Káosz-Őrség (I)
Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Publisher: szs

Vlagyimir Vasziljev

KÁOSZ-ŐRSÉG

Владимира Васильева: Лик Чёрной Пальмиры

Copyright © Vladimir Vasilyev, 2003

Fordította: Weisz Györgyi

Jelen szöveg Szergej Lukjanyenko, az őrségek világa szerzőjének tudtával és hozzájárulásával született és jelent meg.

Nevek, elnevezések, események bármely egybeesése, a véletlen műve, és nem áll semmiféle összefüggésben az emberi tevékenységgel.

A SETÉT NEM TARTJA HELYÉNVALÓNAK JELEN SZÖVEG KOMMENTÁLÁSÁT.

NAPPALI ŐRSÉG

A FÉNY NEM TARTJA HELYÉNVALÓNAK JELEN SZÖVEG KOMMENTÁLÁSÁT.

ÉJSZAKAI ŐRSÉG

AZ INKVIZÍCIÓ, MINT MINDIG, HALLGAT.

ALÁÍRÁS NÉLKÜL

PROLÓGUS

Kora reggeltől kezdve lármáztak megint az ablaka alatt, nem hagyták aludni. Arik sokáig járt félúton álom és ébrenlét között; hol elszenderedett, tudata elmerült az ismeretlen végtelen álomvilágában, hol újra felriasztotta a reggelhez nem illő élénk kiáltozás. Egyórányi nyűglődés után inkább feladta a küzdelmet. Félretolta a takarót, amely alatt a lárma elől próbált elrejtőzni, felkelt, és valahogy odavánszorgott az ablakhoz, ám ebből a szögből nem látszott, mi történik a ház előtt. Ekkor összeszedte az erejét, elindult a szomszéd szobába, ami a lakás méreteit tekintve gyakorlatilag hőstettnek volt minősíthető. Odaérve kiment az erkélyre.

A Gogol utcában már megint filmet forgattak.

Odesszában állandóan filmet forgatnak. Ráadásul valamiért mindig a Gogol utcán. Ariknak eszébe jutott, hogy tizenöt évvel korábban ugyanilyen lustán figyelte az erkélyről Jifi Stuhrt[1] a filmbeli „örmények” társaságában, amint elhalad a szemközti ház sarkánál álló szobor mellett – Arik mellesleg valaha ott élt. A szemközti házban.

Akkor Machulski[2] forgatta ott a Déjà vut. Hogy most éppen mit forgatnak, fölösleges lett volna találgatni, de Arik sehol sem látta Jerzy Stuhrt.

Álldogált egy darabig, hunyorogva a tengerre pillantott, felsóhajtott, majd elindult a fürdőszoba felé.

Az utca annyira csábította, hogy miután megmosakodott, felébredt és megreggelizett, úgy döntött, sétára indul.

Egy óra múlva Arik kilépett a boltív alól, enyhe undorral az értelmetlenül sürgő-forgó filmesekre pislantott, megkerülte a felvétel csíkos szalaggal elkerített területét, és a Tyesin híd felé indult. A kávézónál elidőzött, vett egy üveg sört, és ott helyben, az egyik kis asztalnál sietség nélkül el is fogyasztotta. A nyár és a napfény tette a dolgát, még a melankolikus és szemlélődő természetű Arik hangulata is folyamatosan javult.

A hídon szándékosan lassan ballagott át, elégedetten hunyorgott és oldalvást lefelé pislogott. Odesszában, mint mindig, nyüzsögtek a turisták, Ariknak így kétszer nyomtak a markába fényképezőgépet azt kérve, fényképezze le őket. A háttér előtt. Arik ellenvetés nélkül megtette nekik, miért sajnálta volna?

Már messziről észrevette, hogy kedvenc helye a Voroncov-kastély oszlopcsarnokának lépcsőjén foglalt. Ez először elkeserítette Arikot, ám minél közelebb ért, annál kevesebb maradt kezdeti elkeseredéséből.

Először is, a helyét egy lány foglalta el. Másodszor, a lány magányos volt. Legalábbis nem látta a kísérőjét. Csinos volt, hosszú hajú és bánatos. Láthatóan nem helybéli, ezt már abból is könnyen ki lehetett találni, hogy a bőrét még nem fogta meg a napsütés.

És Másféle volt. De regisztrálatlan.

Ahogy Arik alaposabban szemügyre vette, rájött, miért hiányzik a regisztrációs pecsét: a lány vad Másféle. A jelek szerint maga jött rá, hogyan merülhet le a Homályba, auráját még alig-alig kezdte átszínezni a Setét. Hozzáértő hasonítás után nem maradt volna benne ennyi semleges árnyalat.

„Nocsak, nocsak – gondolta Arik önkéntelenül fellelkesülve. – Tehát egy vadóc. Jól néz ki... Épp az ízlésem szerint való...”

Nem szeretett rejtőzködni és bujkálni. Kevéssel a lépcső előtt belépett a Homályba, közelebb ment, és leült a lány mellé.

– Szervusz!

A lány meglepetten nézett rá. Talán ritkán találkozott Másfélékkel. Már ha találkozott velük egyáltalán.

Bár természetesen találkoznia kellett. Különben hogyan tette volna meg az első lépéseket a Setét felé? A magányos, vad Másfélék szinte mindig semlegesek maradnak, mivel semmit nem tudnak a Másfélék csoportjainak örök szembenállásáról...

– Szervusz...

A lány önkéntelenül odébb húzódott, figyelmesen nézte Arikot.

– Ugye nem helybeli vagy?

– Nem... Oroszországból jöttem.

Arik megértően bólintott.

Egyre nagyobb lett a hőség, a nyár teljes erőből tombolt.

– És hogy