemnyilvánításnak.

− Hozzá kell tennem, hogy a három Másféle Legfelső szintű − folytatta Geszer. − Lehet, hogy nem mind a három, lehet, hogy csak kettőjük. És ketten már le tudják vinni a harmadikat a Homály hatodik rétegébe.

Meglepetésemre Ilja hallgatott. Valószínűleg kővé dermedt. Nem hiszem, hogy leszállt már a harmadik rétegnél mélyebbre.

− Már ez önmagában is elég kellemetlen − mondta Geszer. − Hogy miféle talizmánt rejtett el Merlin a Homály legmélyebb, hetedik rétegében, közülünk senki sem tudja. De komoly alapja van a feltételezésnek, hogy az adott talizmán képes az egész földi civilizációt megsemmisíteni.

− Még egy Fuaran? − kérdezte Szemjon.

− Nem, Merlin nem rendelkezett ismeretekkel az emberek Másfélévé alakításáról − csóválta meg a fejét Geszer. − De ez valami nagyon komoly dolog. A talizmán védelmét most megerősítették, a skóciai Éjszakai Őrségen kívül az Inkvizíció is őrzi. De a helyzet túlságosan komoly. Mint tudomásomra jutott, az Őrségek megfigyelésére kísérletet tettek Moszkvában, New Yorkban, Londonban, Tokióban, Párizsban, Pekingben… vagyis a bolygó minden kulcspontján. Mindenütt emberek tevékenykednek, akik nem ismerik a megbízóikat. A gonosztevők felkutatására tett kísérletek eredménytelenek.

− Geszer, mi van ott, a Homály hetedik rétegében? − érdeklődött Ilja. − Tudom, nem szokás a mélyebb rétegekről mesélni annak, aki nem járt ott, de…

− Szemjon majd elmondja, mit látott − felelte Geszer. − Ő járt az ötödikben. Ha akarod, kérd meg Antont, mesél neked a hatodikról. Engedélyezem. Ami pedig a hetediket illeti…

Mindenki kíváncsian nézett Geszerre.

− Én nem voltam ott. Nem tudok felelni a kérdésedre. − fejezte be keményen Geszer.

– Jé − mondta Olga. − Borisz, biztos voltam benne, hogy voltál ott…

− Nem. És hogy elébe vágjak a kérdésednek, Zavulon sem volt. És az általam ismert Másfélék közül senki. Feltételezem, hogy erre csak nullás mágus képes. Aki abszolút Erővel rendelkezik. Ilyen volt Merlin. És ilyen varázslónő lesz Nágya Gorogyeckaja…

Mindenki barátságosan nézett rám.

− Míg fel nem nő, nem engedem a Homályba – jelentettem ki keményen.

− Ezt nem is kéri senki − biztosított Geszer. − És… kérlek, ne tiltakozz azonnal. Azt akarom, hogy a te Nágyádat őrizzék. Szünet nélkül. Legalább két harci mágus. Az Erő második-harmadik szintjén állók. Legfelső szintűekkel szemben nem tudják sokáig tartani magukat, de ha ellátjuk őket jó talizmánokkal, el tudják húzni az időt, és segítséget hívhatnak.

Ilja a fejéhez kapott.

− Borisz Ignatyjevics! Honnan vegyek ennyi második-harmadik szintűt? Vonjam vissza az utcáról a teljes harci erőnket?

− Nem, nem az egészet − mondta Geszer. − A mieink közül négyen vannak második szinten. Harmadikon kilencen. Alisert és Alekszandrt felhozhatjuk a harmadik szintig.

− Melyik Alekszandrt? Korosztiljevet?− csodálkozott Ilja.

− Nem. Malenkovot.

− Szaskát lehet − szólt közbe Olga. − Három nap alatt meg tudom csinálni. Sőt, két nap alatt.

− Álljatok meg! − kiáltottam közbe. − Álljatok meg! Az én véleményem nem érdekel benneteket?

Geszer kíváncsian nézett rám.

− De igen, engem érdekel. Csak vedd figyelembe, hogy akiknek nem sikerült megszerezniük a talizmánt, előbb vagy utóbb arra a gondolatra jutnak, hogy egy abszolút mágusra van szükségük. Ilyen pedig csak egy van a világon. Egyetlenegy. A te lányod. Így már hozzájárulsz a védelméhez?

− És mit fog szólni Szvetlana?

− Szvetlana anya − mondta lágyan Olga. − Azt hiszem, emlékszik rá, hogy egyszer már elrabolták a kislányt. És tisztában van vele, hogy nem képes éjjel-nappal őrizni a lányát.

− Szveta beleegyezik, Anton − bólintott Szemjon. − Nem kell jósnőhöz menned, hogy belásd.

− De mit csináljak az utcákkal, Borisz Ignatyjevics? − kapott észbe Ilja. − Mint a járőrszolgálatért felelős helyettese, hivatalosan kérdezem! Küldjem ki önálló munkára a negyedik-ötödik szintűeket? A Setétek a képünkre másznak!

− Nem másznak.− Geszer a homlokát ráncolta. − Zavulon is kivezényli a maga második-harmadik szintű mágusait Nágya Gorogyeckaja védelmére.

A fejemhez kaptam. Ilja viszont megnyugodott.

− Szóval a testőröknek csak a felét adjuk mi? Akkor én…

− Igen. Ketten tőlünk, ketten a Setétektől.

− Geszer! − kiáltottam fel.

− Anton, mindez a lányod biztonságáért történik − válaszolt keményen Geszer. − Kész, a kérdés lezárva. Menjünk tovább! Ilja, te a megbeszélés után itt maradsz, megtárgyaljuk, kit küldjünk testőrnek és hogyan szereljük fel.

Hallgattam. Belül forrtam a dühtől, de hallgattam.

− Eddig csak a védekezésről beszéltünk − folytatta Geszer. − Az Őrség védelmének megszervezését a technikai eszközökkel folytatott kémkedés… és a felbérelt emberek által végrehajtott lehetséges támadások ellen Olgára bízom. Vedd magad mellé Tolikot a számítógépesek és Laszt a műveletisek közül.

− Nagyon gyenge mágus − fintorgott Olga.

– Viszont nem gondolkodik sablonosan − mondta Geszer. − Ami pedig a Másfélék és emberek közti összecsapásokat illeti, azokról te mindent tudsz. A tapasztalatod felbecsülhetetlen.

Kíváncsian néztem Olgára. Úgy látszik, igencsak érdekes tudással rendelkezik…

– Tőletek többiektől viszont mást várok − folytatta Geszer. − Hogyan indítsuk meg a rohamot?

− Ki ellen? − Nem álltam meg, hogy közbe ne szóljak. − Hiszen ha tudnánk, ki keveri a lekvárt…

− A roham nem feltétlenül azt jelenti, hogy kézitusába bonyolódunk − mondta tanáros hangon Olga. − Az is roham, ha az ellenfél számára váratlan akciókat hajtunk végre, meghiúsítjuk a terveit.

Geszer helyeslően bólintott.

− Akkor csak egyetlen megoldás kínálkozik számunkra − mondtam. − Már persze az árulók keresésén kívül… de gondolom, ez ügyben az Inkvizíció minden követ megmozgat. Nekünk le kell szállnunk a hetedik rétegbe. De ha mi nem vagyunk rá képesek… az Erő láncolata?

− Zavulon az Erő Körét javasolta − bólintott Geszer. − De sem mi, egymás Erejét akkumulálva, sem a Setétek, egymás Erejét utolsó cseppig kiszívva… még emberáldozattal sem vagyunk rá képesek. A Homály rétegei közti gát exponenciálisan erősödik. Kiszámoltuk.

− Még áldozatbemutatással sem? − képedt el Szemjon.

− Még úgy sem − mondta Geszer szárazon.

− Az a versféle… a hatodik rétegben… − Geszerre néztem. − Emlékszik? Elmondtam…

– Idézd fel!

Itt a Minden Koronája. Csak egy lépés ide.

De csupán erősek és bölcsek öröksége az.

Mindent megkapsz, és nem kapsz semmit,

ha sikerül megszerezned.

Indulj előre, ha mint én, erős vagy,

Indulj vissza, ha mint én, oly bölcs.

Kezdet és vég, fej és farok a Minden Koronájában

Egybeolvad. Így élet és halál elválhatatlan − idéztem emlékezetből.

− És mit ad ez nekünk? − kérdezte Geszer szinte jókedvűen.

− Indulj vissza, ha mint én, oly bölcs vagy − ismételtem meg. − Kell lennie valamilyen kerülő útnak a hetedik rétegbe. Nem feltétlenül kell fejjel nekirohanni a falnak.

Geszer bólintott.

− Helyes. Azt akartam, hogy ezt éppen te mondd ki.

Szemjon együttérzően nézett rám. Minden világos. Nálunk úgy mennek a dolgok, mint a hadseregben − aki javasolta, az hajtja végre.

− Ne becsülje túl az észbeli képességeimet − mormoltam. − Természetesen gondolkodom rajta. Szvetlanát is megkérem, hogy törje a fejét. De egyelőre semmi nem jut az eszembe. Talán szét kellene nézni az archívumokban.

− Szétnézünk − ígérte Geszer. − De van még egy megoldás.

− És ez rám vár − mondtam. − Eltaláltam?

– Anton, a te lányodat fenyegeti a veszély − mondta Geszer egyszerűen.

Széttártam a karom.

− Megadom magam. Rendben van, készen állok. Hová kell mennem? Egy vulkán kráterébe? A sarkvidék jege alá? A világűrbe?

− Az űrben, mint tudod, semmi keresnivalónk. − Geszer a homlokát ráncolta. − Van egy halvány remény… nem nagy. Elképzelhető, hogy Merlin valamelyik társa kitalálja, mire gondolhatott.

− Ehhez meg kellene találnunk egy eleven kortársát… − kezdtem.

− Én is kortársa vagyok… többé-kevésbé − mondta közömbös hangon Geszer. − De Merlint sajnos nem ismertem. Sem Fénypárti, sem Setét korában. Mit bámultok így? Igen, lehetséges ez. Néha. A Legfelső szintűeknek. Nem ez a dolog lényege… remélem, egyiketek sem készül színt váltani…

− Borisz Ignatyjevics, ne húzza az időt − kértem.

− Merlin baráti kapcsolatban állt, már amennyire ez egyáltalán lehetséges, egy Másfélével, akit én Rusztam néven ismertem.

Összenéztem Szemjonnal. Ő vállat vont. Olga is gondterheltnek tűnt.

− Sok neve volt − folytatta Geszer. − Valamikor szintén az Őrségnél dolgozott. Nagyon-nagyon régen. Valamikor barátok voltunk. Sokszor segítettünk egymásnak harc közben… sokszor megmentettük egymás életét. Azután ellenségek lettünk. Függetlenül attól, hogy ő is Fénypárti volt, és az is maradt.

Geszer elhallgatott. A jelek szerint nem szívesen idézte fel ezeket az emlékeket.

− Még ma is él. Valahol Üzbegisztánban. Nem tudom, pontosan hol, ugyanolyan erős, mint én, képes elmaszkírozni magát. Már réges-régen nem szolgál az Őrségben. Valószínűleg közönséges emberként él. Neked kell őt megtalálnod, Anton. Megtalálnod és rábeszélned, hogy segítsen nekünk.

− Aha − mondtam. − Mit nekem Üzbegisztán? Először is átfésülöm az egészet, másodszor megtalálom a rejtőzködő mágust, aki erősebb nálam…

− Nem mondtam, hogy könnyű lesz − ismerte el Geszer.

− Harmadszor rábeszélem, hogy segítsen.

− Ez egy kicsit egyszerűbb lesz. Arról van szó, hogy ő hatszor mentett meg engem. Én pedig hétszer őt. − Geszer elnevette magát. − Adósom. Még akkor is, ha változatlanul gyűlöl. Ha megtalálod, válaszolni fog…

Geszer hangjában meggyőződés csengett, ezt mindnyájan éreztük.

− De nem biztos, hogy egyáltalán tud valamit − mondtam. − És él-e még?

− Tíz éve még élt − mondta Geszer. − Felismerte egy munkatársam, egy devona. És elmesélte a fiának.

– Nagyszerű − bólintottam. − Egyszerűen pompás. Gondolom, ahogy szokás, fegyvertelenül és teljesen egyedül kell útra kelnem.

− Nem. Teljes felszereléssel indulsz útnak, vaskos köteg pénzzel és egy zsák hasznos talizmánnal.

Beletelt néhány másodpercbe, míg felfogtam, hogy a főnök nem tréfál.

− És nem egyedül − tette hozzá Geszer. − Veled megy Aliser. Tudod, keleten nem a pénz és az erő a legfontosabb. Sokkal többet számít, hogy a sajátjaik közül kezeskedjen érted valaki.

− Még Aliser is… − sóhajtott Ilja.

− Bocsáss meg − mondta a bűntudat legkisebb jele nélkül Geszer. − Úgy vesszük, hogy hadiállapotban vagyunk. Annál is inkább, mert ez így is van.

Ritkán esik meg, hogy fényes nappal térek haza. Ha őrségbe kell mennem, reggel felé érkezem vissza. Ha közönséges munkanap vár rám, hét előtt nem kerülök haza. Még ha rendelkezem is azzal a képességgel, hogy előre lássam az útakadályokat, mit ér, ha az utakon mindenütt dugó van?

Na és persze minden feleség tudja a legkisebb mágia nélkül is, hogy a férje csak úgy nem érkezik a szokásosnál korábban haza a munkából.

− A papa − közölte Nágya. Természetesen ott állt az ajtónál. Érkezésemet attól a pillanattól előre látja, hogy a ház kapujához érek − akkor is, ha valamilyen fontos gyerekdolog köti le. Ha éppen unatkozik, attól a pillanattól tudja, hogy kilépek a hivatalból.

Megpróbáltam a karomra kapni a kislányomat. De őt nyilvánvalóan sokkal jobban érdekelte a tévében éppen vetített rajzfilm: a nappaliból nyafogós la-la-la hallatszott ki. A gyermeki kötelesség immár teljesítve volt, a munkából érkezett papa üdvözölve, sem a kezében, sem a zsebében semmi érdekes nem akadt.

Nágyuska így ügyesen kicsusszant a kezemből, és iramodott a tévéhez.

Levettem a cipőm, a cipőtartóra dobtam az útközben vásárolt újságot, átmentem a nappalin, menet közben felborzolva kislányom haját. Nágya elhessentett − eltakartam előle a képernyőt, amelyen éppen egy egyszarvú kék rénszarvas siklott sílécen.

Szvetlana kikukkantott a konyhából. Figyelmesen nézett rám. Hümmögött, és újra eltűnt.

Jobb időkre halasztva atyai kötelességeim teljesítését, követtem őt a konyhába. Szvetlana levest főzött. Sosem értettem, miért töltenek annyi időt a nők a tűzhelynél. Mit lehet olyan sokáig csinálni? Ha bedobtad a vízbe a húst vagy a csirkét, bekapcsoltad a tűzhelyet, megfő minden magától. Egy óra múlva hozzáadod a tésztát vagy a krumplit, valamiféle zöldségeket, és már kész is az étel. Na és persze nem szabad elfelejteni megsózni, ez a legnehezebb.

− Becsomagolod te a bőröndöt? − kérdezte Szvetlana meg sem fordulva.

− Geszer felhívott?

– Nem.

− Belenéztél a jövőbe?

− Megígértem neked, hogy sosem teszem meg, csak ha kéred… − Szvetlana egy pillanatra elhallgatott, mert mögé léptem, és megcsókoltam a nyakát. − Vagy végszükség esetén…

− Akkor miért kérdeztél a bőröndről?

− Anton, ha te nappal jössz meg a munkából, akkor este én egyedül fekszem le aludni. Vagy őrségbe küldenek, vagy kiküldetésbe, őrségben két napja voltál, a városban nyugalom van…

A nappaliban Nágya elnevette magát. Benéztem hozzá − a síelő rénszarvas szemét meresztve egyenesen egy sor kicsi és nyilvánvalóan kölyökkorú állatka felé száguldott, amelyek libasorban baktattak egy szakadék szélén. Jaj, mi lesz itt…

− Szveta, biztos vagy benne, hogy Nágya nézhet ilyen rajzfilmeket?

− De hiszen a híreket nézi − felelte Szvetlana nyugodtan. − Ne tereld másra a szót. Mi történt?

− Szamarkandba utazom.

− Érdekes a kiküldetéseid földrajza. − Szveta mert egy kis levest egy kanállal, megfújta, megkóstolta. − Kevés a só… Mi történt ott?

− Semmi. Egyelőre semmi.

− Szegény üzbégek. Ha te odamész, feltétlenül történik valami.

− Geszer ma tanácskozást hívott össze. A Legfelsőket és az első szintűeket…

Röviden elmeséltem Szvetlanának mindent, amiről szó volt. Csodálkozásomra egyáltalán nem reagált az elhangzottakra. Még arra a hírre sem, hogy mostantól Nágyát titokban két Fénypárti és két Setét mágus őrzi. Pontosabban éppen úgy reagált, ahogyan Olga megjósolta.

− Geszer mégiscsak rendes fickó − mondta Szvetlana. – Már én is gondoltam rá, hogy felhívom… és védelmet kérek.

− Te komolyan… elképzelhetőnek tartod?

Szvetlana rám nézett. Bólintott. Majd hozzátette:

− Amíg mellette vagyok, Nágyát semmi veszély nem fenyegeti. Hidd el, három Legfelső szintűt is porrá zúzok. De jobb bebiztosítani magunkat. Mikor repülsz?

− Öt óra múlva. Seremetyjevóról.

− Szemjon egy óra alatt kivisz. Van még két órád. Egyél, azután becsomagolunk. Milyen sokáig maradsz ott?

− Nem tudom.

– Akkor mennyi fehérneműt meg zoknit csomagoljak neked? − kérdezte Szvetlana gyakorlatiasan. − Nem hiszem, hogy mosnál magadra, míg úton vagy.

− Veszek újat, a régit kidobom. Geszer azt ígérte, egy zsák pénzt ad.

− Jó lenne tudni, mit jelent nála a zsák − mondta kétkedve Szvetlana. − Öt garnitúrát készítek be neked. Ülj asztalhoz, tálalom a levest.

− Papa! − szólított a nappaliból Nágya.

− Mi van, leányzó? − kérdeztem.

− Papa, Afandi bácsi majd nekem ajándékozza a gyöngyöket?

Összenéztünk Szvetlanával − és gyorsan átmentünk a nappaliba. Kislányunk még egyre a rajzfilmet nézte. A képernyőn egy sereg tarka állatfigura gyülekezett egy tábortűz körül.

− Nágyenyka, miféle bácsi?

− Afandi bácsi − mondta a lányom, le sem véve a szemét a képernyőről.

− Miféle Afandi? − ismételte meg Szvetlana türelmesen.

− És miféle gyöngyök? − érdeklődtem én.

− A bácsi, akihez a papa utazik − közölte Nágya úgy, hogy hangjából érződött: „jaj de buták ezek a felnőttek”. − A gyöngy pedig kék. Szép.

− Honnan tudod, kihez utazik a papa? − folytatta a faggatózást Szvetlana.

− De hát ti beszéltetek róla az előbb − felelte a legkisebb zavar nélkül Nágya.

− Mi nem ezt mondtuk − vetettem ellene. − Arról beszéltünk, hogy kiküldetésbe utazom Üzbegisztánba. Az egy szép ország keleten, valaha ott élt Geszer bácsi. Emlékszel Geszer bácsira? De Afandiról mi nem beszéltünk…

− Akkor rosszul hallottam − válaszolta Nágya. − Nincs semmiféle bácsi.

Szvetlana megcsóválta a fejét, és szemrehányóan nézett rám. Széttártam a karom − tudtam, hogy hibás vagyok, elszúrtam. Az anyja sokkal jobban kifaggatta volna…

− De a gyöngy azért van − tette hozzá hirtelen és következetlenül Nágya. − Ugye elhozod?

Nem volt értelme tovább faggatni Afandi bácsiról. Nágyuskát a jövőbe látás képessége három-, ha nem kétéves kora óta el-elkapta. De teljesen öntudatlanul jósolgatott, és elég volt megkérdezni tőle, „honnan tudod”, és a kislány azonnal begubózott.

− Az én hibám − szántam-bántam. − Bocsáss meg, Szveta.

Visszamentünk a konyhába. Szvetlana szótlanul kitálalta nekem a levest, kenyeret vágott, odakészítette a kanalat. Néha az az érzésem, hogy kifejezett iróniával játssza a hétköznapi háziasszony szerepét. De végül is ő választott így. Geszer tapsolna örömében, ha Szvetlana visszatérne az Őrségbe.

− Rusztamnak sok neve van… így mondta Geszer? – kérdezte Szvetlana elgondolkodva.

− Aha − mondtam a levest kanalazva.

− Elképzelhető, hogy most Afandinak hívják.

− Minden lehetséges. − Nem nagyon számítottam erre a lehetőségre, de az én helyzetemben a legkétségesebb szálacskát sem volt értelme figyelmen kívül hagyni. − Majd rákérdezek.

− Jó, hogy Aliser veled megy − jegyezte meg Szvetlana. − Hagyd, hogy inkább ő kérdezősködjön. A Kelet kényes dolog.

− Nagyon eredeti gondolat − közöltem savanyúan. − Bocsáss meg. Ma egész nap bölcs gondolatokat hallgattam a Keletről. Figyelmem tavát már megtöltötték az ékesszólás folyói, ó szívem rahat lokumja[27]!

− Papa, hozz rahatot is, meg lokumot is! − reagált azonnal a lányom.

Aliserrel munka közben ritkán akadtunk össze. Jobban szeretett „mezei” munkát végezni, folyamatosan járőrözött, a hivatalban rendszerint reggelente jelent meg kialvatlanságtól vörös szemekkel. Valakitől azt hallottam, hogy volt egy kis románca valamelyik lánnyal a könyvelésből, egy hetedik szintű Másfélével. De egészben véve keveset tudtam róla. Zárkózott természetű srác, én meg nem szeretem elsőként erőltetni a barátkozást.

Egyébként mintha Szemjonnal barátibb lenne a viszonya. Amikor lementem, és beültem a kocsiba, Szemjon épp egy vicc végét mesélte. Beültem Szemjon mellé, aki hátrafordulva egy elkényeztetett kislány vékony hangján ezt mondta:

− Rendben van, papa, akkor válasszuk a hosszabb utat. Hozzál nekem, kérlek, bíborszín virágot!

Aliser elnevette magát, és csak ezután nyújtott kezet.

− Szevasz, Anton.

− Szevasz, Aliser. − Kezet fogtam vele, és hátraadtam neki a táskámat. − Dobd a hátsó ülésre, nincs kedvem bemászni a csomagtartóba.

− Mi van Szvetkával? Nem szidott? − kérdezte Szemjon, és indított.

− Nem, dehogy. Sok sikert kívánt, finom ebéddel jóllakatott, és ellátott egy sereg hasznos tanáccsal.

− Jó feleség − a férj öröme! − mondta élénken Szemjon.

− Mitől vagy ma ilyen jókedvű? − Nem álltam meg kérdés nélkül. − Vagy Geszer téged is Szamarkandba küld?

− Azt ugyan várhatod − sóhajtott megjátszott bánattal Szemjon. − Figyeljetek, fiúk! Miért Szamarkandba mentek? Hiszen Biskent a főváros, emlékszem rá.

− Taskent − javítottam ki.

− Nem, Biskent − mondta Szemjon. − Vagy nem Biskent? Ó, emlékszem már, Sas a város neve.

− Szemjon, nem vagy te olyan öreg, hogy emlékezhetnél Biskentre − szólt a hátsó ülésről mulatva Aliser. − Biskent, Sas − ez nagyon régen volt. Erre legfeljebb Geszer emlékezhet. Mi pedig Szamarkandba repülünk, mert az Őrségben dolgozó legöregebb Fénypárti Másféle ott él. Taskentban nagyobb az Őrség, végül is főváros, de főleg fiatalok dolgoznak ott. Még a főnökük is fiatalabb nálad.

− Na nézd csak… − Szemjon megcsóválta a fejét. − Ez meglepő. Kelet − és csupa fiatal az Őrségekben?

− Keleten az öregek nem szeretnek hadakozni. Az öregek szeretik nézegetni a szép lányokat, plovot enni és nardit[28] játszani − válaszolta komolyan Aliser.

− Gyakran utazol haza? − kérdezte Szemjon. − Rokonokhoz, barátokhoz?

− Nyolc év alatt egyszer sem voltam.

− Hogyhogy? − csodálkozott Szemjon. − Nem hiányzik az otthonod?

− Nekem nincs otthonom, Szemjon. Rokonaim sincsenek. És egy devona fiának nincsenek barátai.

Kínos csönd állt be. Szemjon szótlanul vezetett. Azután én nem álltam meg szó nélkül:

– Aliser, ha nem túl kínos a kérdés… Az apád ember volt? Vagy Másféle?

– A devona szolga, akit egy Hatalmas mágus teremt magának. − Aliser hangja közömbös volt, mintha előadást tartana. − A mágus keres egy hozzátartozók nélküli hülyét, aki senkinek sem kell, és Erőt bocsát belé a Homályból. Feltölti tiszta energiával… úgyhogy megjelenik a világban egy buta, de egészséges és mágiával rendelkező ember… Nem, már nem egészen ember. De nem is Másféle, egész ereje kölcsönzött, a mágus helyezte belé valamikor. A devona hűségesen szolgálja parancsolóját, képes csodákat tenni… de a feje változatlanul nincs egészen rendben. A mágus rendszerint debilt vagy Down-kórost választ, mert ezek nem agresszívak és nagyon odaadóak. A beléjük táplált Erő egészséget és hosszú életet ad nekik.

Hallgattunk. Nem vártunk Alisertől ilyen őszinteséget.

− A nép úgy tartja, a devonát szellemek szállták meg. Ez részben igaz is… mintha fognál egy repedt és üres edényt, és újra megtöltenéd. Csak értelem helyett rendszerint odaadást töltenek bele. De Geszer más, mint a többiek. Sőt a többi Fénypártitól is különbözik. Meggyógyította apámat. Nem teljesen persze… neki sem áll minden a hatalmában. Apám valamikor abszolút hülye volt. Azt hiszem, imbecillis lehetett, nyilván az agyának organikus sérülése miatt. Geszer meggyógyította a testét, és idővel az apám normális emberi tudatra tett szert. Emlékezett rá, hogy valamikor komplett elmebeteg volt. Tudta, hogy ha Geszer nem önt belé újra friss Erőt, teste megint elveszíti az értelmét. De nem félelemből szolgálta Geszert. Azt mondta, már egyedül azért is Geszernek áldozza az életét, mert egyszer öntudatra ébredt. Emberré lett. És persze azért is, hogy neki, a bolondnak családja lett, fia született. Nagyon félt, hogy felnővén bolond leszek. De megúsztam. Csak… csak nálunk a nép nem felejt. Emlékszik, hogy az apám devona, hogy túlságosan hosszú ideje él, hogy valaha elmebeteg volt, aki még az orrát sem volt képes megtörölni − mindenre emlékeztek. A rokonai kitagadták az anyámat, amikor hozzáment apámhoz. Engem sem fogadtak be. Megtiltották a gyerekeiknek, hogy velem játsszanak. Én egy devona fia vagyok. Egy olyan ember fia, akinek állati életet kellett volna élnie. Nekem nincs hova hazatérnem. Az én otthonom most itt van. Az a dolgom, hogy megtegyem, amit Geszer parancsol.

– Na szép kis história… − mondta halkan Szemjon. − Kegyetlenül megy ez nálatok, kegyetlenül. Emlékszem, amikor a baszmacsokat[29] üldöztük… − Elakadt, bűntudatosan pillantott Aliserre. − Nem baj, hogy ezt mondtam?

− Miért lenne baj?

− Hát, lehet, hogy már nem baszmacsoknak, hanem népi hősöknek számítanak nálatok…

– Amikor Geszer komisszár volt Turkesztánban, az apám az ő egységében harcolt − mondta büszkén Aliser.

− Hogyhogy harcolt? – jött izgalomba Szemjon. − Hányban volt ez?

− A húszas évek elején.

− Nem, én később… Garmában, huszonkilencben, amikor a határon túlról betörtek a baszmacsok…

Élénken kezdték megvitatni azoknak a régmúlt napoknak az eseményeit. Ha jól értettem, Aliser apja és Szemjon csaknem összeakadt − mindketten Geszer mellett harcoltak, amikor katonai szolgálatot teljesített a Vörös Hadseregben. Őszintén szólva nem igazán értettem, hogyan vehetett részt Geszer a polgárháborús eseményekben. Elvégre mégse hajigálhatott tűzgömböket a Hatalmas Fénypárti a fehérgárdistákra és baszmacsokra. Úgy látszik, nem minden Másféle fogadta közömbösen azt a forradalmat. Némelyikük a szembenálló felek egyike mellé állt. És ebben a harcban hányódott az ázsiai sztyeppén és sivatagokban a Hatalmas Geszer a társaival.

És az is eszembe jutott, alighanem kitaláltam, min veszett össze Geszer és Rusztam.

2. FEJEZET

Nagyon helyénvaló dolog reggel érkezni egy idegen városba. Mindegy, hogy repülőgépen vagy vonaton. A nap mintegy tiszta lappal kezdődik…

A repülőgépen Aliser megint hallgatag és töprengő lett. Én szinte az egész utat végigaludtam, Aliser pedig szótlanul bámult ki a gép ablakán, mintha valami érdekes lenne a távoli, éjszakába merült földön. Leszállás előtt, amikor belerepültünk a reggelbe, és a gép ereszkedni kezdett, megkérdezte:

− Anton, nem bánod, ha egy időre különválunk?

Kíváncsian néztem a fiatal mágusra. Geszer utasításaiban ilyesmiről nem esett szó. Rokonairól és barátairól, pontosabban a hiányukról Aliser már mindent elmondott.

Egyébként nem volt nehéz kitalálni, kire gondolhat egy srác, aki huszonvalahány évesen hagyta el a hazáját.

− Hogy hívják a lányt? − kérdeztem.

– Adolat − felelte minden megjátszás nélkül. − Látni szeretném. Meg akarom tudni, mi történt vele.

Bólintottam.

− Jelent valamit a neve? − érdeklődtem.

− Minden név jelent valamit. Nem kérted meg Geszert, hogy táplálja beléd az üzbég nyelv ismeretét? − lepődött meg Aliser.

− Nem ajánlotta föl − motyogtam. Tényleg, miért nem gondoltam erre? És Geszer hogy lőhetett ekkora bakot? Az alapvető világnyelveket a Másfélék kötelezően − és persze mágia segítségével − elsajátítják. A ritka nyelveket betöltheti a tudatodba egy erősebb vagy tapasztalt mágus. Geszer megtehetné, Aliser nem…

− Vagyis úgy vélte, nem lesz rá szükséged − mondta elgondolkodva Aliser. − Érdekes…

Úgy látszik, Aliser nem feltételezi, hogy Geszer hibázhat.

− Szükségem lesz az üzbég nyelvre? − kérdeztem.

− Aligha. Oroszul szinte mindenki tud. Talán csak a legfiatalabbak és az ostobák nem tanulnak oroszul… Egyébként úgysem nézne téged senki üzbégnek. − Aliser elmosolyodott. − Az Adolat azt jelenti, igazságosság. Szép név, igaz?

− Szép − értettem vele egyet.

− Ő közönséges ember − mormolta Aliser. − De nagyon jó neve van. Fényes név. Együtt jártunk iskolába…

A repülőgép megrázkódott − kibocsátották a futóművet.

− Persze, menj csak el hozzá − mondtam. − Gondolom, az Őrség hivatalát egyedül is megtalálom.

− Ne hidd, hogy csak a lány miatt − mosolyodott el Aliser. − Azt hiszem, jobb lesz, ha először egyedül beszélsz a helyi őrségbeliekkel. Megmutatod Geszer levelét, megtanácskozod velük a dolgot… Én majd egy-másfél óra múlva megyek oda.

− Nem voltál túl jóban a kollégáiddal? − kérdeztem halkan.

Aliser nem felelt − és ez is válasz volt.

Kiléptem a repülőtér nyilvánvalóan nemrégiben felújított és nagyon korszerűen festő épületéből. Kezemben csak egy táska a holmimmal és egy kis csomag a vámmentes boltból, más semmi. Megálltam, körülnéztem. Vakítóan kék ég, és a kora reggeli időponttól függetlenül rám szakadó hőség… Kevés utas volt, a mi gépünk volt az előző este óta az első, a következő egy óra múlva várható. Azonnal körülvettek a maszekok, különböző hangon kínálgatva szolgáltatásaikat:

− Máris indulhatunk, kedves!

− Megmutatom az egész várost, ingyen idegenvezetést kapsz!

− Hová menjünk?

− Ülj be, az én kocsim jó, légkondicionált!

Megráztam a fejem, és egy idős üzbég taxisra néztem, aki nyugodtan várakozott öreg taxi-kockás Volgája mellett. Megkérdeztem:

− Szabad, apám?

− Az ember szabad, amíg hisz a szabadságában − felelte filozofikusan a taxis. Minden akcentus nélkül, nagyon jól beszélt oroszul. − Ülj be.

Na tessék. Még alig érkeztem meg, és valahonnan kibukott belőlem az „apám” megszólítás, a taxisból pedig válaszként egy virágos keleti bölcsesség. Megkérdeztem:

− Ezt egy nagy ember mondta?

− Ezt a nagyapám mondta. Vöröskatona volt. Azután a nép ellensége. Azután egy állami gazdaság igazgatója. Igen, nagy ember volt.

− Nem Rusztamnak hívták? − kérdeztem.

− Nem, Rasidnak.

A kocsi kigördült a parkolóból, és én az ablakon beáradó szélbe tartottam az arcomat. A levegő meleg volt, friss, és egészen más volt az illata, mint Oroszországban. Az út is jó volt, még fővárosi fogalmak szerint is. Az út menti fák sorfala árnyékot vetett, és azt az érzést keltette, mintha már a városban lennénk. A taxis elgondolkodva mondta:

− Légkondicionáló… Most mindenki hűvösséget ígér az utasoknak. De vajon a nagyszüleink meg dédszüleink tudtak a kondicionálóról? Leengedték a kocsijuk ablakát, és jó volt az nekik!

Értetlenkedve néztem a vezetőre. A taxis elmosolyodott.

− Csak viccelek. Moszkvából érkezett?

− Igen.

– Alig van csomagja. Ajjaj! − Csettintett a nyelvével. − Elveszett?

− Sürgős kiküldetés. Nem volt időm csomagolni.

− Sürgős? A mi városunkban semmi sem sürgős. Ezer, kétezer, háromezer évvel ezelőtt itt már város állt. Elszokott a gyorsaságtól.

Vállat vontam. A kocsi is valahogy komótosan haladt, de ez nem zavart.

− És hová megyünk? Van a Szamarkand szálló, van a másik…

− Nem, köszönöm. Nem aludni jöttem ide. A bazárhoz kell mennem. A Sziabihoz, az óvárosban.

− Ez már helyes! − lelkesedett a vezető. − Az ember tudja, hová megy és miért. Ide repült, és egyenesen irány a bazár. Holmi nélkül, asszony nélkül, gondok nélkül − így kell élni! De pénzt hoztál-e, ha a bazárba készülsz?

− Hoztam − bólintottam. − Hogy is mehetnék a bazárba pénz nélkül? Na és milyen pénzt fogad el − szumot, rubelt?

− Akár dollárt vagy eurót is − felelte könnyedén a vezető. − Amennyit nem sajnálsz, annyit adsz. Hiszen látom, hogy jó ember vagy, minek alkudoznánk? Egy rendes ember szégyellne keveset adni egy szegény taxisnak. Többet ad, mint amennyit a lelkiismeretem engedne kérni.

− Maga jó pszichológus − nevettem el magam.

A vezető bólintott.

− Jó? Igen… talán. Moszkvában védtem meg a kandidátusimat. Régen volt… − Hallgatott egy sort. − De mostanában nemigen van szükség pszichológusokra. Taxisként többet keresek.

Elhallgatott. Én sem tudtam, mit is felelhetnék. De már beértünk a városba, és a taxis sorolni kezdte, hová kell feltétlenül elmennem Szamarkandban. A Regisztán építészeti együttesét alkotó három medresze[30], a Bibi-Hanum mecset[31]… Egyébként mindez a legjobb szamarkandi bazár, a Sziabi közelében van, amelynek híre, amint az a vezető számára most már nyilvánvaló, régen eljutott Moszkvába is. A bazárt is fel kell keresni, sőt elsősorban azt. Egyszerűen bűn lenne kihagyni. De én értelmes ember vagyok, ilyen hibát nem követek el…

A vezető alighanem nagyon elkeseredett volna, ha látja, hogy elkerülöm a bazár bejáratát. Természetesen szándékomban állt felkeresni. Első a munka, ám valamiféle élményeket is kell gyűjteni!

De nem most.

Így hát kiváltam a bazárba igyekvő lármás tömegből, elhagytam egy csapat japánt (ide is eljutottak!), akik, ahogyan illik, teli voltak aggatva apró fényképezőgépekkel és videokamerákkal, majd megkerültem a Bibi-Hanumot. A mecset valóban lenyűgöző. A hatalmas kupola kerámiaburkolata a napfényben lazúrosán ragyogott. A bejárat boltíve akkora, hogy szerintem felülmúlja a párizsi Diadalívet, az azon látható domborművek hiányát pedig teljes mértékben pótolja a kék mázas téglák szeszélyes mintázata.

De rám most egyáltalán nem a pompázatos turisztikai negyed várt.

Minden városban vannak baljós csillagzat alatt épült utcák. Ezek nem feltétlenül a külvárosokban vannak. Néha komor gyárépületek tövében, néha vasútvonalak vagy autópályák mentén, időnként pedig a városi hatóságok által tévedésből ott felejtett szakadékok peremén húzódnak. Senki nem költözik szívesen az ilyen helyekre, de elszabadulni is nehéz − mintha valami elhúzódó szunnyadozás láncolná oda a lakókat. És az élet egészen másféle törvények szerint, egészen más tempóban zajlik az ilyen helyeken…

Emlékszem, volt Moszkvában egy rész, ahol a fákkal benőtt szakadék mentén egyirányú utca húzódott. Mintha közönséges alvóváros lett volna − de az álom mintegy bilincsbe is verte. Egy téli estén jártam ott egy téves riasztás miatt − a bájolást végző boszorkánynak volt licence. A kocsi elment, engem ott hagytak, hogy vegyem fel a jegyzőkönyvet arról, hogy egyik fél sem emel kifogást. Végezvén kimentem a házból és kocsira kezdtem vadászni − nem volt kedvem taxit hívni és a boszorkány lakásában várni rá. Bár még nem volt túl késő, de már teljesen besötétedett. Szakadt a hó. Az utcán egyetlen ember sem járt, a metrótól nyilván másfelé vették az útjukat. A kocsik is eltűntek valahova, az a néhány meg, amely mégiscsak elhaladt mellettem, nem sietett megállni. Közvetlenül a szakadék mellett, amelyet alacsony kerítés övezett, kis vidámpark volt: a jegyszedő bódéja, két-három körhinta, egy gyerekvasút, a körbe futó sínek átmérője talán tíz méter lehetett. És a teljes csöndben, az égből szakadó puha hóesésben, a halott fekete szakadék mellett zakatolva, színes lámpáit villogtatva körbe járt az aprócska mozdony és két kis kocsi. Az elsőben teljesen mozdulatlanul, hóval belépetten öt év körüli fiúcska ült, fején hatalmas füles szőrmesapkával, szorosra zárt öklében kis műanyag lapátot szorongatott. Valószínűleg a jegyszedőnő kisfia volt, akit nem volt kire otthon hagyni… Nem volt ebben semmi különös, de olyan kényelmetlen érzésem támadt, hogy megállásra kényszerítettem egy mellettem elhaladó teherautót, és elhúztam onnan a városközpont felé.

Körülbelül ilyen körzetben volt − leszámítva persze a városok közti különbséget − a szamarkandi Éjszakai Őrség hivatala. Térképre nem volt szükségem, nélküle is éreztem, hova kell mennem. A bazártól, a város központjától csak tíz percig tartott az út. De mintha egy másik világba csöppentem volna. Nem, nem csillogó keleti mesébe, hanem valami jellegtelenségbe, amilyet a volt Szovjetunió ázsiai köztársaságaiban, Törökországban és Dél-Európa országaiban lehet látni. Félig Európa, félig Ázsia, és ezeknek a vidékeknek nem a legjobb tulajdonságait elegyíti. Sok a zöld, de ezzel ki is merült minden − egy-két emeletes, poros, koszos, lerobbant házak. Ha kevésbé egyhangúak, talán megörvendeztethették volna a turisták szemét. De itt még ez sem volt meg, minden csüggesztő és unalmas, málló vakolatú falak, koszos ablakok, a lépcsőházak kitárt ajtói, az udvarokban kötélre kiteregetett fehérnemű. Emlékezetem mélyéből valahonnan előbukkant a „vályogtéglás házépítés” kifejezés. Lehangoló hivataloskodása ellenére ez a meghatározás illett leginkább ezekre az építményekre, amelyeket „ideiglenesen” emeltek, de már legalább fél évszázada állnak itt.

Az Éjszakai Őrség hivatala egy nagy, de földszintes, szintén rozzant házban volt, amelyet kis előkert vett körül. Arra gondoltam, hogy ilyen épületben inkább kis óvodának kellene lennie, teli pirospozsgás, fekete hajú gyerekekkel.

De az itteni gyerekek már régen felnőttek. Megkerültem a kerítés mellett parkoló Peugeot-t, kinyitottam a kertkaput, elhaladtam néhány virágágyás mellett, amelyekben kiszáradás szélén álló virágok küzdöttek az életért, és elborzadva olvastam el az ajtón függő ócska, a szovjet idők bürokráciáját idéző feliratot:

ÉJSZAKAI ŐRSÉG

Szamarkand városi részleg

Fogadóórák:

20.00-8.00

Először azt hittem, elment a józan eszem. Azután azt, hogy a Homályon át nézem a táblát. De nem, a felirat teljesen valóságos volt, sárga betűk a fekete alapon, repedt üveglap mögött. Az üveg sarka kitörött, az Őrség szó utolsó betűje lekopott, kifakult.

Mellette ott volt ugyanez a szöveg üzbégül is, ebből megtudtam, hogy az Éjszakai Őrség neve üzbég nyelven így hangzik: „Tungi Nazorat”.

Belöktem az ajtót − természetesen nem volt bezárva −, és rögtön egy nagy helyiségbe léptem be. Ahogyan az keleten szokás, nem volt semmiféle előtér. Igaz is, nem kell ide előszoba, Szamarkandban sosincs hideg.

A berendezés egyszerű volt, egy aprócska rendőrőrsre emlékeztetett, és valahogyan a szovjet idők irodáira is. A bejáratnál fogas állt, és néhány iratszekrény. Az íróasztaloknál ülve három fiatal üzbég és egy testes, már nem fiatal orosz asszony teázgatott. Az asztalon nagy, hohlomai[32] stílusban kifestett elektromos szamovár duruzsolt. Már csak ez hiányzott − egy szamovár! Oroszországban utoljára egy izmajlovói kiállításon láttam a matrjoskával, füles szőrmesapkával és egyéb, külföldi turistáknak készült holmikkal együtt. Volt a szobában még néhány üres asztal. Egy távolabbi asztalon nehézkesen zümmögött egy ócska számítógép hatalmas monitorral − régóta ideje lenne hűtőt cserélni benne…

− Esszelám alejkum − mondtam, és közben komplett hülyének éreztem magam, aki megpróbál okosnak látszani. Miért nem tanított meg Geszer üzbégül?

– Alejkum esszelám − felelt az asszony. Pirospozsgás volt, haja fekete, nyilvánvalóan szláv származású, de külsején végbement az a meglepő változás, amely elkerülhetetlenül utoléri azt az európait, aki születésétől fogva és hosszú ideig keleten él. Úgy is volt öltözve, mint az üzbég asszonyok, tarka, hosszú ruhába. Kíváncsian nézett rám − megéreztem a vizsgálódó igézet ügyes, de gyenge érintését. Nem zárkóztam be, így problémamentesen levette az információt. Az arca azonnal megváltozott, felállt az asztal mellől, és halkan ennyit mondott:

− Fiúk, magas rangú vendégünk van…

− Egyáltalán nem hivatalosan vagyok itt − legyintettem.

De már minden mozgásba lendült. Üdvözöltek, bemutatkoztak − Murat, hatodik szint, Timur, ötödik szint, Nodir, negyedik szint. Úgy véltem, a valóságos életkoruknak megfelelően, vagyis huszonöt-harminc évesnek látszottak. Mint Geszer mondta, a szamarkandi Őrségnél öt Másféle szolgál, a taskentiban Aliser szerint fiatalabbak a munkatársak. Ha ezeknél is fiatalabbak, talán iskolás gyerekeket alkalmaznak?

– Valentyina Iljinyicsna Firszenko, Másféle. Negyedik szint.

− Anton Gorogyeckij, Másféle, Legfelső szint − ismételtem meg sokadszor is.

− Én vezetem az irodát − folytatta az asszony, ő fogott kezet velem utolsóként, és egyébként is úgy viselkedett, mint az Őrség alacsonyabb beosztású munkatársa. Pedig legalább százötven évre becsültem a korát, és az Erejét tekintve is felülmúlta a férfiakat.

Ez is keleti jellegzetesség?

Egyébként egyetlen másodpercen belül eloszlottak a kételyeim azzal kapcsolatban, ki itt a főnök.

− Fiúk, gyorsan terítsetek asztalt − vezényelt Valentyina. − Murat, fogd a kocsit, fürgén járd végig az útvonalat, aztán ugorj be a bazárba.

Ezekkel a szavakkal átadta Muratnak a hatalmas, öreg széf kulcsait. A széfből a srác − igyekezve mindenképpen észrevétlenül csinálni − gyűrött bankóköteget vett ki.

− Erre semmi szükség, kérem! − rimánkodtam. − Nem hivatalosan és csak rövid időre jöttem. Csak bemutatkozni és néhány kérdést feltenni… És még a Nappali Őrséghez is el kell mennem.

− Minek? − csodálkozott az asszony.

– Az útlevél-ellenőrzésnél nem voltak Másfélék. Egy tábla volt a Homályban, hogy a Fénypártiaknak érkezéskor a Nappali Őrségnél kell jelentkezniük, a Setéteknek pedig az Éjszakainál.

Nagyon kíváncsi voltam, mit szól az őrségvezető ehhez a kiáltó hanyagsághoz. De Valentyina Iljinyicsna csak bólintott:

− Nagyon kevés a munkatársunk ahhoz, hogy fenntartsunk egy posztot a repülőtéren. Taskentban, ott minden úgy van, ahogyan az előírások szerint lennie kell… Nodir, ugorj át a vámpírokhoz, mondd meg, hogy magánlátogatásra Moszkvából városunkba érkezett Gorogyeckij Legfelső szintű Fénypárti.

− Nem hivatalos, de nem is egészen magánlátogatáson vagyok… − kezdtem. De már nem figyeltek rám. Nodir kinyitott egy jelzés nélküli ajtót, átment a szomszéd szobába, amelyről csodálkozva állapítottam meg, hogy ugyanolyan tágas és félig üres, mint ahol álltam.

− Hogyhogy a vámpírokhoz? − kérdeztem teljesen elképedve ezen a képtelen talányon.

− Hát odaát van a Nappali Őrség hivatala, vámpír egyáltalán nincs náluk, de mi csak így hívjuk őket… mint a jó szomszédokat… − Valentyina Iljinyicsna elnevette magát.

Én szó nélkül átmentem Nodir után a szomszéd szobába. Két Setét Másféle − egy fiatal és egy középkorú, negyedik és ötödik szintűek, barátságosan rám mosolyogtak.

− Esszelám alejkum… − motyogtam, átmentem a helyiségen (minden ugyanolyan, még a szamovár is ugyanaz), és kinyitottam az utcára nyíló ajtót − az utca azzal volt párhuzamos, amelyen ide jöttem. Az ajtón kívül ugyanolyan előkert, a falon tábla:

NAPPALI ŐRSÉG

szamarkandi részleg

Fogadóórák:

8.00-20.00

Halkan becsuktam magam mögött az ajtót, és visszatértem a helyiségbe. Nodir, nyilván megérezve, hogyan reagálok, már eltűnt.

Az egyik Setét jóindulatúan mondta:

− Ha végzett az elintézendőivel, nézzen be hozzánk, mélyen tisztelt. Ritkán jön vendég Moszkvából.

− Nézzen be, nézzen be − erősítette meg a másik.

− Majd, talán… köszönöm a meghívást − motyogtam. Visszamentem az Éjszakai Őrség irodájába, becsuktam magam után az ajtót.

Még csak zár sem volt benne!

A Fénypártiak kissé zavartnak tűntek.

− Éjszakai Őrség − sziszegtem a fogam közt. − A Fény erői…

− Kissé összehúztuk magunkat. A kommunális szolgáltatások drágák, plusz a bérleti díj… − Valentyina Iljinyicsna széttárta a karját. − Már tíz éve, hogy a két hivatal közösen bérli a helyiségeket…

Csináltam egy könnyű passzt − a Fénypártiak irodáját a Setétekétől elválasztó falat egy pillanatra kékes fény öntötte el. Aligha akad a szamarkandi Setétek közt olyan mágus, aki képes lenne hatástalanítani egy Legfelső szintű által felvitt igézetet.

− Ezt nem kellett volna, Anton − mondta szemrehányóan Valentyina Iljinyicsna. − Nem fognak hallgatózni. Nálunk ez nem szokás.

− De hát maguknak az a feladatuk, hogy megfigyeljék a Setét erőit! − kiáltottam fel. − Ellenőrizniük kell őket!

− Ellenőrizzük is − válaszolta megfontoltan Timur. − Ha itt vannak mellettünk, egyszerűbb szemmel tartani őket. Ahhoz, hogy a városban kajtassunk utánuk, ötször ekkora létszám kellene.

− Na és a feliratok? A feliratok − ez hogy van? Éjszakai Őrség. Nappali Őrség. Az emberek elolvassák!

− Hadd olvassák − mondta Nodir. − Hányféle hivatal nincs a városban! Ha rejtőzködsz, nem raksz ki cégtáblát, rögtön gyanús leszel. Vagy a rendőrség jár a nyakadra, vagy a zsaroló banditák. Így mindenki láthatja: állami szervezet, innen nincs mit elvinni, hát hadd működjön…

Észbe kaptam. Végül is ez nem Oroszország. A szamarkandi Őrség nem tartozik a mi fennhatóságunk alá. Valahol Belgorodban vagy Omszkban jogom lenne fellépni, követelőzni. A szamarkandi Őrségnek nem parancsolhatok − még ha Legfelső szintű Fénypárti vagyok is.

− Értek mindent. De Moszkvában ez elképzelhetetlen lenne… hogy a fal túloldalán ott üljenek a Setétek!

− Ott ülnek, na és? − mondta békítőleg Valentyina Iljinyicsna. − Csak hadd üljenek. Egyébként az ő munkájuk sem fenékig tejfel. Nem, ha történne valami, az elvekből nem engedünk. Emlékeztek, fiúk, amikor három éve Alia-aka rontást bocsátott az öreg Nazgulra?

A fiúk bólogattak. A fiúk felélénkültek, és láthatóan készen álltak, hogy felidézzék ezt a dicsőséges históriát.

− Kire bocsátottak rontást? − kérdeztem?

− Nazgulra − mosolygott hófehér fogait villogtatva Nodir. − Van egy ilyen nevű ember. Illetve volt, tavaly meghalt. Sokáig haldoklott, és fiatal felesége volt. Az asszony megkért egy boszorkányt, hogy szabadítsa meg a férjétől. Észrevettük a rontást, a boszorkányt letartóztattuk, az asszonynak beszéltünk a fejével, mindent úgy intéztünk, ahogy kell. Valentyina Iljinyicsna levette a rontást, minden nagyon jól sikerült. Viszont az öreg kártékony, komisz ember volt. Veszekedős, fukar és kicsapongó, pedig öreg volt már. Mindenki örült, mikor meghalt. De a rontást levettük róla, ahogyan kell!

Elgondolkodtam, leültem egy tonettszékre. Igaz, az üzbég nyelv ismerete nem sokat segített volna rajtam. Nem a nyelv a lényeg, hanem a mentalitás.

Az értelmes beszéd kissé megnyugtatott. Ekkor figyeltem föl Valentyina Iljinyicsna tekintetére − jóságos, de fölényesen szánakozó volt.

− Mégsem lehet így − mondtam. − Értsék meg, nem akarok én beleszólni semmibe, ez a maguk városa, maguk felelnek itt a rendért… De szokatlan ez az egész…

− Azért, mert maguk közelebb vannak Európához − magyarázta Nodir. Nyilván úgy gondolta, azért Üzbegisztánnak is van valami köze Európához. − Nálunk ez rendjén van, ha békesség van − megférünk egymás mellett.

− Aha. − Hallgattam egy sort. − Köszönöm a magyarázatot.

− Üljön az asztalhoz − mondta barátságosan Valentyina Iljinyicsna. − Miért ült be a sarokba, mint valami idegen?

Mellesleg nem is a sarokban ültem. A sarokban Timur éppen befejezte az asztal megterítését. A tarka terítőn, amely egy csapásra egy nagy étkezőasztallá varázsolt két íróasztalt, már ott sorakoztak a gyümölccsel megrakott tányérok: élénkpiros és harmatoszöld almák, fekete, zöld, sárga és piros szőlő, hatalmas, egy kisebb dinnye méretével vetekedő gránátalmák, valamiféle házi kinézetű, nagyon gusztusos kolbász, hússzeletek és forró, nyilvánvalóan mágiával felmelegített lepények. Eszembe jutott, hogy a nosztalgiázás egy ritka pillanatában Geszer egyszer mennyire dicsérte a szamarkandi lepényeket, hogy milyen ízletesek, hogy egy hét alatt sem száradnak ki, csak fel kell őket melegíteni, és csak eszed, eszed, abba se tudod hagyni… Én akkor csak a szokásos öreges visszaemlékezések számlájára írtam a dolgot, az olyasfélék közé, mint „régebben a fák is nagyobbak voltak, a kolbász meg finomabb”. Most viszont összefutott a nyál a számban, és hirtelen arra gondoltam, Geszer talán nem is túlzott.

Két üveg konyak is volt az asztalon. Helyi termés, ami kissé megriasztott.

− Ne vegye zokon, hogy üres az asztal − mondta Nodir a legkisebb zavar nélkül. − Hamarosan megjön a legifjabb a bazárból, és akkor eszünk majd rendesen. De addig is harapjunk valamit.

Megértettem, hogy nem úszhatom meg az ünnepi ebédet és bőséges alkoholfogyasztást. És gyanítottam, hogy Alisert nem csak volt iskolai barátnője sorsa iránti teljesen érthető érdeklődés késztette arra, hogy kitérjen az őrségbeliek azonnali felkeresése elől. Bár egy moszkvai vendég érkezése már sok éve nem a főnökség látogatása volt. A szamarkandi őrségbeliek számára Moszkva azért nagyon-nagyon fontos központ maradt.

– A helyzet az, hogy Geszer kérésére jöttem ide – mondtam.

Az arcokon láttam, hogy eddig is nagyra értékelt személyem egyszerűen elképzelhetetlen magasságokba szárnyal fel. Valahová a kozmoszba, ahol Másfélének semmi keresnivalója.

− Geszer arra kért, hogy keressem meg egy barátját – folytattam. − Az illető valahol Üzbegisztánban él…

Ekkor kínos szünet állt be.

− Anton, a devonáról van szó? − kérdezte Valentyina Iljinyicsna. − Ő elutazott Moszkvába… kilencvennyolcban. És ott meghalt. Azt hittük, Geszer tud erről.

− Nem, nem a devonáról van szó! − tiltakoztam. − Geszer azt kérte, keressem meg Rusztamot.

A fiatal üzbégek összenéztek. Valentyina Iljinyicsna a homlokát ráncolta.

− Rusztam… hallottam valamit… − Habozott. − De ez… ez nagyon régi történet. Nagyon-nagyon régi. Ezeréves, Anton.

− Rusztam nem dolgozik az Őrségben − ismertem be. − És persze más a neve. Azt hiszem, sok nevet használt. Csak annyit tudok, hogy Legfelső szintű Fénypárti mágus.

Nodir végigsimította merev fekete haját, és határozottan kijelentette:

− Ez nagyon nehéz dolog, Anton-aka. Nálunk, Üzbegisztánban egyetlen Legfelső szintű mágus van. Taskentban dolgozik. De ő fiatal. Ha egy idős és erős mágus el akar rejtőzni, örökre elrejtőzik. Hogy megtaláljuk, nemcsak Erőre van szükség. Ehhez bölcsesség kell. Magának Geszernek kell megkeresnie. Sajnálom, Anton-aka. Nem tudunk neked segíteni.

− Meg lehet kérdezni Afandit − mondta elgondolkodva Valentyina Iljinyicsna. − Gyenge mágus, és nem túlságosan… nem túlságosan értelmes. De a memóriája jó, és már háromszáz éve él a világon…

− Afandi? − figyeltem fel.

− Ő az ötödik munkatársunk. − Valentyina Iljinyicsna zavarba jött. − Hát, tudja, hetedik szint. Ő… ő inkább a gazdasági ügyekkel foglalkozik. De hátha tud segíteni…

− Majdnem biztos vagyok benne − bólintottam, Nágyuska szavaira emlékezve. − Most hol van?

− Rövidesen jönnie kell.

Nem volt menekvés. Bólintottam, és odamentem az „üres” asztalhoz.

Murat fél óra múlva futott be teli szatyrokkal, ezek tartalmának egy része azonnal átvándorolt az asztalra. A többit Murat átvitte az Őrség fő helyiségéhez csatlakozó tenyérnyi konyhába. Kulináris tájékozottságom elegendő volt ahhoz, hogy rájöjjek, plovot készítenek.

Addig is konyakot ittunk, amely meglepően finomnak bizonyult, és gyümölcsöt eszegettünk. Valentyina Iljinyicsna átengedte a beszélgetés irányítását Nodirnak. Én udvariasan végighallgattam az üzbég Őrségek történetét az ősi, mitikus időktől Timur Lenkig és Timur Lenktől napjainkig. Hazugság lenne azt állítani, hogy a Fénypártiak és a Setétek mindig jó szomszédként éltek egymással. Bőven akadtak komor, véres és elborzasztó események. De az a benyomásom alakult ki, hogy az üzbegisztáni Őrségek szembenállását valamilyen, számomra felfoghatatlan okok irányították. Az emberek harcolhattak és gyilkolhatták egymást, az Őrségek pedig udvarias semlegességgel figyelték őket. Ugyanakkor Hruscsov idején és a brezsnyevi irányítás első éveiben elképesztő kegyetlenséggel aprították egymást a Setétek és Fénypártiak. Ekkor pusztult el három Legfelső szintű mágus − kettő a Nappali és egy az Éjszakai Őrségből. Az első-második szintű Másfélék sorait is megritkította ez a háború.

Azután minden elcsitult, mintha a nyolcvanas évek „pangása” a Másfélékre is kiterjedt volna. A Setétek és Fénypártiak viszonya azóta is bágyadt szembenállásban merül ki, inkább csak a cikizés és gúnyolódás szintjén, mint komoly ellenségeskedésként.

− Alisernek ez nem tetszett − jegyezte meg Timur. − Még mindig Moszkvában van?

Bólintottam, megörülve a beszélgetés szerencsés fordulatának.

− Igen. A mi Őrségünknél.

− Mi van vele? − kérdezte udvariasan Nodir. − Úgy hallottuk, negyedik szintű.

− Gyakorlatilag harmadik − mondtam. − De majd ő maga elmondja. Ő is itt van, de előbb be akart nézni az ismerőseihez.

Ez az újság láthatóan nem szolgált az őrségbeliek örömére. Timur is, Nodir is inkább zavartnak, mint szomorúnak látszott. Valentyina Iljinyicsna megcsóválta a fejét.

− Elkeserítettem magukat? − érdeklődtem. Az együtt kiürített konyakos üveg őszinteségre kényszerített. − Magyarázzák el, miről van szó! Miért viszonyulnak így Aliserhez? Azért, mert az apja devona volt?

Az őrségbeliek összenéztek.

− Nem arról van szó, ki volt az apja − mondta Valentyina Iljinyicsna. − Aliser rendes fiú. De… nagyon kemény.

− Hogyhogy?

− Lehet, hogy Moszkvában megváltozott − feltételezte Timur. − De Aliser mindig harcolni akart. Nem jó korban született.

Elgondolkodtam. Ami Őrségünknél Aliser persze mindig előnyben részesítette az utcai munkát. Járőrözés, összecsapások, letartóztatások − ritkán esett meg ilyesmi nélküle…

− Hát… nálunk ez valahogy természetesebb − mondtam. − Moszkva nagyváros, az élet feszültebb. De Aliser nagyon vágyódik a hazája után.

− Nem, örülünk, persze! − kapott észbe Valentyina Iljinyicsna. − Már nagyon rég nem láttuk Alisert. Igaz, fiúk?

A „fiúk” megjátszott lelkesedéssel csatlakoztak hozzá. Még Murat is közbeszólt a konyhából, hogy neki is nagyon hiányzik Aliser.

− És Afandi mikor jön? − kérdeztem, elterelve a szót a kellemetlen témáról.

− Tényleg − kezdett nyugtalankodni Valentyina Iljinyicsna. − Már harmadik órája…

− Már régen megjött − szólt közbe megint a konyhából Murat. − Az udvarban mászkál a seprűvel, látom az ablakból. Biztos azt hitte, őt kérjük meg, hogy főzze meg a plovot.

Nodir gyorsan az ajtóhoz ment, és kiszólt:

− Afandi! Mit csinálsz?

− Felsöpröm az udvart − közölte méltóságteljesen a szamarkandi Őrség ötödik munkatársa. A hangjából ítélve nemcsak háromszáz éve született, testileg sem fiatal.

Nodir megfordult, bűntudatosan széttárta a karját. Újból kiszólt:

− Afandi, gyere be, vendégünk van!

− Tudom, hogy vendégünk van. Azért söprök!

− Afandi, de a vendég már bent van a házban! Miért takarítod az udvart?

− Eh, Nodir! Ne taníts te engem, hogyan kell a vendéget fogadni! Amikor a vendég még az utcán van, mindenki a házat takarítja. És ha a vendég a házban van, akkor fel kell takarítani az udvart!

– Ahogy akarod, Afandi! − mondta nevetve Nodir. – Természetesen te jobban tudod. Addig mi konyakot iszunk és szőlőt eszünk.

– Várj csak, Nodir! − válaszolta nyugtalanná válva Afandi. − Udvariatlanság lenne a vendégünkkel szemben, ha nem ennék vele egy asztalnál!

Egyetlen másodperc múlva Afandi már az ajtóban állt. Elképesztően festett. Lábán fűző nélküli edzőcipő, farmernadrág szovjet katonai derékszíjjal, fehér nejloningén nem volt két egyforma gomb. A nejlon tartós anyag, az ing alighanem húsz-vagy talán harmincéves is megvolt. Maga Afandi simára borotvált (bár az újságpapír-darabkák, amelyekkel a vágásokat ragasztotta le az állán, arról tanúskodtak, hogy ez nem kevés munkájába került), kopasz, hatvanas öregnek bizonyult. Helyeslő pillantással végigmérve az asztalt, az öreg az ajtófélfához támasztotta a hosszú seprűt, és odapattant hozzám.

− Üdvözöllek, mélyen tisztelt! Gyarapodjék a te Erőd, akár az asszonyt vetkőztető ifjú heve! Érje el az Erőd a második, sőt az első szintet!

− Afandi, a vendégünk Legfelső szintű mágus – jegyezte meg Valentyina Iljinyicsna. − Miért kívánsz neki második szintet?

− Hallgass, asszony! − mondta Afandi, elengedte a kezemet, és letelepedett az asztalhoz. − Talán nem látod, milyen gyorsan teljesült a jó kívánságom, sőt még több is beteljesedett?

Az őrségbeliek nevettek. De egyáltalán nem bántóan. Afandi − beszkenneltem az auráját, és rájöttem, hogy az Erő legalsó szintjén van − afféle bohóc volt a szamarkandi Őrségnél. Olyan bohóc, akit szeretnek, akinek megbocsátják a butaságait, és akit nem engednek bántani.

− Köszönöm a jó szót, apám − mondtam. − A te kívánságaid valóban hamar teljesülnek.

Az öreg bólogatott, és élvezettel bekapott egy fél őszibarackot. A fogai kitűnőek voltak − ha a külsejével nem is törődött sokat, ennek a fontos szervnek nyilván nagy jelentőséget tulajdonított.

− Ezek itt mind tejfölösszájúak − dörmögte. − Biztos vagyok benne, hogy nem is fogadtak úgy, ahogyan illik. Hogy hívnak, jó ember?

− Anton.

− Az én nevem Afandi. Ez azt jelenti, bölcs. − Az öreg szigorú pillantással nézett végig az őrségbelieken. − Ha nem lenne az én bölcsességem, a Setétek, hogy száradjanak el görcsökben fetrengve, égjenek a pokolban, már régen kiszívták volna ezeknek az édes agyvelejét, befalták volna erekkel átszőtt májukat!

Nodir és Timur hahotázott.

− Azt értem, miért erekkel átszőtt a máj − mondta Nodir konyakot töltve. − De az agyvelő miért édes?

− Hát csak azért, mert a bölcsesség keserű, a butaság és tudatlanság meg édes! − jelentette ki Anfandi az őszibarack után felhajtva egy pohár konyakot. − Hé, hé, te ostoba, mit művelsz?

− Mi baj? − nézett kérdően Afandira Timur, aki éppen egy szem szőlőt készült bekapni a konyak után.

− Konyak után nem szabad szőlőt enni!

− Miért?

− Ez ugyanolyan, mintha a gidát az anyja tejében főznéd meg.[33]

− Afandi, csak a zsidók nem főzik a kecskegidát tejben!

− És te megfőzöd?

− Nem − jött zavarba Timur. − Miért kéne tejben…

− Hát akkor konyak után se egyél szőlőt!

− Afandi, csak három perce ismerem, de már annyi bölcsességbe kóstoltam bele, hogy egy egész hónapig fogom emészteni − kapcsolódtam be a beszélgetésbe, hogy felhívjam magamra az öreg figyelmét. − Engem a bölcs Geszer küldött Szamarkandba. Azt kérte, keressem meg régi barátját, akit valaha Rusztamnak hívtak. Nem ismeri Rusztamot?

− Természetesen ismerem − bólintott Afandi. − De ki az a Geszer?

− Afandi! − Valentyina Iljinyicsna összecsapta a kezét. – Az lehetetlen, hogy sosem hallottál a Hatalmas Geszerről!

− Geszer… − mondta az öreg elgondolkodva. − Geszer, Geszer… Ez nem az a Fénypárti mágus, aki Binkentben dolgozott aranyművesként?

− Afandi, hogy tévesztheted össze a Hatalmas Geszert valamiféle aranyművessel?! − Valentyina Iljinyicsna egyszerűen sokkot kapott.

− Aha, Giszer − bólogatott Afandi. − Igen, igen, igen. Oldzsibaj, Szoton, Lubszan és Gurkar legyőzője! Ki ne ismerné az öreg Giszert?

− És ki ismeri az öreg Rusztamot? − szóltam közbe ismét, mielőtt Afandi belemerülne Geszer dicső tetteinek felidézésébe.

− Én − mondta büszkén Afandi.

− Csak arra kérlek, Afandi, ne túlozz − kérte Timur. – Vendégünknek feltétlenül találkoznia kell Rusztammal.

− Az nem könnyű. − Afandiról hirtelen mintha letörölték volna a bohóckodást. − Rusztam elhagyta az embereket. Tíz évvel ezelőtt látták őt Szamarkandban. De azóta senki sem beszélt Rusztammal, senki…

− Honnan tud maga Rusztamról, Afandi? − Nem álltam meg, hogy meg ne kérdezzem. Ha nem lettek volna a lányom szavai, biztos lettem volna abban, hogy az öreg egyszerűen hülyét csinál belőlem.

− Régen volt az − sóhajtott Afandi. − Élt Szamarkandban egy öreg, olyan ostoba volt, mint ezek a tejfelesszájúak. Járkált a városban, és sírt, mert nem volt mit ennie. És akkor egyszer csak szembejött vele egy deli vitéz, akinek villogott a szeme, a homloka pedig magas és bölcs volt. Ránézett az öregre, és azt mondta: „Miért búsulsz, apóka? Talán nem tudod, micsoda erő rejlik benned? Hiszen te Boskacsa vagy! Másféle!” A dalia kezével megérintette az öreget, és az erős lett és bölcs. És a dalia azt mondta: „Tudd meg, hogy maga a Hatalmas Rusztam lett a tanítód.” Hát ez a história esett meg velem kétszázötven évvel ezelőtt!

A jelek szerint ez a történet az őrségbelieket legalább annyira meglepte, mint engem. A konyhaajtóban dermedten állt Murat, Timur kilöttyintette a konyakot, amit éppen szét akart tölteni a poharakba.

− Afandi, téged Rusztam hasonított? − kérdezte Valentyina Iljinyicsna.

− Mindent elmondtam, akinek van esze, ért belőle − felelte Afandi, elvéve a konyakos poharat Timurtól. − Az ostobának meg százszor is elismételheted, akkor sem ért semmit.

− Miért nem mondtad ezt el korábban? − kérdezte Timur.

– Nem jött szóba.

– Afandi, a tanítvány mindig hívhatja a tanítóját – mondtam.

− Ez így van − erősítette meg fontoskodva Afandi.

− Találkoznom kell Rusztammal.

Sóhajtott, és ravaszkásan nézett rám.

− De Rusztamnak is találkoznia kell-e veled?

Iszonyatosan elegem volt ebből a keleti szófacsarásból. Talán a hétköznapokban is így társalognak egymással? „Asszony, megmelegítetted nekem a lepényt?” „Ó, én férjem, talán a forró becézgetés nem pótolja neked a lepényt?”

Éreztem, hogy nem állom meg, és a nagy örömmel fogadott vendéghez eléggé méltatlanul fogok megszólalni, de szerencsére kopogtak az ajtón, és belépett Aliser.

Az arca határozottan nem tetszett. Nem lepődtem volna meg, ha elkeseredettnek látom. Végül is kiderülhetett, hogy iskolai szerelme közben férjhez ment, szült öt gyereket, meghízott és őt végleg elfelejtette − ez valóban elégséges ok a bánatra.

De Alisert nyilvánvalóan valami más nyugtalanította.

− Szevasztok − mondta a volt kollégáinak, mintha csak tegnap váltak volna el. − Akadt egy kis gondunk.

− Hol? − kérdeztem.

− Itt, a kerítés mögött.

3. FEJEZET

Edinburgh után számítanom kellett volna valami ilyesmire.

De ellazultam. A zöldbe merült utcák és a víz csobogása a csatornákban, a lármás keleti bazár és a mecsetek szigorú kupolái, a Setétek a fal túloldalán és a Fénypártiak fenyegető vendégszeretete − mindez egészen más volt, mint Skóciában. Úgy tűnt, az öreg mágus felkutatása okoz majd gondot, nem az emberi ármány.

A házat vagy száz ember vette körül. Láttam köztük rendőröket és a helyi biztonsági szolgálat jól felfegyverzett harcosait, undorító, pattanásos suhancokat, akik ügyetlenül markolták géppisztolyukat. A legkülönfélébb erőket mozgósították ellenünk. Mindenkit, aki a közelben volt.

De ez még csekélység volt. Még Aliser egymaga, az én segítségem nélkül is elbánt volna velük, kétszer ennyivel is.

Sajnos az ostromzárban részt vevő valamennyi emberen védő igézetek voltak.

Bármelyik Másféle képes megvédeni magát és másokat is a mágikus behatástól. Még csak magas szint sem feltétlenül szükséges ahhoz, hogy száz emberre védő igézetet bocsássunk. Az a helyzet, hogy az emberi tudatra ható mágia önmagában véve egyszerű, nem kell hozzá sok erő. Durván fogalmazva: az értelmet leigázó mágia inkább késre emlékeztet, mint gránátvetőre. És nem nehéz páncélzat véd meg tőle, elég egy könnyű golyóálló mellény. Ha tűzgömb, Fehér Kopja vagy Lángfal formájában tiszta Erővel csapok le, egy egész városnegyedet porrá tudok égetni. És védekezésül is hasonló erejű amulettekre vagy igézetekre lenne szükség. De ahhoz, hogy a támadókra kényszerítsem az akaratomat, és szétkergessem őket, előbb egyenként le kellett volna vennem mindegyikről a védelmét. És ez már egyáltalán nem közönséges feladat. A mentális Pajzsoknak több tucat fajtája létezik, és nem tudtam, melyiket használták. Az volt a legvalószínűbb (én legalábbis így jártam volna el), hogy minden egyes egyéni Pajzs két-három találomra kiválasztott igézet kombinációjából áll. Az egyik kiskatonáé például a Mágus Pajzsából és a Nyugalom Szférájából állt. Egy másiké a Tagadás Szférájából, a Jégkéregből és az Akarat Gátjából.

És ezeknek találjam én meg az ellenszerét! Méghozzá távolról!

− Engem követtek − magyarázta Aliser, miközben én az ablaknál állva a Tagadás Szférájával fedeztem magam a házat körülvevő hadnak ellen. − Nem tudom, hogyan, de már a repülőtértől kezdve. Egész idő alatt az volt az érzésem, hogy követnek, de senkit nem vettem észre. Azután meg, amikor… amikor eljöttem az ismerőseimtől… megpróbáltak feltartóztatni. Körülbelül húsz ember. Egyetlen Másféle sem volt köztük! Megpróbáltam bezárkózni előlük, de láttak!

Engem is láttak. Nem mindegyik, de néhány katona a mágia ellenére is nyilvánvalóan észrevett. Vagyis a védő igézetek mellett keresőket is bocsátottak rájuk. A Szív Látása, Világos Tekintet, Igazi Látás… a mágikus arzenál igen kiterjedt. Az évezredek folyamán a Fénypártiak és a Setétek sok mindent kitaláltak, hogy becsapják egymást.

Nos, most mindez ellenünk fordult.

− Hogy menekültél meg? − kérdeztem ellépve az ablaktól.

− A Homályon át. Csak… − Aliser habozott. − Ott is vártak rám. A második rétegben őrködött valaki… gyorsan kimenekültem.

− Ki őrködött? Fénypárti? Setét?

Aliser nyelt egyet, és keservesen elmosolyodott.

− Azt hiszem, egy dév volt.

− Hülyeség. − Visszafogtam a kikívánkozó káromkodást. − Dévek nem léteznek.

− Moszkvában nem léteznek, de nálunk igen − mondta mély meggyőződéssel Timur. Elkapta pillantásomat − a Setétekhez vezető ajtó felé néztem. − Anton, higgye el, nem ők azok! Nincs miért megtámadniuk magát, ráadásul embereket bevonva! Az Inkvizíció a fejüket venné!

Bólintottam. Eszemben sem volt a szamarkandi Nappali Őrséget gyanúsítani.

− Lépjenek kapcsolatba Taskenttal, a főnökséggel − adtam ki az utasítást. − Állítsák le ezeket itt!

− Hogyan? − értetlenkedett Timur.

− Emberi módszerekkel. Telefonáljanak a honvédelmi minisztériumba és a belügybe! És sürgősen hívják fel az Inkvizíciót!

− Mint mondjak? − kérdezte Valentyina Iljinyicsna előhúzva egy öregecske mobiltelefont.

− Mondja el, hogy kritikus itt a helyzet. A Nagy Megállapodás alfa-prím megsértése. Információ kiadása embereknek a Másfélékről, emberek bevonása az Őrségek szembenállásába, mágia törvényellenes alkalmazása, mágia törvényellenes terjesztése, a hatáskörök megosztásáról szóló megállapodás megsértése… Röviden: a Megállapodás alapvető Mellékletében foglalt első, hatodik, nyolcadik, tizenegyedik és tizennegyedik pont megsértése. Azt hiszem, ennyi elég.

Valentyina Iljinyicsna máris telefonált. Ismét kinéztem az ablakon. A katonák várakoztak. A géppisztolyok csöve hallgatagon meredt a kis házra. Miből vannak itt a falak? Ha csakugyan vályogból, a lövedékek átviszik…

− Ej, de szépen mondtad! − szólalt meg váratlanul Afandi. Változatlanul az asztalnál ült, és jóízűen falta a kolbászt. A pohara tele volt, de a konyakos üveg előtte az asztalon üres. − Az alapvető Melléklet megsértése! Most már minden világos, teljesen világos! Add ki a parancsot, főnök!

Elfordultam Afanditól. Mondhatom, nagy szerencsém van − az, akiben minden reményem volt, olyan ostoba, mint a devona, mielőtt találkozott volna Geszerrel…

− Fiúk − mondtam −, innen el kell menni. Elnézést, hogy így alakult.

− Anton, szét tudja őket zavarni? − kérdezte bátortalan reménységgel Nodir.

− Megölni könnyedén. Szétzavarni nem.

A Setétek hivatalába vezető ajtón dörömbölni kezdtek. Timur odament az ajtóhoz, kérdezett valamit, majd kinyitotta. A két ügyeletes Setét berohant. Kétségbeesett arcukról ítélve csak az imént fedezték fel az ostromzárat, és magyarázatot vártak.

− Mit művelsz, Fénypárti? − ordította az idősebbik. – Minek hoztál ide embereket?

− Halkabban! − emeltem fel a kezem. − Csöndet.

Volt annyi esze, hogy elhallgasson.

− A jelen helyzet a Nagy Megállapodás Mellékletének első pontja alá esik − mondtam. Afandi hangosan krákogott. Elégedetlenül sandítottam rá, de az öreg csak lehajtott egy teli pohár konyakot, most szaporán lihegett, tenyerét szája elé tartva. − Az embereket feltételezhetően tájékoztatták a létezésünkről. A jelen helyzetben a prágai szerződésnek megfelelően mint legerősebb mágus átveszem valamennyi jelenlévő Másféle irányítását. Valamennyi jelenlevőét!

A fiatal Setét az idősebbre nézett. Az elfintorodott, bólintott, és azt mondta:

− Adja ki az utasítást, Legfelső szintű!

− A feladat az Őrségek teljes evakuálása − mondtam. − Minden dokumentumot és mágikus eszközt megsemmisíteni. Lássanak hozzá!

− Hogy megyünk el? − kérdezte a fiatal Setét. − Pajzsokat állítunk?

Megráztam a fejem.

− Félek, hogy igézet van a lőszereiken. Csak a Homályon keresztül tudunk elmenni.

− Ó, Afandi járt már a Homályban! − jelentette ki hangosan az öreg. − Afandi tud a Homályban járni!

− Afandi, te velem és Aliserrel jössz − utasítottam. – A többiek…

Aliser nyugtalanul nézett rám, és csak szájmozgással jelezte:

− A dév…

− A többiek fedeznek minket − adtam ki a parancsot.

− De milyen alapon… − kezdett mégis tiltakozni a fiatalabb Setét. − Mi…

Intettem, és a Setét összegörnyedt, visított a fájdalomtól, tenyerét a hasára szorítva.

− Azért, mert megparancsoltam − magyaráztam neki, elmulasztva a fájdalmat. − Azért, mert Legfelső szintű vagyok, te pedig ötödik szintű. Megértetted?

− Igen.

Bármily szörnyű is, a Setét hangjában nyoma sem volt a zavarnak. Megpróbált okoskodni, megbüntették, így elismerte fölényemet, az erősebb jogát. Később majd természetesen egy csomó panaszt nyújt be az Inkvizícióhoz. De most engedelmeskedni fog.

Közben az őrségbeliek megsemmisítették a hivatalok berendezését. Az idősebb Setét egyedül dolgozott, de a jelek szerint mindent az ellenőrzése alatt tartott, a megsemmisítő igézetet már korábban föltették a széfre − a kulcslyukból gomolyogva áradt a füst − és minden papírra − az asztalokon heverő dokumentumok összepöndörödtek, megsárgultak és porrá omlottak szét. A Fénypártiak mindent kézzel gyújtottak fel. És lelkesen gyújtogattak: Timur a szemem láttára hajított a széfre egy ügyesen összehozott tűzgömböt, amely áthatolt a fémen, és belül robbant fel.

− Valahogy elcsöndesedtek − mondta izgatottan Aliser, kinézve az ablakon. − Mindjárt meglátják a füstöt…

Meg is látták. Megafonon fölerősített, erős akcentusú hang harsant fel parancsolóan:

− Terroristák! Tegyétek le a fegyvert, és egyenként gyertek ki a házból! Körül vagytok véve! Ellenkező esetben rohamot indítunk!

− Micsoda zagyvaság… − mondta zavartan Valentyina Iljinyicsna. − Még hogy terroristák!

A következő pillanatban Aliser elugrott az ablaktól, az üveg csörömpölve betört. A padlóra tengelye körül forgó kis fémhenger zuhant.

− Indulunk! − kiáltottam, és lemerültem a Homályba. A szamarkandi hőség után az első réteg hűvöse még jól is esett.

Ebben a pillanatban a szürke köd éles fénybe borult. Hogy milyen vakító lehetett a robbanás az emberi világban, belegondolni sem mertem. A fülsiketítő sivítást a Homályban szerencsére egyáltalán nem hallottam.

Sosem hittem volna, hogy a kommandósok által használt fény-hang gránát ilyen iszonyatos hatású a Másfélékre. Velem együtt csak Valentyina Iljinyicsnának sikerült belépnie a Homályba − itt fiatal, legfeljebb harmincéves asszonynak nézett ki.

A többi őrségbeli elveszetten kóválygott a szobában, ki a szemét dörzsölte, ki a fülét fogta be. A fény-hang gránát tíz-húsz másodpercre megvakít mindenkit. Ők tehát most nem tudnak belépni a Homályba.

− Segíts a fiúknak! − kiáltottam Valentyinának. Én az ajtóhoz ugrottam. Kinyitottam, és kinéztem az udvarra − nem a valódi világban, hanem a Homályban.

Hát persze, már megrohamoztak minket. Fejetlenül, de hatásosan − tucatnyi kommandós rohant az ajtóhoz, a katonák meg fedezékből tüzet nyitottak az ablakokra. A roham nem volt megszervezve, mindig így történik, ha valakinek az okos fejében az a gondolat támad, hogy rendőrökből, katonákból és kommandósokból szervez közös egységet. Az egyik kommandós a szemem láttára esett össze szétvetett karral − a hátába kapott egy golyót. Valószínűleg megússza kék foltokkal − a rohamozók golyóálló mellényt viseltek.

De már az, hogy néhányan célzott lövéseket kezdtek leadni rám, nagyon rossz volt. Ez vagy Világos Tekintet, vagy Igazi Látás. Ez nagyon, nagyon komoly ügy. És a golyók is valóban alaposan meg voltak bűvölve: nem elég, hogy egyszerre léteztek a valóságos világban és a Homályban, még halálos mágiával is fel voltak töltve!

Lehajoltam − az ellenfeleket szerencsére nem gyorsították fel, így fürgeség terén előnyben voltam velük szemben. Intettem, és az ujjaim hegyén átáramoltattam az Erőt. Tüzes eső hullott a földre, a támadók előtt füstölgő lángfal emelkedett a magasba.

Na, srácok, készek vagytok tűzbe menni?

Erre nem voltak felkészülve. Megálltak (az egyikük túlságosan előrehajolt, a pofája beleért a tűzbe, ordítva tántorodott vissza), visszavonultak, és fölemelték a géppisztolyokat.

Természetesen nem vártam be a sortüzet. Visszamentem a házba, útközben egy tűzgolyóval megsemmisítve a Nappali Őrség gyanús tábláját. Véremben tombolt az adrenalin.

Háborúsdi? Remek, játsszunk háborúsdit!

Az ajtóra rádobtam az Abszolút Zárat (ennek az igézetnek valójában két fajtája létezik, de a másik itt nem használt volna semmit, mivel élettelen tárgyra kellett alkalmazni). A falakra könnyű Pajzsot raktam, hogy legalább öt percig álljanak ellent a gépfegyvertűznek. A rohamozók persze észreveszik majd, hogy valami nincs rendben. De már úgysincs semmi esélyünk észrevétlenül eltűnni.

A Homályba egymás után belépett a két Setét − ők háttal álltak a felrobbant gránátnak. Az idősebb éppen az ablakra készült rádobni valamit, de elkaptam a kezét.

− Mi ez itt nálad?

Vigyorogva kivillantotta hosszú, görbe fogait. Na tessék, közönséges, gyönge Setét mágus, és miféle állkapcsot növesztett magának!

− Ettől majd teliszalad a nadrágjuk. Egy kissé.

− Rendben − egyeztem bele. − Csak ne itt, fedezd a ti oldalatokat!

Timur belépett a Homályba, nyomában Aliser, aki Muratot vonszolta maga után. Csak Nodir dörzsölte a szemét, sehogy sem tudott magához térni, a robbanás őt vakította el a legerősebben.

− Aliser, vigyük Afandit! − kiáltottam. Odamentünk az öreghez, aki még mindig az asztalnál ült, és egy még érintetlen konyakos üvegből próbált éppen inni.

− Kettőre − mondtam. − Egy, kettő…

Kiugorva a Homályból elkaptuk Afandi karját, és felemeltük a székről. Szabad kezemmel még sikerült elkapnom a táskámat a holmimmal, és pántját a vállamra vetnem. Fülemben dübörögtek a géppisztolysorozatok, kopogtak a Pajzsról visszapattanó golyók, az ablakon túl vörös lángnyelvek imbolyogtak. Az öregnek egy ügyes mozdulattal mégis sikerült száját az üveg nyakára tapasztani, éppen abban a pillanatban, amikor lerántottuk a Homályba.

− Jaj! − kiáltott fel elkeseredetten. Az üveg végül ott maradt a valódi világban, Afandi tenyere a semmit markolta meg. − Jaj, elvész az áru!

− Nagyapó, most fontosabb dolgunk van − mondta Aliser végtelen türelemmel. − Támad az ellenség, elmegyünk!

− Nem adjuk meg magunkat az ellenségnek! − jelentette ki élénken Afandi. − Csatára!

Végül lejutott a Homályba Nodir is. Végignéztem rögtönzött hadseregemen: négy gyenge Fénypárti, két gyenge Setét, a moszkvai utcákon megedződött Aliser és ballasztnak Afandi. Na… nem is olyan rossz. Még ha valahol a közelben rejtőzködnének is azok a Legfelső szintűek, akik Skóciában voltak, méltó választ lehet nekik adni.

− Elmegyünk! − adtam ki az utasítást. − Aliser, te gondoskodsz Afandiról. Valentyina, Timur, ti mentek előre! Mindenki öltse fel a Mágus Pajzsát!

Egyenesen a falon keresztül távoztunk. A Homály második rétegében már nem érzékeltük volna, az első rétegben még létezett, sőt vissza is fogta a mozgást. De lendületből szinte bármilyen anyagi tárgyon át lehetett itt hatolni.

Át is mentünk. Csak Afandi lába akadt be, sokáig cibálta kifelé a falból, míg ki nem szabadította, egyik edzőcipőjét odaát hagyva. Ott fog most lebegni a Homály első rétegében, míg lassan, hónapok alatt el nem enyészik. Némely különösen érzékeny emberek a szemük sarkából észre is veszik majd… persze, ha az ostrom után marad valami az épületből.

Azon az oldalon, ahol kijöttünk, sűrűbb volt az ellenség vonala. Öt géppisztolyos meredt a puszta falra, nyilvánvalóan nem értve, minek állították őket ide. De kettőjük meg volt igézve, és megláttak minket. Fogalmam sincs róla, hogy festettünk, közönséges embereknek látszottunk, akik kiugranak a falból, vagy áttetsző árnyaknak. Akár így, akár úgy, nem öröm jelent meg az arcukon, hanem félelem és készség, hogy azonnal tüzeljenek. Valentyina ügyesen lépett közbe − igézete semmilyen látható hatást nem váltott ki, de a mindig hibátlanul működő Kalasnyikov felmondta a szolgálatot a katona kezében. Timur pedig tűzgömböt hajított rájuk a Homályon át, és felgyújtotta a fegyver tusát.

Kár volt!

Igaz, azok ketten nem tudtak többet tüzelni. De a társaik, akik nem láthattak minket, de látták a semmiből lecsapó tüzes gömböt, lőni kezdtek. Talán ijedtükben, talán erre tanították őket.

Először azt hittem, Timur nem használt Pajzsot. A sorozat szó szerint lekaszálta − láttam, hogyan vágódnak be egymás után a golyók a hátába. Hanyatt zuhant, és akkor láttam, hogy mégiscsak volt Pajzsa. Gyengécske, csak elöl, de volt.

A megigézett golyók áthatoltak a mágikus páncélon. Ugyanaz a munka, mint Edinburgh-ban is!

− Tim! − kiáltott fel Nodir a barátja fölé hajolva. − Tim!

Ez mentette meg − az összevissza tüzelő géppisztolyosok néhány sorozatot engedtek a feje fölé.

A következő pillanatban, nem volt időm közbelépni, Murat válaszcsapást mért a fegyveresekre.

Nem volt túl bőséges választékuk igézetekből. Vidéki mágusok voltak, akik elszoktak az összecsapásoktól, és a természettől fogva nem voltak túlságosan erősek, nem álltak készen egy ilyen párviadalra − emberekkel, akik képesek Másféléket megölni.

Murat a Fehér Kard egy számomra ismeretlen változatát alkalmazta. Elvileg ez az igézet csak a Setét Másféléket és azokat az embereket öli meg, akik teljességgel a rossz mellett kötelezték el magukat. De a gyakorlatban − napjait alázatos imádkozással töltő szerzetes legyen az, aki azt akarja, hogy a könyörtelen csapás semmi kárt ne tegyen benne. A legkisebb agresszió, bármilyen félelem a tiszta Fényből való penge számára sebezhetővé teszi az embert.

És ezek az egyenruhás üzbég legénykék csurig voltak félelemmel és agresszióval…

Négy katonát úgy hasított át a Fehér Penge, mint kasza a gabonaszárat. Félbevágta őket. Szökőkútként spriccelt a vér és egyéb finomságok. Az ötödik katona eldobta géppisztolyát, és tébolyult üvöltéssel futásnak eredt. Még a Homályból is gyorsnak látszott a mozgása − ugyancsak nekiiramodhatott.

Megkerültem a dermedten álló Muratot. A Fehér Penge már kezdett felszívódni a kezében. Tekintete nagyon nyugodt, szinte álmos volt. Belenéztem a mágus szemébe, és megláttam benne a választ a kérdésemre.

Vége. Már távozóban volt.

Leguggoltam Nodir mellé, és megráztam a vállát.

− Gyerünk.

Felém fordult. Elképedve mondta:

− Timurt megölték. Lelőtték!

− Látom. Menjünk!

Nodir megrázta a fejét.

− Nem! Nem hagyhatjuk itt…

− Itt hagyhatjuk, és itt is hagyjuk. A teste nem jut az ellenség kezére, feloldódik a Homályban. Előbb vagy utóbb mindannyian oda kerülünk. Állj fel.

Megint megrázta a fejét.

− Állj fel! A Fénynek szüksége van rád.

Nodir felnyögött, de fölállt. És pillantása ekkor Muraton állapodott meg. Nodir megrázta a fejét, mintha a túlságosan sok benyomástól akarna szabadulni. Murathoz rohant, megpróbálta megragadni a kezét.

Ujjai csak a levegőt markolták. Murat szétfoszlott, feloldódott a Homályban. Sokkal gyorsabban, mint a halott Timur teste fog elenyészni. Egy Fénypárti mágusnak igen nagy élettapasztalattal kell rendelkeznie ahhoz, hogy meggyőzze magát négy ember meggyilkolásának jogos voltáról. Én valószínűleg képes lettem volna erre. Murat nem volt az.

− Gyerünk! − Lekevertem Nodirnak egy pofont. − Indulás!

Végül összeszedte magát. Vánszorogva indult a nyomomban − el a hivataltól, amelyet még mindig ostromoltak, el két társától, a halottól és a haldoklótól. Valentyina ment elöl, mellette a Setétek. Aliser a kijózanodott és elcsöndesedett Afandit vonszolta. Nodir és én zártuk a menetet.

Mögöttünk megint lövöldöztek − a megmenekült katona kiáltozása felhívta ránk a figyelmet. Emeltem egy tűzfalat, és nem álltam meg, hogy meg ne célozzam egy kis tűzgömbbel a kerítésnél álló öreg Peugeot-t. A kocsi vidáman fellángolt, egy kis francia sármot csempészve az ázsiai tájba.

A kialakult zűrzavarban egyszerűbb volt elmenekülnünk. Ráadásul a Homályban az előkertet övező kerítésen rések tátongtak, a szomszédos ház pedig teljesen eltűnt. A néptelen utcán elrohantunk a kereszteződésig, és befordultunk egy ugyanolyan szűk utcába, amely a bazártól indult kifelé. Úgy látszik, itt előbb vagy utóbb minden utca a bazárhoz vezet… Nodir hol hüppögött, hol káromkodott. Afandi egyfolytában nézelődött, csodálkozva leste az üres épület körül tomboló csatát. A jelek szerint a fejetlenségben a támadók már egymást kezdték lőni.

A Setétek jobban tartották magukat. Valentyina Iljinyicsna ment középen, a Setétek kétfelől szabályosan fedezték. Már úgy éreztem, megszabadultunk az üldözőktől. És ez hiba volt, megbocsáthatatlan hiba egy Legfelső szintű mágustól. Jó, csaknem megbocsáthatatlan.

Én végig nem hittem igazán a dévek létezésében.

Az európai hagyomány a gólemet ismeri. Ez agyagból, fából vagy akár fémből készült lény. A fából készülteket Oroszországban becézgetve buratinóknak[34] nevezik, bár az utolsó valóban működő buratinó még a tizennyolcadik században megsemmisült. Nem tudom, akkoriban hogy hívták. A foglalkozásokon megtanítottak minket buratinót készíteni. Ez nagyon mulatságos és tanulságos volt − a megelevenedett fabábu tudott járni, egyszerű feladatokat végrehajtani, még beszélgetni is… és néhány perc múlva porrá hullott szét. Ahhoz, hogy a fából készült gólem legalább néhány napig működjön, a mágusnak nagyon erősnek és nagyon ügyesnek kell lennie, de az ostobácska buratinókra egy tapasztalt mágusnak nemigen van szüksége. Még nehezebb életre kelteni a fémből készült figurákat − emlékszem, Szveta készített egyszer Nágyuskának egy mozgó babát gemkapcsokból, de a bábu tett három lépést, majd örökre mozdulatlanná vált. Az agyag meglepően plasztikus és alkalmas az animációra, sokáig megőrzi a mágiát, de még agyagból is ritkán készítenek manapság gólemet.

Keleten viszont dévek voltak. Pontosabban úgy vélték, hogy vannak. Lényegében ezek is ugyanolyan gólemek, csak nincs semmiféle anyagi alapjuk: a Homály megelevenedett alvadékai, az Erő összetömörült viharai. A legendák szerint egy ilyen dév (az arabok rendszerint dzsinnek nevezték) megalkotása a mágus vizsgaféléjének számított a Legfelső szint elnyeréséhez. Először is létre kellett hozni a gólemet, azután pedig engedelmességre kellett kényszeríteni. Némelyek már az első feladatnál elbuktak, de sokkal keservesebb sors jutott azoknak, akik a második szakaszban vallottak kudarcot.

A dévek létezését legendának tartottam. Vagy legfeljebb a hajdankor legnagyobb mágusai által végrehajtott rendkívül ritka, legfeljebb egyszer vagy kétszer sikerült kísérletnek. Azt meg végképp nem feltételeztem, hogy dévek manapság is léteznek. A helyi őrségbeliek a jelek szerint hittek bennük.

De nekik nem volt elég erejük ahhoz, hogy megérezzék a dév közeledését.

A fiatal Setét − sosem tudtam meg a nevét − felkiáltott, vadul hadonászott, mintha valami láthatatlan dologtól próbálna szabadulni. Felemelkedett a földről, ordítva és rángatózva felrepült az első emelet magasságába. Elborzadva láttam, hogy a Setét oldalai összenyomódnak, mintha egy iszonyatos méretű tenyér szorítaná őket, ruhája elszenesedett. Ordítása hörgésbe ment át.

Azután véres sáv ütközött ki a testén. Egy másodperc, és kettészelt, pontosabban kettéharapott teste a földre zuhant.

− Pajzsokat! − üvöltötte Aliser.

Nem erősítettem meg a védelmemet. Először is nem tudtam, használ-e ez a dév ellenében. Másodszor egyedül én voltam képes szembeszállni vele.

A következő pillanatban leszálltam a Homály második rétegébe.

És ott megláttam a dévet.

Hajlékony, lángnyelvekből és füstből szőtt teste valóban a mesebeli dzsinnre emlékeztetett. Uralkodó színe a szürke volt, még a lángok is szürkésfeketék voltak, alig kivehető vörös árnyalattal. A dévnek nem volt lába, törzse összeszűkült, kígyótestté vált, amely mozgás közben vonaglott. A föld párolgott alatta, mint a nedves ruha a vasaló alatt. A feje, a karja, sőt a kígyótestből képtelen módon kilógó nemi szerve is teljesen emberi külsejű volt. Csak hatalmas − a dév öt-öt és fél méter magas volt, és lángból, füstből állt. Szeme vörös tűzben égett − ez volt az egyetlen élénk színű részlet a testén és a Homály egész második rétegében.

A szörnyeteg is meglátott engem, abban a pillanatban, amikor óriási mancsát éppen Valentyina felé nyújtotta volna. Örömmel felordított, és váratlanul fürgén felém siklott. Miféle divat járja a csúszómászók között? Skóciában kétfejű kígyó, Üzbegisztánban pedig félig kígyó, félig ember…

Próbaképpen tűzgömböt hajítottam a dévre − semmi hatás, a tömény tűz feloldódott a szörnyeteg testében −, azután egy Hármas Pengét − a dév megrándult, de tovább kúszott felém.

Hát jó…

Átengedtem az Erőt a kezemen, és Fehér Éket alkottam. Talán Murat utolsó cselekedete hatott rám. De úgy látszott, hiába követem az üzbég mágus példáját − a Fehér Penge könnyedén áthatolt a dév testén, de semmi kárt nem tett benne. Arra nem volt időm, hogy a kudarc okain tűnődjek. A dév felém lendítette kezét, de sikerült elugranom. De már kígyófarkának alattomos csapására egyáltalán nem számítottam. Végiggurultam a földön. A dév diadalmasan röhögött, felém indult, és én sehogyan sem tudtam felállni. Valami miatt még csak meg sem ijedtem, csak elfogott az undor, meglátva a szörnyeteg erekcióban fölemelkedő péniszét. Egyik kezével a dév megmarkolta péniszét, és lóbálni kezdte, vagy maszturbálva, vagy arra készülve, hogy mint valami tüzes bunkóval, engem lecsapjon vele. Mi ez, egy agyatlan szörnyeteg fütykösétől kell meghalnom?! Már nem próbálkoztam többet a Fehér Ék megalkotásával. Erőt gyűjtöttem a tenyerembe − és lecsaptam a dévre Thanatosz Jelével.

A monstrum összerándult. Szabad kezével megvakarta a mellét, ahol a csapás érte. Tenyere mögül vékony füstcsíkok kanyarogtak elő, mintha szőrszálak lennének. Azután hangos hahotára fakadt, még mindig a hímtagját szorongatva, amely már akkorára duzzadt, mint egy baseballütő. A dévből forróság áradt, de nem eleven meleg, hanem olyan, mint egy lángoló máglyából.

Nem is olyan agyatlan. Én sokkal ostobább vagyok, hogy a halál jelével csapok le egy olyan lényre, amelyik nem is él.

− Hé, te sátán, te rühes kutya, te beteg féreg züllött sarjadéka! − hangzott fel a dév háta mögött egy ismerős hang. Az öreg Afandinak mégiscsak sikerült lejutnia a Homály második rétegébe. És nem csak lejutott, de keményen meg is ragadta a dév farkát, és megpróbálta elvonszolni tőlem!

A szörnyeteg lassan megfordult, mintha nem értené, ki merészel ilyen tiszteletlenül szólni hozzá. Abbahagyta a vakarózást, és az öreg feje fölé lendítette ökölbe zárt kezét. Hiszen így a feje tetejéig beleveri az öreget a földbe!

Lázasan próbáltam valamit kiszűrni a fejemben kavargó zűrzavarból. Mindent, ami a gólemekre vonatkozik, kezdve az első előadásoktól a Szemjontól hallott mesékig. A dév ugyanaz, mint a gólem. A gólemek viszont megsemmisíthetők! Gólem… gólemek… kabbalisztikus gólemek, motivált és szabad gólemek, szórakoztatást szolgáló gólemek, fából készült gólemek, műanyagból nem lehet gólemet készíteni… gólemek elleni igézetek… Olga mesélte egyszer… ma már senkinek sem kellő ismeretek… az igézet elvben nem is túl bonyolult, csak sok Erőt emészt fel…

− Por! − kiáltottam, és a dév felé lendítettem a kezem.

Most minden attól függött, helyesen mutatom-e a jelet. Olyan, mint a mágikus passzokban gyakran használt kézjelek, csak a kisujjat előre kell nyújtani, a hüvelykujjal párhuzamosan. Nem felesleges, ó, nem felesleges, hogy egy egész hónapig tanítják nekünk az ujjainkat mozgatni. Bármelyik zongorista megirigyelhetné…

A monstrum megdermedt. Lassan felém fordult. Szemében kialudt a vörös tűz. A dév vékony hangon felvisított, mint a kutyakölyök, ha a lábára lépnek. Szétnyitotta az öklét. Pénisze levált, és szikraesőként széthullott, mint a tábortűzből kipattant zsarátnok. Majd egymás után kezdtek lehullani az ujjak a kezéről. A dév már nem visított, hüppögött, felém nyújtotta ujjak nélküli kezét, megvakult fejét rázta.

Hát így igázták le őket kelet Hatalmas mágusai…

Egyre tartottam és tartottam a Por jelét, átengedve magamon az Erőt. Sokáig − a második szint ideje szerint három percig, amíg a dévből végleg már csak egy kupac hamu maradt.

− Hideg van, igaz? − mondta Afandi egy helyben ugrándozva. Odament a dév maradványaihoz, föléjük tartva dörzsölgette, melengette a kezét. Azután leköpte a hamut.

− Ptüj, a bűn fia és förtelem apja…

− Köszönöm, Afandi − mondtam feltápászkodva a deressé vált földről. Valóban nagyon hideg volt a második rétegben. Még szerencse, hogy valamilyen csoda folytán sikerült nem elvesztenem a táskát a holmimmal, ott lógott a vállamon. Bár… lehetséges, hogy ez a csoda nem más, mint a Szvetlana által a táskára bocsátott igézet? − Köszönöm, nagyapó! Menjünk innen, nem könnyű magának sokáig itt tartózkodni.

− Ej, köszönöm, dicső vitéz! − Afandi képe ragyogott. − Te mondasz nekem köszönetet? Egész céltalan életemben ezzel fogok dicsekedni! A dév legyőzője megdicsért!

Szó nélkül megfogtam a könyökét, és felhúztam az első rétegbe. Annyi Erőt fordítottam a dév megsemmisítésére, hogy nekem is nehezemre esett a Homályban maradni.

4. FEJEZET

A teázó félhomályos volt, és szutykos. A mennyezet alatt, az ernyővel takart, gyenge fényű lámpák körül kövér legyek keringtek döngve. Zsíros, tarka párnákon, vagy talán inkább kis matracokon ültünk egy alacsony, talán tizenöt centi magas asztalféle körül. Közönséges asztal volt, csak a lábai nagyon rövidek. Az asztalon terítő volt, tarka, de szintén koszos.

Oroszországban egy ilyen kávézót azonnal bezárnának. Európában leültetnék a tulajdonost. Az USA-ban elképesztő összegű bírságot rónának ki rá. Valahol Japánban pedig egy hasonló intézmény tulajdonosa szégyenében harakirit követne el.

De sehol nem éreztem olyan jó illatokat, mint ebben a kicsi, egyáltalán nem a turistáknak szánt teázóban!

Mikor leráztuk az üldözőket, szétváltunk. A Setét elment megkeresni az övéit, és beszámolni nekik a történtekről. Valentyina Iljinyicsna és Nodir elment összeszedni az Őrség tartalékosait és felhívni Taskentot, erősítést kérni. Mi pedig Aliserrel és Afandival taxit fogtunk, és eljöttünk ebbe a teázóba Szamarkand külvárosában, egy aprócska bazár közvetlen szomszédságában. Az a benyomásom támadt, hogy Szamarkandban tíznél is több bazár van, és számuk biztosan meghaladja a múzeumokét és mozikét együttvéve.

Útközben álcázó igézetet bocsátottam magamra, felvettem Timur külsejét. A fiatal mágusok valamiért rossz előjelnek tekintik egy halott külsejét felölteni. A legkülönfélébb hiedelmek fűződnek hozzá, attól kezdve, hogy „hamarosan meghalsz”, egészen odáig, hogy „idegen szokásokat veszel fel”. Mintha azt hinnénk, hogy a szokások olyanok, mint a bolhák, amelyek a gazdájuk halála után szétszaladnak keresni valakit, aki nagyon hasonlít rá… Én sosem voltam babonás, így habozás nélkül magamra öltöttem Timur külsejét, így is, úgy is helyi lakosnak kellett álcáznom magam. Egy európai kinézetű idegen ebben a teázóban ugyanolyan képtelenül festene, mint egy pápua egy orosz faluban szénakaszáláskor.

− Itt nagyon jól főznek − magyarázta halkan Aliser, miután feladta a rendelést. Én egyetlen szót sem értek üzbégül, a fiatal felszolgáló fiú jelenlétében hallgattam. Szerencsére Afandi is: csak krákogott időnként, kopasz fejét törölgette, és büszkén nézett rám. Pillantása nyilvánvalóan azt óhajtotta közölni: „Hogy elintéztük az a dévet, mi?” Válaszként engedelmesen bólogattam.

− Elhiszem − válaszoltam. A falnál jókora kínai gyártmányú zenegép állt, méretes, recsegő hangszórókkal és különböző színű, villogó lámpácskákkal. A kazettán, amelyet éppen játszott, valami eredetileg érdekes népi dallam szólt, de reménytelenül tönkretette a popzenei ritmusra történt átdolgozás és a berendezés minősége. De hangereje elegendő volt ahhoz, hogy nyugodtan beszélgethessünk oroszul anélkül, hogy a szomszédok csodálkozó pillantásait vonnánk magunkra. − Jó szag van. Csak, már megbocsáss, koszos minden.

− Ez nem kosz − felelte Aliser. − Pontosabban nem az a kosz. Tudod, amikor Nyugat-Európából Oroszországba jönnek, ők is fintorognak, hogy itt mindenütt koszos minden. Holott nem attól van piszok, hogy nem takarítanak. Oroszországban más a talaj, nagyobb az erózió, ezért a levegő tele van porral, és az mindenütt megtelepszik. Ha felmossák az utakat, Európában három napig is tiszta marad, legfeljebb a szél sodor valami papírhulladékot. Oroszországban meg ha tisztára nyalod is, egy órán belül újra leülepszik a por. Ázsiában még több a por, ezért az európaiak is, az oroszok is azt mondják: „Piszok, kulturálatlanság, elmaradottság!” Ez nem igaz. Csak ilyen a hely. Ázsiában, ha jó szag van, akkor az nem kosz. Ázsiában nem a szemednek, hanem az orrodnak kell hinned.

− Érdekes − mondtam. − Erre még sosem gondoltam. Lehet, hogy Ázsiában ezért keskeny az emberek szeme és nagy az orra?

Aliser komoran nézett rám. Azután elkínzottan elnevette magát.

− Rendben, nos… Mulatságos. De én tényleg így gondolom, Anton. Keleten minden más.

− Még a Másfélék is − bólintottam. − Aliser, hiszen én a dévben sem hittem. Bocsáss meg.

− Tudod, a leírásod alapján ítélve ez nem az volt, amelyik engem üldözött − mondta komolyan Aliser. − Az alacsonyabb volt, de nagyon fürge. Lába volt. Leginkább egy szarvas majomra emlékeztetett.

− A fene essen beléjük, a teremtés mocsadékai, felelőtlen mágusok teremtményei! − kapcsolódott a beszélgetésbe Afandi. − Antonnal mi legyőztük azt az erkölcstelen, undorító dévet! Ha láttad volna azt a küzdelmet, Aliser! Bár a fiataloknak nem tesz jót, ha pornográf dolgokat néznek.

− Afandi apó… − kezdtem. − Könyörgöm!

− Hívj egyszerűen bobónak! − utasított Afandi.

− Ez mit jelent? − kérdeztem gyanakodva.

− Azt jelenti, nagyapó. − Az öreg megveregette a vállamat. − Mi ketten legyőztük ezeket a déveket, olyan vagy most nekem, mint a tulajdon unokám!

− Afandi bobo − kértem −, könyörgöm, ne emlegesse ezt a csatát! Nagyon röstellem, hogy nem sikerült egyből elbánnom azzal a dévvel.

− Dévekkel − ismételte meg határozottan Afandi.

− Dévvel − próbálkoztam naivan.

− Dévekkel! Kettő volt! A nagyobbik a markában szorongatta a kisebbet, és jobbra-balra, jobbra-balra lóbálta!

Afandi felállt, és nagyon szemléletesen bemutatta a „dévek” viselkedését.

− Jól van, vitéz Afandi − mondta gyorsan Aliser. − Ketten voltak. Anton ijedtében nem vette észre a másodikat. Üljön le, hozzák a teánkat.

Tíz percig teáztunk, édességeket eszegetve mellé. Felismertem a halvát, a ráhat lokumot és valami pahlavafélét. Kelet többi cukrászati csodája ismeretlen volt számomra. De ez nem akadályozott meg abban, hogy élvezzem az ízüket. Volt ott mindenféle színű cukorkristály (jobbnak láttam nem belegondolni, mivel színezhetik őket), vékony, nagyon édes szálak tekercsei, pahlavához hasonló, de fehér valami, szárított gyümölcsök. Mindegyik nagyon finom volt. És mindegyik nagyon édes, ami számunkra most különösen fontos volt. Még ha idegen Erőt használunk is fel, mindössze csak átcsoportosítva azt a térben, ez sem egyszerű dolog. A cukorszint annyira lecsökken a vérben, hogy könnyen hipoglikémiás kómába lehet tőle esni. Ha a Homályban történik meg, csak a csoda segíthet.

− Surpát és plovot eszünk majd − mondta Aliser már az ötödik csésze zöld teát töltve ki magának. − Itt egyszerű ételeket adnak. De igaziakat.

Elhallgatott. Megértettem, mire gondol.

− Harcban estek el. Őrségbeliekhez illően − mondtam.

− Ez a mi harcunk volt − mondta halkan Aliser.

− Közös harc volt. Még a Setétek számára is. Meg kell találnunk Rusztamot, és ebben senki sem akadályozhat meg minket. Sajnálom Muratot… embereket ölt meg, és nem tudott életben maradni.

− Én képes lettem volna − mondta komoran Aliser.

− Én is − ismertem be. Megértő pillantással összenéztünk.

− Emberek a Másfélék ellen − sóhajtott fel Aliser. − El sem akarom hinni. Mint valami lidércnyomásos álomban! És mindannyian meg voltak igézve, ez egy Legfelső szintű műve!

− Legalább három Legfelsőé − mondtam. − Egy Setét, egy Fénypárti és egy Inkvizítor. Vámpír, gyógyító és harci mágus.

− Elkövetkezett az idők végezete − rázta a fejét Afandi. − Sosem hittem volna, hogy összefog a Fény, Setét és a Félelem…

Gyorsan ránéztem − és sikerült elkapnom a pillanatot, mielőtt Afandi arcára visszatért az ostobácska kifejezés.

− Nem is vagy te olyan ostoba, amilyennek tetteted magad, Afandi − mondtam halkan. − Miért viselkedsz úgy, mint egy agyalágyult vénember?

Afandi néhány másodpercig mosolygott. Azután elkomorodott.

− Jobb, ha a gyenge butának látszik, Anton. Csak az erős engedheti meg magának, hogy okos legyen.

− De te nem is vagy olyan gyenge, Afandi. Lemerültél a második rétegbe, és öt percig ott voltál. Miféle trükköket tudsz?

− Rusztamnak sok titka volt, Anton.

Sokáig néztem Afandit, de az öreg arca meg sem rezdült. Azután Aliserre fordítottam a tekintetem. Mélyen elgondolkodott.

Érdekes, csak nem ugyanarra a gondolatra jutottunk?

Alighanem igen.

Afandi lenne Rusztam? A butácska öreg, aki évtizedeken át zokszó nélkül rendben tartotta a vidéki Őrség hivatalát − ő lenne a világ egyik legöregebb mágusa?

Minden lehetséges. Akármi. Azt beszélik, hogy az évek múlásával minden Másfélének megváltozik a jelleme, egyszerűbbé válik: a személyiségnek egyetlen, domináló vonása lesz uralkodóvá. A csavaros eszű Geszer intrikára vágyott, hát máig intrikál. Foma Learmont, aki nyugodt és kényelmes életről álmodozott, most a kertjét ápolgatja, és impresszárióként dolgozik. Rusztam pedig, ha jellemének lényege a rejtőzködés volt, könnyen a teljes paranoiáig fejleszthette, és elrejtőzhetett a gyenge és kéznél levő öreg álcája mögé…

De ha így van, nem fogja felfedni magát, még ha elárulom is neki, mire jöttem rá. A képembe nevet, és rákezd a régi nótára a tanítójáról… Hiszen egyáltalán nem mondta, hogy Rusztam hasonította őt! Harmadik személyben mesélte el a történetet: Rusztam, a buta öreg, a hasonítás. Hiszen mi azonosítottuk Afandi személyét a buta öreggel!

Megint Afandira néztem. Felbolydult képzeletem kész volt felfedezni tekintetében a ravaszságot, a beteges rejtőzködést, sőt a kajánságot is.

− Afandi, beszélnem kell Rusztammal − mondtam óvatosan megválogatva a szavakat. − Nagyon fontos. Geszer küldött Szamarkandba, azt kérte, keressem meg Rusztamot, és régi barátságuk emlékére hivatkozva kérjek tőle tanácsot. Csak tanácsot!

− Jó dolog a régi barátság − bólintott Afandi. − Nagyon jó! Ha van. De azt hallottam, hogy Rusztam és Giszer összeveszett. Olyan csúnyán, hogy Rusztam utánaköpött Giszernek, és azt mondta, nem akarja többet üzbég földön látni. Giszer elnevette magát, és azt válaszolta, hogy Rusztamnak akkor ki kell szúrnia a saját szemét. A jó óbor palackjának alján üledék keletkezhet, és minél öregebb a bor, annál keserűbb lesz az üledék. Így a régi barátságból is nagy, nagyon nagy sérelem lehet!

− Igazad van, Afandi − mondtam. − Mindenben igazad van. De Geszer mondott még valamit. Megmentette Rusztam életét. Hétszer. És Rusztam is megmentette az ő életét. Hatszor.

Kihozták a surpát, és elhallgattunk. De Afandi még ezután is, hogy a pincér gyerek elment, szorosan összezárt szájjal ült. És olyan arckifejezéssel, mint aki fejben számol.

Összenéztünk Aliserrel, ő alig észrevehetően bólintott.

− Mondd, Anton − szólalt meg végre Afandi −, ha a barátod nagyon elkeseredett, mert elhagyta a szeretett asszony… annyira elkeseredett, hogy úgy határozott, végez magával… te meg elmentél hozzá, vele voltál egy hónapig, estétől reggelig bort ittál vele, vendégségbe cipelted, és azt magyaráztad, hány gyönyörű asszony van még körös-körül… ez életmentésnek számít?

− Azt hiszem, attól függ, a barátod valóban meg akart-e válni az életétől a szerelem miatt − mondtam óvatosan. − Minden férfi, aki átélt valami hasonlót, úgy érezte, nincs értelme az életnek. De nagyon, nagyon kevesen végeztek magukkal. Legfeljebb az ostoba tejfölösszájú ifjoncok.

Afandi megint hallgatott.

Mintha erre a szünetre várt volna, megszólalt a telefonom.

Abban a biztos tudatban vettem elő a készüléket, hogy vagy Geszer hív, akinek már jelentették a történteket, vagy Szvetlana, aki megérezte a bajt. De a kijelzőn nem volt sem név, sem telefonszám. Egyenletes szürke fénnyel világított.

− Igen? − szóltam bele.

− Anton? − kérdezte egy hang. Egy ismerős hang könnyű baltikumi akcentussal.

− Edgar? − kiáltottam fel örömmel. Egy normális Másféle nem örül egy Inkvizítor hívásának. Pláne akkor nem, ha ez az Inkvizítor egy volt Setét mágus. De most túlságosan is rendkívüli volt a helyzet. Akkor már jobb Edgar, mint az egyensúlynak egy ismeretlen őrzője, tetőtől talpig teleaggatva amulettekkel, és bűncselekményekkel gyanúsítva mindent és mindenkit.

− Anton, te Szamarkandban vagy. − Edgar ezt természetesen nem kérdezte, hanem megállapította. − Mi történik ott? A mieink már előkészítettek egy portált Amszterdamból Taskentba.

− Miért Taskentba? − értetlenkedtem.

− Egyszerűbb. Ezt az útvonalat egyszer már használták − magyarázta Edgar. − Mi folyik ott nálatok?

− Edinburgh-ról tudsz?

Edgar csak komikusan fújt egyet. Én is jókat tudok kérdezni. Aligha akad az Inkvizíciónál akár egyetlen gyakornok is, aki ne hallott volna a Merlin talizmánjának elrablására tett kísérletről. Hát még a tapasztalt munkatársak.

− A jelekből ítélve ugyanaz a társaság. Csak ott felbérelt erők szolgálatait vették igénybe. Itt viszont a helyi katonaságot és rendőrséget hülyítették meg. Mindenki talpig amulettekben és igézetekben, a golyókon is igézet…

− Világos, a szabadságomnak lőttek − mondta Edgar reményvesztetten. − Csak legalább te ne másztál volna oda! A strandról cibálnak épp vissza. Mert nekem már van tapasztalatom a veled végzett munkában!

− Megtisztelő ez a figyelem − mondtam álnokul.

− Nagyon komoly az ügy? − kérdezte Edgar lassan.

− Vagy száz ember felbujtva mindkét helyi Őrség ellen. Visszavonuláskor két Fénypárti meghalt. Azután egy dév támadt ránk. Kettéharapott egy Setétet. Három percig tartott, míg elintéztem.

Edgar elkáromkodta magát.

− Mivel semmisítetted meg?

− Porral. Még szerencse, hogy véletlenül ismertem…

− Remek − mondta Edgar szarkasztikusan. − A fiatal moszkvai mágus véletlenül emlékszik a gólemek elleni igézetre, amelyet már évszázadok óta senki nem használt!

− Már a vádat fogalmazod? − nevettem el magam válaszként. − Gyere ide, tetszeni fog! Egyébként magold be a gólem elleni igézetet, a hírek szerint akad itt még egy.

− Micsoda agyrém… − mormolta Edgar. − Krétán vagyok. Fürdőnadrágban a strandon. A feleségem napvédő krémmel kenegeti a hátamat. És azt a parancsot kapom, hogy három órán belül legyek Amszterdamban, és azonnal induljak Üzbegisztánba. Mi a fene folyik itt?!

− Globalizáció, sire − közöltem vele.

Edgar nagyot nyögött a kagylóba. Azután azt mondta:

− A felségem megöl. Nászúton vagyunk. Ő egyébként boszorkány. Engem meg kirendelnek valamiféle Üzbegisztánba!

− Edgar, nem illik azt mondanod, „valamiféle Üzbegisztán”. − Már megint nem álltam meg, hogy ne komiszkodjak egy kicsit. − Akárhogyan is, korábban egy országban éltünk. Tekintsd ezt afféle elhalasztott hazafias kötelességednek.

De Edgarnak érezhetően semmi kedve nem volt sem a szarkazmushoz, sem a csipkelődéshez. Mélyet sóhajtott, aztán megkérdezte:

– Hol talállak meg?

− Hívj fel − mondtam egyszerűen. Bontottam a vonalat.

− Az Inkvizíció − bólogatott megértően Aliser. − Ezt kikapták. Akad itt számukra egy kis munka.

− Előbb a saját soraikat kellene megtisztítaniuk − mondtam. − Valaki az ő hivatalukban mesterkedik.

− Nem feltétlenül − próbálta védeni az Inkvizíciót Aliser. − Lehet ez egy nyugalmazott Inkvizítor is.

− Igen? Akkor honnan tudták meg az emberek, hogy Geszer Szamarkandba küldött minket? Csak az Inkvizíciót tájékoztatta.

− Egy Fénypárti gyógyító is van az árulók közt− emlékeztetett Aliser.

− Azt akarod mondani, hogy egy Legfelső szintű Fénypárti a mi Őrségünkből? Egy gyógyító? És az ellenségnek dolgozik?

− És ha így van? − mondta Aliser makacsul.

− Nálunk az Őrségben csak egy Legfelső szintű Fénypárti gyógyító volt − emlékeztettem nyugodtan. − Egyetlenegy. A feleségem.

Aliser szava elakadt. Megrázta a fejét.

− Kérlek, bocsáss meg, Anton! Eszembe sem jutott semmi ilyesmi.

− Hé, elég a vitából − szólalt meg korábbi bolondozó hangján Afandi. − Elhűlt a surpa! És mi lehet rosszabb a hideg surpánál? Csak a meleg vodka!

Óvatosan körülnézett, és végighúzta kezét a leveses csészék felett. És a kihűlt leves ismét gőzölögni kezdett.

− Afandi, hogyan beszélhetnénk Rusztammal? − ismételtem meg.

− Edd a surpát − mormolta az öreg. És nekilátott.

Letörtem egy darab lepényt, és nekiláttam a surpának. Nincs mit tenni, a kelet az kelet. Errefelé nem szeretik ez egyenes választ. A világ legjobb diplomatái alighanem a keletiek. Nem mondanak igent vagy nemet, de ez nem azt jelenti, hogy tartózkodnak…

Csak amikor Aliser is, én is megettem a surpát, szólalt meg sóhajtva Afandi:

− Giszernek valószínűleg igaza van. Valószínűleg joga van viszonzást követelni Rusztamtól. Egyetlen választ egyetlen kérdésre.

Nos, ez már egy kisebb győzelem!

– Mindjárt − bólintottam. A kérdést persze helyesen kell feltenni, és úgy, hogy ne lehessen rá kétértelmű választ adni. − Egy pillanat…

− Hova sietsz? − csodálkozott Afandi. − Egy pillanat, egy óra, egy nap… Gondolkozz.

− Elvben készen állok − mondtam.

− Na és? Kinek teszed fel a kérdést, Anton Gorogyeckij? − Afandi elnevette magát. − Rusztam nincs itt. El kell utaznunk hozzá, és majd ott felteheted a kérdésedet.

− Rusztam nincs itt? − Majdnem elakadt a szavam.

− Nincs − válaszolt keményen Afandi. − Bocsáss meg, ha némelyik szavam megtévesztett volna. De el kell utaznunk a démonok fennsíkjára.

Arra gondoltam, kezdem megérteni Geszert, hogy összeveszett Rusztammal. És hogy Merlin, minden gaztette ellenére is, a legjobb lelkű és legtürelmesebb Másféle volt. Mert Afandi azonos Rusztammal. Kár bújócskázni!

− Egy pillanat… − Afandi felállt, és elindult a teázó sarkában lévő ajtóhoz, amelyen a fordítás nélkül is érthető férfisziluett volt sablonnal fölfestve. Érdekes, női sziluettel jelzett ajtó nem volt. A szamarkandi nők nyilván nem szokták teázóban tölteni az idejüket.

− Szép kis figura ez a Rusztam − morogtam, kihasználva az alkalmat. − Makacs öszvér.

− De Anton, Afandi nem Rusztam − mondta Aliser.

− Mi van, bedőltél neki?

− Anton, tíz évvel ezelőtt az apám ismerte fel Rusztamot. Akkor nem tulajdonítottam ennek különösebb jelentőséget… él egy ősöreg Legfelső szintű, na és? Közülük sokan visszavonultak, észrevétlenül élnek az emberek között…

– És?

− Apám ismerte Afandit. Vagy ötven évig ismerte.

Elgondolkodtam.

− És hogyan mesélt neked apád Rusztamról?

Aliser a homlokát ráncolta. Azután nagyon határozottan, mintha papírról olvasná, ezt mondta:

− Ma láttam egy Hatalmast, akit hetven éve nem látott sehol senki. A Hatalmas Rusztamot. Geszer barátját, majd ellenségét. Elmentem mellette. Felismertük egymást, de úgy tettünk, mintha nem látnánk. Szerencse, hogy egy olyan kicsi Másféle, mint én, sosem veszett vele össze.

− Na és? − Most rajtam volt a vita sora. − Apád végül is felismerhette a magát Afandinak álcázó Rusztamot is. És erről mesélt neked.

Aliser elgondolkodott, elismerte, hogy így is történhetett. Mégis úgy véli, hogy apja nem Afandiról beszélt.

− Mindegy, ez nem vezet sehova − legyintettem.. − Látod, milyen makacs. El kell vele mennünk a démonok fennsíkjára… egyébként mi az? Csak azt ne mondd, hogy keleten vannak démonok, és valamilyen fennsíkon élnek!

Aliser elnevette magát.

− A démon azoknak a magas szintű Setét mágusoknak a homálybéli alakja, akiknek az emberi természetét eltorzította az Erő, a Homály és a Setét. Ezt a legelső foglalkozásokon tanítják. Nem, a démonok fennsíkja emberi elnevezés. A hegyek közt van egy hely, ahol fantasztikus alakú görgelékkövek állnak − mintha kővé vált démonok lennének. Az emberek nem szívesen járnak oda. Legfeljebb a turisták…

− A turisták nem emberek − értettem vele egyet. − Tehát közönséges babona?

− Nem, nem babona − komorodott el Aliser. − Ott csata volt. A Setétek és Fénypártiak nagy csatája csaknem kétezer évvel ezelőtt. A Setétek többen voltak, már-már győztek… és akkor a Hatalmas Fénypárti mágus, Rusztam iszonyatos igézetet használt… soha többé senki nem használta a Fehér Párát. A Setétek kővé váltak. És nem oldódtak fel a Homályban, hanem így zúdultak ki a valódi világba − kővé vált démonokként. Az emberek igazat beszélnek, bár nem tudnak róla.

Hirtelen összeszorult a szívem. A hideg, sikamlós, iszonyatos emléktől. Ott állok Kosztya Szauskin előtt. És a fejemben megszólal Geszer távoli hangja…[35]

− Fehér Köd − mondtam. − Fehér Köd az igézet neve. Csak a Legfelső szintű mágusok számára elérhető, és maximális összpontosítást igényel, valamint az Erő teljes kivonását három kilométeres körben…

Aliser szavai mintha valami zárat nyitottak volna fel az emlékezetemben. És nyikorogva feltárult a szekrény ajtaja, amely mögött régi csontváz rejtőzött, csontos vigyorát kivillantva…

Geszer nem csak a csupasz tudást adta nekem át. Bőkezű ajándékot kaptam… csaknem olyan hasznosat, mint a trójaiak a falóval.

…A kő égeti a talpam a puha bőrcipőn keresztül is, mert a kő vörösen izzik, és erejüket vesztik a ruházatomra felvitt igézetek is. Elöl füstöl valakinek a teste, amely félig besüppedt a meglágyult kőbe. Nem minden társam igézetei állták ki a Sors Pörölyének csapását.

− Geszer! − kiáltja fülembe egy megtermett, széles vállú férfi. Kis fekete szakálla felgöndörödött a hőségtől, fehér és vörös öltözékét fekete hamu szennyezi. A magasból porrá omolva szürkésfekete, csipkés pelyhek hullnak. − Geszer, rá kell szánnunk magunkat!

Hallgatok. A füstölgő testet nézem, és megpróbálom felismerni a meggyilkoltat. Védelme ekkor végleg megadja magát, a holttest egy pillanatra fellángol, és zsíros hamuoszloppá válva az ég felé emelkedik. A szétszóródó Erő áramlatai meglengetik a hamut, és az egy másodpercre áttetsző emberi alakká áll össze. Rádöbbenek, mi hullik ránk fentről, és elszorul a torkom.

– Geszer, a Fejedelmek Árnyékát akarják felidézni! − A vörös-fehérbe öltözött mágus hangjában páni félelem reszket. − Geszer!

− Készen állok, Rusztam − mondom. Felé nyújtom a kezem. A mágusok ritkán idéznek fel igézetet ketten, de mi már sok mindent éltünk át együtt. Na és kettesben könnyebb is. Mert száz Setét és tízezer ember áll velünk szemben.

Mögöttünk pedig mindössze száz ember, aki megbízik bennünk, és tíz mágus, a tanítványaink. Nagyon nehéz meggyőzni önmagamat, hogy a tíz és a száz többet ér, mint a száz és a tízezer.

De ránézek a szürkésfekete hamura, és hirtelen megkönnyebbülök. Azt mondom magamnak, amit az erősek és jók mindig is mondani fognak maguknak ilyen helyzetben. Száz, ezer, kétezer év múlva.

Előttem nem emberek vannak!

Előttem megveszett vadállatok vannak.

Átáramlik rajtam, pezsegve tölti meg az ereimet, véres verejtékként üt ki a bőrömön az Erő. Körülöttem sok, nagyon sok az Erő − árad a megölt Másfélékből, az elhangzott igézetekből, a rohamra száguldó emberekből. A Setétek nem véletlenül hoztak magukkal egész hadsereget. A Másfélék nem félnek az emberi fegyverektől, de a karddal hadonászó karok, az üvöltésre tátott szájak és a halál látványára szomjas szemek csupán az eleven, Erővel teli tömlők tartozékai. És minél több a gyűlölet és a félelem ebben a mocskos emberi söpredékben, amelyet a Setét zászlaja alá űztek kegyetlen urai vagy a nyereségvágy, annál erősebbek lesznek a köztük járkáló Setét mágusok.

De van még a tarsolyunkban egy igézet, amely még sosem hangzott el ez alatt a nap alatt. Rusztam hozta egy távoli északi szigetről, és egy Merlin nevű ravasz Fénypárti eszelte ki, de még őt magát is elborzasztotta, pedig ő veszélyesen közel állt a Setéthez…

Fehér Köd.

Rusztam idegen, vad hangzású szavakat ejt ki. Megismétlem utána, meg sem kísérelve felfogni az értelmüket. A szavak fontosak, de azok csak olyanok, mint az agyagnak formát adó fazekas kezei; az agyagformába beleömlik a felolvasztott fém; bronzbilincsek béklyózzák a kéz túlzott szabadságát. Minden a szavakkal kezdődik, és minden a szavakkal ér véget, a szavak adják a formát és szabják meg az irányt, de mindent az Erő dönt el.

Az Erő és az Akarat.

Már nem vagyok képes visszatartani a bennem viharzó energiákat, amelyek bármelyik szívdobbanással szétszakíthatják ezt a nyomorúságos emberi testet. Rusztammal egyszerre kinyitom a számat. Ordítok, de már szavak nélkül.

A szavak ideje véget ért.

Szánkból fehér köd gomolyog elő, zavaros hullámként emelkedik fel − és rázúdul a közeledő hadseregre, a Setét mágusok körére, amely az ő igézetüket szövi… a nem kevésbé iszonyatosat, csak lassúbbat… egy kicsivel lassúbbat. A szürke árnyakat, amelyek már kezdtek kiemelkedni a kövekből, elsöpri a fehér pára.

A köd azután eléri a Másféléket is, az emberi seregeket is.

A világ a szemünk előtt veszíti el színeit, de nem úgy, mint ahogyan a Homályban történik. A világ fehér lesz, de ez a halál fehérsége, nem az életé, ez a színek összeolvadása, amely épp oly terméketlen, mint a hiányuk. A Homály megrendül, meggyűrődik − a rétegek egymás után nyelik be hideg malomköveik közé a fájdalomtól üvöltő embereket és az iszonyattól megdermedt Másféléket.

És a világ megdermed.

A fehér homály eloszlik. Csak az égből szitáló hamu marad. A felhevült föld marad a lábunk alatt. És a Másfélék kővé vált alakjai is maradnak − szeszélyes formák, nagyon gyakran nem is hasonlítanak a gránittá és homokkővé vált emberi testekre, elnagyoltak, torzak. Tigrissé változott alakváltó, földre zuhant vámpír, karjukat védekezve magasba emelő mágusok…

Az emberekből egyáltalán semmi nem maradt. A Homály elnyelte, megemésztette és semmivé alakította őket.

Rusztamot is, engem is ráz a hideg. Körmünkkel véresre kapartuk egymás bőrét. Már úgyis régen készültünk vérszövetséget kötni.

− Merlin azt mondta, hogy a Másféléket a Homály hetedik rétegébe veti − szólal meg halkan Rusztam. − Tévedett. De így is jó… Ezt a csatát… évszázadokig fogják emlegetni. Ezt a dicső csatát.

− Nézz körül − mondom neki. − Nézz körül… testvérem. Rusztam körülnéz − nem a szemével, hanem úgy, ahogy mi, Másfélék tudunk. És elsápad.

Ezt a csatát nem fogják évszázadokig emlegetni. Sosem dicsekszünk el vele.

Az ellenséget megölni − bátorság. Kínszenvedésre ítélni − aljasság.

Örök kínszenvedésre ítélni − örök aljasság.

Mindannyian élnek még mindig. Kővé váltak, megfosztattak a mozgástól, az Erőtől, az érzékeléstől, a látástól, a hallástól, mindentől, amit az emberek és a Másfélék érezhetnek.

De élnek és élni fognak − amíg a kő el nem porlad, de talán még azután is.

Látjuk reszkető, eleven aurájukat. Látjuk elképedésüket, félelmüket, dühüket.

Nem leszünk büszkék erre a csatára.

Nem fogunk beszélni róla.

És soha többé nem mondjuk ki a szúrós, idegen szavakat, amelyek előidézik a Fehér Ködöt…

Miért nézek Aliserre lentről fölfelé? És hogy kerül a feje mögé a mennyezet?

− Magadhoz tértél, Anton?

Felkönyököltem. Körülnéztem.

A kelet különleges világ. A kelet tud tapintatos lenni. A teázóban mindenki úgy tett, mintha észre sem venné, hogy elájultam. Ráhagyták Aliserre, hogy magamhoz térítsen.

− Fehér Köd − ismételtem meg.

− Értem, értem − bólintott Aliser. Nagyon nyugtalan volt. − Rendben, tévedtem, nem pára, hanem köd. Bocsáss meg. De miért kell ettől elájulni?

− Rusztam Geszerrel együtt alkalmazta a Fehér Ködöt − mondtam. − Egyébként… három éve Geszer megtanított erre az igézetre. Alaposan megtanított. Az emlékeit is megosztotta velem. Most… most emlékszem, hogyan történt.

− Tényleg olyan szörnyű?

− Nagyon. Nem akarok oda menni.

− De hát az régen történt − mondta megnyugtatóan Aliser. − Már régen vége, réges-régen elmúlt, elnyelte a Léthe[36] vize…

− Hiszen ha úgy lenne… − mondtam, de nem álltam neki magyarázkodni. Ha Alisernek nincs szerencséje, majd maga is meglát és megért mindent. Mert mégiscsak el kell mennünk a démonok fennsíkjára. Kölcsönkapott emlékképeimben semmi közös nem volt Rusztamban és Afandiban.

Afandi éppen ekkor tért vissza a vécéből. Letelepedett a párnára, rám nézett, és kedvesen megkérdezte:

− Pihenni akartál? Korai még, majd a plov után pihenünk.

− Nem vagyok benne biztos − morogtam, és felültem.

− Ó, micsoda remek dolog a civilizáció − folytatta Afandi, mintha meg se hallotta volna, mit mondok. − Ti még fiatalok vagytok, nem is tudjátok, mennyi áldást hozott a világnak a civilizáció.

− Talán égett benn a villany? − motyogtam. − Aliser, sürgesd meg a pincért a plovval, jó?

Aliser elfintorodott.

− Tényleg…

Felállt, de éppen ebben a pillanatban megjelent egy fiatal férfi egy nagy tállal. Természetesen egyetlen tál valamennyiünkre, ahogyan illik… pirosló, omlós órizs, sárgán ragyogó répa, derekas adag hús, az egész tetején pedig egy egész fej fokhagyma.

− Mondtam, hogy itt jól főznek − szólalt meg elégedetten Aliser.

De én a férfit néztem, aki a plovot hozta. Érdekes, hová lett az a fiatal gyerek? És miért ilyen ideges az új pincér?

Fogtam egy maréknyi plovot, az arcom elé emeltem. A pincérre néztem. Az bólogatott és elkínzottan mosolygott.

− Báránysült fokhagymamártással − mondtam.

− Miféle mártás? − csodálkozott Aliser.

− Ez csak… a bölcs Holmesra és a naiv Watsonra gondolok − feleltem, és már nem törődtem azzal, hogy orosz beszédem itt nem helyénvaló. − A fokhagyma arra kell, hogy elnyomja az arzén szagát. Te mondtad − keleten az orromnak kell hinnem, nem a szememnek… Kedvesem, egyél velünk egy kis plovot!

A pincér megrázta a fejét, és lassan hátrált. Kíváncsiságból megnéztem a Homályon át − aurájában a sárga és zöld árnyalatok voltak az uralkodók. Félelem. Nem volt profi gyilkos. Az öccse helyett hozta ki nekünk a mérgezett plovot, mert féltette a fiút. Meglepő, milyen aljasságokat képes elkövetni az ember a hozzátartozói iránti szeretetből és róluk való gondoskodásból.

Egyébként ez nyilvánvaló improvizáció volt. A teázóban akadt valamiféle arzénes undokság, valamilyen patkányméreg. És valaki megparancsolta, hogy mérgezett plovval etessenek meg minket. Egy erős Másfélét nem lehet így megölni, de legyengíteni, félreállítani könnyedén.

− Mindjárt belőled csinálok fasírtot − ígértem a pincérnek. − És megetetem az öcsikéddel. Figyelik a teázót?

− Nem… nem tudom… − A pincér felfogta, hogy külsőm ellenére oroszul kell beszélnie. − Én nem tudom, megparancsolták!

− Takarodj! − mordultam rá felállva. − Borravaló nem lesz!

A pincér eliramodott a konyhaajtó felé. A vendégek közben kezdték elhagyni a teázót, a fizetést is mellőzve. Mi rémítette meg őket ennyire − a szavaim, vagy az intonáció?

− Anton, kiégeted a nadrágodat − szólt rám Aliser.

Lenéztem – jobb tenyeremen sisteregve pörgött egy tűzgömb. Olyan dühös lettem, hogy az ujjaim hegyéről már leválni készült az igézet.

− Fel kéne gyújtani ezt a patkányfészket… hogy okuljanak belőle − sziszegtem a fogaim között.

Aliser hallgatott. Hol kínosan mosolygott, hol homlokát ráncolta. Tisztában voltam vele, hogy mondani szeretne valamit. Hogy ezek az emberek nem bűnösök. Megparancsolták nekik, és ők nem tudtak szembeszegülni. Hogy ez egy szegényes teázó, ez minden vagyonuk. Hogy ebből él két-három nagy család gyerekestől, nagyszülőstül. De hallgatott, mert az adott helyzetben jogomban állt kisebb tűzvészt rendezni. Az az ember, aki három Fénypárti mágust próbál megmérgezni, rászolgált arra, hogy kapjon egy kis kioktatást. Okulásul önmagának és másoknak. Fénypártiak vagyunk, de nem szentek…

− A surpa jó volt − mondta halkan Aliser.

− A Homályon át menjünk el innen − mondtam, a tűzgömböt folyékony lánggá változtatva és ráöntve a plovos tálra. A rizs és a hús az arzénnal együtt üszökké változott. − Nem akarózik az ajtóban mutatkozni. Túl gyorsan dolgoznak a disznók.

Aliser hálásan bólintott, felállt, a biztonság kedvéért eltaposta a tálon parázsló ételt, sőt a két teáskanna tartalmát is ráöntötte.

− A zöld tea is jó volt − mondtam engedékenyen. − Pedig egészen közönséges tea. Őszintén szólva kicsit undorító. De nagyon finom!

− Az a legfontosabb, hogy helyesen készítsék el − kapta fel megkönnyebbülten a beszélgetés fonalát Aliser. − Ha a teáskanna legalább ötven éves, és még egyszer sem mosták el… − elakadt, de mert nem tapasztalta arcomon a leplezetlen undor kifejezését, folytatta: − Csak ennyi a titka. A kanna falán belül kialakul egy olyan furfangos réteg tanninokból, éterolajakból és flavonoidokból…

− A teában vannak flavonoidok? − csodálkoztam. Vállamra akasztottam a táskát. Majdnem megfeledkeztem róla. A fehérnemű még hagyján, de a táskában lapult egy egész sorozat magától Geszertől kapott harci amulett és öt vaskos köteg dolcsi!

− Hát, lehet, hogy tévedek… − hagyta rám Aliser. − De a lényeg pontosan ez a réteg, mert ez teszi lehetővé, hogy a teát egy teaburokban főzd meg…

Már megszokott módon karon fogtuk Afandit, és úgy szálltunk le a Homályba. A ravasz öreg nem tiltakozott, sőt ellenkezőleg, maga alá húzva a lábát lógott kettőnk között, rondán vihogott, és azt kiáltozta: „Hopp! Hopp!” Arra gondoltam, ha Geszer emlékeivel ellentétben Afandi mégiscsak azonos Rusztammal, nem leszek tekintettel a korára. Amúgy jó orosz népi módon úgy ellátom a baját, hogy a füle is kétfelé áll majd.

5. FEJEZET

Őszintén szólva jobban örültem volna egy UAZ-nak vagy Nivának. Nem hazafias meggondolásokból, hanem azért, mert a Toyota dzsipek nem igazán elterjedtek Üzbegisztánban. Mágia segítségével álcázni meg olyan lett volna, hogy akár zászlót lengetve kiabálhattuk volna: „Hahó, itt vagyunk! Ki keres minket?”

De Afandi nagyon határozottan állította, hogy rossz út vár ránk. Nagyon rossz. Az egyetlen Niva, amit a teázó közelében találtunk, olyan szörnyű állapotban volt, hogy ilyen megpróbáltatásnak kitenni az öreg jószágot szégyenletes is, értelmetlen is lett volna.

A Toyota viszont új volt, és minden lehetséges extrával felszerelve, ahogyan az Ázsiában szokás − ha már megengedhetsz magadnak egy drága kocsit, akkor abban legyen meg minden! Kettős sportkipufogó, többlemezes CD-lejátszó, krómozott küszöbvédő cső, kerékpártartó (bár nagy pocakú tulajdonosa utoljára gyerekkorában ülhetett biciklire) − egyszóval minden szépen csillogó vacak, amit csak a gyártók kitaláltak, hogy a nominális árat a másfélszeresére feltornázzák.

A jelek szerint az autó tulajdonosa egyben a helyi piac gazdája is volt. Úgy nézett ki, mint egy hagyományos gazdag üzbég kupec, ahogyan az ilyeneket a régebbi rajzfilmek és karikatúrák ábrázolták, ugyanolyan valósághűen, mint a kövér kapitalistát az elmaradhatatlan szivarral a szájában. Valószínűleg a sors iróniája lehetett, hogy ez a már nem fiatal férfi a gyerekeknek szánt rajzfilmekből és divatos európai folyóiratokból merítette elképzelését arról, hogyan kell kinéznie egy gazdag embernek. Kövér volt, fején aranyszállal hímzett tübetejka[37]. Drága öltönye szemlátomást szűk. Nem kevésbé drága nyakkendőjét láthatóan többször is leette valami zsíros étellel, és azután teljesen gyanútlanul kimosták a mosógépben. Csillogóra kefélt cipője sehogy sem illett a poros utcára. Aranygyűrűiben jókora mesterséges kövek, amelyeket az ékszerészek cinikusan csak szarmalinnak neveznek. A tübetejka a népi elkötelezettségét volt hivatott jelképezni, az összes többi pedig az európai csillogást. Markában drága mobilt szorongatott, de az inkább egy gazdag fiatal bunkóhoz illett volna, mint szolid üzletemberhez.

− Ez a kocsi jó lesz nekünk? − kérdeztem Afanditól.

− Jó kocsi − bólintott Afandi.

Még egyszer körülnéztem. Egyetlen Másféle sem volt a környéken. Sem ellenségesek, sem szövetségesek, sem olyanok, akik egyszerűen az emberek között élnek. Ez nagyszerű.

A Homályból kilépve a terepjáró tulajdonosának arcába néztem. Azután könnyedén megérintettem az Erővel. Amikor felém fordult, értetlenül összevonta sűrű szemöldökét. Rámosolyogtam és két igézetet küldtem felé, amelyek pontos neve túlságosan keresett. Hétköznapi elnevezésük: „Ezer éve nem láttalak” és „Ne köpj a levesembe”.

Korunk kupecének arcát mosoly öntötte el.

Két kísérője − vagy testőrök, vagy közeli rokon fiúk, de valószínűleg ezek is, azok is − gyanakodva meredt rám. A Homály leoldotta rólam Timur hanyagul felvitt külsejét. És egy ismeretlen orosz, aki kitárt karral indult meg a főnökük felé, természetes gyanakvást váltott ki belőlük.

− Á! Ezer éve nem láttalak! − kiáltottam fel. − Apám öreg barátja!

Sajnos vagy húsz évvel öregebb volt nálam. Különben egyszerűbb lett volna az iskolatárs-változatot előadni, vagy az „emlékszel, testvér, amikor együtt szolgáltunk a seregben” figurát. Egyébként ez az „együtt szolgáltunk” változat az utóbbi időben nagyon gyakran nem működött. Nem könnyű közös katonaemlékeket felidéztetni egy olyan emberrel, akivel ez meg sem történhetett, mivel becsülettel kiváltotta magát a hadseregtől egy köteg amerikai gyártmányú zöld papírral. Némelyeknek komoly neurózist okoz egy ilyen próbálkozás.

− Öreg barátom fia! − ordított fel a férfi, kitárva felém a karját. − Hol voltál ilyen sokáig?

Itt az a legfontosabb, hogy némi információt adjunk emberünknek. A többit majd ő kitalálja.

− Én? Mariupolban laktam, a nagymamámnál − közöltem. − Jaj, mennyire örülök, hogy látlak! Milyen nagy ember lettél!

Összeölelkeztünk. A férfiből finom saslik− és kölniillat áradt. Csak épp a kölniből túl sok volt.

− És milyen szép kocsid van − tettem hozzá, helyeslő pillantással végigmérve a dzsipet. − Ezt akartad nekem eladni?

A férfi szemében fájdalom jelent meg, de a „ne köpj a levesembe” nem hagyott neki választást. Sebaj, adjon hálát, hogy Geszer ilyen bőkezűen felszerelt minket indulás előtt. Különben ajándékba kértem volna a Toyotát.

− Igen… ezt… − erősítette meg bánatosan.

− Fogd! − Kinyitottam a táskámat, kivettem belőle négy csomag dollárt, és a markába nyomtam. − Kérem a kulcsot. Nagyon, nagyon sietek.

− Ez… ez… többe kerül… − mondta a férfi szerencsétlenül.

− De hát már használtan veszem meg − magyaráztam. − Igaz?

− Igaz… − ismerte be elkínzottan.

− Farhad bácsi! − kiáltott fel fejvesztetten az egyik fiatalember.

Farhad szigorú pillantással mérte végig, és a fiú elhallgatott.

− Ne zavarj, amikor az idősebbek beszélnek, ne hozz szégyenbe öreg barátom fia előtt! − ordított rá Farhad. − Mit fog gondolni öreg barátom fia?

A fiatalok teljes pánikban voltak. De hallgattak.

Kivettem a kocsikulcsot a férfi kezéből, beültem a vezetőülésre. Beszívtam a friss bőr illatát, és gyanakodva néztem a kilométerórára. Hát igen, használt… Ha hihetek a műszereknek, a kocsi összesen háromszáz kilométert ment.

Integettem a jármű nélkül maradt, de negyvenezer dollárral gazdagabb triónak. Kikanyarodtam az útra.

− Mindenki kifelé a Homályból! − szóltam. Az üres hátsó ülésen megjelent Aliser és Afandi.

− Én rábocsátottam volna egy kis boldogságot − mondta Aliser. − Hogy ne bánkódjon annyira később. Nem túl rendes ember. De mégis.

− A fölösleges igézetek fölösleges kudarchoz vezethetnek − ráztam meg a fejem. − Semmi vész. Vele, mondhatni, elszámoltam. Túléli.

− Megvárjuk Edgart? − kérdezte Aliser. − Vagy keressünk Fénypártiakat?

Én már átgondoltam és elvetettem ezeket a változatokat.

− Nem, nincs értelme. Induljunk azonnal a hegyekbe. Minél messzebb leszünk az emberektől, annál nyugodtabb a helyzet.

Amikor sötétedni kezdett, Aliser felváltott a kormánynál. Szamarkandtól délre, az afgán határ felé haladtunk, már három órája. Éppen mire bealkonyodott, a szörnyű aszfaltozott utat felváltotta az iszonyatos földút. Hátramásztam a hátsó ülésre, ahol Afandi hortyogott, és úgy döntöttem, követem az öreg példáját. De mielőtt elaludtam volna, előszedtem a táskámból néhány harci amulettet. Az újoncok nagyon szeretik a mindenféle mágikus pálcákat, kristályokat, késeket − akár maguk készítik, akár náluk erősebb mágus munkája. Egyébként még egy tapasztalatlan mágus is, ha néhány napig elmélyülten foglalkozik egy talizmán elkészítésével, és feltölti Erővel, rendkívüli hatást tud elérni. A baj csak az, hogy ez valóban csak hatás − erős, tartós, kipróbált. De egyszeri. Egyetlen tárgyba nem lehet két különböző igézetet belevinni. A varázspálca, amelynek az a rendeltetése, hogy lángot szórjon, remekül ellátja ezt még egy gyengécske Másféle kezében is. De ha az ellenfélnek van ideje felismerni, mivel van dolga, és alkalmazza a tűz elleni védelmet, a pálca minden tüzes csodájával együtt is hasznavehetetlenné válik. Megfagyasztani, kiszárítani vagy például fejre állítani nem képes. Vagy használd fel a benne rejlő tüzet, vagy forgasd a botodat, mint egy bunkót. Nem véletlen, hogy a gyenge mágusok, akik együttműködnek az emberekkel (márpedig éppen a gyenge mágusok hajlamosak beavatkozni az emberek ügyeibe vagy belekeverni őket a saját dolgaikba) mindig használták a mágikus pásztorbotot − a közönséges bot és a hosszú bunkósbot hibridjét. Némelyikük, valljuk be őszintén, jóval ügyesebben bánt a bunkósbottal, mint a mágiával. Emlékszem, egyszer az egész Őrséggel közösen elmentünk a Puskin moziba A Gyűrűk Ura premierjére. És minden remek is volt, amíg a Fénypárti Gandalf és a Setét Szarumán össze nem csapott harci botjával. Akkor a két sor, amelyet Másfélék töltöttek meg, harsány röhögésben tört ki. Különösen a gyakornokok, akiknek mindennap azt verték a fejükbe, hogy az a mágus, aki a talizmánokra hagyatkozik, hatásra és nem hatékonyságra törekvő naplopó. A mágus erejét a Homály ügyes kihasználása és az igézetek adják.

De természetesen minden szabály alól van kivétel. Ha egy tapasztalt mágus képes belelátni a jövőbe, mindegy, hogyan − akár a valószínűségi vonalak bölcs elemzésével, akár egyszerűen saját tapasztalatából kiindulva −, a jól feltöltött talizmán pótolhatatlan számára. Biztos vagy benne, hogy ellenfeled alakváltó, aki nem képes közvetlenül alkalmazni az Erőt, és fizikai erejére meg gyorsaságára hagyatkozik? Elég egy gyorsító amulett, egy közeledésre működésbe lépő Pajzs és egy egyszerű pálca (sokan előnyben részesítik a megigézett közönséges ceruzát, a fa és a grafit remek forma az Erő felhalmozására) fagyasztó igézettel. És kész. Egy Legfelső szintű alakváltó utáni vadászatra nyugodtan el lehet küldeni akár egy hetedik szintű mágust is. A Pajzs visszaveri a támadást, az amulett elképzelhetetlen sebességre gyorsítja fel a mágus mozgását, az ideiglenes megfagyasztás pedig szőr és düh mozdulatlan csomójává bűvöli az ellenséget. Lehet hívni a szállítókat, az ellenség készen áll, hogy az Inkvizíció bírósága elé fuvarozzák.

A táskámban őrzött talizmánok jóval értékesebbek voltak, mint a mellettük heverő pénz. Személyesen Geszer készítette őket… vagy ha nem is ő maga készítette, legalábbis ő válogatta össze a fegyverszoba különleges tárolóiból. Számítani lehetett nemcsak az erejükre, hanem arra is, hogy hasznunkra lesznek. Hirtelen eszembe jutott egy réges-régi, még gyerekkoromban látott ausztrál rajzfilm, a Nyolcvan nap alatt a Föld körül. Willy Fogg, a hidegvérű angol gentleman, aki arra készült, hogy az akkor rekordnak számító határidő alatt körbeutazza a Földet, a rajzfilmben afféle ravasz jövőbe látónak tűnt, aki mindig pontosan tudja, mire lesz szüksége a legközelebbi órákban. Ha reggel magához vett egy csavarkulcsot, egy kitömött oposszumot és egy köteg banánt, akkor estig a kitömött állattal eltömítették a rést a hajón, a csavarkulccsal kitámasztották az ajtót, amelyet be akart törni az ellenség, a banánt pedig megkapta egy kismajom cserében a hajójegyekért. Az egész egy számítógépes játékra emlékeztetett, amelyben minden tárgynak meg kell találni a szokásostól eltérő használatát.

A Geszertől kapott talizmánokat rendeltetésszerűen is fel lehetett használni, de teljesen váratlan módon is. Bárhogyan is, rendszerint mindig akadt mód az alkalmazásukra.

Most kiraktam az ülésre magam és a hortyogó Afandi közé tizenkét különböző tárgyat, és figyelmesen megnéztem őket. Már korábban meg kellett volna tennem, de otthon nem szedtem őket elő, nehogy felkeltsem velük Nágyuska érdeklődését, a repülőgépen nem akartam a mágikus tárgyakkal vacakolni, később pedig már egyszerűen nem volt rá idő. Szép is lesz, ha az amulettek közt akad egy gólemek elleni fegyver!

Két hordozható harci bot, egyik sem hosszabb tíz centinél. Az egyik ébenfából − ez a tűz. A másik rozmáragyarból − ez a jég. Hát ez egyszerre banális és hasznos. Egyelőre boldogultunk nélkülük, de bármi megtörténhet.

Négy ezüstgyűrű védő igézetekkel. Ez aztán különös együttes. Az általános rendeltetésű Mágus Pajzsa mindentől megóv, csak fel kell tölteni energiával. Védő gyűrűre a Másféléknek ritkán van szükségük. Itt meg − célzott védelem tűz, jég, sav… és vákuum ellen. Először el sem hittem, amit a Homályon át láttam. Figyelmesebben megvizsgáltam a gyűrűt. Úgy van! A nyomás hirtelen csökkenése esetén a gyűrű működni kezd, és légréteget hoz létre tulajdonosa körül.

Fura egy darab. Persze van néhány harci igézet, amely megfojtja az ellenfelet, többek közt úgy is, hogy elnyeli körülötte a levegőt. Mit ki nem találtak a háború ezer esztendeje alatt! De harc közben ezeket a megbízhatatlan és lassú igézeteket nem használja senki.

Négy karkötő. Ezekkel minden világos! Négy különböző igézet, amely arra kényszeríti az embert vagy Másfélét, hogy igazat mondjon: Részeg Nyelv, Vasúti Beszélgetés, Utolsó Gyónás és Mintha Gyónnék. Mindegyik amulett csurig feltöltve. Ennek aztán semmiféle Rusztam nem állhat ellent − kipakol mindent, amit tud. Remek holmik.

Elgondolkodtam, és mind a négy karkötőt fölraktam a bal karomra, egy közös igézettel összefűzve őket. Ha Rusztam makacskodik, elég így szólnom: „Mondd meg az igazat!”, és az ősöreg mágusra iszonyatos erejű csapás zúdul. Őszinteség, őszinteség és csakis őszinteség.

Már csak két amulett maradt, ezek formájukat is, tartalmukat is tekintve kevésbé banálisak voltak, nyilvánvalóan Geszer készítette őket speciálisan ehhez a mi küldetésünkhöz. Az első egy mobiltelefonba való SIM-kártya műanyag dobozkában. Közönséges kártya, de alaposan feltöltve mágiával. Egy darabig tanulmányoztam, de sehogy sem tudtam eligazodni rajta. Akkor úgy határoztam, kipróbálom − kivettem a telefonomból a saját kártyámat, és betettem a helyére a mágiával kezeltet.

Semmit nem értettem! Ez a tulajdon SIM-kártyám másolata volt. De miért? Hogy ne költsek a moszkvai hívásokra? Micsoda hülyeség…

Egy darabig tűnődtem, aztán megkértem Alisert, hívja fel a számomat. Bármily furcsa, még működött itt a mobil.

Megszólalt a telefonom. Minden rendben, ez valóban az én SIM-kártyám másolata, de valami miatt mágiával dúsítva… Vállat vontam, és úgy döntöttem, benne hagyom a készülékben ezt a kártyát. Lehet, hogy a beszélgetés valami ravasz mágikus kódolása? De ilyen mágiáról még sosem hallottam.

Az utolsó amulett egy tengercsiszolta, lyukas kavics, a „tyúkisten” volt, amely az emberi hiedelmek szerint szerencsét hoz. A lyukba bonyolult sodrású, vékony ezüstlánc volt belefűzve, vastag sodrott szálra emlékeztetett.

A „tyúkisten” önmagában persze nem hoz semmilyen sikert, de ez nem zavarja a gyerekeket, akik buzgón keresik a tengerparton, és valami zsinórt áthúzva rajta a nyakukban hordják. De ezen a kövön részben a Dominanciára emlékeztető bonyolult igézet volt. Ez is a Rusztammal folytatandó beszélgetéshez kellene? Gondolkodtam, gondolkodtam, aztán a nyakamba akasztottam a láncot. Ártani nem árthat.

El kellett osztanom a gyűrűket és a botokat. Ezen is sokáig gondolkodtam. Végül megböktem Afandit, és arra kértem, vegye fel a gyűrűket. Hűha, mondta Afandi lelkesen, a bal kezére húzta fel őket, elgyönyörködött bennük − aztán újra elaludt.

A botokat Alisernek adtam oda, ő szó nélkül az inge mellzsebébe dugta őket. Úgy lógtak ki belőle, mint valami egzotikus Parker vagy Montblanc golyóstoll, ugyanolyan elegáns külsejűek és csaknem ugyanolyan halálosan veszélyesek is. Csaknem − mert a hatalmasságok tollvonásai nyomán sokkal több ember pusztult el, mint az összes harci bottól együttvéve.

− Alszom egy kicsit − mondtam Alisernek.

Aliser egy darabig hallgatott. A dzsip lassan kapaszkodott fel a hegyre a sziklás ösvényen, amelyet jóval gyakrabban másztak meg öszvérháton, mint négy keréken. A fényszórók sugara jobbról balra és balról jobbra vetődött hol sötét szakadékba világítva bele, amelynek mélyén folyó zúgott, hol meredek sziklafalra világított.

− Aludj − mondta Aliser. − Csak előbb nézd meg a valószínűségi vonalakat. Iszonyatosan rossz az út.

− Én nem is merném útnak nevezni − értettem vele egyet. Lehunytam a szemem, és belenéztem a Homályba. A közeljövőbe, ahová a valószínűség tekergőző, összefonódó vonalai vezettek.

Nem tetszett az ábra. Túlságosan sok volt a hirtelen megszakadó, a szakadék mélyén végződő vonal.

– Aliser, állj meg. Túlságosan kimerültél ahhoz, hogy sötétben vezess a hegyek között. Reggelig várunk.

Aliser konokul megrázta a fejét.

− Nem. Érzem, hogy sietni kell.

Én is éreztem, ezért nem vitatkoztam vele.

− Akkor majd vezetek én − ajánlottam.

− Nem hiszem, hogy te frissebb lennél. Anton, élénkíts fel egy kicsit!

Felsóhajtottam. Nem szeretem ezt a dolgot − mágiával elűzni az álmosságot és fáradtságot, felélénkíteni az érzékelést. Nem is a negatív következmények miatt, azok nincsenek − kialszod magad, ahogy kell, és minden rendben. Más itt a baj: nagyon gyorsan leszokik róla az ember, hogy a természetes érzékelésre hagyatkozzon, folyton a mágikus energiával feltöltekezve mászkál, mindig élénk és felpörgött, akár a mániás-depressziós beteg a mániás szakaszban. És minden sikerül neked, bármely társaságban szívesen látott vendég vagy, a vidám mókamester. De előbb-utóbb hozzászoksz, még aktívabb, még szellemesebb, még energikusabb szeretnél lenni. Növeled az Erő áramlását, amely stimulálja az idegeidet. És mindez addig folytatódik, míg rá nem jössz, hogy a teljes Erőt, amit képes vagy felvenni, mesterséges élénkségedre fordítod. És egyszerűen iszonyatosan nehéz megállítani ezt a folyamatot.

A mágikus narkománia semmiben nem különbözik a közönségestől. Csak ez kizárólag a Másfélék betegsége…

− Rázz fel egy kicsit − kérte Aliser. Megállította a kocsit, fejét hátrahajtotta, lehunyta a szemét.

Egyik tenyeremet az arcára, a másikat rövidre nyírt hajú tarkójára téve összpontosítottam. Magam elé képzeltem, amint az Erő testemen átáramló patakja tenyeremen keresztül kezd behatolni Aliser fejébe, hideg tűzként végigfut az idegein, kis szikrákként átugrik egyik szinapszisról a másikra, felráz minden egyes neuront… Ehhez nem szükséges semmiféle igézet, a tiszta Erővel működik a dolog. Csak az a fontos, hogy pontosan képzeljük magunk elé a folyamat fiziológiáját.

− Elég − mondta Aliser felfrissült hangon. − Hű, de jó. Csak jó lenne falni valamit.

− Mindjárt. − Áthajoltam az ülés fölött a csomagtérbe. Előérzetem nem csalt: két rekesz műanyag palackos kóla és néhány dobozban táblás csokoládé volt ott. − Kérsz kólát?

− Mi? − kiáltott fel Aliser. − Kóla? Kérek! És csokit is! Isten áldja Amerikát!

− Nem túlzás ez a nagyon édes üdítőital és nagyon kalóriadús csokoládé feltalálásáért?

Válasz helyett Aliser megnyomta a lejátszó gombját. Egy másodperc múlva ritmusos akkordok hangzottak fel a hangszórókból.

− Hát akkor még a rock and rollért − válaszolta Aliser nem zavartatva magát.

Egy ideig ettük a csokit és ittuk a kólát. Minden Másféle édesszájú. Afandi, abba sem hagyva a horkolást, cuppogott az ajkával, és kinyújtotta a kezét. Gyűrűkkel ékesített markába nyomtam egy tábla csokoládét. Afandi igazán fel sem ébredve befalta, majd tovább aludt.

− Éjjel háromra érünk oda − mondta Aliser. − Várunk reggelig?

− Az éjszaka a mi időnk − feleltem. − Legfeljebb felébresztjük az öreg Rusztamot. Úgysem túlórázik.

− Furcsa ez − jegyezte meg Aliser. − Szokatlan. Talán csak nem remeteként él ott, valami barlangban?

− De miért… − Gondolkodtam egy darabig. − Lehet, hogy kecskéket vagy bárányokat legeltet. Vagy méhészete van a hegyekben. Vagy meteorológiai megfigyelőállomást kezel.

− Vagy obszervatóriumot, a csillagokat figyeli… Milyen furcsa gyűrűt adtál Afandinak?

− Azt a rubintosat kérdezed? Vákuum elleni védelem.

− Különös. − Aliser meghúzta a palackot. − Nem emlékszem olyan esetre, hogy Másféle vákuumtól halt volna meg.

− Én emlékszem.

Aliser néhány másodpercig hallgatott, majd bólintott.

− Bocsáss meg − mondta. − Nem gondoltam rá. Még most is nyomaszt?

− Barátok voltunk… majdnem. Amennyire ez lehetséges egy Fénypárti és egy Setét között.

− Nem egyszerűen Setét. Kosztya vámpír volt.

− Nem ölt − válaszoltam egyszerűen. − És nem ő tehet róla, hogy nem emberként nőtt föl. Gennagyij tette vámpírrá.

– Az ki?

− Az apja.

− A disznó − mondta Aliser mély átéléssel.

− Ne ítéld el. A fiú még egyéves sem volt, mikor kórházba került. Kétoldali tüdőgyulladást kapott, és allergiás volt az antibiotikumokra… szóval a szülőknek azt mondták, nem marad meg a fiuk. Tudod, akadnak néha olyan orvosok, akiket még állatorvosként sem szabadna hagyni működni, kár lenne a tehenekért. „A kisfiúk meghal, készüljenek fel rá, maguk még fiatalok, lesz másik…” Új gyerekük természetesen nem lehetett, Kosztya már Gennagyij „halála” után született. A vámpírok a hasonítás után viszonylag hosszú ideig megőrzik még nemzőképességüket, ez a természet furcsa játéka. De csak egyetlen gyermekük születhet. Ezt követően a vámpírok sterillé válnak.

− Igen, erről hallottam − bólintott Aliser.

− Gennagyij akkor megbeszélte a dolgot a feleségével… aki ember volt. Tudta, hogy a férje vámpír… vannak ilyen családok. De Gennagyij nem ölt meg senkit, nagyon törvénytisztelő vámpír volt, és az asszony szerette őt… Végül a férj megharapta. Hasonította. Úgy tervezték, hogy a kisfiukat majd az anyja hasonltja. De az asszonynak még akkor zajlott a metamorfózisa, a kicsi pedig haldoklott. Gennagyij megharapta. És Kosztya meggyógyult. Vagyis természetesen meghalt. Mint ember, meghalt. De a tüdőgyulladása meggyógyult. Az orvosnő körbe-körbe rohangált, és azt kotkodácsolta, hogy ez kizárólag az ő tehetségének köszönhető. Gennagyij egyszer bevallotta, hogy csaknem nekiesett a nő torkának, mikor az arra kezdett célozgatni, hogy igazán nem lenne ellenére, ha lerónák neki hálájukat.

Aliser hallgatott egy darabig.

− Mindegy − szólalt meg végül. − Ők vámpírok. Jobb lett volna a kicsinek, ha meghal.

− Meg is halt − hagytam rá. Hirtelen nagyon elegem lett ebből a beszélgetésből. El akartam magyarázni, hogy Kosztya a legközönségesebb gyerek volt, csak egy héten egyszer konzervvért kellett innia. Hogy imádott focizni, mesét és fantasztikus könyveket olvasni, és később úgy határozott, a biológiai karra iratkozik be, hogy tanulmányozhassa a vámpirizmus természetét, és megtanítsa a vámpírokat, hogyan lehetnek meg emberi vér nélkül.

De Aliser nem értene meg. Ő igazi őrségbeli. Ő igazi Fénypárti. Én viszont igyekszem még a Setéteket is megérteni. Még a vámpírokat is. Igyekszem megérteni és megbocsátani, vagy legalább megérteni, vagy legalább megbocsátani. Ez az utóbbi mindennél nehezebb. Néha a megbocsátás a legnehezebb a világon.

Zsebemben megszólalt a telefon. Elővettem. Aha. Egyenletes szürke fény.

− Szevasz, Edgar − mondtam.

Rövid szünet után Edgar megkérdezte:

− Mi van, kiírta a számomat?

− Nem, kitaláltam.

− Erős vagy − mondta Edgar különös hangsúllyal. − Anton, már egy órája Szamarkandban vagyok. Ti hol vagytok?

− Ki az a „ti”?

− Te, Aliser és Afandi. − Az Inkvizítor nyilván nem henyélt az utóbbi egy órában. − Szép kis cirkuszt rendeztetek…

− Mi? − háborodtam fel.

− Jó, nem ti − adta a megértőt Edgar. − De azért ti is. Miért vettétek el a piac igazgatójának a kocsiját?

− Nem elvettük, hanem megvettük. Azon szabály értelmében, amely lehetővé teszi rendkívüli helyzetben közlekedési eszköz elkobzását. Idézzem neked a megfelelő paragrafust?

− Anton, Anton, ne tüzelj − mondta gyorsan Edgar. – Senki nem vádol benneteket semmivel. De a helyzet valóban komoly. Hogy álcázzuk valahogy, azt a változatot kell előadnunk, hogy nagy terroristabandát kellett megsemmisíteni. És tudod, hogy nagyon nem szeretjük a saját… saját elfuserált ügyeinket emberi bűncselekménynek álcázni.

− Edgar, megértelek − mondtam. − De nekünk mi közünk ehhez? Személyes ügyben kell tárgyalnom egy Másfélével, aki nem áll az Őrségek szolgálatában. Nem hivatalosan jöttem ide, és jogomban áll közlekedni az országban.

− A rendkívüli helyzetre való tekintettel csakis az Őrség munkatársának tudtával és ellenőrzése mellett − javított ki Edgar.

− Itt van velünk Afandi.

Edgar felsóhajtott. Úgy rémlett nekem, hogy a háttérben gyorsan mondtak neki valamit.

− Rendben van, Anton. Intézd el a személyes ügyeidet… amelyekkel aztán majd az Inkvizíciónak kell foglalkoznia. Csak ne nagyon közlekedjetek éjszaka a hegyek közt, a végén még szakadékban köttök ki.

Őszintén szólva még meg is hatott az aggódása.

− Ne izgulj − mondtam. − Reggelig pihenünk.

− Jól van, Anton. − Edgar hallgatott, majd valahogy kelletlenül hozzátette: − Jó volt veled beszélgetni… mindentől függetlenül.

Eltettem a telefont.

− Furcsa ez az Edgar − mondtam Alisernek. − Már Setétnek is valahogy furcsa volt. És amikor átment az Inkvizícióhoz, végképp megváltozott.

− Tudod, arra gondolok, hogy előbb-utóbb te is elmész Inkvizítornak − mondta Aliser nagyon közömbös hangon.

Átgondoltam, amit mondott, és megráztam a fejem.

− Nem. Nem lehet. A feleségem és a lányom Legfelső szintű Fénypárti. Ilyeneket nem vesznek fel Inkvizítornak.

− Ennek örülök − mondta komolyan Aliser. − Na mi legyen, induljunk?

Ebben a pillanatban a hegyek megrázkódtak. Először csak gyengén, mintha a sziklák szilárdságát tennék próbára. Azután egyre erősebben.

− Földrengés − ordított fel Afandi egy pillanat alatt felébredve. − Ki a kocsiból!

Hát, amikor akart, nagyon komoly is tudott lenni. Kiugrottunk a dzsipből, felfelé futottunk az ösvényen, és kővé dermedtünk. A hegyek rengtek. Föntről dübörögve zúdultak le a kisebb kövek. Aliserrel közösen, anélkül, hogy megbeszéltük volna, közös védőkupolát emeltünk. Afandi sem tétlenkedett − tenyerét ellenzőként a szeme fölé emelve az éjszakát fürkészte a láthatatlan veszedelmet keresve.

És valóban felfedezett valamit.

− Oda nézzetek! − kiáltotta egy helyben ugrálva és kezét kinyújtva. − Oda, oda!

Megfordultunk, a fejünk fölött tartva a Pajzsot, amelyről dübörögve pattogtak le a kövek. Az Afandi által mutatott irányba néztünk. Megerősítettük az éjszakai látásunkat (Alisernek egyébként az általam végrehajtott stimuláció után erre nem volt szüksége). És megláttuk, hogyan omlik porrá a szomszédos, erdővel sűrűn benőtt hegy.

Az egész úgy nézett ki, mintha hatalmas csapások zúdulnának rá valahonnan a hegy belsejéből. A hegy megrendült, vízesésként zúdult lefelé a kőtörmelék, lavinaként a görgetegkövek, csoportostul az évszázados fák, gyorsan betemetve a hasadékot. Néhány perc alatt a kilométer magas csúcs zúzott kőből és forgáccsá tört fatörzsekből álló platóvá változott át.

Csak ekkor jutott eszembe a Homályon át megnézni a hegyet.

És megpillantottam az Erő viharzását, amint a kataklizma helyszíne fölött kavargott.

Talán a helyre zúdított átok tölcsére volt. Talán valamilyen speciális igézet, amely földrengést vált ki. Nem tudom. De kétség sem férhetett hozzá, hogy a katasztrófának mágikus természete volt.

− Mellélőttek − mondta Aliser. − Anton… az előbb Edgarral beszéltél?

− Igen.

− Biztos vagy benne, hogy nincs veled semmi elszámolnivalója az Inkvizíciónak?

Lenyeltem a torkomban keletkezett gombócot. Ha az Inkvizíciónak elszámolnivalója van, az nagyon, nagyon siralmas ügy. És nem a legkellemesebb hír.

− Az Inkvizíció nem lőtt volna mellé… − kezdtem, de elakadtam. Elővettem a mobilomat, és a Homályon át megnéztem.

A műanyagból, fémből és szilíciumból való dobozkában kék fényben lüktetett a SIM-kártya. Tipikus jele annak, hogy működik az amulett.

− Azt hiszem, tudom, mi történt − mondtam, és beütöttem a számot. − Úgy vélem, az Inkvizíciónak ehhez semmi köze.

− Hallgatlak, Anton − szólalt meg Geszer. Talán nem ébresztettem fel. Bár… Moszkvában még csak este van.

− Geszer, beszélnem kell valakivel az európai bíróságtól. Azonnal.

− Az egyik magiszterrel? − pontosított.

− Nem is az éjjeliőr segédjével!

− Várj egy percet − mondta nyugodtan Geszer. − És utána ne bontsd a vonalat.

Körülbelül három percig kellett várnom. Ezalatt álltunk, és az Erő csillapodó örvénylését néztük. A látvány valóban lenyűgöző volt. Ennek a földrengésnek az előidézésére alighanem egy ősi és rendkívüli erejű amulettet használtak fel. Azok közül, amelyeket az Inkvizíció különleges raktáraiban őriznek.

− Erik a nevem − hangzott fel a telefonban egy erőteljes és magabiztos hang. − Hallgatom, Fénypárti.

− Mister Erik. − Nem kezdtem firtatni, milyen posztot tölt be az Inkvizíciónál. Nagyon nem szívesen tárják fel hierarchiájuk titkait. − Jelenleg Szamarkand város közelében, Üzbegisztánban tartózkodom. Rendkívüli helyzet alakult ki. Meg tudná mondani, ide küldte-e az Inkvizíció munkatársát, Edgart?

− Edgart? − kérdezte elgondolkodva Erik. − Miféle Edgart?

− Őszintén szólva sosem tudtam a családnevét − ismertem be. − A moszkvai Nappali Őrség volt munkatársa, Igor Tyeplov prágai tárgyalása után ment át az Inkvizícióhoz…

− Igen, igen − élénkült fel Erik. − Edgar, természetesen. Nem, nem küldtük Szamarkandba.

− És kit küldtek?

− Nem tudom, tisztában van-e vele, Anton − mondta Erik leplezetlen iróniával hangjában −, de az Inkvizíció európai irodája Európával foglalkozik. Na és Oroszországgal annak kettős földrajzi helyzete miatt. Ellenőrzésünk alá vonni azokat az eseményeket, amelyek Ázsiában mennek végbe, ahol Üzbegisztán is fekszik, nincs sem erőnk, sem szándékunk. Az Inkvizíció ázsiai irodájával kell felvennie a kapcsolatot. Ez most Pekingben működik. Megadjam a számát?

− Nem, köszönöm − feleltem. − És Edgar most hol van?

− Szabadságon. Már… − rövid szünet következett − egy hónapja. Még valami?

− Egy aprócska tanács… − Nem álltam meg szó nélkül. − Ellenőrizzék, hol tartózkodott Edgar Inkvizítor az önök előtt is ismeretes edinburgh-i események idején.

− Várjon, Anton! − Erik egykedvűsége egy csapásra elszállt. − Azt akarja mondani…

− Végeztem − morogtam a készülékbe.

És Geszer, aki persze az első szótól az utolsóig végighallgatta a beszélgetést, azonnal kikapcsolta Eriket.

− Gratulálok, Anton − mondta. − A háromból az egyiket kiszámoltuk. Te számoltad ki.

− Köszönöm a SIM-kártyát − feleltem. − Ha nem torzította volna el a lokalizálást, már nem élnénk.

– Tulajdonképpen meggyőző erőt kell adnia a hangodnak az emberekkel folytatott telefonbeszélgetésben – mondta Geszer. − A pozicionálás torzítása csak mellékhatás, sehogy sem tudtam kiküszöbölni. Mindegy, dolgozz! Mi azonnal nekilátunk, foglalkozunk Edgarral.

Elgondolkodva néztem a telefont. Kikapcsoltam, és zsebre dugtam. Vajon tréfált Geszer a meggyőző erővel, vagy igazat mondott?

− Edgar − mondta elégedetten Aliser. − Mégiscsak Edgar! Tudtam, hogy a Setétekben nincs hit. Még az Inkvizítorokban sincs.

6. FEJEZET

Hajnali fél négykor értünk fel a démonok fennsíkjára. Útközben elhagytunk egy tenyérnyi falut a hegyek között − tíznél is kevesebb vályogház az úttól kicsit távolabb. Az egyetlen utcácskán tűz égett, körülötte legfeljebb tíz-húsz ember nyüzsgött. A földrengés nyilván megriasztotta a hegyi falucska lakóit, féltek a házaikban éjszakázni.

A kocsit továbbra is Aliser vezette. Én a hátsó ülésen szundikáltam, és Edgarra gondoltam.

Mi késztette arra, hogy szembeszálljon az Őrségekkel és az Inkvizícióval? Miért sértette meg az összes elképzelhető tilalmat és vont bele intrikájába embereket?

Érthetetlen. Edgar karrierista volt, mint minden Setét. Elkövethetett gyilkosságot. Bármit elkövethetett, erről beszélni is kár, a Setétek nem ismernek erkölcsi tilalmakat. De olyasmit elkövetni, amivel szembekerül valamennyi Másfélével − ahhoz az kell, hogy teljesen eszét vegye a hatalomvágy. Edgar pedig rendelkezett a baltikumiakra jellemző önuralommal. Évtizedekig kapaszkodni fölfelé a ranglétrán − neki nem gond. De mindent föltenni egy lapra? Elképzelhetetlen.

Mit tudott meg a Minden Koronájáról? Miféle adatokat bányászott ki az Inkvizíció archívumaiból? És kit tudott még bevonni az ügybe? Egy Setét vámpír és egy Fénypárti gyógyító. Kik ezek? Honnan jöttek? Miért álltak össze egy Inkvizítorral? Miféle közös célja lehet egy Setétnek, egy Fénypártinak és egy Inkvizítornak?

Egyébként ami a célt illeti, nemigen áltattam magam. A cél mindig egy és ugyanaz. A hatalom. Az Erő. Az uralkodás. Mondhatnánk, hogy mi, Fénypártiak mások vagyunk. Hogy nekünk nem kell a hatalom magáért a hatalomért, csak azért, hogy segíthessünk az embereknek. És ez talán igaz is. Csakhogy ezért nekünk is kell a hatalom. Minden másféle ismeri ezt az édes kísértést, tulajdon hatalmunk mámorító érzését: a vámpír is, amikor elharapja egy fiatal lány torkát, a gyógyító is, amikor kezének egyetlen intésével megment egy haldokló gyermeket. Nem számít, miért − mindenki megtalálja a módját a megszerzett hatalom alkalmazásának.

Engem másvalami nyugtalanított inkább. Edgar részt vett a Fuaran-könyvvel kapcsolatos históriában. Kapcsolatban állt Kosztya Szauskinnal.

És ez megint visszavezetett a szerencsétlen fiúhoz, Viktor Prohorovhoz. A kisfiú Vityához, aki jóban volt a kisfiú Kosztyával…

Újra és újra minden Kosztya Szauskinra utalt. Mi van, ha valahogyan sikerült megmenekülnie? Az Erő maradékából készített maga köré valamilyen vámpírok számára is elérhető Pajzsot, és így nyert annyi időt, hogy portált nyisson magának az égő szkafanderből? És utóbb kapcsolatba lépett Edgarral?!

Nem, természetesen semmi ilyesmi nem történhetett. Az Inkvizíció nagyon komolyan vette ezt a kérdést. De ha Edgar már akkor kettős játékot játszott? És meghamisította a vizsgálati eredményeket?

Ez akkor sem áll össze. Miért mentené meg a vámpírt, akire eddig vadászott? Megmenti és összeáll vele? Mit adhatott neki Kosztya? A Fuaran nélkül semmit! A könyv pedig megsemmisült, ez teljesen biztos. Legalább olyan alaposan kutattak utána, mint Kosztya után. Sőt megsemmisülését mágikus eszközökkel is rögzítették − egy ilyen ősi és nagy erejű talizmán megsemmisülése az Erő olyan kiáradásával jár, hogy az semmivel sem téveszthető össze.

Egészében véve az jön ki, hogy Edgar nem volt képes megmenteni Kosztyát, ez egy, és szüksége sem lehetett erre, ez kettő.

És mégis, és mégis, és mégis…

Aliser megállította a dzsipet, kikapcsolta a motort. A beállott csönd fülsiketítőnek tűnt.

− Azt hiszem, megérkeztünk − mondta. Megsimogatta a kormányt, és elismerően mondta: − Jó kis kocsi. Nem hittem volna, hogy ideérünk.

Afandihoz fordultam, aki már nem aludt. Ajkát beharapva az előttünk szétszórtan heverő iszonyatos kőalakokat nézte.

− Most is ugyanúgy állnak − mondtam.

Afandi leplezetlen rémülettel nézett rám.

− Tudom − mondtam.

− Ronda egy história volt − mondta sóhajtva Afandi. − Nem volt szép. Nem méltó egy Fénypártihoz.

− Afandi, te vagy Rusztam? − szegeztem neki a kérdést egyenesen.

Afandi megrázta a fejét.

− Nem, Anton. Nem én vagyok Rusztam. Én a tanítványa vagyok.

Kinyitotta az ajtót, és kiszállt a dzsipből. Egy másodpercig hallgatott. Majd ezt mormolta:

− Nem vagyok Rusztam, de Rusztam leszek…

Összenéztünk Aliserrel, és mi is kiszálltunk a kocsiból.

Csönd volt, és hűvös. Éjszaka mindig hűvös van a hegyekben, még nyáron is. Éppen csak kezdett virradni. A Geszer emlékeiből ismerős fennsík szinte semmit nem változott. Talán csak a kőalakok körvonalai lettek elmosódottabbak a széltől és a ritkán hulló esőktől, bár így is felismerhetőek maradtak. Egy csapat mágus az igézetet felidézendő magasba emelt karral, az alakváltó, a futó mágus…

Megborzongtam.

− Mi ez?… − suttogta Aliser. − Mi történt itt?

Zsebébe nyúlt, cigarettát és öngyújtót vett elő.

− Adj egyet nekem is − kértem.

Rágyújtottunk. Körülöttünk olyan tiszta volt a levegő, hogy a dohányszag valahogy otthonosnak, a városi szmogra emlékeztetőnek tűnt.

− Ezek… ezek emberek voltak? − kérdezte Aliser a kőtömbökre mutatva.

− Másfélék − javítottam ki.

− És…

− Nem haltak meg. Kővé váltak. Elvesztettek minden érzést. De a tudatuk megmaradt, bezárva a kőtömbbe. - Afandira néztem, aki mellettünk állt, és elgondolkodva hol a hajdani csata helyszínét nézte, hol a lassan rózsaszínbe boruló keleti égboltot.

Akkor megnéztem a fennsíkot a Homályon át.

A látvány valóban elborzasztó volt.

Az, amit Geszer látott ezer évvel ezelőtt, félelmet és undort keltett. Az, amit én láttam most, inkább szánalmat és fájdalmat váltott ki.

Csaknem mindegyik Setét, akiket a Fehér Köd kővé változtatott, nem volt eszénél. Érzékszerveiktől teljesen elzárva elméjük nem volt képes következtetések levonására. A kövek körül remegő színes fénykörökben az őrület barna és barnászöld lángjai lobogtak. Ha hasonlatot keresnék, úgy festett az egész, mintha vagy száz elmeháborodott forogna eszeveszetten egy helyben, vagy ellenkezőleg, állna dermedten, és ordítana, hahotázna, nyögne, sírna, nyálát csorgatná, mormolna, az arcát karmolná vagy a saját szemét igyekezne kivájni.

Csak néhány aura őrizte meg az értelem halvány maradványait. Tulajdonosaik vagy rendkívüli akaraterővel rendelkeztek, vagy túlságosan hevesen lobogott bennük a bosszúvágy, ám ezekben kevés volt az őrület. A düh, a gyűlölet, a vágy, hogy mindent és mindenkit megsemmisítsenek, azonban csak úgy forrt bennük.

Nem néztem tovább a Homályba. Pillantásomat Aliserre fordítottam. A mágus dohányzott, észre sem véve, hogy már a filtert szívja. Csak akkor dobta el a csikket, amikor megégette az ujját.

− Azt kapták a Setétek, amit megérdemeltek − mondta.

− Egy csöppet sem sajnálod őket? − kérdeztem.

− Csak kihasználják a sajnálatunkat.

− De ha nincs bennünk szánalom, miben különbözünk tőlük?

− A színünkben. − Aliser Afandira nézett. − Hol keressük a Hatalmas Rusztamot, Afandi?

− Már megtaláltad, kőszívű Fénypárti − felelte halkan Afandi, és felénk fordult.

Egy termetes alakváltó gyorsaságával alakult át. Egy fejjel magasabb lett. A válla szélesebb − inge szétrepedt, a legfelső gomb, amelyet lefeszített a hús, lerepült. Meglepetésemre a bőre kivilágosodott, szeme világoskékre változott. Emlékeztetnem kellett magamat arra, hogy kétezer évvel ezelőtt Ázsia lakói egészen máshogy festettek, mint ma. Manapság az oroszok mosolyognak, az európaiak politikailag korrekten egy szót sem szólnak, azt hallva egy ázsiaitól, hogy ősei szőkék és kékszeműek voltak. Pedig ezekben a szavakban jóval több az igazság, mint azt kortársaink gondolják.

Rusztam haja egyébként fekete volt. És arcvonásai természetesen tükrözték keleti származását.

− Mégiscsak te vagy Rusztam − mondtam fejemet meghajtva. − Üdvözöllek, Hatalmas! Köszönöm, hogy hívásunkra megjelentél.

Mellettem Aliser fél térdre ereszkedett, mint valami vitéz lovag uralkodója előtt − tiszteletteljesen, de egyben büszkén is.

− Afandi nem Rusztam − felelt az ősi mágus, tekintete ködös volt, mintha egy hangot hallgatna. − Afandi a tanítványom, a barátom és őrizőm. Már nem élek az emberek között. Az én otthonom a Homály. Ha a halandók közé kell jönnöm, kölcsönveszem az ő testét.

Szóval így… Bólintottam, tudomásul véve szavait.

− Tudod, miért jöttünk, Hatalmas − mondtam.

− Tudom. De nem szeretnék felelni Geszer kérdéseire.

− Geszer azt mondta…

– A Geszerrel szembeni adósságom rám tartozik. − Rusztam szemében düh villant fel. − Emlékszem a barátságunkra, és emlékszem az ellenségeskedésünkre. Megkértem, hogy távozzon az Őrségből. Megkértem, hogy fejezze be a háborút… a barátságunk kedvéért és magukért az emberekért. De Geszer erre a fiatalemberre hasonlít…

Alisert nézve elhallgatott.

− Segítesz nekünk? − kérdeztem.

− Válaszolok a kérdésre − mondta Rusztam. − Egyetlen kérdésre. És akkor megszűnik a Geszerrel szembeni adósságom. Kérdezz, de ne hibázz!

Majdnem kibukott belőlem: „Tényleg ismerted Merlint?” Ó, ezek a csapdák… egyetlen kérdést tégy fel, három kívánságod lehet…

− Mi a Minden Koronája, és hogyan lehet a legegyszerűbben megszerezni a Homály hetedik rétegéből? − kérdeztem.

Rusztam arcán mosoly terült szét.

− Egy khorezmi embert juttatsz eszembe. Egy ravasz kupecet, akinek adósa lettem… és megígértem, hogy teljesítem három kívánságát. Sokáig gondolkodott, azután ezt mondta: „Meg akarok fiatalodni, kigyógyulni minden nyavalyámból és meggazdagodni − ez az első.” Nem, ifjú mágus. Ilyet nem játszunk. Nem teljesítek kívánságokat, de egy kérdésre válaszolok. Legyen elég ennyi. Mit akarsz tudni? Mi a Minden Koronája, vagy hogyan lehet megszerezni?

− Nagyon szeretnék most Pandóra[38] helyében lenni, aki azt kérdezte: „Hogyan kell kinyitni ezt a szelencét?” − mormoltam.

Rusztam elnevette magát − nevetésében volt egy árnyalatnyi őrület.

De mit is várhatnánk egy Fénypártitól, aki feloldódott a Homályban, és ellenségei között él, akiket valaha ő ítélt örök szenvedésre? Ő maga rótta ki magára ezt a büntetést vagy vezeklést, amely lassan megöli őt…

− Mi a Minden Koronája? − kérdeztem.

− Igézet, amely áttörte a Homályt és összekapcsolja azt az emberi világgal − válaszolt azonnal Rusztam. − Helyesen döntöttél, fiatal mágus. A kérdés második részére adott válasz csak megzavart volna.

− Na nem, ha egyetlen kérdésre felelsz, felelj becsülettel! − kiáltottam. − Magyarázd el, hogyan működik ez az igézet, és mire szolgál!

− Jó − egyezett bele váratlanul könnyen Rusztam. – A Másféle Ereje az a képesség, hogy felhasználja az emberi Erőt, amely átfolyik a Homály valamennyi rétegén. A mi világunk olyan, mint egy hatalmas síkság, amelyen aprócska források fakadnak − az emberek, akik átadják az Erejüket, de nem képesek irányítani azt. Mi, Másfélék csak afféle kerékvágások vagyunk, ahová becsorog a sok száz és sok ezer forrás vize. Mi egyetlen csepp vizet sem adunk ennek a világnak. De meg tudjuk őrizni és fel tudjuk használni a másét. Az a képességünk, hogy felhalmozhatjuk a más Erejét, annak a képességünknek a következménye, hogy le tudunk merülni a Homályba, át tudjuk törni a rétegek közti akadályokat, és egyre nagyobb és nagyobb energiákkal tudunk manőverezni. Az igézet, amelyet a Nagy Merlin gondolt ki, eltörli a mi világunkat a Homály rétegeitől elválasztó gátat. Mit gondolsz, fiatal mágus, mi történik ennek következtében?

− Katasztrófa? − találgattam. − A homályvilág… az különbözik a miénktől. A harmadik rétegben két hold van…

– Merlin másként gondolkodott − mondta Rusztam. Úgy látszott, elragadta a hév, és válaszolván a kérdésre, nem volt ellenére még többet is elmondani. − Merlin úgy gondolta, hogy a Homály minden egyes rétege az, ami nem történt meg a mi világunkkal. Megvalósulatlan lehetőség. A létezésre vetett árnyék. A világunk nem elpusztul, hanem a Homály semmisíti meg. Eltörli, ahogyan a napfény az árnyékot. Az Erő, akár az óceán vize, elönti az egész világot. És a vízréteg alatt már nincs jelentősége, ki volt képes lemerülni a Homályba, és ki nem. A Másfélék elveszítik Erejüket. Örökre.

− Ez biztos, Rusztam?

− Ki tudja? − tárta szét a karját Rusztam. − Válaszolok a második kérdésedre, mert nem tudom a választ. Lehetséges, hogy így lesz. Hogy az emberek észre sem veszik a változást, csak közben a Másfélék közönséges emberekké változnak. De ez a legegyszerűbb válasz, csakhogy mindig a legegyszerűbb válasz a helyes? Lehet, hogy katasztrófa vár ránk. A két kis hold összeütközik az egy naggyal, a kék moha a búzamezőkön kezd nőni… ki tudja, mágus, ki tudja… Lehet, hogy a Másfélék meggyengülnek, de erejük egy részét megőrzik. De az is lehet, hogy valami teljesen elképzelhetetlen történik. Merlin nem merte rászánni magát az igézet alkalmazására. Csak szórakozásból gondolta ki. Jó érzéssel töltötte el a tudat, hogy képes megváltoztatni az egész világot… de nem állt szándékában megtenni. És azt hiszem, Merlinnek igaza volt. Nem érdemes megbolygatni azt, amit a Homályban elrejtett.

− De már vadásznak a Minden Koronájára − mondtam.

− Az baj − mondta rezzenéstelenül Rusztam. − Azt tanácsolom, hagyják abba ezeket a próbálkozásokat.

− Nem mi csináljuk − mondtam. − Egyáltalán nem mi. Egy Inkvizítor, egy Fénypárti és egy Setét, akik szövetségre léptek.

− Érdekes − bólogatott Rusztam. − Valamilyen közös cél összehozta az ellenségeket.

− Tudsz nekünk segíteni, hogy megállítsuk őket?

– Nem.

− De hiszen magad mondod, hogy ez baj!

− A világban nagyon sok a baj. Ám a rossz legyőzésére tett kísérlet rendszerint még rosszabbat szül. Azt tanácsolom, tegyétek a jót, csak így lehet győzni.

Aliser zavartan fújt egy nagyot. Még én is ráncoltam a homlokom ettől a jószándékú, de teljességgel haszontalan eszmefuttatástól. Megnézném én, Rusztam, hogyan győztétek volna le Geszerrel a rosszat, ha nem alkalmazzátok a Fehér Ködöt! Még ha sajnálom is a kőbe zárt Setéteket, egy szikrányi kételyem sincs, hogy ha megsemmisítik az útjukba állt két Fénypártit, azokra a Másfélékre és emberekre, akiket Geszer és Rusztam védelmezett, kínhalál várt volna… Igen, lehetséges, hogy a rosszat nem győzöd le rosszal. De a jót sem éred el egyedül a jóval.

− Legalább van valami feltételezésed, mit akarnak elérni? − kérdeztem.

− Nincs − rázta meg a fejét Rusztam. − Elképzelni sem tudom. Eltörölni a határt emberek és Másfélék között? De hát ez ostobaság! Akkor el kell törölni minden egyenlőtlenséget a világon. A szegények és a gazdagok, az erősek és a gyengék, a férfiak és a nők között. Akkor már egyszerűbb mindenkit megölni. − Elnevette magát, és én rémülten döbbentem rá megint, hogy a Hatalmas mágus nincs egészen eszénél.

De udvariasan válaszoltam:

− Igazad van, Hatalmas Rusztam. Ez ostoba cél. Egy Másféle már megpróbálkozott vele… a Fuaran-könyv segítségével. Igaz, más úton, ő minden embert Másfélévé akart változtatni.

− Micsoda mókamester − válaszolt Rusztam különösebb érdeklődés nélkül. − De egyetértek, ez a két út ugyanahhoz a célhoz vezet. De nem, fiatal mágus! Ez az egész valószínűleg sokkal bonyolultabb. − Hunyorgott. − Azt hiszem, az Inkvizítor talált valamit az archívumban. Megtalálta a választ, mi is valójában a Minden Koronája.

− És? − kérdeztem.

− És ez olyan válasz volt, amely mindenkit kielégített. A Setéteket is, a Fénypártiakat is és az egyensúlyt őrző Inkvizítorokat is. Meglep, hogy akad ilyen cél a világon. Egy kissé még érdekelne is. De elmondtam mindent, amit magam tudok. Merlin igézete megsemmisíti a Homály rétegei közötti különbséget.

− De hisz magad is a Homályban lakozol – jegyeztem meg. − Súghatnál! Hiszen ha eltűnik a Homály, elpusztulsz!

− Vagy közönséges ember leszek, és leélem emberi életem maradékát − mondta Rusztam különösebb érzelmek nélkül.

− Mindenki megsemmisül, aki leszállt a Homályba! − kiáltottam fel. Aliser csodálkozva nézett rám. Hát persze… ő nem tudja, hogy a Másfélék útja a Homály hetedik rétegében ér véget…

− Az emberek halandók. Mennyivel vagyunk mi jobbak?

− Legalább találgass, Rusztam! − rimánkodtam. − Te bölcsebb vagy nálam. Mi lehet az? Mit találhatott az Inkvizítor?

− Ezt inkább tőle kérdezd! − Rusztam kinyújtotta a kezét. Ajkai mozogtak, és vakító fénysugár hasított végig mellettem a Toyota felé.

Valószínűleg magam is észrevettem volna Edgart, ha számítok megjelenésére itt, a fennsíkon. De az is lehet, hogy a legalaposabb vizsgálódás sem vezetett volna semmire. Nem a Homályban rejtőzött, nem is valami banális, bármelyik Másféle számára hozzáférhető igézet segítségével. Edgart a pillantásunktól valamilyen mágikus amulett védte, amelyet a fején viselt, és amely tübetejkára vagy kipára[39] emlékeztetett. Láthatatlanná tévő sapkának csak a mérete miatt nem lehetne nevezni. Legyen akkor láthatatlanná tévő tübetejka, elvégre Üzbegisztánban vagyunk.

Teljesen gépiesen Pajzsot vontam körénk, és észrevettem, hogy Aliser is ugyanezt teszi.

A jelek szerint csak Rusztamot nem izgatta Edgar jelenléte. A rászögezett fénysugár váratlanul érte a Edgart: az Inkvizítor a kocsi motorházfedelén ült lábát lógatva, és zavartalanul figyelt minket. Az első pillanatban mintha fel sem fogta volna, mi történik. Azután füstölögni kezdett a fején a tübetejka. Egy elnyomott káromkodás kíséretében Edgar földhöz vágta. És csak akkor jött rá, hogy látjuk.

− Szevasz, Edgar − mondtam.

Semmit sem változott az óta a nap óta, mikor utoljára láttuk egymást − a vonaton, Kosztya Szauskinnal küzdve. Csak nem az elmaradhatatlan öltöny-nyakkendő volt rajta, lezserebben és sokkal kényelmesebben öltözött: szürke vászonnadrág, vékony fehér pamutpulóver, jó minőségű, vastag talpú bőrcipő… Egészében véve nagyon elegáns, nagyvilági, európai jelenség volt, és ettől ezen az eldugott ázsiai vidéken úgy festett, mint valami jóságos gyarmatosító, aki egy időre elszakadt a fehér ember terhes kötelességeitől, vagy mint egy angol kém Kipling és a Nagy Játszma idejéből, amelyet Oroszország és Nagy-Britannia játszott ezen a vidéken.

− Szevasz, Anton. − Edgar lemászott a motorházról, széttárta karját. − Nos… megzavartam a beszélgetést.

Bármily furcsa, zavartnak látszott. Hogy is van ez? Tektonikus igézetet bocsátani a fejünkre nem zavar? De a szemünkbe nézni szégyellsz?

− Mit műveltél, Edgar? − kérdeztem.

− Így alakult. − Felsóhajtott. − Anton, még csak magyarázkodni sem fogok. Végtelenül kínosan érzem magam.

− Edinburgh-ban is kínosan érezted magad? − kérdeztem. − Amikor őrségbeliek torkát vágtátok el? Amikor banditákat béreltetek fel?

– Nagyon kínosan − bólogatott Edgar. − Leginkább azért, mert az egész fölösleges volt, nem jutottunk le a hetedik rétegbe.

Afandi-Rusztam harsányan felnevetett, karjával az oldalát csapkodta. Mennyi volt ebben Afandiból és mennyi Rusztamból, nem tudom.

− Kényelmetlenül érzi magát! − mondta Rusztam. − Ezek mindig kényelmetlenül érzik magukat, és mindig fölöslegesen.

Edgar, akit láthatóan zavarba hozott Rusztam reakciója, várt, amíg a mágus kedvére kimulatja magát. Én meg gyorsan megnéztem az Inkvizítort (egyébként talán inkább volt Inkvizítort kellene mondanom) a Homályon át.

Igen, úgy tele volt aggatva amulettekkel, mint egy karácsonyfa díszekkel. De az amuletteken kívül volt még valami. Bűvölések. A legegyszerűbb természeti elemek egyesítése, amelyeket nem kell hosszasan és nehézkesen feltölteni varázslattal, és amelyek az Erő könnyed, szinte észrevétlen érintésétől nyerik mágikus tulajdonságaikat. Mint a kén, a szén és a salétrom, amelyek önmagukban szinte ártalmatlanok, puskaporrá egyesülve a legkisebb szikrától is robbannak.

Edgar nem véletlenül viselt csak pamutot, lent és bőrt. A természetes anyagoknak affinitásuk van a mágiához. Egy műanyag dzsekit nem lehet megbűvölni.

De ezek a bűvölések, amelyek mágikus páncéllá változtatták könnyű öltözékét, valahogy zavartak. A bűvölés a varázslónők és boszorkányok fegyvere. Mágusok ritkán használják. Sehogy sem tudtam magam elé képzelni Edgart, amint gondosan átitatja a nadrágját növényi főzetekkel.

Talán a bűnbanda másik tagjának lenne a munkája? Egy Fénypárti gyógyítónő? Igen, ők értenek a bűvöléshez, ezt Szvetlana miatt nagyon jól tudom.

− Edgar, ugye tudod, hogy meg kell téged állítanom? − mondtam.

− És ha nem sikerül? − Edgar nem várt választ. Rusztamot bámulta merően, bal kezének ujjai mozogtak, egy igézetet szőttek. Megértettem, milyet − és egyetlen másodpercre haboztam, figyelmeztessem-e Rusztamot, vagy ne. Bármily furcsa is, nekem is érdekem volt, hogy Edgar sikert érjen el…

− Rusztam, Gyónást készít! − kiáltottam.

Mégiscsak Fénypárti volt ez az ősi mágus a megbomlott eszével…

Edgar abban a pillanatban lecsapott az igézettel, felkiáltva:

− Hogy szerezhetem meg a Minden Koronáját?

Hát tessék. Nem volt szükség az én négy, őszinteségre kényszerítő karperecemre.

Mindannyian hallgattunk Rusztamot nézve. Ő lassan végigtörölte mellét, ahová az igézet becsapódott. Felemelte fejét, és hideg kék szemével végigmérte Edgart.

− Kézzel − mondta.

Aliser hahotázni kezdett. Edgar jól ráfázott a fogalmazás kétértelműségére. Rusztam még a rendkívüli erejű igézet hatása alatt is megtalálta a módját, hogy abszolút pontos, viszont teljességgel használhatatlan választ adjon.

Azután ajkait alig mozdítva Rusztam válaszcsapást mért Edgarra. Mégpedig valami teljesen ismeretlen dologgal. Semmi látványos hatás, csak Edgar jobbra-balra megingott, és két arcán láthatatlan tenyerek piros nyomai jelentek meg.

− Soha többé ne próbálj rám lesújtani − mondta kioktató hangon Rusztam, mikor véget ért a pofonparádé. − Megértetted, Inkvizítor?

Mielőtt Edgar elszánhatta volna magát, hogy feleljen valamit, hihetetlenül örülve annak, hogy nem használtam Rusztam ellen harci felszerelésemet, előrelöktem a kezem, és Edgarra zúdítottam a négy karkötőben rejlő, nyelvet megoldó igézetet. Az Inkvizítor testén lévő amulettek felvillantak, de nem voltak képesek elnyelni a csapás teljes erejét.

− Miféle vámpír volt veled Edinburgh-ban? − kiáltottam rá. Edgar arca eltorzult − minden erejével igyekezett visszatartani a nyelve hegyén lebegő szavakat. De nem volt képes.

− Szauskin! − kiáltotta Edgar.

Rusztam megint felnevetett.

− Viszlát! − mondta eltűnőben.

És Afandi megint önmaga lett. Mintha kissé leeresztettek volna egy gumibabát − termete összement, keskenyebb lett a válla, arcán megjelentek a ráncok, szeme tompább fényű lett, kihullott és szétrepült a szakálla.

Edgar és én gyűlölködve néztük egymást.

Azután, arra sem fecsérelve az időt, hogy Erőt gyűjtsön vagy igézetet mondjon, lecsapott rám. Az égből tűzeső zúdult le, csak úgy forrt Aliser Pajzsán és az enyémen. A tétova Afandi körül, aki még nem teljesen tért magához, egyáltalán nem volt tűz, nyilván működött a védő gyűrű. A következő perc támadásokból és ellentámadásokból állt. Aliser bölcsen átengedte nekem a csata megvívását, egy lépést hátralépett, és Erővel táplálta a Pajzsainkat, csak időnként engedett meg magának egy rövid közbelépést támadó mágiával.

Geszer valószínűleg bevonta felszerelésünk előkészítésébe az Őrség legjobb jövőbelátóit, vagy talán maga ügyködött rajta. A tűz után jég következett. A levegőben hóförgeteg kavargott, apró, borotvaéles peremű hópelyhek tették próbára Pajzsaink szilárdságát, és Afandihoz közeledve menthetetlenül elolvadtak. A jégvihar még le sem csillapodott, amikor Edgar a Vipera Csókjával csapott le ránk − lábunk alatt savcseppek borították el a talajt. Afandi ezúttal is védve maradt. Szemem sarkából láttam, hogy az öreg sem tétlenkedik, valami gyenge, de nagyon furfangos és szokatlan igézetet barkácsolt. Aligha sikerül neki, de legalább elfoglalja magát, és nincs láb alatt.

Az Edgar által felhasznál negyedik igézet a vákuumcsapás volt. Nem is vártam már mást − és miközben hirtelen csökkenni kezdett körülöttünk a légnyomás, zavartalanul folytattam Edgar bombázását felváltva az Ópiummal és a Thanatosszal. Mögülem Aliser tűzgömbökkel és mélyhűtött vízcsomókkal támadta a pálcákból. A tűzgömbök és a jeges srapnelként záporozó, nyúlós kék csöppek kombinációja remekül hatott − láttam, hogy az Inkvizítor kontraszthatás alá került védő amulettjei elveszítik hatásukat.

De a dolog lényege nem az amulettekben rejlett. Edgar, az első kategóriájú mágus kettőnkkel szemben is állta a sarat, sőt ellencsapásokra is képes volt! Vagy minden mértéken felül fel volt töltve Erővel… vagy már meghaladta az Erő első szintjét. Arra nem volt időm, hogy alaposan kielemezzem az auráját.

A vákuum sikertelensége mintha megcsappantotta volna Edgar lendületét. Ez olyan ritka igézet volt, hogy felkészültségünk megzavarta az Inkvizítort. Lassan hátrálni kezdett, megkerülte a kiégett, savtól füstölgő és dérrel borított Toyotát. Beleakadt az ajtót átütött egyik jégcsapba, majdnem elesett, hadonászva nyerte vissza az egyensúlyát, és alig kerülte el az Ópiumomat.

− Edgar, add meg magad! − kiáltottam rá. − Ne kényszeríts arra, hogy megöljünk!

Ezek a szavak feldühítették az Inkvizítort. Habozott egy pillanatig, majd letépett az övéről egy furcsa tárgyat − egy köteg szürke tollat, amely össze volt kötözve, mint valami tollseprű. Feldobta a levegőbe.

A tollak madárrajjá változtak, olyanok voltak, mint a túlméretezett verebek, de rézszínű csőrük fémesen csillogott. Két vagy három tucat lehetett belőlük − és felém száguldottak úgy manőverezve, mint a szupermodern rakétafejek, a légierő generálisainak büszkeségei.

A nyakamban lógó tyúkisten kettévált, lerepült a láncról. A rézcsőrű verebek raja megtorpant a levegőben. Edgarhoz nem mertek közeledni, de engem sem tudtak megtámadni, hát csak vergődtek, míg Edgar káromkodva nem legyintett egyet, eltüntetve őket.

Afandi is útjára küldte igézetét, és a jelek szerint sikerült áttörnie Edgar védelmét. A máguson egyébként ennek semmi jele nem mutatkozott. Folytatta a visszavonulást, időnként egy-egy ellentámadással próbálkozva. A mellén egyre erősebben fénylett valami − a ruhája alá rejtett amulett aktivizálódott, működni készült. Egy pillanatig arra gondoltam, hogy Edgar valamilyen öngyilkos igézettel fegyverkezett fel, Sahiddal vagy Gastellóval, amelyek vele együtt minket is sírba visznek.

− Pajzsokat megerősíteni!! − adtam ki az utasítást, és Aliser nekifeküdt, megerősítette a Pajzsokat körülöttünk és Afandi körül.

De Edgar egyáltalán nem volt hajlamos öngyilkos gesztusokra. Még egy rövid rohamot intézett ellenünk, és a mellén villogó fényre szorította kezét, a villogó amulettre. Körülötte felvillantak egy portál kék körvonalai − a mágus egy határozott lépést tett előre, és eltűnt.

− Begyulladt − állapította meg Aliser. Leült egy kőre, de káromkodva nyomban fel is pattant − füstölgött a nadrágja. A Vipera Csókja még mindig hatott.

Teljesen kiürülve álltam. Mellettem felnevetett Afandi.

− Mit dobtál… rá?

− A következő hetvenhét alkalommal, amikor lefekszik egy nővel, csúfos kudarc vár rá! − magyarázta diadalittasan Afandi. − És ezt az igézetet senki sem tudja levenni róla.

− Nagyon szellemes − mondtam. − És nagyon keleti.

Néhány rövid igézettel megtisztítottam a talajt a talpunk alatt a mágiától. A savcseppek úgy felhólyagosították a köveket, mint a kelő tésztát.

Szauskin!

Mégiscsak Szauskin!

EPILÓGUS

Geszer nem válaszolt rögtön. Őszintén szólva csak a harmadik percben jelentkezett.

− Anton, nem tudnál…

− Nem, nem tudnék − mondtam.

Fejem fölött lassan világosodott az ég. Kialudtak a szokatlanul nagy déli csillagok. Kortyoltam egyet a kólás flakonból, és hozzátettem:

− Köszönet az amulettekért. Mindegyikre szükség volt. De most vigyél ki innen minket. Ha nyakunkra jön még egy pszichopata…

− Anton… − Geszer hangja lágyabb lett. − Mi történt?

− Heves párbeszédet folytattunk Edgarral.

Geszer rövid hallgatás után megkérdezte:

– Él?

− Él. Egy portálon át ment el. De előbb hosszasan igyekezett kinyírni minket.

− Inkvizítor barátunk megőrült?

− Lehetséges.

Geszer dünnyögött valamit a telefonba, és én hirtelen megértettem, hogy a főnök azon tűnődik, hogyan használhatja fel minél jobban ezt az információt a Zavulonnal folytatott beszélgetésben. Hogyan alázhatja meg minél alaposabban a Setétet volt beosztottjáról mesélve neki.

− Geszer, nagyon fáradtak vagyunk.

− Értetek megy egy helikopter − mondta Geszer. − Portált nyitni nagyon nehéz lenne. Várjatok egy kicsit, kapcsolatba lépek Taskenttal… Rusztamnál vagytok?

− A fennsíkon vagyunk, ahol Fehér Köddel csaptatok le a Setétekre.

Nem túl gyakran nyílik alkalmam zavarba hozni Geszert, így aligha engedhetem meg magamnak, hogy elszalasszak egy ilyen lehetőséget.

− Rövidesen ott lesz a helikopter − mondta Geszer kis szünet után. − Beszéltél Rusztammal?

− Igen.

− Válaszolt?

− Válaszolt. De nem minden kérdésre.

Geszer megkönnyebbülten felsóhajtott.

− Jó, hogy legalább valamit mondott… Nem kellett… ööö… kényszeríteni?

− Nem. Mind a négy karkötőt Edgarra ürítettem ki.

− Igen? − Geszer minden egyes szavamtól egyre vidámabb lett. − És mit sikerült megtudni?

− A vámpír nevét, akivel Edgar együtt kavar.

– És? − kérdezte egy másodpercnyi hallgatás után Geszer. − Ki az?

− Szauskin.

− Ez lehetetlen! − ordította Geszer. − Ez valami baromság!

− Akkor nem hatott az igézet.

− Az én igézeteimmel ez nem fordulhat elő. Te szúrtál el valamit − mondta Geszer kissé lágyabban. − Anton, nem kell ez… az értelmiségi önkínzás. Ha hazaértél, megmutatok neked valamit, amit eddig nem akartam megmutatni.

− Rosszat sejtek − fújtattam.

− Konsztantyin Szauskin maradványairól beszélek. Itt őrizzük, az Őrségnél.

Most rajtam volt a sort, hogy hallgassak. Geszer folytatta:

− Nem akartalak fölöslegesen izgatni. Az elszenesedett csontok látványa nem szívderítő. Konsztantyin Szauskin halott. Efelől semmi kétség. Még egy Legfelső szintű vámpír sem képes koponya nélkül élni. Ennyi. Lazíts. Várjátok a helikoptert.

Bontottam a vonalat. Aliserre néztem − kissé távolabb feküdt, és csokoládét evett.

− Geszer azt mondta, hogy Szauskin maradványait mi őrizzük − mondtam.

− Igen − felelte nyugodtan Aliser. − Láttam. A koponyájába beleégett a szkafander üvege. Halott az a te Szauskinod.

− Ne izgasd magad − szólalt meg Afandi. − Megesik, hogy sikerül bármilyen igézetet kijátszani és hazudni.

− Nem hazudhatott… − suttogtam Edgar arcát felidézve. − Nem, nem hazudhatott…

A szemem elé emelve a telefont, bementem a lejátszó menüjébe. Véletlen lejátszásra állítottam. Meghallottam a halk gitárpengéssel kísért női hangot, és letettem magam mellé a készüléket. Az aprócska hangszóró teljes erejéből igyekezett.

Régen akkor keltünk, ha feljött a nap,

És ezer évet éltünk.

De aztán valaki ellopta

Tüzünk − kialvó fényünk.

És akkor sokan imádkozni kezdtek,

Agyarát hegyezte más.

De vizet mind a Kék Folyóból ittunk.

Az idő ujjaink között kifolyt már,

A folyó kiapadt télre.

S aki itt élt mindig, azt okolta,

Ki messziről jött ide.

Az egyiknek felnőttek lányai,

A másiknak fiai.

De vizet mind egy forrásból ittunk…

− Afandi − szólítottam −, a lányom beszélt nekem rólad. Még Moszkvában.

− Igen? − csodálkozott Afandi. − A lányod varázslónő?

− Varázslónő − ismertem be. − Csak még kicsi. Csak hatéves. Azt kérdezte, küldesz-e neki gyöngyöt ajándékba. Kéket.

− Micsoda remek kislány! − lelkesedett Afandi. − Hatéves, és már gyöngyökre gondol! És a türkizt is jól választotta ki… fogd!

Nem tudom, melyik zsebéből húzta elő a felém nyújtott gyöngysort. Kíváncsian néztem az égszínkék türkizlánc zsinórját.

− Afandi, ez mágikus? − kérdeztem.

− Alig-alig. Csak a zsinórt bűvöltem meg, hogy sose szakadjon el. De különben egyszerű gyöngysor. Szép! A dédunokámnak választottam, öregecske már, de még mindig szereti cicomázni magát. Semmi baj, majd veszek másikat. Ez pedig legyen a kislányodé, viselje egészséggel.

− Köszönöm, Afandi − mondtam, eltéve az ajándékot.

Az egyik egyre mind magasabbra szárnyalt.

Szárnyakat tép a másik.

Az egyik mezőn ért kalászok ringanak,

Másik üresen ásít.

Meghalt az egyik, golyó találta el,

Másik gyilkolni indult.

De vizet mind egy patakból ittunk.

És felhörpintve ki bort, ki mérget,

Egy apjára gondol, anyjára más.

Egyik tudja, ideje építeni,

Más tudja, kell a rombolás.

De aki éjjelente a Sors Malmánál ül,

Helyettük dönt, ő mondja meg,

ki a soros, őrségbe ki megy.[40]

Aliser köhögött, és halkan ezt mondta:

− Talán nem az én dolgom, a zenészek amúgy is furcsa népség. De azt hiszem, ezzel a dallal kapcsolatban hivatalos vizsgálatot kellene indítani…

HARMADIK TÖRTÉNET

KÖZÖS SORS

PROLÓGUS

A tanár figyelmesen végignézett növendékein. Ő maga is fiatal volt, nemrégiben még az ő helyükön állt, és most fájdalmasan hiányzott belőle a tekintély. Legalábbis ő így gondolta.

− Megkezdjük az első szabadtéri foglalkozást − mondta a tanár. Keze magától emelkedett az orrnyergéhez. Folyton a szemüvegét akarta megigazítani. Miért is gyógyította meg a rövidlátását? A szemüveg tekintélyt kölcsönöz. − Andrej, ismételd meg a feladatot.

A sovány kamasz fiú előrelépett, és elcsukló hangon mondta:

− Megyünk az utcán. A Homályon át megnézzük a járókelőket. Szólunk önnek, ha Setétet vagy Fénypártit látunk. De leginkább a hasonítatlan Másfélékre kell figyelni.

− Mit teszünk, ha észreveszünk egy hasonítatlant?

− Semmit − mondta határozottan a fiú. − Szólunk önnek, azután a körülményeknek megfelelően cselekszünk. Egy Másfélét a megfelelő pillanatban kell hasonítani, amikor a Fény felé hajlik.

− Mit teszünk, ha észrevesszük, hogy Setétek éppen bűncselekményt követnek el?

− Semmit − felelte a fiú láthatóan elkeseredetten. − Közöljük Önnel, azután pedig kapcsolatba lépünk az Őrséggel…

− Biztonságos távolságban maradva − egészítette ki a tanár. − És ha ember által elkövetett bűncselekményt észlelünk?

− Szintén semmit − mondta a kamasz már egészen elkeseredetten. − Csak annyit, hogy nézzük!

A jelöltek elmosolyodtak. A fiún kívül még két felnőtt férfi és egy fiatal lány állt a sorban. A tanár véleménye szerint negyedik-ötödik szint várt rájuk. De a fiú talán a második, sőt lehet, hogy az első szintig is felnőhet. Remek adottságai voltak ahhoz, hogy harci mágus legyen belőle.

− Köszönöm, Andrej. Helyesen foglaltál össze mindent. Figyelünk. És csak tanulunk. Világos? A Homályba nem lépünk be, igézeteket nem csinálunk. A fő feladatunk hasonítatlan Másféléket keresni. És ne higgyétek, hogy ez olyan egyszerű. Néha több percig kell tanulmányozni egy embert, hogy felismerjük benne a potenciális Másfélét. Egyébként Anton Gorogyeckijt is egy ilyen tanulmányi foglalkozás során ismerték fel. Maga Geszer talált rá.

Néhány másodperces szünet után a tanár tréfálkozni kezdett:

– Nos, én nem vagyok Geszer, és nem szándékozom Legfelső szintűvé válni.

Egyáltalán nem kecsegtette a Legfelső szint. Egyébként az életéből is már csak fél óra volt hátra. De a tanár ezt nem érezte meg. A valószínűségi vonalak szövevényében, amelyet megnézhetett volna, csak egy, teljesen észrevehetetlen szálacska vezetett a halálhoz.

De éppen ekkor több tucat véletlen halmozódott egymásra, és a vékony szál vérrel telítődött meg. A tanárnak sajnos nem volt érkezése arra, hogy óránként megnézze tulajdon sorsát.

− A Csisztoprudnij körúton megyünk majd − mondta. − Semmit nem csinálunk, csak nézelődünk.

Tőlük egy kilométerre, a városközpontban, a Lubjankán egy kocsi reménytelenül elakadt a dugóban. A kaukázusi sofőr széttárta karját, bűntudatosan nézett utasára. Az szótlanul átnyújtott néhány bankót a sofőrnek, és kiszállt a kocsiból. A sofőr zsebre dugta a pénzt. Homlokát ráncolva az utas után nézett. Valahogy kellemetlen figura volt. Rendesen fizetett, de… A kaukázusi az öreg Zsiguli műszerfalára ragasztott apró ikonra nézett, majd a Korán egyik szúrájával díszített rézlemezkére. Gondolatban hálát adott mind a keresztény, mind a muzulmán istennek, hogy ilyen rövidre sikerült ez az út. Sehogy sem tetszett neki ez az utas!

A vezető hasonítatlan Másféle volt, de erről nem tudott. Ma éles fordulatot vehetett volna a sorsa.

De megúszta. Befordult egy mellékutcába, és szinte azonnal megállította egy szakadt fiatal leányzó, megállapodtak az árban, és elhajtottak délnyugatnak.

A tanár megállt a Ruszlan mozival szemközt, és rágyújtott. Andrejt nézte, ő volt neki a legrokonszenvesebb.

− Olvastad a Gyenyiszka történeteit[41]? − kérdezte tőle.

− Aha − morogta a fiú. Jó családból származó, olvasott könyvmoly volt.

− Mit mondhatunk A nagymester kalapja című elbeszélést felidézve?

− Hogy a kis Gyenyisz Korabljov nagyon elegáns környéken lakott − felelte a fiú.

A gyakornoklány felkacagott. Nem olvasta ugyan Gyenyiszka történeteit, a tévéfilmet valaha régen látta, és szerencsésen el is felejtette, de az iróniát megértette.

− És még mit? − kérdezte a tanár mosolyogva. Sosem dohányzott az utcán, mert egy divatos folyóiratban azt olvasta, hogy nem illik. Most minden szippantással közelebb került a halálához − de ennek semmi köze sem volt a nikotinhoz.

A fiú elgondolkodott. Tetszett neki a máguslány, és tetszett az a halvány sejtés, hogy okosabb nála.

− Még azt is elmondhatjuk, hogy a nagymesterek nagyon figyelmetlen emberek. A szél elfújta a kalapját, és ő észre sem vette.

− Tegyük fel − hagyta rá a tanár. − De nekünk, Másféléknek az elbeszélés alapvető tanulsága az, hogy nem szabad beleavatkozni az apró emberi problémákba. Különben alighanem félreértenek benneteket, vagy agresszió áldozataivá váltok.

− De Gyenyiszka kibékült a nagymesterrel. Amikor azt ajánlotta neki, hogy sakkozzanak.

− Ez is bölcs gondolat − kapott a szón a tanár. − Ahhoz, hogy rendezzük a kapcsolatunkat egy emberrel, nem kell semmiféle mágia. Még csak azzal sem kell próbálkozni, hogy segítséget nyújtsunk neki. Az a legfontosabb, hogy osztozzunk az emberrel a szórakozásaiban.

Figyelmesen hallgatták a tanárt. Szívesen hivatkozott példaként valamilyen mesére vagy gyerekkönyvre, és annak alapján állított fel érdekes analógiákat. Ez mindig lebilincselte a hallgatókat.

Fél kilométerre tőlük a volt utas gyalogosan haladt a Mjasznyickaján, és megállt egy újságosbódénál. Apró után kutatott a zsebében, majd vett egy újságot.

A tanár tekintetével szemétkosarat keresett. Messze volt. A tóba akarta dobni a csikket a hattyúk örömére, de elkapta Andrej pillantását, és meggondolta magát. Mégiscsak furcsa, már három éve Fénypárti Másféle, de az apró emberi rossz szokásoktól nem szabadult meg… A tanár fürgén odament a szemétkosárhoz, beledobta a csikket, és visszatért a jelöltekhez.

− Menjünk tovább. És nézzünk, nézzünk, nézzünk!

Halála ekkor már szinte elkerülhetetlen volt.

A középkorú férfi az újsággal a kezében elment a Csisztije Prudi metróállomásig. Habozott, lemenjen-e. Egyrészt sietett. Másrészt viszont túlságosan is szép nap volt. Az ég tiszta, langyos szellő leng… a nyár és az ősz határa, a romantikusok és költők évadja.

A férfi ráérősen elballagott a tóhoz, leült egy padra, és kinyitotta az újságot. Zakózsebéből kis palackot húzott elő, kortyolt egyet. Egy csöves, aki teli szatyor üres üveggel éppen elhaladt mellette, a férfira meredt, aki a korty után megnyalta ajkát. A csöves krákogott, igazából nem számított semmire, de nem tudott ellenállni a megszokásnak, hogy mindent meg kell próbálni.

− Megkínálsz, haver?

− Nem ízlene neked − válaszolta nyugodtan a férfi. Minden harag vagy ingerültség nélkül. Egyszerűen tényt közölt.

A csöves továbbaraszolt. Még három üres üveg, és vehet egy telit. Egy teli üveg finom erőset, édeset, zamatosat… dögöljenek meg mind… a burzsujok… újságot olvasnak, az ember meg beledöglik a másnaposságba…

A csöves májzsugorodása éppen ezen a napon fordult át rákba. Már csak három hónap volt hátra az életéből. De a körúton történtekhez ennek semmi köze sem volt.

– Az az ember a csomaggal − közönséges ember – mondta a gyakornoklány. − Andrjuska, neked a legjobb a szemed, látsz valakit?

− Egy csövest látok… A metrónál egy Fénypárti Másféle! − A fiú összerezzent. − Vagyim Petrovics! Fénypárti Másféle a metrónál! Mágus!

− Látom − dicsérte meg a tanár. − Tíz éve hasonították. Mágus. Ötödik szint. Nem dolgozik az Őrségben.

A jelöltek lelkesen néztek tanárukra. Aztán Andrej megint körülnézett. És örömmel felkiáltott:

− Ó, ott a padon! Egy Setét Másféle, élőhalott! Vámpír! Legfelső szintű vámpír. Nincs regisztrálva…

A fiú az „élőhalott” kifejezésnél kezdte visszafogni a hangját, azt, hogy „nincs regisztrálva”, már suttogta.

De a vámpír meghallotta. Összehajtotta az újságot, felállt. A fiúra nézett, megcsóválta a fejét.

– Menjetek el! − A tanár megrántotta Andrej karját, maga mögé lódította. − Mindenki menjen el, gyorsan!

A vámpír feléje indult − hosszú léptekkel, jobb kezét előre nyújtva, mintha üdvözölni akarná.

Az egyik felnőtt jelölt előkapta a telefonját, megnyomta a vészhívás gombját. A vámpír felbődült, meggyorsította lépteit.

− Állj! Éjszakai Őrség! − Vagyim Petrovics felemelte kezét, felhúzva a Mágus Pajzsát. − Álljon meg, letartóztatom!

A vámpír körvonalai elmosódtak, mintha a gyors mozgástól történt volna. A gyakornoklány felkiáltott, igyekezett Pajzsot emelni magának, de sehogy sem sikerült. A tanár felé fordult, ránézett − és ebben a pillanatban valami a mellébe csapódott, szúrósan és forrón összehúzódott, és kitépte a szívét. A haszontalan Pajzs kihunyt, szertefoszlott a térben. A tanár megingott, de még mindig nem esett össze, tehetetlenül nézte a lábánál lüktető csomót. Azután előredőlt, mintha fel akarná venni a szívét, és visszatenni szétmarcangolt mellébe. A világ elsötétedett körülötte, az aszfalt feléje ugrott − és a tanár elesett, tulajdon szívébe kapaszkodva. Tanári karrierje nem sikerült túl hosszúra.

A lány felsikoltott, amikor elérte a csapás, és a fák között egyenesen az úttest felé lökte. A járdát az úttesttől elválasztó alacsony kerítésre zuhant, sikítva nézte a közeledő, aszfaltszínű autót.

A kocsinak sikerült lefékeznie.

A lány még egyszer felsikoltott, megpróbált felállni, és akkor érezte meg a szörnyű fájdalmat a derekában. Elvesztette az eszméletét.

Andrejt a magasba ragadta valami, felemelte a levegőbe, mintha a szemébe akarna nézni, vagy fogait a torkába mélyeszteni.

− Minek láttál meg, te stréber? − suttogta valaki.

A fiú felkiáltott, vergődött a láthatatlan kezekben. Érezte, hogy farmerén szégyenletes nedves folt terjed.

− Megtanítottak az aurát leolvasni? − kérdezte a semmi. − Tudd meg, hogy megérzem a hazugságot.

− Nem! − kiáltotta Andrej vergődve. A láthatatlan vámpír szorítása kissé gyengült.

És ebben a pillanatban valami felvillant a szeme előtt. Az egyik felnőtt gyakornoknak mégiscsak sikerült összeszednie egy harci igézethez elegendő Erőt. Hiszen nem csak a kamaszok néznek bele szívesen a tankönyv következő fejezetébe…

Andrejt valami meglódította, a világ forgott körülötte, és ő belezuhant a vízbe, csaknem a tó kellős közepén, megrémítve a kövér, lusta hattyúkat és a szemtelen, alattomos kacsákat. Már onnan, a vízben evickélve látta, hogy a Sokkot kilőtt férfi gyakornok összeesik, a másik, aki telefonált, pedig futásnak ered.

Andrej odaúszott a hattyúk kis kunyhójához, felkapaszkodott a deszkaplatóra. A házikó bűzlött a madárürüléktől. De a fiúcska mégis jobbnak látta az operatív csoport megérkezéséig a tó közepén gubbasztani. Másnap Geszer úgy értékelte viselkedését, mint a kialakult helyzetben egyetlen helyes eljárást, és a fiúnak nem hivatalosan felajánlották, hogy dolgozzon az Őrségben. Ahogy Vagyim Petrovics mondogatta életében: „a halott hősök valahol máshol szolgálnak”.

A helyzetet figyelembe véve nem volt sok áldozat. A tanár és az egyik gyakornok, végzettsége szerint matematikus. Talán nem volt ideje, hogy kiszámítsa, mit szegezhet szembe egy Legfelső szintű vámpírral egy ötödik szintű, tapasztalatlan mágus.

Vagy talán egyszerűen nem is akart számolni.

1. FEJEZET

Üdvözöltem Garikot, aki egy rendőrezredessel tárgyalt valamiről. Az ezredes ember volt, de beavatott, tudott egyet-mást az Őrségekről, és segített eltussolni az ilyen eseteket. A holttesteket már elvitték, szakértőink már végeztek az aurák és a mágikus nyomok rögzítésével. Most a rendőrségi kriminalisták láttak munkához.

− A furgonban − mondta Garik biccentve nekem. Odamentem helyszínelő furgonunkhoz, bemásztam.

A takaróba csavart és egy bögréből forró teát kortyolgató srác rémülten nézett rám.

− Anton Gorogyeckijnek hívnak − mondtam. − Te pedig Andrej vagy, igaz?

A fiúcska bólintott.

− Te vetted észre a vámpírt?

− Én − mondta a fiú szemlátomást kétségbeesetten. − Nem tudtam…

− Nyugodj meg. Te nem tehetsz semmiről. Senki sem számíthatott egy vad vámpír megjelenésére Moszkva kellős közepén fényes nappal − mondtam. De magamban arra gondoltam, hogy ha a gyereknek ilyen kiváló képessége van az aurák levételére, bizony számítani kellett volna ilyesmire. De nem akartam szemrehányást tenni a halott tanárnak. Ez a történet bekerül majd a tanárok módszertani kézikönyvébe, a pirossal nyomtatott oldalakra annak jeleként, hogy a tudást vérrel fizettük meg.

− Mégsem kellett volna ordítanom… − mondta a fiú. Letette a teás bögrét. A takaró lecsúszott a válláról, és láthatóvá vált egy jókora kék folt a mellén. Rendesen behúzott neki a vámpír. − Ha nem hallotta volna meg…

− Akkor is észrevette volna az ijedtségeteket és zavarotokat. Nyugodj meg. Most az a legfontosabb, hogy elkapjuk azt az élő hullát.

− És megöljük − mondta eltökélten a fiú.

− Igazad van. És megöljük. Régóta tanulsz nálunk?

− Három hete.

Megcsóváltam a fejem. Igen, tehetséges srác. Remélem, hogy a történtek nem veszik el a kedvét a munkától az Őrségben…

− Tanultátok már, hogyan kell levenni az aurát?

− Nem − vallotta be a fiú. És összerándult, mint akinek kellemetlen emlék jutott az eszébe.

− Akkor írd le nekem a vámpírt minél részletesebben. A fiú habozott. Azután azt mondta:

− Nem tanultuk, de magamtól már megpróbáltam. A tankönyv negyedik fejezetében van… az aura levétele, másolása és továbbítása.

− Átolvastad ezt a részt?

− Igen.

− Továbbítani tudod nekem a vámpír auráját?

A fiú elgondolkodott, majd bólintott.

− Megpróbálhatom.

− Rajta. Megnyílok neked. − És szemem lehunyva elengedtem magam. Nos, nézzük, a fiatal tehetség…

Először gyenge hőérzetem támadt − mintha távolról az arcomba fújtak volna egy hajszárítóval. Azután megéreztem az ügyetlen, kissé szakadozott átadást. Megragadtam, elkaptam, belenéztem. A fiú teljes erejéből igyekezett − részletekben küldte át az aurát. A töredezett darabokból fokozatosan összeállt a teljes kép.

− Még egy kicsit − kértem. − Ismételd meg…

A színes szálak élénkebben felvillantak, és bonyolult rajzolattá álltak össze. Az alapszín természetesen a fekete és a vörös, az élettelen élet és a halál, a vámpírok szokásos aurája. De a fiú valóban rögzítette az aurát − a színskálán kívül, amely nem állandó, és igen nagy eltéréseket mutathat, voltak benne mélységi elemek is, az Erő vékony mintázata, amely olyan egyedi, mint az ujjlenyomat vagy a szivárványhártya érhálózata.

− Remek srác vagy − mondtam elégedetten. − Köszönöm. Nagyon jó lenyomat.

− Megtalálják? − kérdezte a kamasz.

− Feltétlenül − nyugtatgattam. − Nagyon sokat segítettél. És ne izgasd, ne büntesd magad… a mestered hősként halt meg.

Ez persze hazugság. Először is a hősök nem halnak meg. Másodszor pedig a hősök nem a Mágus Pajzsával fedezik magukat egy rohamozó vámpír láttán, hanem lecsapnak rá. A közönséges Szürke Ima feltartóztatta, megállította volna a vámpírt… legalábbis egy időre.

Szétfuthattak volna a tanítványok, összeszedhette volna magát és rendes védelmet alakíthatott volna ki a tanár.

De már késő. Nincs értelme elmagyarázni a fiúnak, hogy első tanára jóságos, derék fickó volt, de teljességgel felkészületlen az igazi munkára. Az a baj, hogy ritkán mennek tanárnak a vért és tüzet látott harci mágusok. Többnyire inkább csak a széplelkű teoretikusok vállalják ezt a munkát.

− Garik, nincs rám szükség? − kérdeztem. Garik és az ezredes mellett most egy ismeretlen Setét is ott téblábolt. Erre számítani lehetett. A Nappali Őrség tiszteletét tette, hogy ha lehet, kihúzza a slamasztikából a tettest, vagy ha nem, hát legalább tájékozódjon, mennyire súlyosak a veszteségeink. Garik megrázta a fejét, és én, tudomást sem véve a Setétről, nyugodtan a kocsimhoz ballagtam, amely pontosan a „várakozni tilos” tábla alatt parkolt. Kocsilopás elleni igézetet minden Másféle használ, de már egy olyan igézet megalkotása, hogy az úton lásson mindenki, de ne tilthassák meg lépten-nyomon a parkolást, bonyolultabb feladat.

Az, hogy sikerült levenni a vámpír auráját, siker volt. Ilyen helyzetben még a felnőtt, tapasztalt mágusok is kudarcot vallanak néha. Ennek a srácnak meg sikerült. Már viszketett a markom, mielőbb be akartam érni a hivatalba, hogy tájékoztatásként leadjam az ügyeletesnek a vámpír auráját, így minden járőr keresheti a vérszívót. Legfelső szintű, nincs regisztrálva… Nem, ilyen egybeesésre nem szabad számítani.

De Legfelső szintű!

Elhessentve a fölösleges reményt, beültem a volánhoz, és elindultam a hivatalba.

Pavel volt a városi ügyeletes. Átdobtam neki az aura lenyomatát, amit ő lelkesen fogadott. Mindig jó érzés valami kézzelfogható információval útnak indítani a járőröket a semmitmondó leírás helyett: „A Csisztije Prudin egy Legfelső szintű vad vámpír kettőt megölt a mieink közül… Külseje? Talán középkorú férfi…”

Az irodámban odaültem a számítógéphez. Egy percig a képernyőt bámultam.

− Micsoda marhaság… − mondtam.

De azért beindítottam az Összevetést. Az aurák azonosításában az okozza a legnagyobb nehézséget, hogy nem lehet automatikusan összehasonlítani őket, mint például az ujjlenyomatokat. Az aura lenyomatát „fejből fejbe” át lehet adni, de fejből a számítógépbe semmiképp − nem léteznek ilyen számítógépek. De hogy az aurák mégis benne legyenek a számítógépes adatbázisban, dolgozik nálunk egy idős festőművész, Leopold Szurikov. Jól hangzó nevétől függetlenül[42] festőként nem volt sikeres. Másfélének is gyengécske volt. De át tudta venni az aura lenyomatát, és azután türelmesen, unalmas munkával, a kínai vagy japán miniatúrafestők szellemében megrajzolta a bonyolult mintázatot. Ezt a rajzot már be lehetett vinni a számítógépbe tárolásra és összehasonlításra. Az összes többi Őrségnél is ezt csinálják, ha megengedhetik maguknak, hogy állományba vegyenek egy Másféle festőművészt.

Ez persze aprólékos és hosszadalmas munka. Még a legjelentéktelenebb aura megrajzolása is két napba telik.

Egyébként ha megvan az archívumban ez az aura, kerülő úton is megtalálható. Éppen ezt szándékoztam tenni. Csak a lelkiismeretem megnyugtatására, mert hiszen hogyan is lehetne meg az archívumban egy regisztrálatlan vámpír aurája?

A képernyőn megjelent egy táblázat, és én folyton ellenőrizve az emlékezetemben őrzött lenyomatot, nekiláttam kattogtatni az egeret, pluszokat és mínuszokat írva a táblázat rovataiba.

„Megvan a felső ív?”

Természetesen nincs. Honnan is lenne egy élő halott aurájában felső ív…

A regisztrált aurák száma rögtön az ötödére csökkent. A táblázatból is eltűnt egy csomó sor, már csak a vámpírokra vonatkozott.

„Mennyire hangsúlyos az első laterális fogazat?”

Két pluszt tettem a rovatba. Tehettem volna hármat is, a fogazat legkívül volt.

Egymás után sorjáztak a kérdések. Vagy két tucatra feleltem, mielőtt a táblázat jobb felső sarkára mertem volna pillantani.

Egy 3-as szám villogott ott.

Mégiscsak ráhibáztam! Ha ilyen kis szám jön ki, akkor egyetlen vámpírról és a klánjáról van szó, azokról, akiket személyesen ő hasonított. Az ő auráik közt is vannak különbségek, de már egészen minimálisak, vagy ötven kérdésre kell válaszolni, hogy pontos választ kapjunk.

Mellesleg a három jelölt nekem tökéletesen megfelelt.

Rákattintottam a hármas számra.

És csaknem leestem a székről. A mosolygó Kosztya Szauskin nézett rám. A képen vastag vörös betűs felirat húzódott keresztben: „ELHUNYT”.

Néhány másodpercig ostobán bámultam a képernyőt, eszembe jutott annak az alumíniumkonténernek a tartalma, amelyet Geszer mutatott meg nekem a múlt héten, miután megjöttem Szamarkandból…

És azután felnyögtem.

Megértettem.

Végre megértettem.

Másodszor is kattintottam − és megint összerezzentem, meglátva Polinát, Kosztya anyját. Egyébként nem a fényképe lepett meg, tudtam, kit fogok látni. Hanem az itt is megjelenő vörös felirat: „ELHUNYT”!

A felső soroktól kezdve végigfutottam a szövegen: „Emberként született. Másféle képességeivel nem rendelkezett. A férje hasonította a Másfélék családjának önrendelkezési jogára vonatkozó egyezmény 7. pontjának megfelelően.” Gyerünk lejjebb. Néhány felvillanó sor után: „A sorshúzásról lemondott, konzerválatlan Rh-pozitív donorvérre jogosult havi norma szerint.” Táplálkozásában konzervatív volt, emberekre nem vadászott, mindig ugyanazt fogyasztotta, a friss vér eléggé gyakori fajtáját, nem úgy, mint némely, a vadászatról lemondott vámpír, aki követelőzni kezd: „csakis első vagy második csoportba tartozó szűzlány vérét, a harmadik, negyedik csoportot a szervezetem nem tudja megemészteni”, vagy „Rh-negatív, első csoportú gyermekvért”.

Az utolsó sorok mindent megmagyaráztak.

„Létezésének önként vetett véget, 2003. szept. 12-én elhunyt, nem sokkal fia, Konsztantyin Gennagyjevics Szauskin Legfelső szintű vámpír pusztulása után (ügyszám: 9752150). 2003. okt. 14-én temették el, kívánságának megfelelően keresztény szertartással, a gyászszertartást Arisztarh atya, Fénypárti Másféle végezte.”

Ismertem Arisztarh atyát − rendkívül ritka eset, amikor egy pravoszláv pópa képes összeegyeztetni Másféle voltát a hittel, sőt valamiféle misszionáriusi tevékenységet próbál folytatni a Setétek között. Egy hónappal korábban beszélgettem vele. Miért nem tudtam Polina Szauskina öngyilkosságáról (ha félretesszük a szavak értelmén lovaglást, ez lényegében az volt)?

Nem akartam, hát nem tudtam. Egyszerű ez.

A harmadik kattintással megnyitottam a harmadik fájlt.

Hát persze.

„Szauskin Gennagyij Ivanovics…”

Fejemet átfogva felnyögtem.

Hülye! Hülye! Hülye!

Nem számít, hogy az adatok tanúsága szerint az idősebb Szauskin csak negyedik szintű vámpír volt, hogy „nem vadászott”, hogy „nem tagja”, hogy „nem mutatta jelét”.

Edgar sem számított soha Legfelső szintűnek. És tessék − szerét ejtette, hogy négy amulett együttes hatása alatt is csak az igazság egy részét mondja ki.

És én pontosan úgy értelmeztem azt az igazságot, ahogyan nekem tetszett. A komplexusaimmal, a félelmeimmel, a nyűglődéseimmel.

Fölöslegesen vádolja magát Andrej, a kisfiú, akit a Gena Szauskinnal való közvetlen kapcsolatfelvétel után kellett kihalászni a Csisztije Prudi vizéből. Nem tehet tanára és társa haláláról.

De én tehetek róla. Fennakadtam a Szauskin családnéven, mint valami gáton. És képtelen voltam akár egyetlen lépést is tenni más irányba. Először ki akartam nyomtatni az oldalt. Azután rájöttem, hogy nincs türelmem kivárni azt a harminc másodpercet, amíg a nyomtató működésbe hozza a nyomtatófejet, és elkészíti a nyomatot.

Kirohantam az irodámból, és felszáguldottam a lépcsőn.

Teljes kudarc fogadott. Geszer nem volt a helyén. Megértem persze, hogy néha neki is pihennie kell, de miért pont most? Nincs szerencsém.

− Szevasz, Antoska! − Olga lépett ki irodájából. − Mi van veled? Olyan feldúlt vagy.

− Hol van Geszer? − ordítottam.

Olga egy pillanatig elgondolkodva nézett rám. Aztán hozzám lépett, tenyerét a számra szorította.

− Borisz alszik − mondta. − Mióta megjöttetek Üzbegisztántól, egyszer sem ment haza. Egy órája bezavartam az ágyba, minden létező női furfangot igénybe véve.

Olga remekül nézett ki. Frizuráját láthatóan kiváló fodrász készítette, bőre aranyos barnára sült, sminkje csak leheletnyi − épp csak annyi, hogy kiemelje szép metszésű szemét és szexisen duzzadt ajkát. És valami nagyon drága, virágos-édes, forró és vonzó illat áradt belőle.

Tényleg minden ravaszságot bevetett.

Sebaj, láttam én őt egészen másmilyennek is. És nemcsak láttam − voltam magam is ebben a pompás testben. Nagyon tanulságos élmény volt, de nem mondhatnám, hogy szeretném megismételni.

− És ha te, Anton, most ordítani fogsz, felhívod Borját, követeled, hogy azonnal jöjjön be, nyuszivá változtatlak − mondta Olga. − Csak még azt nem döntöttem el, hogy igazivá vagy plüssnyuszivá.

− Olyan felfújhatóvá a szexshopból − mondtam. − Ne ijesztgess, ez lehetetlen.

− Gondolod? − hunyorgott Olga.

− Gondolom. És ha ilyen nagy kedved van a harci mágiához, van egy jelöltem a céltábla szerepére.

− Ki az? − kérdezte egyszerűen.

− Legfelső szintű vámpír. Az, aki Edgarral együtt ügyködik. Az, aki elbánt ma a mieinkkel a Csisztije Prudin.

− Ki az? − ismételte meg nyomatékosan.

− Szauskin.

Olga arcán könnyű árnyék futott át. Gyengéden megfogta a kezem, és ezt mondta:

− Anton, mindannyiunk életében vannak tragikus események. Időnként elveszítjük a barátunkat, időnként az ellenségünket, és hibáztatjuk magunkat…

− Geszeren gyakorold a pszichoterápiát! − ordítottam. − Gennagyij Szauskin az! Az idősebb Szauskin! Kosztya apja!

− Őt ellenőriztük, negyedik szintű… − kezdte Olga. És elhallgatott.

− Neked magyarázzam el, milyen könnyen emeli a szintjét egy vámpír? − kérdeztem.

− Negyediktől a Legfelsőig… de akkor több tucat embernek kellett volna eltűnnie, észrevettük volna…

− Hát nem vettük észre! − Megragadtam a kezét. − Olga, az esély egy az ezerhez… de hátha véletlenül otthon van? Ha hirtelen lecsaphatunk rá?

− Gyerünk − bólintott Olga. − Remélem, emlékszel még a régi címedre.

− Ketten?

− Úgy vélem, két Legfelső szintű Fénypárti elbánik egyetlen vámpírral. A hivatalban most csak zöldfülűek vannak, minek vinnénk magunkkal ágyútölteléket?

Néhány másodpercig a szemébe néztem. Huncut szikrák táncoltak benne… mi van? Olga elunta az irodai főnökösködést?

− Gyerünk − mondtam. − Menjünk ketten. Bár ez az egész túlságosan emlékeztet egy hollywoodi krimi kezdetére.

− Milyen értelemben?

− Például hogy csapda vár ott ránk. Vagy kiderül, hogy te vagy az a Fénypárti, aki segít Edgarnak és Gennagyijnak.

− Hülye. − Olga meg se sértődött. De amikor lefelé mentünk a lépcsőn, kajánul megjegyezte: − Egyébként mindenesetre még Szvetkát is ellenőriztük.

− Na és? − érdeklődtem.

− Nem ő az.

− Ennek örülök − hagytam rá. − És téged is ellenőriztek?

− Minden Legfelső szintű Másfélét ellenőriztek. Oroszországban is, Európában is, az Egyesült Államokban is. Nem tudom, kit látott Foma a Homályban, de az összes Legfelsőnek százszázalékos az alibije.

Sosem szabad visszatérni abba a házba, amelyikben korábban éltél. Soha, semmilyen okból, amíg utol nem ér az aggkori hülyeség, hogy nyálad csorgatva mosolyogj, megpillantva a szülői ház udvarán a homokozót.

A régi kaput nézve arra gondoltam, hogy nem is telt el olyan sok év… még emberi mértékkel mérve sem. Nyolc évvel ezelőtt léptem ki ennek az unalmas tizenöt emeletes típusháznak a kapuján, hogy elinduljak a soron következő vámpírvadászatra. Akkor nem tudtam, hogy találkozom Szvetlanával, aki majd a feleségem lesz, hogy megszületik a mi Nágykánk, hogy Legfelső szintű leszek…

De már akkor is Másféle voltam. És tudtam, hogy fölöttem is Másfélék laknak − egy vámpírcsalád. Törvénytisztelő, rendes vámpírok, akikkel elég sokáig jóban voltam.

Amíg meg nem öltem az első vámpíromat.

Mit tegyünk, valamikor minden elkezdődik.

− Menjünk? − kérdezte Olga.

És megint fájdalmasan rám törtek az emlékek. Eszembe jutott a kisfiú Jegor, ő akkor még fiatalabb volt, mint a gyakornok Andrej, aki olyan ügyesen vette le az aurát, és ő is majdnem egy vámpír áldozatául esett. Akkor dolgoztunk először párban Olgával, Jegor nyomát követve… és Geszer akkor ügyeskedte ki, hogy a bagolytestbe bebörtönzött Olgát mentesítsék a szörnyű büntetés alól…[43]

− Déjà vu − mondtam.

− Ugyan mitől? − kérdezte Olga szórakozottan. Olyan régóta él már a világon, hogy talán már el is felejtette azt a kalandot… − Á! Az jutott eszedbe, amikor Jegorra vigyáztunk? Képzeld, nemrég hallottam, hogy a srác cirkuszban dolgozik. Illuzionista.

− Menjünk − mondtam.

Olga remek nő. Nem fél a múltja árnyaitól. Ellenkezőleg, ha bűnösnek érzi magát Jegorral szemben, nem veszíti őt szem elől.

Beszálltunk a liftbe, megnyomtam a kilencedik emelet gombját. Egyikünk sem szólalt meg, míg fölértünk. Olga láthatóan felkészült, gyűjtötte az Erőt. Én az ujjaimat bámultam. A liftet az elmúlt évek során kicserélték, „vandál-biztossá” tették, a falak is, a gombok is fémből voltak. Ezeket nem lehetett úgy felgyújtani öngyújtóval, mint tették azt korábban a műanyag gombokkal a kiskorú banditák, a gombokat ezért most rágógumival ragasztották tele.

Megtöröltem az ujjamat, letisztítva róla a ragadós undokságot, amely polivinil-acetátból, ízadalékból és valakinek a nyálából állt.

Nem mindig sikerül szeretnem az embereket.

A lift megállt.

− Kilencedik emelet − mondtam zavartan. − Szauskinék… Szauskin a tizediken lakik.

− Helyes − hagyta jóvá Olga. − Gyalog megyünk tovább.

Odasandítottam hajdani lakásom ajtajára. Az ajtót nem cserélték ki… mintha még a zárak is a régiek lennének, talán csak a zárcímerek csillogtak valamivel fényesebben, frissebben. Egy fél fordulóval jutottunk följebb, amikor még egyszer visszapillantottam a régi ajtómra − és az kinyílt, mintha valaki csak arra várt volna, hogy eltávolodjunk. Meghatározhatatlan korú, borzas, püffedt arcú, koszos köntöst viselő nő bújt elő. Rosszindulatúan végigmért minket. Visításba átcsapó hangon ordított ránk egyből:

− Megint a liftbe hugyoztak?

A vád olyan váratlan volt, hogy akaratlanul felnevettem. Olga viszont, ajkát összeszorítva, visszalépett egyet. Az asszonyság gyorsan beljebb hajtotta az ajtót, készen arra, hogy becsapja. Olga egy darabig nézte az asszonyt, majd nagyon halkan csak ennyit mondott:

− Nem. Csak képzelte.

− Csak képzeltem − mondta vontatottan az asszonyság.

− De a felső szomszédja eláztatja magát − folytatta Olga. − Menjen föl, és mondja a képébe, mit gondol róla.

Az asszonyság képe felragyogott, úgy, ahogy volt, a szörnyen mocskos köntösében, meztelen lábán rongyos papuccsal, kiugrott a lépcsőházba. Fürgén elrohant mellettünk.

− Ezt miért csináltad? − kérdeztem.

− Ő harcolta ki magának − felelte hanyagul Olga. − Szolgálja csak a Fény ügyét. Legalább egyszer életében.

Arra gondoltam, hogy ha Szauskin lakásában ott rejtőzik a Legfelső szintű vámpír, valóban ez lesz az asszonyság életének utolsó cselekedete. A vámpírok nagyon nehezen tűrik a sértést.

Mellesleg az asszonyság a leghalványabb rokonszenvet sem váltotta ki belőlem.

− Kinek adtad te el a lakást? − kérdezte Olga. − Valami diliházi páciensnek?

− Ügynökségen keresztül adtam el.

− Nem is szegény emberek, ha egyszer lakást tudtak venni − vonta meg a vállát Olga. − Hogy hanyagolhatja így el magát?

Úgy látszik, nem is a nő durvasága zavarta, inkább elvadult külseje. Olga ebben a kérdésben szinte mániákusan szigorú, nyilván a háborús évek sanyarúsága és az azt követő bebörtönzöttsége miatt.

Az Olga által rögtönzötten mozgósított nő eközben már lábbal, ököllel döngette Szauskin ajtaját, és közben visított:

− Nyisd ki! Nyisd ki, te vérszopó! Teljesen eláztattál! Az egész lakásom úszik a forró vízben, te barom!

− Mindig elbűvöltek ezek a kedves, véletlenszerű emberi megnyilvánulások − jegyezte meg Olga. − Miért lett hirtelen vérszívó a szomszéd, aki eláztatta, még ha forró vízzel is?

Az asszony odafönt eközben elkezdte felsorolni az eláztatott és tönkretett ingóságokat. A lista olyan ékesszóló volt, hogy önkéntelenül lenéztem, nem árad-e ki gőz a nyitva hagyott lakásajtón.

− A cseh pianínó, a japán televízió, az olasz ülőgarnitúra, a vörös nyércbunda!

− Az arabs csikó, a pej − mondta Olga gúnyosan.

– Az arabs csikó! A pej! − kiáltotta engedelmesen az asszony.

− Nincs ott senki − mondta Olga. − Semmi mozgás.

− Mama − szólalt meg valaki halkan mögöttünk. Megfordultam.

Volt lakásomból egy kislány jött ki, valamivel idősebb, mint Nágya. Hét-nyolc éves lehetett, kedves jószág, arca szomorú és rémült. Anyjától eltérően úgy volt öltözve, mint valami baba − ünnepi ruha, fehér zokni, lakkcipő. Ránk rémülten nézett, az anyjára valami fáradt, elgyötört együttérzéssel.

− Napocskám! − Az asszony elugrott Szauskin ajtajától. Hol a lánya felé mozdult, hol vissza, pánikkal a szemében pislogva Olgára.

− Menjen haza − mondta halkan Olga. − Már nem ázik. A szomszéddal majd mi beszélünk. A házkezelőségtől jöttünk. Holnap reggel pedig menjen el a fodrászhoz, csináltasson manikűrt és frizurát.

Kézen fogva a kislányt az asszony eltűnt a lakásában, rémülten nézve vissza ránk.

− Az alma néha messze esik a fájától − mondta Olga elgondolkodva, miközben az anyát és lányát nézte.

Már csukva az ajtót az asszony felmordult:

− A liftben többé ne… pipiljenek! Kihívom a rendőrséget!

Ez a gyerek miatt enyhített „pipiljenek” valami miatt különösen borzalmasan hatott. Mintha az asszony agyában működött volna valamiféle relé, amely időnként megpróbálta gondolatait normális működésre kapcsolni.

− Beteg? − kérdeztem Olgát.

− Pont az a baj, hogy nem − mondta megvetően Olga. − Pszichikailag egészséges. Menjünk a Homályon át…

Tekintetemmel megkerestem az árnyékomat, és beleléptem.

Mellettem megjelent Olga.

Körülnéztünk, és akaratlanul füttyentettem. Az egész lépcsőházat benőtte a csomókban tenyésző kék mocsok. A moha ultramarinkék szakállként csüngött a mennyezetről, a lépcsőkorlátról, azúrkék szőnyegként borította a padlót, a lámpák körül lyukacsos kék gömbökbe állt össze, amelyek bármelyik dizájnert új stílusú lámpaernyők megalkotására ihlették volna.

− Lepusztult a lépcsőház − mondta Olga kissé csodálkozva. − Bár… egy megkergült vámpír és egy hisztériás dáma…

Odaléptünk az ajtóhoz. Megpróbáltam kinyitni − természetesen zárva volt. A Homály első rétegében még a leggyengébb Másféle is be tudja zárni az ajtaját.

− Menjünk lejjebb? − kérdeztem.

Felelet helyett Olga hátralépett, és lendületből erőset rúgott a zárba. Az ajtó kinyílt.

− Kerüljük a fölösleges bonyodalmakat − nevetett Olga. − Már régen ki akartam próbálni ezt a rúgást a gyakorlatban.

Nem kérdeztem meg tőle, ki tanította meg az ajtók betörésére. Olga magabiztossága ellenére én nem voltam meggyőződve arról, hogy a lakás üres. Beléptünk az előszobába (körös-körül itt is kék moha mindenütt). És anélkül, hogy összebeszéltünk volna, egyszerre kiléptünk a Homályból.

Milyen régen nem jártam itt…

És milyen régen nem járt itt senki. A lakásban nehéz, fülledt volt a levegő, ilyet csak az elhagyott, hermetikusan lezárt helyiségekben lehet érezni. Még ha nem is lélegzik itt senki, a réseken és a szellőzőn át be kéne jutnia a friss levegőnek, de nem. A levegő mégis meghal, rossz ízű lesz, mint a híg, előző napi tea.

− Nincs szag − mondta Olga megkönnyebbülten.

Megértettem. Szagok persze voltak, a fülledtsége, a nyirkosságé, a felhalmozódott poré. Az a szag nem volt, amire vártunk, amitől féltünk, hogy megérezzük − a vámpír által vérüktől megfosztott testek édeskés-rothadó bűze. Mint akkor, Mityiscsiben[44], ahol a lakásán kaptuk el Alekszej Szapozsnyikovot, ezt a piti, gyengeelméjű, de éppen ezért sokáig az Őrségek látókörén kívül maradt sorozatgyilkos vámpírt…

− Már legalább egy hónapja nem lakik itt senki − értettem egyet Olgával. A fogasra néztem − téli dzseki, szőrmesapka… A földön sáros, nehéz, prémes cipő. Több az már, mint egy hónap. A házigazda legalább a tél óta távol van. A védő igézeteket, amelyeket még a kocsiban vettem magamra, nem vettem le, de elengedtem magam. − Na jó… gyere, nézzünk szét, hogyan élt… létezett itt.

A konyhában kezdtük a nézelődést. Itt is, mint az egész lakásban, az ablakokat súlyos függönyök fedték. A portól szürke tüll volt bizonyára hivatott otthonossá tenni a lakást. A tüllt a jelek szerint jó két éve nem mosták ki, azóta, hogy Polina meghalt.

Olga a hátam mögött felkapcsolta a villanyt, ettől összerezzentem.

− Mit mászkálunk itt sötétben, mint Scully és Mulder[45] − mondta Olga. − Nézd meg a hűtőszekrényt.

Már kinyitottam az elég hangosan zúgó koreai hűtőszekrény ajtaját. A konyhai technika van el a legjobban emberi felügyelet nélkül. De már a számítógép, ha fél évig nem néznek felé, elkezd hülyülni. Fogalmam sincs róla, mi okozza, de nem a mágia, az biztos, mert a fémekben nincs mágia.

A hűtőszekrényben sem volt semmi borzasztó, amit pedig nem is reméltem. A gyanús, háromliteres üvegben lévő, fehér penésszel benőtt sötét folyadékról kiderült, hogy megsavanyodott paradicsomlé. Nem jó persze így elpocsékolni feleslegesen a paradicsomot, de ezzel foglalkozzon majd egyszer a Greenpeace szolgálatában álló valamiféle Paradicsomőrség. A hűtőszekrény ajtajában két-és ötdecis, vastag falú üvegek. A Homályban halványan fénylett mindegyiken az Éjszakai Őrség jelzése − engedélyezett donorvér volt.

− Még a táplálékát sem fogyasztotta el − mondtam.

A hűtőben volt még virsli, tojás, kolbász. A mélyhűtőben egy darab marhahús és pelmenyi[46] (többnyire szójával). Vagyis egy magányos férfi megszokott ételválasztéka. Csak italok nem voltak, de ez nem csoda. Minden vámpír akaratlanul antialkoholista, az alkohol azonnal felborítja sajátos anyagcseréjüket, a legerősebb méreg a számukra.

A konyha után benéztem a vécébe. A csészéből csaknem teljesen elpárolgott a víz, a csatornából áradt a bűz. Lehúzva a vizet kiléptem.

− Jókor jut eszedbe − mondta Olga. Értetlenül meredtem rá, míg fel nem fogtam, hogy tréfál. A nagy varázslónő mosolygott, ő is valami szörnyű látványra számított, és most megkönnyebbülten elengedte magát.

− Erre bármilyen időpont megfelel − válaszoltam. − Bűz volt benn, hát lehúztam a vizet.

A fürdőszoba ajtaját kinyitva észrevettem, hogy kiégett a villanykörte. Lehet, hogy égve hagyta, mikor elment? Lusta voltam előkotorni a zsebemből a zseblámpát, hát előhívtam az elsődleges Erőt, és gyújtottam a fejem fölött egy kis mágikus lángot. És összerezzentem.

Nem, nem volt ott semmi iszonyatos. Kád, mosdó, lassan csöpögő csap, törölközők, szappan, fogkefe, fogkrém…

− Ezt nézd meg − mondtam fölerősítve a fényt.

A tükrön volt egy felirat. Nem, nem vérrel, hanem háromszínű fogkrémmel, amely kiszáradva az orosz zászló színeihez[47] tette hasonlatossá a feliratot. Nagy nyomtatott betűkkel és − valamiért biztos voltam benne − Gennagyij Szauskin ujjával a tükör üveglapján ez a felirat díszelgett:

UTOLSÓ ŐRSÉG

− Egyetlen titokzatos történet sem lehet meg falon vagy tükrön lévő felirat nélkül − mondta Olga. − Bár a szöveget persze vérrel kell felírni…

− Ez a fogkrém is megteszi − feleltem. − Piros, kék, fehér. Az Inkvizíció hagyományos színe a szürke és a kék.

− Tudom − mondta Olga elgondolkodva. − Gondolod, hogy szándékos? Vámpír, Inkvizítor, gyógyító?

− Már nem tudom, mi szándékos, és mi egybeesés − ismertem be.

Végigmenve a rövid közlekedőn, benéztem a nappaliba. Itt működött a villany.

– Valahogy rokonszenves az egész − mondta Olga. – A ház ócska, de ezt szépen rendbe hozták.

− Gennagyij szakmája szerint építész − magyaráztam. − Itthon mindent ő csinált meg, sőt volt, hogy nekem is segített… akkor nem tudtam, ki ő. A munkahelyén nagyon nagyra becsülték.

− Hát persze, hiszen nem ivott − bólintott Olga, és bement a hálószobába.

− Nagyon akkurátus is − folytattam Gennagyij dicséretét, mintha nem is a vámpírral leszámolni jöttünk volna ide, hanem Olgának ajánlanám, hogy vele tataroztassa a lakását. − Munka után sosem hagyott maga után piszkot.

Elfojtott hangot hallottam a hátam mögül. Megfordultam. Olga hányt. Nekidőlt az ajtófélfának, háttal a hálószobának, és egyenesen a falra okádott. Azután rám emelte a tekintetét, tenyerével megtörölte a száját, és ezt mondta:

– Akkurátus… Igen. Látom.

Semmi kedvem sem volt megnézni azt, ami ennyire nem tetszett Olgának.

Mégis odamentem a háló ajtajához. Lábam már előre elgyengült.

− Várj, odébb megyek − morogta Olga, utat adva nekem.

Benéztem a hálóba. Néhány másodpercbe beletelt, míg felfogtam, mit látok.

Olga feleslegesen ment arrébb. Még elfordulni sem volt érkezésem, egyenesen a hálóba adtam ki az ebédemet, a küszöb fölött. Azt mondják, küszöbön keresztül búcsúzni rossz előjel, hát okádni?

2. FEJEZET

Geszer az ablaknál állt. Az esti fényekbe öltöző várost nézte. Hallgatott. Csak háta mögött összefűzött keze mozgott − ujjai fürgén jártak, mintha valami különösen ravasz igézetet szőne.

Olga és én hallgattunk. Azt hihetné valaki, mi vagyunk a bűnösök…

Belépett Garik. Zavartan megállt az ajtóban.

− Na? − kérdezte Geszer hátra sem fordulva.

− Ötvenkettő − mondta Garik.

− Mit mondanak a szakértők?

− Hármat vizsgáltak meg. A sérüléseik azonosak. A torkuk átharapva, a vérük kiszívva. Borisz Ignatyjevics, muszáj itt folytatnunk? Olyan bűz van, hogy az igézet sem használ… Na meg körös-körül házak vannak… mintha tönkrement volna a csatornarendszer…

− Hívtatok teherautót?

− Furgont.

− Rendben van, szállítsátok el őket − mondta Geszer. − Valahova félreeső helyre, messze a várostól, és ott vizsgáljátok meg őket.

− És azután?

− Azután… − mondta elgondolkodva Geszer. − Azután temessétek el őket.

− Nem adjuk vissza a holttesteket a rokonoknak?

Geszer elgondolkodott. Váratlanul tőlem kérdezte meg:

− Anton, te hogy gondolod?

− Nem tudom − válaszoltam őszintén. − Nyom nélkül eltűnt vagy meghalt… nem tudom, hogy jobb a rokonoknak.

− Temessétek el őket − adta ki az utasítást Geszer. − Ha lesz időnk, átgondoljuk. Talán majd szép csöndben exhumáljuk és visszajuttatjuk őket a családjuknak. Mindegyiknek ki kell majd gondolni valami legendát… Mindegyiknek van igazolványa?

− Mindegyiknek. Külön voltak rakva, oszlopokba. Olyan akkurátusan…

Mellbe vágott ez a szó. Akkurátusan.

Igen, mindig akkurátus volt. Ha lyukat fúrt a falba, mindig nejlont terített a földre. Utána gondosan feltakarította a padlót.

− Hogyhogy nem vettük észre? − kérdezte Geszer fájdalommal a hangjában. − Hogy szúrhattuk így el? Az orrunk előtt ölt meg egy vámpír több mint ötven embert!

− Hát ezek… mind máshova valók. Tádzsikisztánból, Moldáviából, Ukrajnából… − Garik felsóhajtott. − Melósok. Pénzt keresni jöttek Moszkvába. Természetesen semmi regisztráció. Illegálisan laktak itt. Vannak helyeik az utak mentén, ott álldogálnak naphosszat, várják, hogy valaki felfogadja őket valamilyen munkára. Ő meg építész, igaz? Ismert mindenkit, mindenki ismerte. Odament, azt mondta, öt ember kell neki egy munkára. Maga válogatta ki őket… a disznó. Elvitte őket. Egy hét múlva megjelent az újakért…

− Mi ez, ekkora kupleráj van az embereknél? − kérdezte Geszer. − Még most is? Eltűnt ötven ember, és senkinek nem hiányoztak?

− Senkinek − sóhajtott Garik. − A mocskos disznó… valószínűleg nem egyszerre ölte meg őket… egyet megölt, a többiek vártak a sorukra − egy napot, kettőt, hármat… Ugyanebben a szobában. Akit kiivott, dupla nejlonzsákba dugta, hogy ne bűzölögjön, és belökte a sarokba… Ki vannak kapcsolva a fűtőtestek. Látható, hogy a télen kezdte…

− Nagyon szeretnék valakit megölni − szűrte a szót a fogai közt Geszer. − Lehetőleg egy vámpírt. De megteszi bármelyik Setét is.

− Próbálkozz velem. − Hanyagul félretolva Garikot, a Szauskin család nappalijába belépett Zavulon. Ásított, letelepedett a díványra.

− Ne provokálj − mondta halkan Geszer, még mindig kibámulva az ablakon. − Különben még hivatalos kihívásnak tekintem párbajra.

A lakásban halálos csönd lett. Zavulon hunyorgott, összeszedte magát. Mint rendesen, öltöny volt rajta, de nyakkendő nélkül. Valamiért arra gondoltam, hogy szándékosan választott fekete öltönyt és fehér inget. A gyász jeléül.

Olga és én vártunk, a két öreg Másfélét nézve, tőlük függött minden és mindenki a szárazföldek egyhatodán.

− Geszer, ez csak afféle szóvirág volt − mondta békítően Zavulon. Hátradőlt a díványon. − Mi van, csak nem feltételezed, hogy tudtam erről… erről a képtelenségről?

− Nem tudom − vágott a szavába Geszer. De érződött a hangjából, tökéletesen tisztában van azzal, hogy az adott esetben Zavulonnak semmi köze az ügyhöz.

− Hát akkor közlöm veled − mondta ugyanolyan békítően Zavulon. − Legalább annyira felháborít, ha nem jobban, mint téged, s a moszkvai vámpírok teljes közössége is felháborodott, és a bűnös likvidálását követelik.

Geszer fújt egy nagyot. Zavulon pedig csak nem állta meg, hogy oda ne bökjön:

− Hiszen tudod, nagyon kényesek a táplálékbázis egyensúlyára…

− Majd adok én nekik táplálékbázist − mondta Geszer nagyon halkan és nagyon nyomatékosan. − Öt évig konzervvéren élnek majd.

− Gondolod, hogy hozzájárul ehhez az Inkvizíció? − érdeklődött Zavulon.

− Gondolom, igen. − Geszer végre megfordult, és a szemébe nézett. − Gondolom, igen. És te támogatni fogod a kérésemet.

A „nézzünk farkasszemet” játékot a Setét vesztette el. Zavulon felsóhajtott, elfordult, rám nézett, és széttárta karját, mintegy azt mondva: most mit csináljak vele? Drága, frivolan rózsaszínű cigarettát vett elő, rágyújtott.

− Teljesen megvadulnak majd… − mondta.

− Nem tesz semmit. Majd ügyelsz, hogy ne vaduljanak meg.

– A gyerekek nem nőnek fel enélkül, te is tudod. A nemi érésük csak a friss vértől indul meg. Zavulont természetesen a legkevésbé sem izgatta a vámpírgyerekek sorsa. Geszert akarta bosszantani. A lehetőségekhez mérten.

– A gyerekek? A gyerekeknek biztosítunk friss vért − mondta Geszer pillanatnyi gondolkodás után. − Semmi szükségünk harminc… mennyi, Anton?

− Harminckettő.

− Semmi szükségünk harminckét fejlődésben visszamaradt vérszopóra. Kapnak friss vért. De donorvért. A licencek kiadását öt évre beszüntetjük.

Zavulon felsóhajtott.

− Jó − mondta. − Magam is úgy vélem, ideje megrendszabályozni őket. Én magam is kértem a közösségük titkárát, hogy figyeljenek Szauskinékra… mocskos egy família.

− Hét évet kellett volna javasolnom − mondta Geszer. − Túl könnyen belementél az öt évbe.

− Mit tegyünk, már megállapodtunk. − Zavulon füstfelhőt fújt ki. Hozzám fordult: − Anton, nem néztél be Gennagyijhoz Kosztya pusztulása után?

− Nem − feleltem.

− Hogyhogy? A volt barát és szomszéd jogán… ajjaj…

Nem feleltem. Nyolc éve még felrobbantam volna.

− Ezzel végeztünk − mondta Geszer. Homlokát ráncolva nézett ki a közlekedőbe, kezdték kihordani a holttesteket. Az egész lépcsőházra valami könnyű igézetet bocsátottak, amely teljesen elvette a lakók kedvét attól, hogy kinézzenek az ajtón vagy az ablakon. Egyébként abból ítélve, hogy a szomszédasszony ordítására sem jött elő senki, itt enélkül is irigylésre méltóan kevéssé kíváncsi emberek laknak.

Egyre nehezebb és nehezebb szeretnem őket. Ez ellen tenni kell valamit.

− Mi van még? − kérdezte Zavulon. − Ami Szauskin elkapását illeti, nem kérdés, hogy segítünk. Az enyéim már vadásznak rá. Csak attól félek, darabokban szállítják le…

− Rosszul nézel ki, Zavulon − mondta váratlanul Geszer.

− Menj ki a fürdőszobába, mosakodj meg.

− Igen? − kérdezte Zavulon kíváncsian. − Nos, ha ez a kívánságod…

Felállt, az ajtóban egy pillanatig várt, elengedte a két őrségbelit, akik hordágyon vittek egy műanyag zsákba burkolt, félig lebomlott holttestet. A véren kívül az emberi testben nagyon sok víz is van. Ha a vértelenített holttestet egy plasztikburokban hagyják lebomlani… az eredmény rendkívül kellemetlen.

Zavulont egyébként nem rázta meg a látvány.

− Pardon, madame − mondta a maradványoknak, majd fürgén a fürdőszobába indult.

− Nők is voltak köztük? − kérdezte Geszer.

− Voltak − felelte röviden Olga.

Geszer nem kérdezett többet. Úgy látszik, még ennek a vasból való öregnek is kikészültek az idegei.

Azok a srácok pedig, akik most hordják ki a holttesteket, az éjjel a sárga földig leisszák magukat. És bár ez az összes létező szabály megsértése, nem akadályozom meg őket ebben. Inkább majd magam vállalom az ügyeletet.

Zavulon egy perc múlva visszajött. Az arca nedves volt.

− Koszos a törölköző. Inkább megszáradok − közölte mosolyogva. − Nos?

− Mi a véleményed?

− Volt egy ismerősöm, egy lány, szilveszterkor szeretett fogkrémmel fenyőfát rajzolni a tükörre. Meg felírta: „Boldog új évet” és az évszámot.

− Nagyon mulatságos − mondta Geszer lenézően. − Hallottál már ilyen képződményről?

− Az Utolsó Őrségről? − Zavulon a hangsúlyával érzékelhetően kiemelte a szavak nagy kezdőbetűit. − Kedves ellenségem, még a Setétek közt is rengeteg szekta, csoportosulás vagy egyszerűen klub létezik, amelyekről sosem hallottam. Vannak olyanok is, amelyekről hallottam. És miféle neveket adnak maguknak! Az Éjszaka Gyermekei, A Telihold Őrei, A Szél Fiai. Mellesleg emlékszem egy gyerekcsapatra, emberi gyerekek, nem Másfélék csapatára, ők vámpírosdit szeretnek játszani. Talán ide kellene hozni őket? Hogy megértsék − a vámpír korántsem impozáns úriember fekete köpenyben, aki szépséges lányokat hurcol a kastélyába. Ez a dolog egyáltalán nem is olyan gótikus…

− Zavulon. Hallottál valaha az Utolsó Őrségről?

– Nem.

− Gorogyeckij azt feltételezi… − Geszer rám nézett −, hogy az a három Másféle nevezi így magát, akik Edinburgh-ban próbálták megszerezni a talizmánt. Egy Setét, egy Inkvizítor és egy Fénypárti.

− A Setét Szauskin, az Inkvizítor Edgar. − Zavulon bólintott. − De ki a Fénypárti?

− Nem tudom. Ellenőriztük az összes Legfelső szintűt, ők tiszták.

− Nos hát Szauskin sem volt Legfelső… − Zavulon vállat vont. − Bár… a vámpíroknál ez egyszerű. De mi van Edgarral? Gorogyeckij?

− Nem volt időm alaposan elemezni az auráját − feleltem. − Harcoltunk… Azonkívül a feje búbjától a talpáig tele volt aggatva amulettekkel. Ha lett volna nyugodt öt percem, mindent tudnék róla…

− De mégis? − ösztökélt Zavulon. − Tudom, mi történt a démonok fennsíkján. Nagy vonalakban. Úgyhogy mesélj.

− Az összecsapásban úgy viselkedett, mint egy Legfelső szintű − ismertem be, a kelletlenül bólintó Geszerre nézve. – Mi hárman voltunk… Illetve ketten, ha Afandit nem számoljuk, bár ő is igyekezett, ahogy tudott. Volt nálunk egy sorozat védő amulett Geszertől, mindet nagyon jól válogatta össze. Edgar lényegében nem hátrált meg előlünk. Sőt azt gondolom, hogy folytatni tudta volna az összecsapást, és akár le is győzhetett volna minket. De amikor Rusztam elment, Edgarnak már semmi szüksége sem volt a küzdelem folytatására.

− Tehát egy olyan Másfélével van dolgunk, aki képes volt fölemelni a saját szintjét − mondta Zavulon. − Éppen ezt kellett bebizonyítanunk. Geszer, kedvesem, nem gondolod, hogy az Inkvizíciónak mégiscsak sikerült megszereznie a Fuarant?

− Nem − jelentette ki határozottan Geszer.

− Ha Kosztya túléli − töprengett hangosan Zavulon −, feltételezhettük volna, hogy megjegyezte a Fuaran receptjeit. És képes volt létrehozni a könyv… valamiféle másolatát. Talán nem ugyanolyan erősét, de olyat, amellyel felhozhatták Edgart a Legfelső szintre. És akkor valamelyik Fénypárti is végigcsinálhatta a procedúrát.

− És akkor bármelyik Fénypártit gyanúsíthatjuk − összegezte az elhangzottakat Geszer. − Szerencsénkre Kosztya halott, és senkinek sem tárhatta fel a Fuaran titkát.

− Nem juthatott ideje arra, hogy megossza a könyv tartalmát az apjával?

− Nem − jelentette ki keményen Geszer. − A Fuaran mágikus könyv. Nem lehet telefonon elmesélni a tartalmát, sem lefényképezni.

− Kár, elvész egy jó ötlet. − Zavulon csettintett az ujjával. − Egy kis boszorkány mutatott nekem valamit, van egy olyan dolog a mobiltelefonokban, MMS-üzenetnek mondják. Fényképet lehet küldeni a mobiltelefonon!

Először azt hittem, megint szellemeskedik. Zavulon komikusan festett, amint okos képpel magyarázta az MMS-t, amit bármelyik gyerek vígan használ óra közben.

Azután felfogtam, hogy komolyan beszél. Néha egyszerűen megfeledkezem arról, milyen öregek. Zavulon szemében a mobiltelefon tiszta mágia.

− Szerencsére ez lehetetlen − mondta Geszer. − Legfeljebb megjegyezhetett és felidézhetett valamit… de nem, hülyeség. Ez is lehetetlen. A vámpír természete eltér a boszorkány természetétől. A Fuarant rekonstruálni, még gyengébb változatban is, legfeljebb egy tapasztalt boszorkány lenne képes.

Geszerre néztem. És megkérdeztem:

− Borisz Ignatyjevics, mondja… Képes Fénypártivá válni egy boszorkány?

Egy kisgyerek szüleinek életében az este háromnegyed kilenc és kilenc közti percek a legboldogabbak. Tizenöt perc boldogság, amíg a kicsi örömmel nézi a joghurt-és csokoládéreklámokat (még ha ez nem is jó), azután a Jó éjszakát, gyerekek kis hőseire mereszti a szemét.

Ha azok, akik a televíziós gyerekműsorok idejét megszabják, esténként maguk is ott ülnének a képernyő előtt a gyerekeikkel, és nem hagynák őket szakképzett nevelőnőkre, a Jó éjszakát, gyerekek legalább fél óráig tartana. Vagy egy óráig.

Mellesleg ez jótékonyan elősegítené a születésszám emelkedését is. Tizenöt perc, akárhogy vesszük is, nem túl sok. Vagy legalább nyugodtan meg lehetne teázni.

Nem meséltem el részletesen Szvetlanának, mit láttunk Szauskin lakásában. Mellesleg ő a legrövidebb beszámoló alapján is pontosan megértett mindent. Ez nem vette el az étvágyát, tovább itta a teáját. Különbet is láttunk mi már az Őrségben. De azért persze elkomorult.

– A Fénypártira vonatkozóan van egy elképzelésünk − mondtam, igyekezve másra terelni a szót. − Geszer ellenőrizte az összes Legfelső szintűt, mindenki gyanún felül áll. És hát… Edgaron rengeteg bűvölés volt. Ez egy boszorkány műve. Arra gondoltam…

− Hogy Arina színt váltott? − nézett rám Szvetlana. – Lehetséges.

− Hiszen keményen megszorongattad akkor − mondtam. − Ennek hatnia kellett a tudatára is. Mit gondolsz, lehetett belőle Fénypárti?

– Egy közönséges Másféle számára ez lehetetlen – mondta Szvetlana. − Vagy csaknem lehetetlen… De egy Legfelső szintűnek… Arinának…

Elhallgatott, felidézve az emléket. Én vártam, a tévéképernyőt nézve, amelyen éppen egy szomorú kislány húzott maga után spárgán egy egyujjas kesztyűt, azt játszva, hogy a kesztyű kiskutya. Borzalom! Az összes egy-és ötujjas kesztyűnk eltűnik majd. Nágya persze nem változtatja őket kutyává, a mágiának is vannak határai. De a játékkutyák száma megnő a lakásban.

Ideje venni neki egy kiskutyát, különben nem lesz életünk.

− Megcsinálhatta − szólalt meg Szvetlana. − Képes lehetett Fénypártivá válni. Furcsa a lelke, minden összekeveredett benne… és különösebb kegyetlenség sem volt rá jellemző. De Arina megesküdött nekem, hogy egy teljes évszázadig nem öl meg sem embert, sem Másfélét. Ez alól nem tud kibújni.

− Ő nem is gyilkolt − jegyeztem meg. − De arról nem volt szó, hogy nem szerelheti fel Edgart amulettekkel, nem emelheti meg az Erejét… Arinának van annyi esze, hogy éppen így értelmezze a tilalmadat.

− Anton, nem a lényegről beszélünk. − Szvetlana félretette a csészéjét. − A Fénypártivá vált Arina… vagy egy másik varázslónő − mindez mellékes. Mást lenne fontos megértenünk: mit akarnak elérni? Mi hozta őket össze? Az egész világ megsemmisítése? Hülyeség. Csak ostoba filmekben fordulnak elő gonosztevők, akik le akarják rombolni a világot magának a folyamatnak a kedvéért. Hatalom? Anton, ez is ostobaság! Hatalmuk eddig is volt. Az abszolút hatalmat meg semmilyen talizmánnal nem lehet megszerezni, még ha azt másfélezer évvel ezelőtt alkotta is meg egy őrült mágus. Amíg azt meg nem értjük, mire törekednek, mit akarnak megtalálni a Homály mélyén, semmi jelentősége nincs annak, hogy Arina az vagy sem, hogy Fénypárti lett-e, vagy csak sikerült úgy elmaszkíroznia magát, hogy Thomas nem ismerte fel.

− Szveta, van valamilyen elképzelésed? − Úgy tettem, mintha nem vettem volna észre, hogy többes szám első személyben beszélt. Igaz a szólás, az Őrségtől sosem távoznak végleg.

− A Minden Koronája eltörli a Homály rétegei közötti gátakat… − Szvetlana elhallgatott.

− Mama, vége a rajzfilmnek! − kiáltotta Nágya.

− Próbáld összevetni a Fehér Köddel. A két igézet nyilvánvalóan egy tőről fakad… − Szvetlana felállt, átment Nágyához. − Gyerünk aludni.

− Mesélj! − követelte Nágya.

− Ma nem tudok. Beszélnünk kell a papával.

Nágya sértetten nézett rám, a vékony türkiz gyöngysort cibálva a nyakán.

− Mindig csak beszélgettek… − morogta. − És a papa folyton elutazik.

− Ilyen a papa munkája − magyarázta nyugodtan Szvetlana, és kézen fogta a kislányt. − Hiszen tudod, a sötét erők ellen harcol.

− Mint Harry Potter − mondta némi kétkedéssel a hangjában Nágya, közben engem nézett. Valószínűleg a szemüveg hiányzott, és a sebhely a homlokomon, hogy megfeleljek a magasztos eszményképnek.

− Igen, mint Harry Potter, Făt-Frumos[48] és Luke Skywalker.

− Mint Skywalker − döntött Nágya, és rám mosolygott. Láthatóan erre a személyiségre emlékeztettem leginkább. Nos, ez is valami.

− Mindjárt jövök… − Szveta Nágyával bement a gyerekszobába. Én pedig ültem, és egy félbeharapott csokibonbont néztem. Réteges volt, sötét és világos csokisávok váltakoztak benne. Hét réteget számoltam meg, és elnevettem magam. Íme, a Homály szerkezetének szemléletes bemutatása. A Fehér Köd összekeverte az összes réteget, és a csapás hatása alá került Másféléket kővé változtatta. Rendben, hagyjuk most az igézet harci hatását. Mi történt azután? Lehunytam a szemem, és felidéztem az emléket.

A Homály azután kiegyenesedett. A rétegek visszatértek a helyükre.

Miért is gondoltuk egyszer csak, hogy a Minden Koronája örökre egyesíti a Homályt és a valóságos világot? Rusztam szavainak hittünk? De ő maga is honnan tudhatná… A Homály összeolvad, majd újra elkülönül. A mi világunkból beleáramló Erő szétválasztja a rétegeket. Olyan ez, mint a feszes rugó − össze lehet nyomni, de kirúgja magát.

De van itt valami érdekesebb is. Nem akaródzott elhinnem, hogy Merlin merő szórakozásból teremtett egy mágikus bombát az egész világ elpusztítására. Nem olyan Másféle volt ő. De már az, hogy a kísérletező kedvű Merlin kitalált egy új mókát, de nem merte kipróbálni, könnyen elhihető.

Mi következhet be, ha egy rövid időre összevegyül a Homály valamennyi rétege a valóságos világgal?

Elpusztul minden Másféle?

Aligha.

Merlin aligha mulasztotta volna el, hogy eldicsekedjen ezzel a hatalmával.

És kitalált valamiféle allegorikus üzenetet…

És a konyhába csöndben visszatérő Szvetlanát nézve halkan szavalni kezdtem:

Itt a Minden Koronája. Csak egy lépés ide.

De csupán erősek és bölcsek öröksége az.

Mindent megkapsz, és nem kapsz semmit,

ha sikerül megszerezned.

Indulj előre, ha mint én, erős vagy,

Indulj vissza, ha mint én, oly bölcs.

Kezdet és vég, fej és farok a Minden Koronájában

Egybeolvad. Így élet és halál elválhatatlan.

− Próbálod megérteni? − telepedett le mellém Szvetlana. − Én meg arra gondoltam: miért hisszük, hogy a Homály végleg egybeolvad? Valószínűbb, hogy létezik egy ellentétes mozgás is.

− Én is erre jutottam − értettem vele egyet. − Mint a Fehér Ködnél. De hova vezet ez? A mi világunkban is elkezd növekedni a kék moha?

Szvetlana elnevette magát.

− Annak örülnének csak a botanikusok! Új növényfajta, ráadásul reagál az emberi érzelmekre. Milliószám védik majd a róla írt disszertációkat…

− Gyárak nyílnak a kék moha feldolgozására − csatlakoztam az ötlethez. − Fonalat készítenek belőle, farmert varrnak…

Szvetlana hirtelen elkomolyodott.

− És mi történik azokkal, akik a Homályban élnek?

− Az eltávozott Másfélékkel? − kérdeztem.

Szvetlana bólintott.

− Élet és halál − bólintottam én is. − Nem tudom. Azt feltételezed, hogy… feltámadhatnak? Megint a mi világunkban élhetnek?

− Miért is ne? Hiszen tudjuk, hogy élnek. Láttam egyet az ötödik rétegben, amikor Arinával verekedtem…

− Nem is mondtad nekem − jegyeztem meg.

− Tudod, jobb erről nem beszélni. Jobb nem tudni, ha te magad nem tudsz lejutni oda. Abban sem vagyok biztos, hogy mindenki oda kerül… lehet, hogy csak a legerősebbek. Például a Legfelső szint. Miért kellene tudniuk a többieknek, hogy ők meg vannak fosztva a halál utáni létezéstől?

− Rímfaragó Thomas azt mondta, hogy ott, a Homály alsóbb rétegeiben csodás városok vannak, sárkányok és egyszarvúak… mindaz, ami nincs a mi világunkban, de lehetett volna.

Szvetlana megcsóválta a fejét.

− Azt hiszem, Thomas nagyon jó ember. De bárd. Költő. Ez gyógyíthatatlan, Anton. Akkor beszéltél vele, amikor homálybéli alakjában volt, egyszarvúakról és tündérekről, csodás városokról álmodozott, Másfélékről, akik felépítették a saját világukat, és nem az emberi világon élősködnek. Én azért nem számítanék erre túlságosan. Lehet, hogy csak fűkunyhók és faházak vannak ott. És sehol az egyszarvúak meg a tündérek.

− Ez sem kevés − mondtam. − Nagyon sok ember, aki félénken abban reménykedik, hogy a paradicsomba kerül majd, szívesen elcserélné azt az örök életre egy kunyhóban, a természet ölén.

− Nem tűnt nekem túlságosan vidámnak az a Másféle, akit ott láttam − mondta Szvetlana. − Persze elmosódott volt, mintha szétkenték volna, nem láttam tisztán. De ez érthető, ha a megszokott létezési közege a Homály hetedik rétege. De olyan… nyomott volt. Felém rohant, mintha mondani akarna valamit. De megértheted, akkor nem tudtam vele foglalkozni.

− Én láttam egy volt Másfélét az első rétegben − jutott eszembe. − Régen. Amikor a vad Másfélét, Makszimot kergettük.[49] Egy kicsit még segített is nekem, megsúgta, hová menjek.

− Előfordul − bólintott Szvetlana. − Ritkán, de hallottam néhány történetet. De te is mesélted már…

Hallgattunk.

− Lehet, hogy valóban visszatérhetnek a mi világunkba − mondta Szvetlana. − És ez késztethette közös cselekvésre Edgart, Gennagyijt és Arinát. Nem csak Szauskin, valószínűleg mindegyikük elveszítette, akit szeretett. És ez a lehetőség megzavarhat bárkit, aki elveszítette a szeretett lényt.

− Bárkit megzavarna − mondtam.

Izgatottan néztünk egymásra. Még jó, hogy most szüntelenül őriznek minket. Baj, hogy mind a három potenciális ellenfél Legfelső szintű.

− Felteszek éjszakára néhány új védő igézetet − mondta Szvetlana. − De ne gondold, hogy gyáva vagyok.

− A Minden Koronájához Erővel is le lehet jutni – mondtam. − Áttörni a Homályon a hetedik rétegig. De én nem tudtam. Nágya talán képes lenne rá. Ha tudnám, hogyan lehet ésszel, ravaszsággal oda jutni, én magam is használnám ezt a talizmánt. Keljenek csak életre. Körülbelül ugyanannyi Fénypárti és Setét lehet ott, boldogulnánk.

− És ha tévedünk, és csak egy bomba, amely megsemmisíti a világot?

− Hát ezért tartom jobbnak, ha nem is gondolkodunk azon, hogyan lehet eljutni a talizmánig. Ezért fájjon inkább Geszer és Zavulon feje.

− Feküdjünk le − mondta Szvetlana. − Aludjunk rá egyet.

De nem indultunk rögtön lefeküdni. Előbb Szvetlana tett föl a lakás köré néhány új védő igézetet. Azután én is ugyanezt csináltam.

3. FEJEZET

A reggel olyan tiszta és fényes volt, hogy az előző napi borús gondolatok felszívódtak, mint a köd. Nágyuska szó nélkül megette az amúgy nem szeretett tejberizst, Szvetlana szót sem szólt, amikor közöltem, hogy korábban akarok bemenni a munkahelyemre. De azt javasolta, jöjjek haza korábban, és menjünk el együtt moziba megnézni valami családi filmet, amit a barátnői dicsértek. Magam elé képzeltem a Nágyát őrző Setéteket, akik kénytelenek lesznek megnézni egy romantikus mesét, amelyben a jó természetesen legyőzi a rosszat, és elmosolyodtam.

− Okvetlenül. De tudni akarom, mi a helyzet. Lehet, hogy az ügy kimozdult a holtpontról.

− Akkor már felhívtak volna − oszlatta szét reményeimet Szvetlana.

De ez sem rontotta el a hangulatomat. Gyorsan elkészültem, fogtam az aktatáskámat a papírokkal (igen, nincs mit tenni, a Fénypárti mágusok is kénytelenek papírmunkát végezni). Megcsókoltam a lányomat, a feleségemet, és kiléptem a lakásból.

Egy emelettel lejjebb élénk beszélgetésben találtam Romkát, ezt a jószívű fiatal lustaságot, aki vagy két éve dolgozik nálunk az Őrségben, és egy helyes, vékony fiatal lányt, aki Setét volt, azok egyike, akiket Zavulon rendelt ki a védelmünkre.

Üdvözöltem mindkettőjüket, és fejcsóválva tovább mentem.

Így kezdődnek a boldogtalan véget érő románcok. Ahogy Aliszával és Igorral történt…

Olyan szép volt az idő, hogy egy percig habozva álltam a kapuban, ne sétáljak-e el gyalog a metróig. Másrészt viszont semmi kedvem sem volt metróra szállni. Hőség, lökdösődés, zsúfolt szerelvények − a moszkvai metróban éjfélkor ér véget a csúcsforgalom.

Nem, akkor már jobb kocsival. Szvetlana nem készül sehova, nem kell neki az autó. A valószínűségi vonalakat megnézve el tudom kerülni a dugókat, és húsz perc múlva a hivatalban leszek.

Levéve a védő igézeteket, amelyek nekem nem ártanak, de a különösen érzékeny vezetőket arra indítják, hogy inkább kerüljék el a kocsimat, beültem a volánhoz. Ráadtam a gyújtást. Lehunytam a szemem azt vizsgálva, merre a legjobb indulnom.

Az eredmény félelmetes volt. Valami miatt az összes valószínűség a seremetyjevói útra összpontosult. Mi az ördög, egyáltalán nem oda készülök!

Valami bolyhos ölelte körül a nyakamat. És megszólalt egy szívélyes, kissé vontatott hang:

− Csak nem messzi útra indul őfelsége? Belenéztem a visszapillantó tükörbe. És a látvány határozottan nem tetszett.

Edgart nem láttam. De láttam, mit dobott a nyakamra − egy ezüstös szőrmecsíkot. Prémgallér szerepére sehogyan sem volt alkalmas, volt benne valami ragadozószerű… mintha a szürke prém alatt rengeteg apró és hegyes fog rejtőzne.

És megláttam a jobb hátsó ülésen ülő Gennagyij Szauskint. A vámpír arca rezzenetlen volt.

− Mit főztél ki, Edgar? − kérdeztem.

– Az nem rád tartozik − nevette el magát komiszul Edgar. − Eszedbe ne jusson lemerülni a Homályba vagy varázslattal próbálkozni. Az a kis szalag a nyakadban a Homály valamennyi rétegében létezik… legalábbis a hatodikig bezárólag. És a legkisebb mágikus próbálkozásra letépi a fejedet.

− Nem próbálom ki − mondtam. − És aztán?

− Meghívsz magadhoz a lakásodba? − kérdezte a láthatatlan Edgar. Szauskin arca ezekre a szavakra eltorzult.

− Nem. Bocsáss meg, nem vártam vendégeket.

− Vagyis megölhetlek? − érdeklődött a volt Inkvizítor.

− Talán csak nem hitted, hogy átadom nektek Nágyát? − Nem ijedtem meg, inkább elképedtem a kérdésén. – Megölhetsz.

− Különösebben nem is számítottam rá − mondta Edgar. − De Gennagyij ragaszkodott ehhez a kérdéshez… tudod, nagyon szeretné felhasználni a lányodat.

− Ugyanúgy, ahogy a saját fiát felhasználta? − Nem álltam meg, hogy meg ne kérdezzem. És a vámpír vicsorgó pofáját kaptam cserébe, amelyről egyetlen szempillantás alatt eltűnt minden emberi vonás.

− Nyugi, nyugi − bökte meg a vállamat Edgar. − Ne heveskedj, mert nem tudom visszafogni Genát. Nagyon dühös rád, kitalálod, hogy miért?

− Igen. Nem tudnál előjönni? Nem szívesen csevegek a semmivel.

− Hajts ki az udvarról! − Edgar elnevette magát. − Nem szeretném, ha a testőreid észrevennének… Elbánhatnánk velük, még pisszenni sem volna érkezésük. De attól félek, Szvetlanával már nem bírnánk.

Gennagyij megint elvicsorította magát, bemutatva, hogy megvan valamennyi foga, és négy agyara jócskán meghaladja az emberi méretet.

− Ebben biztos vagyok − mondtam teljesen őszintén. Gázt adtam, sietség nélkül kikanyarodtam a parkolóból. Nekimenjek egy oszlopnak? Nem, ennek semmi értelme, az ilyesmire ők felkészültek… − Nágyát védve a porral tesz benneteket egyenlővé.

− Én is úgy gondolom − mondta ugyanolyan udvariasan és békésen Edgar −, hogy semmi szükség egy felbőszült nőszemélyt a nyakunkba szabadítani. És az is megválaszolhatatlan kérdés, képes-e a lányod lemenni a hetedik rétegbe, vagy sem. Semmivel sem több az esély, mint ha téged cukkolunk fel, ahogyan kell.

Fújtam egy nagyot.

− Félek, hogy csalódást kell okoznom. A saját fejem fölött én sem vagyok képes átugrani. Legfelső szintű vagyok, de nem nullás. Ahhoz Merlinnek kell lenni, hogy lejuss a hetedik szintre.

− Mondom, hogy a kislányt kell elkapni − szólalt meg halkan Gennagyij. − Megmondtam, hogy ő nem képes rá!

− Csöndesen − nyugtatgatta Edgar. − Képes rá. Most még nem eléggé motivált, de majd segítünk neki, és akkor boldogulni fog.

− Próbáld meg! − mondtam. − No és hová megyünk?

− Seremetyjevo 2-re természetesen. − Edgar elnevette magát. Lassan lefoszlott róla a láthatatlanság, megjelent, kezdetben áttetsző alakként, majd színessé vált. Gennagyij nem mutatkozott meg, csak én láttam a visszapillantó tükörben. − Gondolom, a körgyűrűn lesz a leggyorsabb, ugye? És ne próbáld húzni az időt. Egy óra múlva indul a gépünk Edinburgh-ba. Semmi kedvem egy Edinburgh-ba nyíló portálra pazarolni a minoszi gömb utolsó töltetét. De vedd tudomásul, ha lekéssük a gépet, portálon át megyünk.

− Gondolom, Arina vár benneteket Edinburgh-ban − közöltem.

− Te csak hajts, hajts. − Edgar elnevette magát. − Közben én majd elmagyarázom, miért fogsz nekünk segíteni.

− Rendkívül érdekes − mondtam. Mellemben egyre terjeszkedett a hideg, de semmiképp nem akartam kimutatni félelmemet. Bár… mi értelme? A vámpírok ösztönösen érzik a félelmet. Az ő érzékelésük elől még mágiával sem lehet elrejteni.

– Természetesen a lányod kedvéért fogsz igyekezni − mondta Edgar. − A lányod és a feleséged kedvéért. Setétekre ez a trükk nem hat, de a Fénypártiakra nagyon is.

− Az enyéimhez nem tudsz hozzáférkőzni.

− Én magam talán tényleg nem. Geszer meg Zavulon derekasan kitett magáért. Hat testőrt számoltam össze. Te hányról tudsz? Arról a két kis hülyéről a lépcsőházban?

Hallgattam.

− Feltételezem, hogy legalább nyolcan vannak, de lehet, hogy tizenketten − mondta Edgar gondterhelten. − Nincs értelme találgatni, a két vén beszari a túlbiztosítás mellett döntött. De ha robbanás történik a házad mellett… nem, nem közönséges robbanás, hanem nukleáris… Ott még a Legfelső szintű Másfélék is elpusztulnak, Hirosima ezt ékesen bebizonyította.

− Ilyesmire te nem szánod rá magad, Edgar − mondtam. − Setét vagy, de nem pszichopata. Atomrobbanás Moszkva központjában? Azért, hogy megöld a feleségemet és a lányomat? És hány ember hal még meg? És ha valakinek felmondják a szolgálatot az idegei, atomcsapásnak tekinti, és kitör a világháború?

− Éppen ez az! A lényeg, hogy még ha Geszer meg is érzi, hogy valami nincs rendben, és elviszi a tieidet valahova Moszkvától távol, például valahová egy ufai rejtekhelyre, a helyzeten alapvetően az sem változtat. Akkor is a te tetteidtől függ majd emberek százezreinek, sőt millióinak a sorsa. Jó kis kelepce egy Fénypárti számára, igaz?

− Edgar, mi történt veled? − kérdeztem.

− Semmi − nevette el magát idegesen, természetellenesen. − Velem minden rendben.

− Elvesztettél valakit, Edgar?

Találomra tettem fel a kérdést. De Edgar hallgatott − és megértettem, hogy telibe találtam.

Hogy kezdek végre érteni egyet-mást a történtekből.

− A feleségemet − mondta végül Edgar. − Annabellt.

− Azt mondtad, hogy vele vagy Krétán − emlékeztettem.

− Voltam. Pontosan egy éve. A strandról tartottunk vissza a szállodába az út mentén… Elhúzott mellettünk egy teherautó. A sofőr elvesztette az uralmát a kocsi fölött, és nyolcvan kilométeres sebességgel elgázolta. Semmit nem tudtam tenni.

− Szeretted őt − mondtam csodálkozva.

− Igen. − Edgar bólintott. − Szerettem. Én nem Zavulon vagyok, tudok szeretni. Tudtam.

− Nagyon sajnálom − mondtam.

− Köszönöm, Anton − mondta Edgar teljesen normális hangon. − Tudom, hogy őszintén beszélsz. De ez semmit nem változtat meg… a kapcsolatunkban.

− Miért fordultál szembe mindenkivel? Miért vontál be embereket?

− Embereket? Mit számít, hogy használjuk ki őket, Anton? Az energiájuk kontójára élünk. Miért ne használhatnánk őket ágyútölteléknek?… És hogy miért fordultam szembe mindenkivel… nem jól látod a kérdést. Én egyáltalán nem a többiek ellen vagyok. Hanem értük. Ha tetszik, az összes Másféléért. A Setétekért és Fénypártiakért. Ha elértük a célunkat, megértitek. Még te is megérted.

− Nem ebben állapodtunk meg − mondta Gennagyij.

− Nem felejtettem el, miben állapodtunk meg − vágott a szavába Edgar. − Megtesszük, amit elterveztünk. És utána kihívod Antont párbajra. Így rendben van? Hiszen te magad akartál becsületes párbajt, igaz?

− Igaz − mondta Gennagyij némi kétellyel a hangjában.

− Ha olyan biztos vagy benne, hogy megértem − közben már rákanyarodtam a körgyűrűre, és harcoltam a kísértéssel, hogy hirtelen félrerántva a kormányt a felüljáróról a mélybe vezessem a kocsit −, el is mondhatnád, mit találtatok ki. Hátha önként is segítek.

− Gondoltam erre − bólintott Edgar. − Már a kezdet kezdetén az járt a fejemben, hogy az összes Fénypárti közül, akit ismerek, leginkább te jöhetsz szóba. De aztán úgy alakult, hogy Gennagyijjal kezdtünk dolgozni. És ő mereven ellenezte. Tudod, nem szeret téged. Te ölted meg a fiát. Miattad vetett véget az életének a felesége. Hogyan vehetnénk be téged az Utolsó Őrségbe?

− Nagyon romantikus elnevezés.

− Gena ötlete, ő a mi nagy romantikusunk. − Edgar elnevette magát. − Nem, nem akartunk mi téged bántani. A bosszú jó dolog, de csak akkor, ha már semmi más nem maradt neked, csak a bosszú… Hogy miért kellett Geszernek éppen téged küldenie Edinburgh-ba!

− Azért öltétek meg Viktort, mert felismerte Gennagyijt?

− Igen − bólintott Edgar. − Az spontán lépés volt. Gena idegeskedni kezdett, úgy vélte, Kosztya haverjának a megjelenése nem véletlen, hogy figyelnek minket. Persze hibáztunk. De így jöttünk rá, hogyan nyitható fel a harmadik réteg gátja. Erre vonatkozó adataink nem voltak.

− És a gélemről az ötödik rétegben?

− Ó, igen! − Edgar elnevette magát. − Annabell halála után áthelyeztek a különleges raktárba. Hát… hogy megnyugodjak, a csöndes archívumi munkába fojtsam a bánatomat… Ha te tudnád, Fénypárti, mi minden van az Inkvizíció speciális raktáraiban! Nem is sejtettem, hogy ilyen dolgokat is lehet csinálni. Őszintén mondom neked, a mágia az utolsó száz évben kissé elcsökevényesedett. Elkényelmesedtünk az emberi holmikat használva. Pedig megvoltak nekünk a telefon, az autó, a repülőgép megfelelői… mit megfelelői! Megteremthettünk volna egy teljes civilizációt, amely kizárólag a mágián alapul!

− Csak kevesebb Erőt állítunk elő, mint amennyit felhasználunk − mondtam. − Nem tudunk az emberek nélkül élni.

– Mellesleg töprengtem ezen… − élénkült fel Edgar. − Meg lehetne csinálni… hé, ne csökkentsd a sebességet! Menj a bal sávban, az egyelőre szabad… Szóval, gondolkodtam én ezen a dolgon. A legeszményibb társadalmi szerkezet szerintem a középkorihoz áll közel. Az emberek egyszerű, egészséges, cifraságoktól mentes életet élnek, a természetben dolgoznak, kézművességgel, művészetekkel foglalkoznak. Központosított hatalomra semmi szükség, elegendő a feudális rendszer, a bárók és a névleges hatalmú királyok. És mi, Másfélék, részben külön, részben az emberek között élünk. Nem rejtőzködve! És mindenki tud rólunk. Az emberek persze még egy ilyen rendszerben is intézhetnek kihívást egy mágushoz vagy vámpírhoz. Csak rajta! Működnie kell a természetes kiválasztódás mechanizmusának, kiselejtezve a gyengéket és a túlságosan kegyetlen Másféléket. Ez a világ sokkal kellemesebb lenne a mostaninál, méghozzá mind a Másféléknek, mind az embereknek. Sosem olvastál fantasyt?

– Mit?

− Ilyen könyveket nem olvastál? Mint A Gyűrűk Ura, a Conan, a Harry Potter?

− Olvastam egyet-mást − mondtam. − De… némelyik naiv, némelyik érdekes. Szórakoztató irodalomként még számunkra is teljesen elfogadható.

− Az emberek körében pedig sokkal népszerűbb, mint a tudományos fantasztikus irodalom − mondta Edgar meggyőződéssel. − Ez aztán paradoxon − a Mars meghódításáról vagy csillagközi utazásokról olvasni, vagyis arról, amit az emberek valóban elérhetnek, mi pedig semmiképp, nem szívesen olvasnak. Közben meg arról álmodoznak, hogy mágusok lesznek, nagy, éles karddal indulnak csatába… ha tudná közülük valaki, hogyan fest az igazi kard vágta seb… Mit jelent ez? Azt, hogy az emberek szemében az a középkori világ a legvonzóbb, amelyben létezik a mágia.

− Hát persze − mondtam. − Természetesen. Mivel senki nem gondol arra, micsoda gyönyörűség pöcegödörbe végezni el a dolgát negyvenfokos fagyban, és micsoda ámbraillatot árasztanak ezek a gödrök negyvenfokos hőségben. Mert ezeknek a könyveknek a hősei sosem náthásak, nincs baj az emésztésükkel, nem kapnak vakbélgyulladást és maláriát, de még ha megbetegednek is, rögtön kéznél van a Fénypárti gyógyító. Mert saját magát mindenki a királyi trónra, a mágus köpenyébe képzeli, vagy legrosszabb esetben egy vidám és merész báró kíséretébe. Semmiképp sem egy kiaszott mezőre a faeke szarvához, amint a kíséret után néz, amely éppen az imént taposta le nyomorúságos termését, amelynek a fele amúgy is a vidám és merész bárót illeti meg.

− Ez más kérdés − mondta engedékenyen Edgar. – Mindennek vannak előnyei és hátrányai. Viszont nincs reklám, nincs politika, ügyvédek, genetikailag módosított élelmiszerek…

− Élelmiszerből egyébként is kevés lenne − vetettem közbe.

− …a környezetszennyezés miatt nyomorékon született gyerekek…

− Ideje lenne belépned a Greepeace-be. Egyébként meg lesz rengeteg olyan gyerek, akit már az anyja méhében megbabonáznak. És még több közönséges gyerek, aki a szüléskor meghal farfekvés miatt vagy gyógyszer hiányában. Mi az, Edgar, elhatároztátok, hogy visszalökitek a világot a középkorba?

Edgar felsóhajtott.

– Nem, Anton. Ez nagyon, nagyon kevéssé valószínű végkifejlet. Becsülettel megvallom, ebben reménykedem. De erre nincs sok esély.

− Nagyon komolyan fontolgatom, hogy félrerántom a kormányt, és nekimegyek egy oszlopnak − mondtam. – Látod ott elöl a körgyűrű fölötti gyalogosátjárót? Nagyon csábító betonpilléreken áll…

− Bennünk nem esne kár − felelte Edgar. − És gondolom, benned sem. A kocsid jó, van benne légzsák, biztonsági öv, van esélyünk a túlélésre. Ne bomolj. Ha végezni akarsz magaddal, varázsolj egy keveset.

− Mit kotortál elő az archívumból? Miben reménykedsz?

− Ne mondd meg neki − szólt közbe komoran Gennagyij. Azt hiszem, ezek a szavak éppen ellenkező hatást gyakoroltak Edgarra. Elvégre eredetileg Setét volt, megszokta, hogy megvető lenézéssel kezelje a vámpírokat. Még a szövetségeseket is.

– Az Inkvizíció mindig nagy figyelmet szentelt azoknak a talizmánoknak, amelyek nem voltak a birtokában − mondta Edgar. − A Merlin készítette talizmánoknak különösen… teljesen érthető okokból. A Minden Koronájáról nem sokat lehetett tudni. Csak annyit, hogy valahol Skóciában van, és potenciálisan az egyik legerősebb mágikus tárgy. Ha nem a legerősebb. De mindenki úgy vélte, hogy semmilyen adat nincs a Koronáról. Szerencsére néhány évvel ezelőtt megkezdődött az archívumok katalogizálása és komputerizálása. Többek között számítógépre vitték a középkorban a boszorkányok kihallgatásáról felvett jegyzőkönyveket, ügynökök és tudósok rég feledésbe merült jelentéseit. Mindent megkerestem, ami Merlinre vonatkozott, és felfedeztem néhány sort, amelyekről már réges-régen mindenki megfeledkezett. Egy Fénypárti varázslónő a tizenharmadik században, első szintű… az adatok, fogalmazzunk így, nem a rangja révén jutottak a birtokába… A varázslónőt egy Glasgow-ban történt ügy kapcsán hallgatták ki, akkor az még csak vidéki kisváros volt. Nos, a kihallgatás során a varázslónő megemlítette „a Merlin által készített utolsó talizmánt”. Megkérdezték tőle, mire jó ez a talizmán. A következőt válaszolta, ha betű szerint lefordítjuk a szavait: ,,A Korona az, amiről a tőlünk eltávozott Másfélék álmodoznak, az, amire a Homályban várnak, az, ami elhozza nekik a boldogságot, ami visszaadja a szabadságukat…” Akkor nem tulajdonítottak jelentőséget a szavainak, azok hosszú évszázadokig az archívum mélyén lappangtak. Amíg szkennerbe nem került a pergamen, és én rá nem kerestem a Merlin szóra.

− Feltételezem, hogy ez az információ már nincs meg az Inkvizíció adatbázisában − jegyeztem meg.

Edgar elnevette magát.

− Fel akarjátok támasztani a halott Másféléket?

− Az eltávozottakat − mormolta Gennagyij. − Eltávozottakat, nem halottakat!

− Ez nem olyan egyszerű − mondta Edgar. − Azt gondoljuk, hogy a Minden Koronája egybeolvasztja a homályvilágot és az emberit, megszünteti a rétegek közötti gátakat. Ha jelenleg az eltávozottak nem képesek… gyakorlatilag nem képesek visszatérni a mi világunkba, mi pedig nem vagyunk elég erősek ahhoz, hogy huzamosabban tartózkodhassunk a Homály mélyebb rétegeiben, akkor a Korona mindent megváltoztat. Az eltávozottaink velünk lesznek.

− Edgar, semmit nem tudtok biztosan − mondtam. − Nem tudhattok. Ezek csak találgatások. Mi van, ha a rétegek valóban összeolvadnak a mi világunkkal? Az katasztrófa lesz!

– Tudjuk, hogy az eltávozott Másfélék ezt akarják – mondta Edgar keményen.

− Annak alapján, amit a tizenharmadik században egy varázslónő mondott?

− Merlin szeretője volt. Pontosan tudta.

Nem vitatkoztam tovább.

Mit szegezhettem volna szembe a hitükkel? Semmit. A hittel csak egy másik hitet lehet szembeállítani, nem tényeket, és végképp nem hipotéziseket.

− Edgar, ha biztosan tudnám, hogy a Korona visszahozza az eltávozott Másféléket, segítenék nektek. De nem vagyok benne biztos. − Rákanyarodtam a Leningradszkoje sugárútra. − Ez az első.

− Folytasd − mondta Edgar szívélyesen.

− De még ha segíteni akarnék is, Edinburgh-ban megerősítették a talizmán védelmét. Mindenki előtt világos, megint oda fogtok menni. Feltételezem, hogy azóta felmérték, mennyi és milyen mágiát fújtál meg a rejtekhelyről, úgyhogy az amulettjeid nem okoznak majd meglepetést. Egyszerűen nem juthatunk át. Ez a második.

− Hidd el, hogy jó munkát végeztem − mondta büszkén Edgar. − Az Inkvizíciónál most azt sem tudják, mijük volt, mijük nem, és mi maradt meg. Az Inkvizíció rendkívül bürokratikus szervezet. Valószínűleg ez a sorsa minden államok feletti szervezetnek, akár az embereké, akár a miénk. Nehéz lesz, de átjutunk. Még akkor is, ha nem segítesz… gondolom, szinte lehetetlen téged arra kényszeríteni, hogy Fénypártiakat ölj meg.

− A kislányt kellett volna elkapni, akkor segítene − vicsorogta hátul Gennagyij.

− Fogd be − mondta Edgar. − Mitől vagy ilyen embertelen? Humánusabbnak kell lenni, Gennagyij!

– Amíg éltem, humánus voltam − mondta a vámpír. − És amíg Kosztyát meg nem ölték, tartottam magam. És amíg Polina el nem ment. Elegem van ebből!

− Mégis meg kell próbálnunk leküzdeni a nézeteltéréseket, ha már egy ideig egy csapat vagyunk − mondta bölcselkedve Edgar. − Nem kell sértegetni, a hozzátartozókat fenyegetni… fölöslegesen. Befejezted, Anton?

− Nem, maradt még egy aprócska megjegyzésem. Nem tudok lemenni a hetedik rétegbe. A hatodikba lementem, felpörgött állapotban, az adrenalin segítségével. Úgy képes voltam. De utána már olyan akadály következik, amelyet én sosem leszek képes áttörni. Az Őrségeknél megvizsgálták az akadály nagyságát − az Erő semmiféle külső beáramlása nem segít.

− Miért?

− Csak azért, mert nem az Erő mint olyan a lényeg! Az egyébként is hömpölyögve örvénylik a Skócia Kazamatái fölött, ó, anyám, de mennyire! De az Erővel bánni is kell, át kell bocsátani magadon. Oké, mesterségesen megnöveled az Erő mennyiségét, kiszívod az emberekből, a talizmánokból… és akkor mi van? A hálózatban sem lehet a végtelenségig emelni a feszültséget, mert megolvad a vezeték. Ide szupervezeték kell, érted? És az ilyen szupervezeték − a nullás Másféle, aki egyáltalán nem termel mágikus energiát!

− Elegem van ezekből a műszaki analógiákból − sóhajtott fel Edgar. − Gennagyij, te értetted?

− Értettem. Megmondtam, hogy…

− Elég, hallgass! Anton, értem, hogy nem vagy képes átugrani a saját fejed fölött. És én sem…

− Edgar, mióta vagy te Legfelső szintű?

A volt Inkvizítor elnevette magát.

− Nemrégen. De ne foglalkozz ezzel.

− Nos, a regisztrációs jegyet leszedted Gennagyijról − elmélkedtem hangosan. − Ez világos, az Inkvizíciónál ennél különb dolgokra is megtanítottak. De az Erő szintjét csak a Fuarannal lehet megnövelni. A könyv elégett…

− Ne akarj lyukat beszélni a hasamba. − Edgar hirtelen felröhögött. − Gennagyijjal próbálkozz inkább. Szóval senki nem vár tőled csodát. Találd meg a kerülő utat.

− Biztosan tudom, hogy Rímfaragó Thomas már több száz éve keresi ezt az utat.

− De neki nem volt felesége és kislánya, akik fölött felrobbanhat egy nukleáris töltet. − Edgar az órájára nézett. − Odaérünk. Ügyes vagy, jól vezetsz. És most figyelj − ne állj be a kocsival a parkolóba, semmi szükség rá. Fölösleges nyomot hagyni. Az indulási oldal bejáratánál vár minket egy srác, neki add oda a kulcsot. Fizettünk neki azért, hogy beállítsa a kocsidat a fizető parkolóba, és kifizessen előre három napot. Amikor visszajössz, ott megtalálod.

− Ha visszajössz − tette hozzá Gennagyij.

− Már megbocsáss, de én többre becsülöm ez esélyeit − fojtotta belé a szót a volt Inkvizítor. − Nos, most nagyon gyorsan átesünk az ellenőrzésen, és te nem hívod fel magadra a vámnál a Másfélék figyelmét. Egy Fénypárti nem tűrheti a fölösleges áldozatokat, igaz? Felszállunk a gépre, te kávét iszol, sőt egy korty konyak is engedélyezett. És gondolkodni fogsz. Nagyon elmélyülten. Úgy, hogy halljam, ahogy a kerekek csikorognak az agyadban. És nagyon jó lenne, ha mire Edinburgh-ba érünk, már tudnád, hogyan szerezhetjük meg a Minden Koronáját. Mert nagyon szorít az idő. Mindössze tizenkét óra maradt a robbanásig.

− Te disznó − mondtam.

− Nem, nagyon hatékony személyzeti menedzser vagyok − mosolygott Edgar.

4. FEJEZET

Vannak szavak, amelyektől az ember teljes tompaságba zuhan.

Például: „Mesélj valami vicceset!” Még ha épp az előbb néztem is meg a tévés humorfesztivál döntőjét, olvastam el a legújabb Pratchett-kötetet[50], böngésztem az interneten több tucatnyi valóban friss és mulatságos anekdotát, egy pillanat alatt mindent elfelejtek.

Jó hatásuk van az „ülj le és gondolkodj” szavaknak is. Egyből az iskola jut eszembe, az algebradolgozat vagy valamilyen témazáró fogalmazás, a fáradt arcú tanár, aki már semmi jóra nem számít növendékeitől.

Ezúttal közvetlenül Edinburgh-ba repültünk az Aeroflot járatával. Ha közönséges kiküldetés lett volna, semmi kifogásom ellene, Skócia tetszett nekem. Már csak azért is, mert Edgar természetesen business osztályra szerzett jegyeket. A regisztrációs pultnál három felbőszült honfitársunk – akik láthatóan képesek lettek volna közösen megvásárolni a Boeing-767-est, amellyel repültünk − dühöngött, mert a jegyük érvénytelennek bizonyult. Nem szóltam semmit, de halvány reménység kezdett ébredezni bennem. A duplán eladott vagy érvénytelen jegyekkel kapcsolatos emberi kellemetlenségek többsége valamelyik nem igazán tiszta kezű, többnyire Setét, de néha Fénypárti Másféle manipulációinak következménye. Ezért az ilyen eseteket az Őrségek ki szokták vizsgálni. Elvben valamennyit, de a gyakorlatban csak azokat, amelyek komoly botrányt okoztak. Az adott esetben kiadós botrányra lehetett számítani…

De félek, hogy ez a vizsgálat nem lesz annyira operatív, amennyire nekem kellene. Főleg most, hogy egész Moszkvában Szauskint hajkurásszák…

Az indulási oldal vámvizsgálatát is megerősítették. Két Másféle helyett négyen voltak, és a paritást ebben az esetben szigorúan betartották. Kicsit reménykedtem, hátha a mieinket vezényelték ide erősítésként, és ők észrevesznek, de nem, minden Másféle az elővárosi egységektől jött, ezek éppen Himkiből. Azonkívül még a regisztráció előtt Edgar hamis útleveleket adott nekünk és jó álcázást bocsátott ránk, amely a negyedik-ötödik szintű Másfélék képességeit meghaladta. Így Alekszandr Peterszon pétervári lakosként haladtam el a kollégáim mellett. Gennagyijból Konsztantyin Arbenyin lett, hogy Edgar milyen nevet használt, nem hallottam.

Már a repülőgépen, a stewardesstől megkapva az Edgar ígérte kávét és konyakot, ott értettem meg, hogy vesztettem. A nyakamon lévő szőrös boa, amelyre értetlen pillantásokat vetettek a vámvizsgálatnál, időnként összébb szorult, és a bőrömet karmolta miniatűr karmaival… vagy fogacskáival. Épp csak nem dorombolt arra várva, mikor folyamodom mágiához. Még az is eszembe jutott, hogy hívják ezt az izét: Schrödinger macskája. Valószínűleg azért, mert senki sem tudta megállapítani, élőlény-e ez a mocsok, vagy sem. Az Inkvizíciónál a legveszélyesebb bűnözők szállításakor alkalmazták Schrödinger macskáját. Ez a vacak sosem mondott csődöt. Egyébként ha nem tévedek, ez volt az egyetlen példány a maga nemében. Edgar valóban egyedülálló talizmánokat nyúlt le.

− Idd meg a kávét − mondta Edgar kedvesen. Az ablakhoz ültettek, Gennagyij telepedett mellém. Edgar mögöttünk ült, és arról is gondoskodott, hogy a mellette levő ülés üresen maradjon: a meghökkent, de még csak nem is tiltakozó utast átültették valahova a turistaosztályra, elárasztva bocsánatkérésekkel és számtalan bónuszt ígérve neki kárpótlásként. Egészében véve az Aeroflot meglepően kedvező benyomást keltett. Semmivel sem rosszabb a nyugati légitársaságoknál, sőt néha még jobb is. Kár, hogy nem élvezhetem a repülést, a társaság nem alkalmas rá.

Belekortyoltam a kávéba, hörpintettem a konyakból. Néztem, hogyan gördül ki az utasszállító a felszállópályára. Edgar suttogott valamit mögöttem, és a dübörgés elhalkult. A Hallgatás Szférája. Nagyon okos, most semmi nem zavar minket, és senki nem hallhat bennünket. Még szerencse, hogy Edgar nem csak a hajtóművek leállításával képes harcolni a zaj ellen…

Indulj előre, ha mint én, erős vagy,/ Indulj vissza, ha mint én, oly bölcs.

Gúnyolódott. Természetesen kigúnyolta a szerencsétlen kincsvadászokat. De kötelességének érezte, hogy valamilyen célzást tegyen, ez benne volt a kor íratlan játékszabályaiban. Az út tehát létezik.

Előre-vissza…

Lehet, hogy „hintázni” kellene? Mint amikor a sárban elakadt autót kell kiszabadítani… ez a művészet az automata sebességváltó korában már feledésbe merült. Az ember felkapcsol, majd vissza, újra fel, de már lendületből…

Képtelen hülyeség. Egyetlenegyszer mentem le a hatodik rétegig, akkor is nehezen, minden ugrásnál visszafojtva a lélegzetemet. De tegyük fel, hogy Geszerhez hasonlóan képes vagyok egyből följönni a Homály mélyéről. A „hintázás” akkor sem sikerülhet.

Kezdjük elölről az okoskodást.

Itt a Minden Koronája. Csak egy lépés ide.

Itt minden világos. A felirat a hatodik rétegben volt, a Minden Koronája a hetedikben van. A ravasz Merlin ott hagyta az útmutató jelzést, ahová csak a legerősebb és legügyesebb mágus tud lejutni… Azért ez mégiscsak jó érzés. Hiszen én lementem odáig!

Egyébként itt semmi különöset nem mond. Ez afféle bevezető. Előszó. Reménykedjünk, hogy Rímfaragó Thomas adekvátan fordította le… mellesleg egy nagy bárdtól, ráadásul Lermontov ősétől ez el is várható.

De csupán erősek és bölcsek öröksége az.

Többé-kevésbé itt is minden világos. Merlin azokra bízta a döntést, felhasználják-e a talizmánt, akik egyenlőek lesznek vele. Hogy észben vagy erőben, az nem fontos.

Mindent megkapsz, és nem kapsz semmit, ha sikerül megszerezned.

Hát, ez már érdekesebb. Merlin, úgy látszik, nem számolt azzal, hogy a Korona felhasználása világméretű katasztrófához vezet. „Mindent megkapsz, és nem kapsz semmit” − mindent megkapsz, de nem a magad számára.

Vagy lehet, hogy Edgarhoz és Gennagyijhoz hasonlóan én is csak azt látom, amit látni akarok?

Ha a „mindent megkapsz, és nem kapsz semmit” azt jelenti, az egész világ a hatalmadba kerül, de megsemmisül?

Nem tudom. Nem vagyok képes felfogni. Eredetiben kellene elolvasni…

− Edgar, fel kell hívnom valakit − mondtam.

− Mi? − Edgar felvidult. − Kit, Geszert? De ki kellett kapcsolni a mobilokat.

− Eredményt vársz tőlem? Foma Learmont-tól kell valamit kérdeznem.

Edgar nem sokáig habozott. Lehunyta a szemét, aztán bólintott.

− Hívd fel. Három perced van a felszállásig. De figyelmeztetlek, minden szavadat lesem.

Milyen jó, hogy nem töröltem ki Learmont számát… Elővettem a mobilomat, felhívtam Thomast. Egy csöngés, kettő…

− Anton?

Learmont hangjából nyilvánvaló kíváncsiság érződött ki.

− Foma, azon a versen töprengek… azon a feliraton, amit Merlin hagyott a hatodik rétegben…

− És? − érdeklődött Learmont.

− Hogy szól a harmadik sor? Úgy fordítottad, hogy „mindent megkapsz, és nem kapsz semmit, ha sikerül megszerezned”, emlékszel? Azt jelenti ez, hogy „megkapsz és elveszítesz mindent” vagy „megkapsz mindent, de nincs rá szükséged”?

Thomas megköszörülte a torkát. És angolul kezdte mondani:

− With it, thou shalt acquire all − and nothing shalt thouget…

Még jó, hogy nem keltául…

− Ez azt jelenti… − szántam rá magam végül a tisztázásra.

− Ez azt jelenti, hogy ha megszerzed, megkapod azt, ami személyesen neked nem kell, bár nagyon fontos, globális, általános.

− Köszönöm, Foma!

− Töröd a fejed? − érdeklődött Learmont. − Sok sikert! Mi sem lopjuk a napot, dolgozunk…

Bontottam a vonalat. Vajon hallotta-e beszélgetésünket Edgar és Gennagyij? Hirtelen csodálkozva jöttem rá, hogy a feladat magával ragadott. A nyakamon lévő huroktól függetlenül. A zsarolástól függetlenül. A mellettem ülő vámpírtól és megkergült Inkvizítortól függetlenül.

Meg akarom érteni. Meg akarom oldani Merlin rejtvényét. Olyan erős, mint ő, sosem lehetek, de intellektuálisan fel tudok-e emelkedni az ő szintjére?

Szeretném hinni, hogy igen…

Indulj előre, ha mint én, erős vagy,/ Indulj vissza, ha mint én, oly bölcs.

Hát így. Már megint ehhez a mondathoz jutottunk. Az értelme többé-kevésbé világos. Az erős előre tud menni, és Merlin útján elérni a célt. Az okos visszafordul, és kerülő utat választ.

Kezdet és vég, fej és farok a Minden Koronájában/ Egybeolvad…

Ez valószínűleg csak költészet. Alfa és omega, kezdet és vég. Fej és farok? Lehet, hogy ez a Homály ötödik rétegében lévő gólemre utal?

Ezen a soron még komolyabban el kell majd töprengeni. És hogy szólt a vége?

Így élet és halál elválhatatlan.

Ez valószínűleg az alkalmazás területére vonatkozik. Élet és halál elválhatatlan. A Homályba eltávozott Másfélék feltámadhatnak, visszatérhetnek a világunkba… De vajon kell ez nekik?

Rímfaragó Thomast csaknem kézen fogva kellett kivonszolni, annyira szeretett volna maradni, megízlelni a mágikus éden gyönyöreit.

Elképzeltem amint az életre kelt Kosztya ordítani kezd az apjával: „Kértem én tőled, hogy feltámassz?” Lehetséges ez?

Nem tudom. Semmit sem értek. Eh, Thomasnak aligha van igaza. Ő is a saját álmának rabja, ahogyan Edgart és Gennagyijt is elvakítja a magáé. Nem tűnt nekem túl lelkesnek a Homálynak az a lakója, aki valamikor régen képes volt feljönni az első rétegbe, sőt még meg is mutatta nekem az utat a Setétek főhadiszállásához… mondhatni, megmentett akkor. Vajon ki lehetett, és miért segített? És egyáltalán hogyan értesült a történtekről a világmindenség valószerűtlen mélyén?

Kérdések, kérdések, és nincsenek rájuk válaszok…

Kezdet és vég, fej és farok a Minden Koronájában/ Egybeolvad…

Itt valószínűleg lennie kell valaminek. Fej és farok, ez nem hagy nyugodni! Hol is volt ilyen, fej és farok összenőve? Már persze ha nem vesszük komolyan a gólem-szörnyet, mindkét farkán fogakkal…

Egyébként miért ne vehetnénk csaknem komolyan?

Nem a magam számára természetesen. Hanem a kedves Utolsó Őrség számára.

Szóval, a Minden Koronája annak a nyomorult kétfejű teremtménynek a testében van elrejtve. Valahol a közepén. Ahol az egyik felének vége van, és a másik elkezdődik. Ahol fej és farok elválaszthatatlan… Indulj vissza, vagyis az ötödik rétegbe, ott megtalálod!

Ez így nagyon meggyőző. Ha komoly képpel adják elő. A rúna nincs náluk, és Edgar aligha képes megszerezni. Hát csak próbálják megsemmisíteni a Merlin alkotta gólemet!

Persze ha valóban annak a csúszómászó szörnyszülöttnek a hasában van a Minden Koronája, az nagyon… nagyon megalázó lenne.

De nem hiszek ebben a megoldásban.

− Mosolyogsz − mondta Gennagyij. − Mit találtál ki?

− Halkan − mondtam. − Jár az agyam. Inkább szerezz nekem konyakot.

Gennagyij összeszorította ajkát, és elhallgatott.

A teljes csend burka alatt észre sem vettem, mikor emelkedtünk a magasba. Kinéztem az ablakon − már magasan jártunk, az első felhőréteg felett. A fenébe is, most már mindenütt leküzdendő rétegeket látok…

Nem, valami nyugtalanít ebben a sorban. Fej és farok, ugye? Hallottam én erről. A mágiában? Nem, inkább a folklórban. Valamiféle hiedelmek… Hát persze! Egyiptomi és későbbi európai mítoszok. Alkimista értekezések. A buddhizmus − a szamszára[51] körforgásának képében, az újjászületés…

Az uroborosz[52].

A saját farkába harapó kígyó.

Megborzongtam. Ó, nem véletlen, hogy Merlin kétfejű kígyót hagyott őrként az ötödik rétegben… A Korona természetesen nincs benne.

De célzás volt, és milyen nyilvánvaló!

Kezdet és vég. Megszüli, megtermékenyíti, megöli önmagát. Az örök és változatlan erő, amely feloldódik a térben és ismét újjászületik, az idő végtelen köre, védelem a káosz és a sötétség ellen, körülöleli a Mindenséget, fenntartja a világot és teret ad neki, halálba viszi az életet, a halált pedig életbe, egyszerre mozdulatlan és mozgó…

Halál és feltámadás.

Az Erő végtelen áradata, amely elhal és újjászületik…

Megértettem. Mindent megértettem.

Ujjaim remegtek, megmarkoltam az ülés karfáját. Elkaptam Gennagyij gyanakvó pillantását.

− Félek a repüléstől − mondtam. − Szerezz konyakot, jó? Légy emberséges, ha kis időre is.

Gennagyij szó nélkül felállt, és egy intéssel odahívta a stewardesst.

Uroborosz.

A kezdet és a vég. Halál és élet. Az Erő Gyűrűje, amely fenntartja a Mindenséget.

Mindent megértettem. Merlin után elsőként. Lesz mire büszkének lennem, ha életben maradok!

− Te kigondoltál valamit − mondta Edgar. Felállt, áthajolt az ülés támlája fölött, kíváncsian nézett a szemembe: − Hé, Anton! Igazam volt, támadt valamilyen ötleted!

− Támadt. − Nem kezdtem köntörfalazni. − Edgar, még egyszer meg akarom kérdezni tőled… biztos vagy benne, hogy az eltávozottak visszahozása veszélytelen? Hiszen tudod, mi a Fejedelmek Árnyéka?

− Tudom. − Edgar elkomorodott. − Eltávozott mágusok, akiket az ötödik rétegből hívnak elő, ahol elég hosszasan képesek létezni. Kiszakítva megszokott közegükből, csordultig telve Erővel, eszüket vesztve… elképzelhetetlen kegyetlenséggel pusztítanak el mindent maguk körül. Anton, ne keverd össze az eltávozottak erőszakos előhívását és felhasználását a feltámasztásukkal. Tudod, ha téged fejbe vernek, úgy keltenek fel éjszaka, leöntenek szarral, és a füledbe üvöltenek valamit, te is dühöngeni kezdesz.

− Szóval megingathatatlan az elhatározásotok… − Elhallgattam. Nem akartam rögtön „megadni magam”. Edgar nem olvashat a gondolataimban, elvégre Legfelső szintű vagyok, de képes megérezni a hazugságot az intonációmból, az arckifejezésemből. És Gennagyij is. − Edgar, mik a garanciáim?

− Miféle garanciák? − lepődött meg.

− Garanciát kérek arra, hogy ha mindent elmagyarázok, nem adsz utasítást a bomba felrobbantására Moszkvában. És hogy leveszed a nyakamról Schrödinger macskáját.

Edgar elnevette magát.

− Sokat akarsz.

− Sokat adok − válaszoltam ugyanolyan hangnemben.

− Ha megesküszöm a Fényre és a Setétre, megfelel?

− Edgar − szólalt meg hidegen Gennagyij −, mindennek van határa!

− Esküszöm a Fényre, a Setétre és a köztük lévő Egyensúlyra − szólalt meg Edgar kimérten, kezét köztem és Gennagyij között előrenyújtva −, hogy ha segítesz nekünk megszerezni a Minden Koronáját, leveszem rólad Schrödinger macskáját, nem adok parancsot a robbantásra Moszkvában, és megengedem, hogy szemtől szemben megverekedj Gennagyijjal. Ha győzöl, többé nem ártok neked és a családodnak, ha részetekről nem ér támadás. Ha veszítesz, kötelezem magam, hogy semmit nem követek el Szvetlana és Nágya ellen. Ismét csak abban az esetben, ha ők nem támadnak rám. Esküszöm!

Tenyerén megjelent egy kis gömb, egyik fele csillogott, a másik fekete volt, mintha magába szívta volna a fényt. A gömb lassan forgott, a fény átfolyt a sötétbe, a sötét a fénybe.

− Egy kis pontosítás − mondtam. − Mit jelent az, hogy „ha segítek megszerezni”? Ez mikorra érvényes?

− Amikor a kezünkben lesz a Korona.

− Ezt nem fogadom el − ráztam meg a fejemet. − Komoly esély van arra, hogy a Koronát megszerezve elpusztultok. A macskát pedig csak az veheti le, aki föltette. Nem csábít a gondolat, hogy hátralévő életemet mindenféle mágia nélkül és ezzel a vacakkal a nyakamon kell leélnem.

Edgar elgondolkodott. Pontosabban úgy tett, mintha gondolkodna. Nyilván már régen eldöntötte, meddig mehet el.

− Pontosítok − mondta a Fényből és Setétből álló, tenyerén forgó gömböt nézve. − Abban a pillanatban kiadom a parancsot, hogy ne robbantsák fel a bombát Moszkvában, amikor mindannyian igaznak fogadjuk el, amit mondasz. A macskát akkor veszem le, amikor elindulunk megszerezni a Koronát. De ott leszel velünk, és eskü kötelez, hogy nem zavarsz meg minket. Ez a maximum, ameddig elmehetek.

Most rajtam volt a sor, hogy agymunkát mímeljek. Elfogadhatom-e ezeket a feltételeket? Ha arra készülök, hogy elmondom nekik az igazat, tovább kell alkudoznom…

− Még egy pontosítás − mondtam. − Nem csak leveszed rólam a macskát, de azt is megengeded, hogy biztonságos távolságra menjek tőletek. Nem szeretnék akaratlanul a ti oldalatokon belekeveredni a küzdelembe.

− Küzdelembe? − kérdezte kíváncsian Edgar. − Csak nem Learmont munkatársaival kell összecsapnunk?

− Nem, nem velük. − Elmosolyodtam. − Nélkülük is lesz majd elég gondotok, hidd el.

− Rendben − mondta Edgar. − Megengedem, hogy biztonságos távolságra menj el, mielőtt elindulunk megszerezni a Koronát.. De utána vissza kell jönnöd, és megküzdened Gennagyijjal. Ő… ragaszkodik ehhez.

− Beleegyezem − mondtam. Kinyújtottam a kezem – Esküszöm a Fényre.

Tenyeremen megjelent, majd rögtön el is tűnt egy tűzgömb. Nyakamon nyugtalanul összehúzódott, majd elernyedt a macska. Nem én űztem mágiát, az eredendő Erő maga dönti el, megerősíti-e a mágus szavát, vagy nem.

− Gennagyij, megerősíted Edgar ígéretét? − kérdeztem.

− Igen. − Ő nem esküdött meg a Setétre. A vámpírokhoz ritkán ereszkedik alá az eredendő Erő. De hittem neki. Elvégre Gennagyij számára az volt a legfontosabb, hogy visszakapja a fiát és a feleségét. A bosszú a második helyre szorult.

Hirtelen észbe kaptam: a Hallgatás Köre azt nem akadályozza meg, hogy az utasok észrevegyék a váratlan fényjelenségeket. Körülnéztem.

De minden rendben volt. A túloldali utas aludt. Az ablaknál ülő szomszédja notebookján dolgozott. Milyen remek fickók ezek az üzletemberek…

– A hetedik rétegbe nem lehet lemenni − mondtam. − Sehogyan sem. Erre csak nullás mágus képes… vagy az, aki megsemmisült, és leszállt a Homályba.

Gennagyij feszülten kihúzta magát. Edgar jeges hangon megkérdezte:

− Ezt tanácsolod nekünk?

− Nem − ráztam meg a fejemet. − Merlin nagyszerűen elmagyarázott mindent. Ti csak egyszerűen leragadtatok a hetedik rétegre vonatkozó ötleteteknél! Jó, nem csak ti… − tettem hozzá önkritikusan. − Pedig Merlin nem csak a Korona megszerzéséhez hagyott útmutatást! Ő általában beszél a problémáról. Az eltávozottakkal való találkozás lehetőségéről!

Edgar és Gennagyij összenézett.

Igen, ezzel az elevenükre tapintottam.

− Indulj előre, ha mint én, erős vagy − idéztem. − Miről van itt szó? A hetedik rétegbe vezető útról, ahol az eltávozottak lakoznak. És ha nullás mágus vagy, mit jelent ez? Azt, hogy szükséged van a Merlin megalkotta talizmánra, a Minden Koronájára. És hol találod meg? A hatodik rétegben ezt mondja a felirat: Indulj vissza, ha mint én, oly bölcs. És mi van az ötödik rétegben?

− Az őr. A gólem kétfejű kígyó alakjában − hunyorgott Edgar.

− Fej és farok egybeolvad − vágtam ki diadalmasan. − Az nem egyszerűen őr, ti hülyék! Az burkolat, a talizmán védelme! Nem olvastál gyerekkorodban meséket? A hétfejű sárkány élete egy tojásban van, a tojás egy kacsában, a kacsa egy ládában… Az elv ugyanez. Egyébként − tettem hozzá hirtelen ihlettől megszállva − nem lepne meg, hogy ha kettétépitek a gólemet, valamilyen repülő teremtmény mászna ki belőle. Vagy inkább kirepülne. Valószínűleg sebesen igyekszik majd elmenekülni, úgyhogy készüljetek fel egy sebesen szálló cél elkapására.

− Így élet és halál elválaszthatatlan − mondta Edgar. És elgondolkodott.

− A gólem halála új élet az eltávozottaknak − suttogta Gennagyij. − Edgar, lehet, hogy ez igaz?

Edgar gondolkodott. Visszaemlékezett valamire.

− Egyébként a Korona valószínűleg a gólem aktivátora − tettem hozzá. − Merlin kedvelte az egyszerű és szellemes megoldásokat.

− Két eset volt a történelemben, amikor a védő gólem egyben a védett tárgy burka is volt − mondta Edgar. − És először Merlin egyik tanítványa alkalmazta ezt a furfangot.

Gondolatban köszönetet mondtam a számomra ismeretlen mágusnak, aki így megerősítette a szavaimat. És csak annyit engedtem meg magamnak, hogy elgondolkodva bólintsak.

− Hát így. Merlin biztosan megosztotta vele az ötletét. Vagy segített a mesterének a kígyó gólemet elkészíteni.

Edgar bólintott.

− Ha nálunk volna a rúna… − mondta. − Azzal gyerekjáték lenne semlegesíteni a gólemet.

Hitt nekem.

− Ti tehettek róla − mondtam. − Nem titkos társaságot kellett volna szervezni, hanem közös megvitatásra előterjeszteni az elgondolásotokat. Minden Másféle veszített már el valakit…

− Neked fogalmad sincs a bürokrácia erejéről − mondta undorral Edgar. − A vita évszázadokig eltartott volna. És végül úgy határoztak volna, hogy nem tesznek semmit.

− Az nem lehet − motyogtam.

− Te egyszerűen túlságosan fiatal vagy… és távol az irányító szervezetektől. Geszer meg Zavulon egyetértene velem.

Vállat vontam. Lehet, hogy egyetértenének.

Vajon Geszernek is van kit siratnia? Olgát szereti, és Olga most ott van mellette. Még a fiát is sikerült Másfélévé tennie. De… vajon az évezredek során a Hatalmas Geszer nem veszített el szeretett embert, barátot, gyereket? Biztosan voltak veszteségei. És köztük nemcsak emberek, hanem Másfélék is. Akik eltávoztak a Homályba.

Na és Zavulon? Amilyen most, persze senkit nem szeret. De mindig így lehetett ez? Valamikor ő is gyerek volt, ugyanolyan, mint mindenki más, csak rendelkezett a Másféle potenciáljával. Úgy alakult, hogy a Setét útjára lépett. De az lehetetlen, hogy soha senkit ne szeretett volna. Erre még a Setétek is képesek… még az olyan gonoszak és szívtelenek is, mint Alisza Donnyikova…

Érdekes felállás. Hiszen amit az Utolsó Őrség csinál, elvben nagyon is kedvére lehet Geszernek is, Zavulonnak is. Bármelyik többé-kevésbé öreg Másféle csak örülhet az ötletnek, hogy feltámasztják az eltávozottakat.

Bár ezt természetesen soha nem ismerhetik el nyíltan.

5. FEJEZET

A stewardess kiosztotta az ebédet. Megint konyakkal kínáltak, de most elutasítottam. Elég, Edinburgh-ban észnél kell lennem.

Mögöttem Edgar jó étvággyal evett. Gennagyij elgondolkodva kotorta az ételt villájával, kiválogatva a húsdarabokat. Ránézve teljesen elment az étvágyam a hústól. Magamba erőltettem egy kevés salátát és egy darabka sajtot. Szinte zokon vettem, hogy minden nagyon ízletes volt. Vegetáriánus ebédet kellett volna kérnem.

Szauskin előhúzott a zsebéből egy flaskát. Letekerte a kupakot, kortyolt egyet, aztán eltette és tüntetőleg megnyalta valami sötét folyadékkal összekent ajkát.

− Tudod, Edgar, egy dolog azért meglepett − mondtam halkan. − Mintha sosem álltad volna a vérszívókat. A Megállapodást megszegő vámpírokat pedig… És mégis leszedted a regisztrációs jegyet egy bűnözőről?

− Nyugodj meg, Anton − mondta Edgar csitítva. − Hogy Gena kinyírta a Fénypártiakat a körúton, az önvédelem volt. Edinburgh-ban meg… pechesen alakultak a dolgok. De bizonyos értelemben az is önvédelem volt. Gena még csak ki sem szívta a srác vérét, kellemetlen lett volna Kosztya haverjának a vérét kiszívnia, kiöntötte az egészet…

– És hogyan érte el a Legfelső szintet? − kérdeztem Gennagyijt nézve.

A vámpír alig észrevehetően kinyitotta a száját, kiengedte az agyarait. Megrázta a fejét.

– A fia jegyzetei közt megmaradt a Szauskin-koktél receptje − mondta Edgar zavartalanul. − Igen, Gena törvénysértő módon emelte meg a saját szintjét. De ehhez nem kellett embereket ölnie…

− Biztos vagy benne? − kérdeztem Gennagyijt nézve. Agyarai egyre jobban kibújtak. Érdekes, vajon mit tesz majd Schrödinger macskája, ha bolyhos testén keresztül próbál valaki megharapni?

− Mi a baj? − Edgar kinyújtotta a kezét, és keményen megmarkolta Gennagyij vállát. − Nem tudok valamit a fegyvertársamról?

− Hazudik − mondta Gennagyij. − Megpróbál összeveszíteni minket.

− Nem hiszem. − Edgar még egyre fogta a vámpír vállát. És mintha némi erőfeszítést is vitt volna a dologba. − Felizgattad magad, Gena. Nyugodj meg.

− Teljesen nyugodt vagyok − sziszegte a vámpír.

− Embert öltél? − kérdezte higgadtan Edgar. − Nem volt semmiféle koktélrecept, amit a fiad küldött el neked elektronikus postán?

− Öltem − mondta Gennagyij. Megint elővette a flaskát, megrázta. − De a recept megvolt. Ebben Kosztya koktélja van. Nem néztem meg a postát, kisebb gondom is nagyobb volt. Tavasszal olvastam el a levelet, csak akkor már mindegy volt… És most mi van?

− A lakásában ötvennél több kiszívott holttestet találtunk − magyaráztam. − Képzelheted, hogy felzúdultak az Őrségek. Genát most a sajátjai képesek lennének darabokra szaggatni. Öt évre licenc nélkül maradtak.

− Milyen szerény volt Geszer – jegyezte meg Edgar. − Én az ő helyében tíz évet követeltem volna. Ez baj! Sejtettem valami ilyesmit. Ez baj! Gennagyij, így nem lehet eljárni! Végül is egy csapat vagyunk!

− Egy csapat maradunk? − kérdezte Gennagyij.

Edgar felsóhajtott.

− Igen. Ami megtörtént, azon nem változtathatsz… Miért csináltad?

− Honnan tudhattam volna, hogy rám szálltok? − válaszolt kérdéssel a vámpír. − Antonon akartam bosszút állni. És hogy állhat bosszút egy gyenge vámpír egy Legfelső szintűn? Fel kellett tornásznom magam. Mindenről ő tehet!

Arra gondoltam, hogy ez a vád sosem megy ki a divatból. Nemcsak a Setét erői körében, hanem a legközönségesebb emberi söpredéknél sem.

Ő tehet mindenről! Neki lakása volt, kocsija, drága mobiltelefonja, nekem meg három rubelem, krónikus alkoholizmusom és minden reggel másnaposságom. Aztán megvártam a kapualjban egy téglával, parancsnok polgártárs… Az a lány tizenhét éves volt, hosszú lába volt, és egy jóképű barátja, nekem meg az impotenciám, pornóújság a párnám alatt, a pofám meg mint egy gorilláé. Hogy állhattam volna meg, hogy rá ne vessem magam, mikor dudorászva bejött a lépcsőházba, a szája még égett a csókolózástól… Neki érdekes munkája volt, kiküldetésben bejárta az egész világot, megbecsülték, nekem meg volt egy pénzen vett diplomám, jelentéktelen beosztásom az ő keze alatt meg a krónikus lustaságom. Csak ezért intéztem úgy mindent, hogy megvádolják sikkasztással és kirúgják a cégtől…

Egyformák mind, akár emberek, akár Másfélék, akik dicsőségre, pénzre, vérre vágynak, és felismerik, hogy mindig a görbe út a legrövidebb.

Valaki mindig az útjukban áll, és mindig az a valaki más a hibás.

Amikor Gennagyij Szauskin meg akarta menteni haldokló kisfiát, valószínűleg valóban jót akart. Persze nem tiszta lélekkel, neki már nem volt lelke. De az értelme és a szíve nem tudott megbékélni a kicsi halálával. Ahogyan most sem tud megbékélni. És a görbe út olyan egyszerűnek és közelinek látszott…

Sokáig egyensúlyozott a határon, már ha a vámpír számára létezik még ez a határ. Nem gyilkolt. Sőt igyekezett jó és becsületes lenni, és sikerült is neki. Még Kosztyát is sikerült csaknem emberré nevelnie.

A rövid utak azonban abban különböznek a hosszúaktól, hogy meg kell fizetni értük. És a sötét utakon nagyon szeretik a végén benyújtani a számlát.

− Kielégít a magyarázata? − kérdeztem.

− Elkeserít − felelte Edgar. − De ezt már nem lehet jóvátenni.

− Vannak dolgok, amiket nem lehet jóvátenni − értettem vele egyet.

Magamban viszont hozzátettem: „De vannak olyanok is, amiket ki lehet javítani.”

A homálybéli vámvizsgálat pultja üresen állt Edinburgh-ban. Ott hevertek valamiféle űrlapok, sőt egy kereső amulett is, egyenletes tejfehér fényt árasztva: utoljára egy Fénypárti ment itt át. Ügyeletesek nem voltak. Vagy csak egy ügyeletes? Aligha lehet itt túl sok munka…

A Homályba Edgar vont le. Én változatlanul nem tudtam mágiát alkalmazni, a nyakamon nyugtalanul fészkelődött, időnként még a karmait is kiengedte Schrödinger átkozott macskája. Egyszer odapillantottam Gennagyijra − és elfordultam. Szép kis látvány. Mit is mondott Zavulon a vámpírosdit játszó embergyerekekről? Meg kell nekik mutatni, hogy is néz ki igazából egy vámpír. Fekélyektől eltorzult pofa, földszürke bőr, a zavaros, üres, fehéres szem olyan, mint a hámozott kemény tojás.

Elmentünk a pult mellett, befordultunk egy szolgálati folyosóra, a valós világban bezárt ajtón keresztül. Beléptünk egy kis szobába, amely vagy szegényesen berendezett pihenőszobaféle, vagy a már kiszolgált, de még le nem selejtezett ócskaságok raktára lehetett: törött támlájú és lábú székek, állványok, rajtuk poros dobozok és üvegek, gyászos színű, feltekert szőnyegek.

Edgar a vállamnál fogva visszarángatott a valódi világba. Tüsszentettem. Igen, ez egy ideiglenes lomtár. Pislogtam, szememet szoktatva a tompa világításhoz − az ablakokat sűrű redőny fedte. Elnevettem magam. Nos, még egy pontot beírhatok a magam javára.

A legjobb állapotban lévő karosszékben egy szép, fekete hajú asszony ült. Az egyszerű, hétköznapi öltözet − nadrág és blúz − nagyon nem illett hozzá. Helyénvalóbb lett volna valami hosszú, nőiességét hangsúlyozó ruha, vagy valami egészen légies, fehér, áttetsző holmi, esetleg egyáltalán semmi.

Bár… ő képes lett volna bármilyen öltözéket megszépíteni önmagával. Akár egy csöves gönceit is.

Megint elgyönyörködtem benne. Mint első alkalommal, amikor útjaink keresztezték egymást.

− Szervusz, Arina − mondtam.

− Szervusz, varázslómester. − Felém nyújtotta a kezét, és ajkamat a tenyeréhez érintettem.

Pedig láttam őt homálybéli megtestesülésében is. És azt is tudtam, hogy ez az élettől és egészségtől sugárzó test csak az emberi világban létezik.

− Meg sem lepődtél − mondta Arina.

− Egy csöppet sem − ráztam meg a fejem.

− Tudta − szólalt meg Edgar. Hangsúlyából rögtön megértettem, hogy ebben a hármasban nem ő a főnök. Lehet, hogy ezt az egész kalamajkát ő kavarta. Az is lehet, hogy ő látta el a harci mágia eszközeivel az Utolsó Őrséget. De nem Edgar a főnök.

− Szvetlana találta ki? − kérdezte Arina.

− Együtt jöttünk rá − mondtam. − Egyébként most már Fénypárti vagy? Elnézést, nem kockáztathatom meg, hogy megnézzem az aurádat… egy macska szunnyadozik itt a vállamon…

− Fénypárti vagyok − mondta Arina nyugodtan. − Az sem újság számodra, hogy a Legfelső szintűek képesek színt váltani?

− Merlin is megváltoztatta − legyintettem. − Kérdezni szeretnék tőled valamit, boszorkány… vagy hogy is kell most szólítani? Gyógyítónő?

Arina hallgatott.

− Ígéretet tettél a feleségemnek. Esküt. Hogy száz évig…

− Nem teszek kárt senkiben, sem Másfélében, sem emberben, legfeljebb önvédelemből − folytatta Arina.

− És a színváltás talán felmentett az eskü alól?

− Én nem öltem meg senkit, Anton. Az, hogy Edgart és Gennagyijt felpörgettem, egészen más dolog. Ez nem ütközik az eskübe.

− Szvetlana megsajnált téged − mondtam. − Megsajnált.

− Lehet, hogy nem ok nélkül, Anton? − Arina elmosolyodott. − Nos… Fénypárti lettem. A feleségednek és a kislányodnak nem ártottam, nem igaz?

− És mi a helyzet a nukleáris töltettel, aminek a házunk melletti felrobbantásával fenyegetőzik Edgar? Hány óra múlva? − A volt Inkvizítorra néztem.

Edgar felemelte a karját. Az órájára nézett. És ezt mondta:

− Tudod, arról van szó, Anton… hogy igazán érdekelt legyél az ügyünk sikerében, úgy kell érezned, neked személyesen van erre szükséged.

Még be sem fejezte, de a halántékomon súlyosan lüktetni kezdett egy ér, a szememre köd borult.

− A robbanás öt perccel ezelőtt megtörtént − mondta Edgar hidegvérrel. − Az eskümet nem szegtem meg, az időpontot még tegnap kitűztük… És kérlek, ne dühöngj. Ha Schrödinger macskája végez veled, nem segíthetsz a feleségeden és a kislányodon.

Nem is állt szándékomban mágiát alkalmazni.

A halottaknak mindig problémáik támadnak a bosszúval kapcsolatban. Még a halott Másféléknek is. Semmi szükségem erre.

Belerúgtam Edgarba. Talán nem volt olyan szép mozdulat, mint Olgáé, amikor kirúgta a zárat Szauskin ajtajából. De erősebb volt.

Edgar nekirepült a falnak, beleverte a tarkóját, és lassan lecsúszott a fal mentén, a lágyékát markolva.

Gennagyij rám vetette magát. Emberfeletti erővel átfogta a mellemet, a másik kezével hátrahúzta a fejemet, és kimeresztette agyarait…

− Gena! − Arina csak egyetlen szót szólt, de a vámpír agyarai nyomban visszahúzódtak. − Edgar magának kereste a bajt. Anton, nyugodj meg. Szürke barátunk tévedett.

Edgar felnyögött, lágyékát szorítva a padlón fetrengett. Sikerült jól eltalálnom.

− Nem volt semmiféle robbanás − folytatta Arina. Felállt, odajött hozzánk. Az arcomba nézett. − Hé, Anton! Nyugodj meg. Nem volt robbanás!

A szemébe néztem. És bólintottam. Igazat mondott.

− Hogyhogy… nem volt… − nyögött a sarokban Edgar.

– Megmondtam neked, hogy nem tetszik az ötlet – mondta Arina. − Még ha Setét maradtam volna, akkor sem tetszene! Nem volt robbanás. A bűnözők, akik ellopták a taktikai nukleáris töltetet, megbánták tettüket, és visszaszolgáltatták a hatóságoknak. Most hallgatják ki őket, és félek, hogy nem túl humánusan. Robbanás nem volt és nem lesz.

− Arina! − Edgar még a nyögést is abbahagyta. − Miért? Legalább megtarthattuk volna… biztosítéknak…

− Én most már nem tudok így tenni − magyarázta kedves mosollyal Arina. − Sajnos képtelen vagyok rá. Rögtön megmondtam neked, hogy megakadályozom az emberek tömeges megsemmisítésével járó akciókat.

– Akkor miért… engedted meg egyáltalán ezt az egészet? − Edgar nagy nehezen feltápászkodott. Gyűlölködő pillantást vetett rám. − Te barom! Az egészet… az egészet szétrúgtad!

− A legközelebbi hetvenhét alkalommal nem is lesz rá szükséged − válaszoltam elégedetten. − Nem vetted észre azt az igézetet, amit Afandi bocsátott rád?

Arina elnevette magát.

− Ez igen! Afandi, az öreg mókamester… Igen, a következő hetvenöt alkalommal valaki mást fogsz fárasztani, Edgar.

− Miért engedted meg? − kérdezte újra fájdalmas hangon Edgar.

− Hogy meggyőzően beszélj. Anton még a macskával a nyakában is felismerte volna a hazugságot. Szauskin, kérem, engedje el a vendégünket. Nem verekszik többet. A kisfiúk örökké a legprimitívebb módszerekkel tisztázzák a viszonyaikat…

Gennagyij kelletlenül ellépett mellőlem, és törökülésben letelepedett a padlóra. Körülnéztem egy jobb széket keresve, és tüntetőleg engedélyt sem kérve leültem. Arina is visszatért a karosszékéhez. Edgar, észbe kapva, hogy már csak egyedül ő áll, sérült testrészét markolászva, szintén leült.

− Nos, most, hogy mindenki lehiggadt, nyugodtan beszélhetünk − mondta Arina egy olyan irodalmi szalon háziasszonyának szívélyes hangján, amelyben az egyik költő épp az imént tépte meg a másik üstökét. − Békesség, békesség és békesség! Figyelj, Anton, elmagyarázom neked… tudod, hogy nekem sokkal nehezebb hazudnom, mint Genának vagy Edgarnak. Nem akarunk mi semmiféle borzalmat. Nincs szándékunkban embereket elpusztítani. Csak visszahozzuk az életbe eltávozottainkat.

− Arina, téged mivel tudtak rávenni? − kérdeztem. – Szerelmesed? Gyereked?

Arina szemében hirtelen kivehetően felvillant a fájdalom.

− Szerelmesem… volt szerelmesem, varázslómester. Volt és elment. Még emberi életkorát sem élhette le, meghalt. Kislányom is volt. Korábban, még szerelmesem előtt. Ő is meghalt. Négyéves volt… járvány vitte el. Éppen nem voltam mellette, már nem tudtam megmenteni. És őket a Korona sem adja vissza, emberek voltak. Ha el is mentek valahova − oda mi nem juthatunk el, és számukra nincs visszaút.

– Akkor miért… − A befejezetlen kérdés a levegőben lebegett.

Gennagyij halkan, rekedten felnevetett.

− Neki eszményei vannak! Ő most Fénypárti, mint te. Kizárólag magasztos eszmények nevében gyilkol…

− Csönd, vérszívó! − Arina szeme villogott. Majd közömbös hangon nyomban hozzátette: − Igazat mond, Anton. Hiszen tudatosan lettem Fénypárti. Mondhatni, az eszem vezetett, nem a lelkem. Elegem lett a Setétekből. Soha semmi jót nem láttam tőlük. Gondoltam arra is, hogy beállok az Inkvizícióba, de túl sok volt a rovásomon. Meg nem is nagyon szeretem őket, ezeket a képmutató, önelégült alakokat… bocsáss meg, Edgar, ez rád természetesen nem vonatkozik. Akkor tényleg elutaztam Szibériába. Tomszkban laktam, jó város, csöndes. A Fényre hangol. Mint hajdanán, javasasszonyként dolgoztam. Újságban hirdettem, amikor meg jöttek az Őrségtől ellenőrizni, sarlatánnak tettettem magam, könnyű volt az egyszerű őrségbelieket az orruknál fogva vezetnem. Azután azon kaptam rajta magam, hogy csak jó dolgokat művelek. A férjeket csak akkor vezetem vissza a feleségükhöz, ha még él a szerelem, ha tényleg azt látom, hogy ettől mindenkinek jobb lesz. Betegeket gyógyítok. Eltűnteket keresek meg. Visszahozom a fiatalságot… egy egészen kicsit. Hiszen ehhez, és ez a fő, csak egészen kevés mágia kell, a többi meg − önbizalmat önteni belé, egészséges életmódra szoktatni. És egyetlen szemmel verést sem csinálok, egyetlen rontás sem küldök… El is határoztam, hogy elegem van a sötét játékokból. És tudod, mi kell ahhoz, hogy egy Másféle színt váltson?

Megráztam a fejem.

− Valami nagyon nagy, fontos dolgot kell kigondolni. Nem elég az, hogy egyszerűen egy évig jó dolgokat művelsz, és akkor Fénypárti leszel, ha rosszakat, akkor meg Setét. Nem. Valami olyanra van szükség, amitől minden megfordul benned. Hogy mindaz, amit egész életedben műveltél, kifehéredjen… vagy ellenkezőleg, megsötétedjen.

− Merlin a kisdedek megölésén bukott el? − kérdeztem.

− Azt hiszem, igen − bólintott Arina. − Mi máson? Nagyon szerette volna megteremteni a földön az igazságosság és nemeslelkűség birodalmát, na meg Arthurt is pátyolgatta. Nem lehet teketóriázni, ha ilyen nagy célról van szó. És akkor egyszer csak a valószínűségi vonalakban megjelenik egy csecsemő, aki majd felnő, és lerombolja az egész birodalmat… Én nem éltem akkor, nem tudhatom, Merlin mit gondolt és mit akart. De abban a pillanatban, amikor Merlin elhatározta, hogy álma érdekében elpusztítja az ártatlanokat, meghalt a Hatalmas Fénypárti mágus, és megszületett a Hatalmas Setét.

Megint az uroborosz. Élet a halálban és halál az életben…

Valóban minden ilyen egyszerű Arina esetében? Megunta, hogy Setét legyen, a jó tettek vonzották − hát Fénypárti lett. Átnevelődött, és átállt a másik oldalra…

Vagy van itt még valami? Azok a hosszú és bonyolult kapcsolatok, amelyek Geszerhez fűzték? Közösen szőtt intrikáik, amikor a Fénypárti mágus és a Setét boszorkány ugyanazt a célt követte? Geszer vonta őt a Fény felé, vagy Arina értette meg, hogy az ő Setétje és Geszer Fénye közt nincs is olyan nagy különbség?

Nem tudom. És itt nem is fog felelni nekem. Mint ahogy arra a kérdésre sem, tudott-e korábban Geszer és Zavulon a terveiről, saját játékukat játszva hagyták-e, hogy az Utolsó Őrség kinyújtsa a kezét Merlin hagyatéka után.

− És hogy jöttél össze Edgarral? Nem titok?

Edgar hallgatott. Valamit suttogott… nyilván sérülését próbálta a lehetőségekhez mérten gyógyítani.

− Nem titok az már. − Arina fegyvertársára és a jelek szerint szeretőjére pillantott. − A nyomomra bukkant. Ez elvi kérdéssé vált a számára. Felkutatni ugyan felkutatott, de addigra már elment a kedve attól, hogy érdemeket szerezzen. Meghalt a felesége, ő meg tudomást szerzett Merlin utolsó talizmánjáról, és meg akarta szerezni. És ez a legegyszerűbben úgy érhető el, ha nemcsak Legfelső szintűvé válik, hanem egyenesen nullássá, mint Merlin. Edgar azt hitte, képes vagyok rekonstruálni a Fuarant. Egy kissé túlbecsült. De a meséje a Minden Koronájáról megtetszett nekem. Akkor léptünk szövetségre.

Bólintottam. Igen, valószínűleg így történt. Edgar, akit hatalmába kerített a talizmán megszerzésének gondolata, megtalálta Arinát. Közösen bevették Utolsó Őrségükbe a bosszúszomjas Szauskint. És munkához láttak. Az Inkvizítor, akinek korlátlan hozzáférése volt a mágikus amulettek legnagyobb tárházához, a Fénypártivá vált, nagyon okos boszorkány, a fia és felesége utáni vágyakozástól eszét vesztett Legfelső szintű vámpír…

Szomorú kompánia.

És rettenetes.

− Nem félsz, hogy a Koronával hibát követsz el, Arina? Ahogy Merlin Mordreddel?

− Félek − felelte. − Van ilyen… De hibáztunk azzal, hogy téged foglyul ejtettünk? Kitaláltad, hogy lehet megszerezni a Minden Koronáját?

− Igen − mondtam. − A hetedik réteget Merlin megtévesztésül keverte a dologba. Eleven lény, ha nem nullás, nem léphet be a holtak birodalmába.

− Eltávozottak − javított ki minden harag nélkül Gennagyij. − Eltávozottak, nem holtak.

Miért zavarja őt ez ennyire? Talán azért, mert nem élő?

− Én is úgy gondolom, hogy nem lehet lemenni − bólintott Arina. − Ha meglenne a Fuaran, felcibálhatnám Edgart nullásig. De a könyv nélkül nehéz. Néhány dologra emlékeztem, volt, amit újra tudtam írni, és valahogy felhoztam a Legfelső szintig. Úgy látszik, nem vagyok elég ügyes, hogy felvegyem a versenyt magával Fuarannal… És mit gondoltál ki?

− A Minden Koronája az ötödik szinten van − mondtam. − Már két hete megszerezhettétek volna!

Arina összehúzott szemmel nézett rám. Én pedig nekiláttam elmondani mindazt, amit már Edgar és Gennagyij elé tálaltam a repülőgépen. A visszafelé megtett lépésről. A fejről és farokról. A gólemről.

− Alighanem hazudsz − mondta elgondolkodva Arina. − Értelmesen hangzik… De Merlinhez képest valahogy túl egyszerű. Nem? Mit mondasz?

− Én is azt hiszem, hogy hazudik − csatlakozott hozzá váratlanul Gennagyij, aki a repülőgépen jelét sem adta bizalmatlanságnak. − A kislányát kellett volna elkapni…

− Gena, még rémálmodban se jusson eszedbe akár csak hozzá is érni ahhoz a kislányhoz − mondta halkan Arina. − Világos?

− Világos − törődött bele nyomban Gennagyij.

− Nos, hogy állunk, varázslómester? Igazat mondasz, vagy hazudsz? − nézett a szemembe Arina. − Nos?

− Igazat? − dőltem előre. Most csak az indulat menthetett meg… és persze az őszinteség. − Mi vagyok én, Merlin? Honnan tudnám az igazat? A nyakamba akasztották ezt a mocskot, azzal fenyegettek, hogy a feleségemmel és a kislányommal együtt felrobbantják fél Moszkvát, azután rám parancsoltak, mondjam meg, hogy lehet megszerezni a talizmánt! Honnan tudjam, igazam van-e vagy nincs? Gondolkodtam. Úgy érzem, ez lehet a helyes válasz! De senki semmiféle garanciát nem adhat erre, én sem!

− És mit kívántok még tőlem, drága gyilkosaim… talán még doromboljak is? − szólalt meg hirtelen Edgar.

Nem fogtam fel rögtön, hogy viccel. Ritkán esett meg vele ilyesmi.

− De azért van ebben a verzióban valami − tette hozzá Edgar, közben gyűlölködve pillantott rám. − Mintha igaz lenne.

Arina felsóhajtott. Széttárta a karját.

− Hát akkor nincs más hátra, mint ellenőrizni − mondta. − Induljunk.

– Állj! − mondtam. − Edgar azt ígérte, hogy leveszitek rólam a macskát.

− Ha megígérted, szedd le − utasította rövid gondolkodás után Arina. − De figyelmeztetlek, Anton, te most erős vagy, de mi hárman vagyunk, és nem gyengébbek nálad. Eszedbe se jusson valami trükkel próbálkozni.

6. FEJEZET

Gennagyij ült a kormánynál. Edgar és Arina nyilván úgy vélte, ők könnyebben megfékeznek, ha szökni vagy támadni próbálnék. A hátsó ülésen ültem, tőlem balra Edgar, jobbra Arina.

Nem állt szándékomban szökni vagy támadni, túl sok ütőkártyájuk volt még tartalékban. A macskát valóban leszedték a nyakamról, a bőröm a szőrös szalag alatt agyon volt karmolászva, és viszketett.

− A Koronát most jóval komolyabban őrzik − jegyeztem meg. − Nem félsz összecsapástól, Arina? A lelkiismereted kibírja?

− Kevés vérrel megússzuk − felelte meggyőződéssel Arina. − Amennyire csak lehetséges.

Komolyan kételkedtem benne, hogy ez lehetséges lenne, de nem vitatkoztam. Szótlanul néztem az elővárosokat, amelyeken áthajtottunk, mintha azt reméltem volna, hogy megláthatom Learmont-t vagy fekete bőrű segítőjét, és egy pillantással vagy egy intéssel figyelmeztethetem őket…

Ha megpróbálnék megszökni, biztosan elkapnának… Várni kell.

Még csak éppen alkonyodni kezdett, kezdődött a legforgalmasabb turistaidőszak, de Edinburgh ma egészen másnak tűnt, mint két héttel korábban. Az emberek valahogy elcsöndesedtek az utcán, rosszkedvűek, az eget füstfelhő borítja, és a város fölött valamitől nyugtalanul keringtek a madarak.

Hát igen, a világon minden megérzi a kataklizma közeledtét. Még az emberek és a madarak is…

Zsebemben megszólalt a telefon. Edgar összerezzent, megfeszült. Én kérdően néztem Arinára.

− Vedd föl, de légy észnél − mondta.

Ránéztem a készülékre. Szvetlana.

− Igen.

A vonal tökéletesen tiszta volt. Nem is lehetett sejteni, hogy több ezer kilométer választ el minket egymástól.

− Még dolgozol, Anton?

− Igen − mondtam. − Kocsiban vagyok.

Arina figyelmesen nézett. Biztosan hallja Szvetlana minden kiejtett szavát.

− Direkt nem hívtalak. Azt mondták, történt valami… valamiféle terroristák, csurig mágiával… emiatt késel?

A reménység halvány lángocskája kezdett pislogni bennem. Még nem késtem! Szvetlana nem várhatott haza ilyen korán!

− Igen, emiatt, persze − mondtam.

Találd ki! Használj mágiát! Megtudhatod, hol vagyok most. Riaszthatod a többieket. Figyelmeztetheted Geszert, ő meg kapcsolatba lép Learmont-nal. Ha az edinburgh-i Éjszakai Őrség számít a támadásra, az Utolsó Őrségnek vége.

− Azért ne maradj el túl sokáig − kérte Szvetlana. − Talán nincsenek beosztottaid? Nem kell mindent magadra vállalnod. Rendben?

− Feltétlenül − mondtam.

− Szemjonnal vagy? − kérdezte hanyagul Szvetlana.

Még mielőtt feleltem volna, Arina megrázta a fejét. Hát persze, ha Szvetlana gyanakszik valamire, igenlő válaszom után felhívhatja Szemjont.

− Nem − mondtam. − Egyedül vagyok. Különleges feladatom van.

− Ne segítsek? Valahogy unom magam itthon. − Szvetlana elnevette magát.

Arina megfeszült.

− Ugyan hagyd, semmiség az egész − mondtam. − A szokásos őrjárat.

− Ahogy gondolod − mondta Szvetlana kissé csalódottan. − Hívj fel, ha sokáig elmaradnál. Jaj, Nágya huligánkodik valamit, szia…

Bontotta a vonalat. Visszadugtam a telefont a zsebembe. És miközben egyenesen a megkönnyebbült Arina arcába néztem, háromszor megnyomtam a telefon gombját. Bejövő hívások − utolsó hívó visszahívása − a kapcsolat bontása.

Kész. Nem mertem bekapcsolva hagyni a készüléket, Arina meghallhatná a zsebemből a kicsöngés hangját. Vajon kiment a hívás, volt ideje a nemzetközi telefonhálózatnak működésbe lépni, ha bontottam a vonalat? Nem tudom. Csak a mobilhálózatok operátorainak mohóságában reménykedhetem, akiknek előnyösebb átengedni a hívást, és leemelni a pénzt a számláról.

No és abban, hogy ha megszólal a telefonja, majd elhallgat, Szvetlana nem próbál meg visszahívni, hanem mágiához folyamodik. Arina és Edgar jóval öregebb és bölcsebb nálam. De a mobiltelefon mindörökre annak a hatalmas készüléknek a hordozható változata marad számukra, amelybe hangosan kellett kiabálni: „Kisasszony! Kisasszony! Kapcsolja a Szmolnijt!”

− Szvetlana megsejtett valamit − mondta Edgar. − Nem jól csináltad a bombával… még ha nem robbant is fel, lenne még egy ütőkártyánk!

− Nem számít − mondta Arina. − Még ha megsejtett is valamit… már semmire nincs idejük. Anton, add csak ide a telefonodat!

Tekintetében gyanakvás jelent meg. Szó nélkül odaadtam neki a telefonomat, tüntetőleg az ujjaim hegyével húzva elő, hozzá sem érve a klaviatúrához.

Arina ránézett a készülékre, meggyőződött róla, hogy várakozó üzemmódban van. Vállat vont, és kikapcsolta a készüléket.

− Elleszünk hívások nélkül is, rendben? Ha telefonálnod kell, majd elkéred az enyémet.

− Nem teszem tönkre? − érdeklődtem udvariasan.

− Nem. − Arina valóban előhúzta a készülékét. Felhívott valakit − nem a telefonkönyvből, hanem a régi módon, egyenként beütve a számokat. Füléhez emelte a készüléket, megvárta, hogy felvegyék, és halkan ennyit mondott: − Itt az idő. Cselekedj.

− Még nem fogytak el a bűntársak? − kérdeztem.

− Ezek nem bűntársak, Anton. Ezek bérmunkások. Az emberek nagyon hatékony szövetségesek tudnak lenni, ha ellátjuk őket néhány amulettel. Különösen olyanokkal, amilyenek Edgarnak vannak.

Felnéztem a város fölé magasodó, az ősi, végleg kialudt vulkán csúcsát megkoronázó királyi várra. Szép dolog, másodszor vagyok Edinburgh-ban, és nem jut időm megnézni a város legfőbb nevezetességét…

− És mit készítettek elő ez alkalommal? − kérdeztem.

Valami gondolat villant fel a tudatom peremén, úgy mocorogva, akár Schrödinger macskája. Valami nagyon fontos…

− Bármily mulatságos, Merlin egy másik talizmánját − mondta Edgar. Már kiheverte nem úriemberhez illő csapásomat. − Az úgynevezett Merlin Álmát.

− Hát igen, az elnevezéseket illetően kissé egyhangú volt − bólintottam. − Álom?

− Egyszerűen álom. − Edgar széttárta a karját. − Arina nagyon felizgatta magát legutóbb a fölösleges áldozatok miatt. Most majd minden… kulturáltan megy végbe.

− És íme, itt is van a kultúra első lángocskája − mondtam, az előttünk füstölgő taxit nézve. A sofőr nyilván éppen a kanyarban aludt el, a kocsi felszaladt a járdára, és belerohant egy régi épületbe. De nem is a motorháztető alól szivárgó füst, nem is a kocsiban ülő mozdulatlan testek voltak a legszörnyűbbek. A járdákat mindenütt a városlakók és turisták mozdulatlan teste borította − egy fiatal lányt, aki már kezdett összeesni, a hűtőrács a falhoz lökött, majd a taxi régimódi fekete karosszériája hozzá is szorított. A lány nyilván haldoklott. Csak annak lehetett örülni, hogy közben nincs ébren.

Ez nem a humánus Morpheusz volt, amelynek használatát az Éjszakai Őrségnél tanítják, és amely hagy néhány másodpercet elalvás előtt. A Merlin Álma azonnal hatott. Lokalizálása meglepően egyenletes volt, láttam a határvonalat, hol ér véget a talizmán hatása. Két elöl menő felnőtt álomba merülve a földre zuhant, egy hét-nyolc éves kisfiú, aki néhány lépéssel lemaradt mögöttük, most sírva rángatta mozdulatlan szüleit. Segítségre nem számíthatott − az álom zónáján kívül maradt emberek irigylésre méltó fürgeséggel futottak szét. Meg lehetett érteni őket, kívülről nézve az egész egy különösen mérgező hatású gáz következményének látszott. A szétrohanó tömeg mögött alvó szüleit ébresztgető, zokogó kicsi látványa mégis csaknem olyan tragikus volt, mint az elgázolt lányé.

Edgar pillantása a füstölgő taxira tapadt, amely mellett elhajtottunk. Ez alighanem megfelelő pillanat lett volna a szökésre… ha mégiscsak szökni akartam volna.

− Emlékeztet valamire? − kérdeztem.

− A véletlen áldozatok elkerülhetetlenek − mondta Edgar rekedten. Hangja elcsuklott. − Tudtam, mibe megyek bele.

− Kár, hogy ők nem tudták − mondtam. És a Homályon át Edgarra néztem.

Baj van, nagy baj. Teli volt aggatva amulettekkel, tucatnyi bűvölés volt rajta, ujjai végén működésre kész igézetek reszkettek. Csordultig eltöltötte az alkalmazásra váró Erő. És ugyanígy festett Gennagyij és Arina is. Még a vámpír sem volt rest teleaggatni magát mágikus mütyürkékkel.

Erővel nem boldogulok.

Teljes csendben, testekkel teli járdák és álló gépkocsik mellett (három égőt számoltam meg) érkeztünk meg a Katakombákhoz. Kiszálltunk a kocsiból.

A szakadék túloldalán, a Princes Streeten is minden megdermedt, de valahonnan már hallatszott a szirénák bőgése. Az emberek mindig úrrá lesznek a pánikon. Még ha nem is tudják, mivel találják szemben magukat.

− Gyerünk! − Edgar könnyedén hátba lökött. Megindultunk lefelé. Egy másodpercre visszafordultam a háztetők fölött a vár kőkoronájára pillantva. Hát igen. Magától értetődik. Csak gondolkodni kellett volna, és mindent összerakni. Merlin meglepően nagylelkű volt, amikor megírta azt a verset…

− Mit piszmogsz! − kiáltott rám Edgar. Nagyon ideges volt − érthető módon. Találkozni készült azzal, akit szeretett.

Mozdulatlan testek mellett mentünk el. Voltak köztük emberek is, Másfélék is, Merlin Álma nem tett köztük különbséget. Néhány alvó Inkvizítort is fölfedeztem köztük, a díszletfalak mögött egyszerűen minden csillogott az auráktól. Vártak, és a csapdát alaposan előkészítették.

Csak az alkalmazott talizmán teljes erejére nem számított senki.

− És a harmadik szint gátjáról nem feledkeztetek meg? − kérdeztem.

− Nem − felelte Arina.

Észrevettem, hogy útközben hol Edgar, hol Arina mágiával feltöltött, látszólag teljesen ártalmatlan tárgyakat hagy a kazamaták padlóján és falain: papírfecniket, rágógumit, spárgadarabokat. Egy helyen Edgar gyors mozdulatokkal néhány különös szimbólumot rajzolt fel a falra vörös krétával, a kréta porrá hullott szét, Edgarnak alig sikerült az utolsó jelet is felrajzolnia. Egy másik helyen Arina mosolyogva szétszórt a földön egy doboz gyufát. Az Utolsó Őrség nyilván üldözőktől tartott. Végül elértünk abba a helyiségbe, ahol a guillotine volt, az Utolsó Őrség valamiért ezt a pontot választotta ki a Homályba való belépés helyszínéül. Valószínűleg éppen itt összpontosult az Erő, ez volt az örvénylés középpontja.

És itt, két alvó első szintű mágus mellett egy éber embert találtunk.

A fiatal, zömök, alacsony, intelligens arcán szemüveget viselő, farmerba és tarka ingbe öltözött férfi nagyon békés látványt nyújtott. A szoba sarkában észrevettem egy tíz év körüli, alvó kislányt, akinek feje alá gondosan egy táskát tettek. Mi ez, csak nem a kislány vérével akarják megnyitni az utat?

− A kislányom elaludt − oszlatta szét rémlátomásomat az ember. − Rendkívül érdekes szerkezet, el kell ismerni… − Előhúzott a zsebéből egy rácsszerűen összefont durva fémcsíkokból álló kis gömböt. − A kar elmozdult, de vissza már nem megy.

− Így is kell lennie − mondta Edgar. − Vissza majd hetven-valahány év múlva megy. Úgyhogy számodra haszontalan a szerkezet, itt hagyod. Fogd!

Egy köteg pénzt dobott oda a férfinak. Az röptében elkapta, ujjával végigpörgette a bankókat. Észrevettem, hogy bal kezét a háta mögött tartja. Ajjaj!

− Minden rendben − bólintott a férfi. − De némiképp zavar a történtek tömeges volta… és azok az eszközök, amiket maguk használnak. Úgy vélem, az ügylet koránt sem egyenlő feltételekkel játszódott le.

− Megmondtam, hogy így lesz − mondta Edgar Arinának. Ismét a férfihoz fordult. − Mit akarsz? Még pénzt?

A férfi megrázta a fejét.

− Fogd a pénzt, a lányodat, és tűnj el innen − mondta Arina. − Ezt tanácsolom neked.

A férfi megnyalta az ajkát. Aztán kigombolta az ingét.

Kiderült, hogy egyáltalán nem kövér. A törzse valamiféle, az ortopédiaira emlékeztető fűzőbe volt burkolva. Csak épp az ortopédiai fűzőből nem lógnak ki vezetékek.

− Egy kiló plasztik. És a detonátor itt van − mondta a férfi, fölemelve bal kezét. − Elviszem ezt a gömböt, az összes csecsebecsét, amit ezeken a fickókon találtam − rúgott az egyik fekvő Másféle felé −, és mindent, ami a zsebükben van. Értik?

− Mit nem lehet itt érteni? − mondta Edgar. − Én rögtön megmondtam, hogy így lesz. Jól választottalak ki.

Hirtelen észrevettem, hogy Gennagyij nincs köztünk.

− És ez megszabadít bennünket egy sor morális természetű problémától − mondta Edgar elfordulva.

A robbanóanyaggal teli öv hirtelen darabokra szakadva szétrepült. Nem robbanás volt ez, hanem olyan, mintha egy láthatatlan, természetellenesen gyors mozgású, karmos kéz műve lenne… mondjuk a Homályból. A férfi zavartan szétnyitotta bal tenyerét, kiesett belőle a kis detonátor, az elszakadt vezeték ostoba kis farkincájával. Nem hazudott…

A következő pillanatban a férfi felordított, és én is jobbnak láttam elfordulni.

− Ritka aljas figura − mondta Edgar. − Komoly volt a fenyegetés, pedig a gyerek a tulajdon kislánya. De legalább hozzájutottunk a szükséges vérhez ártatlanok megölése nélkül, ami annyira elkeseríti Arinát.

− Semmivel nem vagytok jobbak nála − feleltem.

− Nem is pályázom rá − vont vállat Edgar. − Gyerünk. Nem először lépünk be együtt a Homályba, igaz?

Még a kezemet is megfogta. Nem tiltakoztam. Megtaláltam a földön az árnyékomat, beleléptem. Jeges széllökésen keresztül a fagyos, teret követelő Homályba…

Első réteg.

Megállás nélkül tovább. Második réteg. A tér körös-körül forrongott − vagy az eleven vér bolydította fel, vagy az, hogy Merlin valaha itt törte át a világmindenséget.

Edgar és Arina még most is egymás mellett haladt. Feszültek voltak, összpontosítottak. Egy másodperc múlva megjelent Gennagyij is, véres ajkát nyalogatva. A második rétegben alig ismertem rá − a vadállati düh és az őrület teljesen eltorzította az idősebb Szauskin arcát.

Harmadik réteg. Itt is érezhetőek voltak az utórezgései az Erő örvénylésének, amely még nemrég is elzárta a lefelé vezető utat. Edgar körülnézett.

− Valaki jön utánunk… − mondta. − Működésbe lépett a jel.

− Sikerült? − Arina szájából párafelhő gomolygott elő.

− Nem tudom. Menjünk lejjebb!

A negyedik réteg rózsás égbolttal és a színes homokkal fogadott minket. Kirántottam a kezem Edgar szorításából.

− Megállapodtunk! − mondtam. − Én nem mászom le a gólemmel megverekedni!

− Nem is kényszerít senki − vigyorgott szélesen Edgar. − Ne félj, majd szépen félreállsz. Előre!

Éppen itt készültem vitát kirobbantani. Húzni az időt, megszökni, vagy ha sikerül, itt maradni, az Utolsó Őrséget küldeni reménytelen küzdelembe a szörnyeteggel.

De valami szinte lökött előre. Mintha az Arinát, Edgart és Gennagyijt hatalmába kerített mánia engem is megfertőzött volna. Le kellett mennem az ötödik szintre… muszáj volt!

Már csak azért is, hogy elaltassam az éberségüket…

− Jó, de a fejemet nem kockáztatom miattatok! − kiáltottam, és Edgar éber tekintetétől kísérve beléptem az ötödik rétegbe.

Szinte ugyanabban a pillanatban ők is mellettem termettek. Csak Gennagyij maradt le egy kissé, nyilván csak második kísérletre sikerült lejönnie.

Irt sokkal kellemesebb volt, mint a Homály felsőbb rétegeiben. Hűvös volt, de már az élet melegét kiszívó jeges szél nélkül. És a színek csaknem természetesek…

A gólemet keresve körülnéztem. És vagy kétszáz méternyire észre is vettem − a magas fűből kiemelkedett a két kígyófej, forgolódva, mint a tengeralattjárók periszkópja. A gólem is észrevett minket. A fejek megrándultak, magasabbra nyúltak. Sziszegés hallatszott, nagyon emlékeztetett volna az igazi kígyósziszegésre, ha nem olyan messziről jön…

A következő pillanatban a gólem már felénk iramodott, közben sikerült mindkét fejét a fű fölött tartania.

− Fej és farok − mondta elgondolkodva Arina. − Nem tudom, nem tudom… Edgar, engedd ki Kongot.

Akkor értettem meg, mire gondol, amikor Edgar előhúzott a zsebéből egy kis nefritszobrot − hosszú karú majom, a fején ágaskodó két hegyes kis szarvval. Az Inkvizítor rálehelt a szobrocskára, azután óvatosan letekerte a fejét − a figura belül üreges volt −, és óvatosan a fűbe tette a nyitott flakont. Amikor az edényből dőlni kezdett a zöld füst, és szörnyeteggé alakult, alig tudtunk elugrani.

Az a dév, amely Szamarkandban vadászott Aliserre, egy csöppet sem hasonlított King Kongra. Termetre sem emlékeztette rá, ennek alig három méter volt a marmagassága. De vicsorgó pofája, hegyes karmú, izmos mancsa, sötétzöld, durva szőre és vad dühvel lángoló narancsszín szeme jóval hatásosabb volt, mint a filmek érzelmes óriásszörnye.

Na és King Kong valószínűleg nem árasztott olyan undorító és átható bűzt. Hogyan bűzölöghet egy gólem, amely nem húsból és vérből, még csak nem is agyagból van, hanem koncentrált Erőből, még ha egy időre mágikus edénybe zárták is? Nem tudom. Lehet, hogy véletlen mellékhatás volt, de az is lehet, hogy a dév alkotójának tréfája.

− Menj, és öld meg azt! − kiáltotta Edgar a kígyóra mutatva. Kong felbődült, és hatalmas ugrásokkal a kígyó felé rohant. Az egy csöppet sem rémült meg közeledésétől, sőt mintha felélénkült volna a méltó ellenfél láttán, felé csúszott. A föld rengett a talpunk alatt, a majom mennydörgő üvöltése és a kígyó fülsiketítő sziszegése egyetlen dübörgő hangban olvadt össze.

Itt az idő! Amíg elvarázsolja őket a várakozás az összecsapásra.

Megfordultam − és kővé dermedtem. Hátam mögött nem túl magas, szakállas, fehérbe öltözött öreg állt. Hol teljesen valóságosnak tűnt, meg lehetett számolni ősz szakálla szálait, belenézni ráncok barázdálta, fáradt arcába, hol szétfolyó, sápadt árnyékká vált, amelyen átderengett a fű és az ég.

Az öreg lassú mozdulattal a lába alá mutatott. Megismételte a mozdulatot.

Azt akarja, hogy merüljek le a hatodik rétegbe?

Kezemmel lefelé mutattam. Az öreg bólintott, arcán megkönnyebbülés látszott.

És kezdett felolvadni a levegőben. Nem volt idő habozni. Bármelyik pillanatban megfordulhat az Utolsó Őrségből valaki, és rögtön megértené, hogy szökni készülök.

Az Erő bennem van! Képes vagyok leszállni a hatodik rétegbe.

Az árnyékom bennem van! Mindig látom.

Meg kell tennem! Tehát meg is teszem. Jeges szélroham árasztott el.

Már éppen átléptem a gáton, amikor meghallottam Arina hangját:

− Valóban követ minket valaki…

A hang elhalt, a hatodik réteget elválasztó határ túloldalán maradt. A határon túl, amely az eltávozott Másfélék világát őrzi.

− Köszönöm, hogy eljöttél − mondta az öreg. És elmosolyodott.

Mielőtt feleltem volna, körülnéztem.

Nappal. Napfény és felhők fehér pamacsai a kék égen. A tisztáson zöld a fű. Madarak énekelnek az ágak közt.

Ősz, nagyon öreg valaki állt előttem. Ruhája mintha sosem lett volna fehér − a durva, szürkés darócszövet csak első pillantásra látszott hófehérnek. És mezítláb volt… de nem volt ebben semmi pásztori egyszerűség, közelség a természethez. Egyszerűen mezítláb volt, mint aki nem akarja az időt cipőkészítésre fecsérelni.

− Üdvözöllek, Hatalmas − mondtam fejet hajtva. − Nagy megtiszteltetés számomra… a Hatalmas Merlint látni.

Az öreg kíváncsian nézett az arcomba. Mintha nem először látna, de csak most nyílna alkalma alaposabban szemügyre venni.

− Megtiszteltetés? Jól ismered az életemet, Fénypárti?

− Valamennyire. − Vállat vontam. − A hajóról és a gyerekekről tudok.

− És mégis „megtiszteltetés”?

− Azt hiszem, már nagyon sok mindenért megfizettél. Azonkívül az emberek millióinak szemében te a jó és az igazságosság bölcs védelmezője vagy. Ez is ér valamit.

− Kilencen voltak… − mormolta Merlin. − A legendák… mindig túloznak. A jót is, a rosszat is felnagyítják…

− De voltak.

– Voltak − bólintott Merlin. − Miért gondolod, hogy megfizettem? Talán nem tetszik neked ez az éden, amely a Másféléket várja a halál után?

Válasz helyett lehajoltam, leszakítottam egy fűszálat. A számba vettem, ráharaptam. Kesernyés volt a leve… csak épp nem eléggé kesernyés. Hunyorogva felnéztem a napra. Ott ragyogott az égen, de a fénye nem vakított. Tapsoltam egyet − a hang egy kissé tompa volt. Teliszívtam a mellem levegővel − friss volt… mégis hiányzott belőle valami. Könnyű áporodottság érződött benne, mint Szauskin elhagyott lakásában…

− Itt egy kicsit semmi sem valóságos − mondtam. − Az élet hiányzik.

− Okos vagy − bólintott Merlin. − Sokan nem veszik észre azonnal. Sokan évekig, évszázadokig élnek itt… mielőtt felfognák, hogy becsapták őket.

− Nem lehet megszokni? − kérdeztem.

Merlin elmosolyodott.

− Nem. Ezt nem lehet megszokni.

− Emlékszel a viccre a hamis karácsonyfadíszekről, Anton? − hallatszott a hátam mögül. Megfordultam.

Tigrincs állt tőlem ötméternyire.

Sokan voltak. Nagyon sokan, akik ott álltak és hallgatták beszélgetésemet Merlinnel. Igor Tyepljov és Alisza Donnyikova − egymás mellett, egymás kezét fogva, de arcukon nem volt boldogság. Az alakváltó kislány, Galja lesütötte a szemét. Murat a szamarkandi Őrségből zavartan intett. A Setét, akit valaha én öltem meg, lelökve őt az osztankinói toronyból, harag és ingerültség nélkül nézett rám.

Nagyon sokan voltak. A fáktól nem láttam, mennyien lehetnek itt. De ha nincs az erdő, valószínűleg a horizontig húzódott volna tömegük. Azokat engedték előre, akiket ismertem.

− Emlékszem, Tigrincs − mondtam.

Már nem volt bennem félelem vagy düh. Csak fájdalom − halk és fáradt bánat.

− Látszólag minden igazi − mondta Tigrincs, és elmosolyodott. − Csak öröm nincs bennük…

– Jól nézel ki − motyogtam, hogy legalább valamit mondjak.

Tigrincs elgondolkodva végigmérte tigrisbőr öltözékét. Bólintott.

− Igyekeztem. A találkozás kedvéért.

− Szevasz, Igor! − mondtam. − Szevasz, Alisza.

Bólintottak. Majd Alisza szólalt meg:

− Rendes fickó vagy. Erős. Csak ne bízd el magad, Fénypárti! Merlin maga segített neked.

Az öregre néztem.

− Néha − mondta Merlin tapintatosan. − Hát… annál a ti furcsa tornyotoknál. Meg amikor az alakváltóval harcoltál az erdőben… És csak épp egy kicsit…

Már nem figyeltem rá. Körülnéztem azt keresve, akinek a szavai mindennél fontosabbak voltak számomra.

Kosztya félretolta a Másfélét, aki mögött állt, és elém jött. Valamennyiük közül alighanem ő nézett ki a legjobban, ugyanakkor a legképtelenebbül − a valaha fehér szkafander maradványai megfeketedtek, több helyen kiégtek.

− Szervusz, szomszéd − mondta.

− Szervusz, Kosztya − feleltem. − Én… én már rég szerettem volna megmondani neked… bocsáss meg.

Elfintorodott.

− Hagyd ezeket a Fénypárti tempókat… nincs itt mit megbocsátani… Becsületes összecsapás volt, és te becsületesen győztél. Minden rendben. Rá kellett volna jönnöm, hogy nem gyávaságból emelsz Pajzsot…

− Mindegy − mondtam. − Tudod, gyűlölöm a munkámat. Csavar lettem… egy olyan gépezet része, amely nem ismer irgalmat!

− Nálunk talán másként van? − Kosztya váratlanul elmosolyodott. − Hagyd abba… Te… inkább… az apámnak bocsáss meg. Ha tudsz. Nem volt ő ilyen.

Bólintottam.

− Igyekszem. Megpróbálom.

− Mondd meg neki, hogy a mamával várjuk. − Kosztya habozott egy pillanatig, majd keményen hozzátette: − Itt.

− Megmondom − ígértem meg, tekintetemmel megkeresve Polinát. Kosztya hirtelen előrelépett, ügyetlenül megfogta a kezemet, majd el is engedte.

És az alatt a rövidke pillanat alatt, míg tenyereink összeértek, megéreztem, hogy hideg keze meleg lett, bőrét rózsás szín öntötte el, szemébe visszatért a csillogás. Kosztya rogyadozva állt, a saját tenyerét nézte.

Az én tenyeremet pedig fagyos hideg égette…

A Másfélék sora megingott. Lassan, önkéntelenül felém indultak. Szemükben mohóság és irigység volt − mindenkiében, még Tigrincsében, még Igoréban, még Muratéban is…

− Megállni! − kiáltotta Merlin. Előrelendült, közém és az eltávozott Másfélék közé állt, magasba emelve karját. Észrevettem, hogy óvatosan kikerül, nehogy hozzám érjen. − Megálljatok, esztelenek! Egypercnyi élet… ez nem az, amit akarunk, nem az, amire vártunk!

Megálltak. Zavartan össze-összenézve visszahúzódtak. De tekintetükben változatlanul mohó tűz égett.

− Menj el, Anton − mondta Merlin. − Mindent megértettél, és tudod, mit kell tenni. Menj!

− Nem tudok átmenni, ott az Utolsó Őrség − mondtam. − Ha csak a gólemed meg nem állítja őket…

Merlin elnézett valahová rajtam keresztül. És felsóhajtott.

– A gólem halott. Mindkét gólem halott. Kár… néha felmentem az ötödik rétegbe játszani a kígyóval. De az is bánatos volt.

− Nem kísérhet el? − kérdeztem.

Merlin megrázta a fejét.

− Még az ötödik szintre is kevesen tudnak közülünk felmenni. Az elsőt csak néhányan tudják elérni, mi ott védtelenek vagyunk.

− Nem tudok mellettük elmenni − mondtam. − Egyenesen meg… a hetedikre sem tudok lemerülni.

Egymásra mosolyogtunk.

− Segítenek neked − mondta Merlin. − Csak arra kérlek, csinálj mindent helyesen.

Bólintottam.

Nem tudtam, sikerül-e. Csak igyekezni tudtam.

A következő pillanatban vibrálni kezdett mellettem a levegő, mintha valami, az Erőtől eltelten, belevágódott volna a Homályba. Micsoda rétegek… micsoda távolságok… Mit jelentett mindez az önmagára ismeréstől zengő Erő színe előtt?

Nágyuska lépett ki a fűre. Hadonászott, nem tudta megőrizni az egyensúlyát, és engem nézve letottyant a popsijára.

− Állj fel! − szóltam rá szigorúan. − A fű nedves.

Nágya felpattant, helyrerázta bársony kezeslábasát, és csacsogni kezdett:

− A mama megtanított belemenni az árnyékba! Ez az első. És ott meg egy majom verekedett egy kígyóval, és legyőzték egymást! Ez a második. Két bácsi meg egy néni nézi a kígyót, és nagyon csúnya szavakkal káromkodnak. Ez a harmadik. És a mama azt mondta, azonnal vigyelek haza vacsorázni! Ez a negyedik.

Elakadt a szava, észrevéve maga körül a tömeget. Zavarba jött, lesütötte a szemét, és egy udvarias kislány hangján motyogta:

− Jó napot kívánok…

− Szervusz. − Merlin leguggolt elé. − Te vagy Nagyezsda?[53]

− Igen − mondta Nágya büszkén.

− Örülök, hogy láthattalak − mondta Merlin. − Vidd haza a papát. Csak ne rögtön haza, előbb vissza, az emberekhez. Csak azután haza.

− A vissza − az előre? − pontosított Nágya.

– Úgy van.

− Hasonlítasz a varázslóra a rajzfilmből − mondta Nágya gyanakodva. A biztonság kedvéért hozzám hátrált, megfogta a kezemet, és ez láthatóan magabiztosabbá tette.

− Varázsló is voltam − ismerte be Merlin.

− Jó vagy rossz?

− Különböző. − Szomorúan elmosolyodott. − Menj, Nagyezsda.

Nágya, óvatosan pislogva Merlinre, megkérdezett:

− Menjünk, papa?

− Menjünk − mondtam.

Megfordultam, bólintottam a Másféléknek, akik szótlanul néztek minket. Szomorúan és várakozóan. Búcsúzóul először Tigrincs emelte fel a kezét. Azután Alisza. Azután mindenki integetett utánunk… örökre búcsúzva.

És akkor a lányom, az éppen az imént hasonított Abszolút Varázslónő lépett egyet előre, és én a nyomába léptem. Fogtam a kezét, nehogy eltévedjek a körét éppen bezáró és a mi világunkba visszatérő Erő tomboló viharában.

Mert a Homály természetesen végtelen, amint végtelen minden kör.

Mert az emberi szeretet melege és az emberi gyűlölet hidege, az állatok futása és a madarak röpte, a lepke szárnyának rebbenése és a földből előtörő mag növekedése nem múlik el nyomtalanul. Mert az eleven Erő áradata, amelyből mohón szakítják ki a maguk morzsáit az olyan paraziták, mint a kék moha és a Másfélék, nem tűnik el nyomtalanul − hanem visszatér a feltámadásra váró világba.

Mert mi valamennyien a Homály hetedik rétegében élünk.

EPILÓGUS

− Milyen! Szép! Itt! − kiáltott fel Nágya.

Fogtam a kezét. Edinburgh macskaköves utcáján álltunk, alvó emberek százai és ezrei között. A szirénák egyre közelebb bömböltek − a Másfélék ideje véget ért.

− Igen − bólintottam rá. − Itt minden igazi.

− Csak mindenki alszik − jegyezte meg Nágya szomorúan. − Mint a mesében az alvó királykisasszonyról. Nem keltjük fel őket?

Ő megteheti… Ő most már mindent megtehet − csak meg kell rá tanítani.

− Nem fáradtál el? − kérdeztem. Az én lábam rogyadozott, és kissé szédültem.

− Mitől? − csodálkozott Nágya.

− Kicsit később − mondtam. − Egy kicsit később mindenkit felébresztünk… akit tudunk. A papának még el kell végeznie egy fontos dolgot. Segítesz?

− Hogyan?

− Csak fogd a kezem − mondtam. Lehunytam a szemem. A másik karom kinyújtottam. Visszafojtottam a lélegzetem.

Éreznem kell ezt a várost. A köveket és a falakat, amelyek emlékeznek Merlinre és Arthurra. Az emberek felejthetnek, de a kövek emlékeznek. És az ősi vár, amely koronaként dermedt a város fölé, emlékszik és várakozik.

Miért vagyunk néha olyan ostobák? Miért várjuk, hogy a mágia olyasmiben van elrejtve, amit kézbe lehet venni, pedig körülöttünk bárhol lehet?

A Hatalmas Merlin természetesen nem a Homályban rejtette el legfőbb alkotását, nem hagyatkozott a gólem erejére, de ládák erejében sem bízott. Másfél ezer éve áll a sziklán ez az ősi erődítmény, védték és elfoglalták, lerombolták és újjáépítették, benne őrizték kincseiket a büszke skót királyok − de ott, az alapok Merlin által lerakott alapjaiban a rúnákkal telerótt kövek várták, hogy felvirradjon a napjuk.

Csak meg kell érinteni őket. Megérinteni, érezni…

− Fénypárti! − ordított fel valaki mögöttem. Megfordultam, kilépve a transzból.

Edgar és Arina mozdulatlanul állt, engem nézve − és csodálkozva fedeztem fel, hogy tekintetük teli van félelemmel. Gennagyij viszont rohant. Rohant és ordított. Talán azt hiszi, a mágia ereje a kiáltás hangosságától függ? A hatalmas ugrásokkal száguldó Gennagyij menet közben alakult át, mindjobban elvesztve emberi külsejét. Kinőttek az agyarai, a bőre halottira váltott, haja őszes tincsekben vált le a fejéről.

Felemeltem a kezem, Erőt gyűjtve a Szürke Imához.

De ebben a pillanatban Nágya előrelépett, és a vámpír arcába süvítette:

− Ne kiabálj a papával!

Gennagyij megingott. Az, ami lecsapott rá, erősebb volt a gyűlöletnél. De már nem tudott megállni, még egyre futott, de mintha hóviharral szemben törne előre. És lerogyott a lábunk elé. Nágya felvisított, és a hátam mögé rejtőzött.

Leguggoltam, és Gennagyij szemébe néztem. És ezt mondtam:

− Kosztya és Polina vár. Azt kérték, menj hozzájuk. Most rögtön. Amíg még van idő.

Az őrület egy pillanatra eltűnt a szeméből. Szauskin rám nézett, és megkérdezte:

− Ők nem jöhetnek?

− Ők nem. És soha nem is tudtak volna. De megteszem, amit ők kértek. Menj, amíg lehet.

− Segíts nekem, Anton − kérte csaknem normális hangon.

− Nágya, fordulj el! − parancsoltam.

− Nem nézek, nem nézek! − mormolta a kicsi, elfordult, a biztonság kedvéért még a tenyerével is eltakarta a szemét.

Felemeltem a kezem − Gennagyij megbűvölten figyelte mozdulataimat. És a Szürke Ima a Homály hatodik rétegébe röpítette a vámpírt.

Felállva Edgarra és Arinára néztem. Ők nem engem és Gennagyijt figyelték, csak Nágyát nézték.

− Nullás − mondta Arina lelkesedve. − Abszolút Varázslónő…

− Öt percig nem érek rá veletek foglalkozni − mondtam őket nézve. − De azután…

− Van egy minoszi gömbünk − mondta Edgar kérlelve. − Szabad?

− Keresni fognak benneteket − mondtam. − Én is, jegyezzétek meg. De most van öt percetek. Csak azért, mert ők azt kérték tőlem, bocsássak meg.

− Mit akarsz csinálni? − kérdezte Arina.

− Azt, amiről az eltávozottak álmodoztak. Megadni nekik a halált. Mert az újjászületés halál nélkül lehetetlen.

Edgar a homlokát ráncolta. Kinyitotta az övén függő kis táskát. Kivett belőle egy apró csontgömböt, és Arina felé nyújtotta. Ő szótlanul átvette tőle.

− Segíts nekem is, Fénypárti − kérte Edgar. − Mibe kerül neked?

− Teli vagy védő varázslatokkal, mint egy karácsonyfa a díszekkel. Hogy segíthetnék neked?

− Majd én segítek neki − szólalt meg váratlanul Arina. − Te csak foglalkozz a magad dolgával. Tedd, amit kell.

Nem értettem, mit csinál. Mintha csak ajkait mozgatva suttogott volna valamit. Edgar elmosolyodott, az arca megszépült, és csaknem fiatallá vált. Azután lába megroggyant, és ő a földre rogyott.

− Te viszont nem készülsz megsemmisíteni magad − jegyeztem meg. − Miféle Fénypárti vagy te?

− A célt így vagy úgy, végül is sikerült elérni − szólt Arina. − Az eltávozottak megkapják azt, amire törekedtek.

Megráztam a fejem. Felnéztem a várra, és ismét lehunytam a szemem.

− Visszaadom a telefonodat… − mondta Arina. − Nem kell nekem a másé.

A hátam mögött halkan csattant a minoszi gömb, megnyitva Arinának egy portált, amelyet nem lehet majd nyomon követni. Furcsa volt Setétnek, és furcsa Fénypárti lett belőle…

Hirtelen halk, gyenge zeneszót hallottam meg. Arina bekapcsolta a telefonba épített lejátszót. Véletlenül?

Vagy azt demonstrálva, hogy sokkal jobban eligazodik a technikában, mint ahogy én gondoltam?

A nigredóból jöttek, mintha csak én meg te.

És csak járják a világot semmit sem sejtve.

Leköpdösik a tükröt, önmagukon nevetve,

Igen, a nigredóból jöttek, semmit sem sejtve.

A sötétet liszttel büntetik, homlokára kenve,

A fényest elkapják, korommal kényeztetve.

De mit is tehetnénk?

Mintha csak te meg én, a nigredóból jöttek

Semmit sem sejtve.

A szeszélyes kézen nyolc életvonal,

Találkozva így egymást nyomorítják,

De mit is tehetnénk?

Mintha csak te meg én, a nigredóból jöttek

Semmit sem sejtve.[54]

Nos, már az is szerencse, ha sikerül kijönni a nigredóból. Akár Setét vagy, akár Fénypárti, van esélyed folytatni az utat. Csakis a nigredón, a széthulláson és lebomláson keresztül lehet továbbindulni. A szintézis felé. Az új megteremtése felé. Az albedóhoz.

Az ősi kövek a szikla csúcsán vártak.

Feléjük nyúltam. Nem volt itt szükség igézetekre, szavakra, rítusokra. Csak azt kellett tudni, hová nyúlj és mit kérj.

Merlin mindig hagyott magának egérutat. Még amikor a Másfélék édenébe készült is, feltételezte, hogy a lopott éden pokolnak is bizonyulhat.

„Bocsásd el őket − kértem, magam sem tudva, kitől. − Bocsásd el őket, kérlek. Rosszat cselekedtek, ami jó volt, és jót, ami rosszá változott. De mindennek megvan a maga megszabott ideje, és van megbocsátás. Bocsásd el őket…”

Az erőd a város fölött mintha felsóhajtott volna. Az égen köröző madarak lejjebb ereszkedtek. A zavaros sötétség kezdett eloszlani a levegőben. A lenyugvó nap utolsó sugara a városra hullott − az ígérettel, hogy hajnalban visszatér.

És megéreztem, mint húzódik össze és remeg meg a világmindenség valamennyi rétege. És megpillantottam − szinte a szemem előtt −, hogyan omlanak össze a kőbálványok a démonok fennsíkján Üzbegisztánban. Hogyan oldódnak fel a Homályban a megsemmisülésük után oda távozott Másfélék − megkönnyebbülten és félénk reménnyel.

Könnyebb lett a lélegzetvétel.

− Papa, már odanézhetek? − kérdezte Nágya. − Legalább fél szemmel?

− Már lehet − feleltem. Leguggoltam, a lábam már egyáltalán nem tartott meg. − A papa most pihen egy kicsit, azután hazamegyünk… elvezetsz a rövid úton?

− Elvezetlek − egyezett bele Nágya.

− Nem, tudod mit, nem is a rövid úton megyünk – mondtam hirtelen. − Menjünk inkább repülővel, jó?

− Hurrá! − üvöltötte Nágya. − Repülővel! De ide visszajövünk még?

Mosolyogva néztem rá. Vajon sikerül megtanítanom neki, hogy óvakodni kell az egyszerű megoldásoktól és a rövid utaktól?

− Feltétlenül − mondtam. − Talán azt hitted, ez volt az utolsó őrség?

2005. november

A könyvben Kirill Komarov énekes, a Piknik együttes, illetve Zoja Jascsenko és a Belaja Gvargyija (Fehér Gárda) dalainak részletei szerepelnek.

Szerzőnkről

Kazahsztánban született, 1968-ban, és már fiatalon megragadták képzeletét a Sztrugackij testvérek és Robert Heinlein oroszul is hozzáférhető ifjúsági SF-jei. Ő maga 18 esztendős kora körül kezdett írással foglalkozni, és egy évvel később az alma-atai Zarja című újság meg is jelentette első novelláját. Eközben a helyi orvosi egyetemen kitanulta a pszichiáteri szakmát.

1989-ben dolgozni kezdett első komolyabb regényén, a Negyven sziget lovagjain. Ebben idegenek rabolnak el kisgyerekeket, hogy a jövő vezetőinek alakuló személyiségjegyeit tanulmányozzák egy mesterségesen létrehozott környezetben. A regény szinte egyszerre jelent meg a szerző első önálló novelláskötetével, amely a Nukleáris álom címet kapta. Ez utóbbiban az írások többsége pusztuló, széthulló jövőkben játszódik. (Az egyik elbeszélés magyarul is olvasható a Galaktika magazin 205. számában.)

Ezek és Lukjanyenko későbbi művei számos hazai díjat elnyertek, így hamarosan már egyre népesebb oroszországi rajongótábor várta a következő kötet megjelenését. A határokon túli ismertségre azonban a szerzőnek még egy évtizedet kellett várnia. Timur Bekmambetov 2004-ben készített filmet az Éjszakai Őrségből. A kevés pénzből is látványosra összehozott produkciót átvették amerikai forgalmazásra, és ez lehetőséget adott a regény angol fordításban való megjelentetésére. Addigra a könyvnek otthon már két folytatása (Nappali Őrség, Alkonyi Őrség) is elkészült, majd azóta még egy (Utolsó Őrség). A magyar olvasók hamarosan további Lukjanyenko-művekkel is megismerkedhetnek.

JEGYZETEK

[1] Mihail Jurjevics Lermontov (1814-1841) orosz romantikus költő és író, családja skót eredetű volt.

[2] Haggies: skót nemzeti étel, a juh belsőségeiből készül, kenőmájasra vagy disznósajtra emlékeztet. A hasonló hangzású Huggies pelenkamárka.

[3] Ezt a történetet az Éjszakai Őrség című regény első része meséli el.

[4] Avicenna, arab nevén Ibn Szinna (980-1037) korának híres arab orvosa és filozófusa.

[5] Kilt: a skót férfiak jellegzetes szoknyája.

[6] Matrjoska: egymásba rakható, tarkára festett fababák.

[7] Oscar Wilde (1856-1900) angol író Dorian Gray arcképe c. regényének hőse.

[8] Robert Burns (1759-1796) skót költő verse.

Égnek nyomasztó kínban

Fiaink – rabigában.

Ömöljön vérünk sugárban,

Csak ők legyenek szabadok!

[9] Cesare Lombroso (1836-1909) olasz orvos, a kriminálpszichológia megteremtője. Híres vizsgálati módszere, hogy elmebetegek képei közül kell választani.

[10] Ez a történet a Nappali Őrség c. könyv második részében olvasható.

[11] Ezt a történtet az Éjszakai Őrség és a Nappali Őrség című filmekben lehet látni.

[12] Morpheusz: az álmok istene a görög mitológiában.

[13] H. G. Wells (1866-1949) angol író híres regénye.

[14] Ez a történet az Alkony Őrség című könyv második részében olvasható.

[15] Kirill Komarov: Így születik a hang

[16] Thomas, a Rímfaragó: skót népi monda hőse, a 13. században élt Thomas Learmont, aki a tündérek királynéjától megkapta az igazmondás, a jövőbe látás és a költészet ajándékát. Az emberek ezért Rímfaragónak vagy Igazmondónak nevezték.

[17] Ez a történet az Alkonyi Őrség c. könyv harmadik részében olvasható.

[18] Az Arthur-mondakör szereplője, Arthur unokaöccse és halálának okozója.

[19] Morgan , a tündér, Arthur féltestvére, Mordred anyja.

[20] Sir Thomas Malory (kb. 1400-1471) műve, az Arthur-mondakör első angliai összefoglalása.

[21] A szovjet korszak népszerű rajzfilmfigurái.

[22] Vlagyimir Nabokov (1899-1977) orosz származású amerikai író erotikusan túlfűtött regényének kiskorú címszereplője

[23] Kirill Komarov: Az éden bejáratánál

[24] BAM: Bajkál-Amúr vasútvonal, az 1970-80-as években épült, a Bajkál-tótól a Csendes-óceánig. Óriási reklámfelhajtás közepette önkéntesek (és kevésbé önkéntesek) tízezrei dolgoztak a nagyberuházáson.

[25] Pljuskin: Gogol Holt lelkek c. regényének egyik, fukarságáról és elhanyagolt házáról ismert szereplője.

[26] Oligarchának nevezik a posztszovjet társadalom hirtelen (és nem feltétlenül tisztességes eszközökkel) megtollasodott újgazdagjait.

[27] Szultánkenyér, négyszögletesre vágott, nyúlós, ragacsos keleti édesség.

[28] Plov: zöldséggel készült rizses hús, rendszerint bárányból; nardi: táblás játék.

[29] A szovjet rendszer ellen harcoló, kegyetlenségükről hírhedt fegyveres bandák.

[30] Regisztán: a keleti építészet XV. század elejétől épült, kiemelkedő jelentőségű műemlék-együttese; medresze: mohamedán papnevelde.

[31] Timur Lenk építtette 1399 és 1404 között Timur Lenk vagy Tamerlán (1336-1405) birodalomépítő mongol uralkodó volt, Szamarkandban volt a székhelye. A mecset kedvenc feleségéről, Bibi Hanumról kapta a nevét.

[32] Jellegzetes orosz népi festésmód, aranyozott alapon többnyire fekete és vörös festékkel, rendszerint növényi motívumokkal díszítik a fatárgyakat (edényeket, kanalakat).

[33] Utalás a Bibliára: „Ne főzd a gödölyét az ő anyjának tejében.” (2 Móz 23:19; Károli Gáspár ford.)

[34] Buratino: Pinocchio orosz megfelelője.

[35] Ez a történet az Alkonyi Őrség c. könyv harmadik részében olvasható.

[36] A görög mitológiában az alvilág folyója, aki iszik belőle, mindent elfelejt.

[37] Az üzbég férfiak hagyományos, kerek vagy szögletes sapkája.

[38] Pandóra: görög mitológiai nőalak. Az istenek egy lezárt szelencével ajándékozták meg. Pandóra kinyitotta a szelencét, és így rászabadította az emberekre a nyomorúságot, bajt, szenvedést, bánatot. Amikor ijedtében lecsapta a szelence fedelét,csak egyvalami maradt benne: a remény.

[39] Kipa: a vallásos zsidók kis kerek fejfedője.

[40] Zoja Jascsenko: Éjszakai Őrség

[41] Viktor Dragunszkij népszerű elbeszéléskötete gyerekeknek.

[42] Vaszilij Szurikov (1848-1916) híres orosz festő, a „vándorfestők” mozgalmának képviselője.

[43] Ez a történet az Éjszakai Őrség című könyv első részében olvasható.

[44] Moszkvai városrész.

[45] Az X-akták c. tévésorozat szereplői.

[46] Húsos derelye.

[47] Az orosz zászló színei: fehér, kék, piros.

[48] Román népmondta hőse.

[49] Ez a történet az Éjszakai Őrség c. könyv második részében olvasható.

[50] Terry Pratchett: humoros fantasy-regények szerzője.

[51] Szamszára: a forgandó világ, világfolyam, a világ körforgása.

[52] Uroborosz: a világot körülölelő, saját farkába harapó kígyó. Több ókori nép hiedelemvilágában a végtelenség, az örök visszatérés szimbóluma.

[53] Merlin tulajdonképpen azt kérdezi: Te vagy a remény? A Nagyezsda név jelentése: remény.

[54] A Piknik együttes Nigredo c. dala. Nigredo: az alkímia egyik alapfogalma, a káosz és öntudatlanság, fekete állapota, amelyben test és lélek, anyag és szellem sötét egységet alkot. Ennek felbontásával, „kifehérítésével” jön létre a következő fázis, a fehér albedo.

TARTALOM

ELSŐ TÖRTÉNET KÖZÖS ÜGY

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

EPILÓGUS

MÁSODIK TÖRTÉNET KÖZÖS ELLENSÉG

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

EPILÓGUS

HARMADIK TÖRTÉNET KÖZÖS SORS

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

EPILÓGUS

Szerzőnkről

JEGYZETEK

Table of Contents

ELSŐ TÖRTÉNET KÖZÖS ÜGY

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

EPILÓGUS

MÁSODIK TÖRTÉNET KÖZÖS ELLENSÉG

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

EPILÓGUS

HARMADIK TÖRTÉNET KÖZÖS SORS

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

EPILÓGUS

Szerzőnkről

JEGYZETEK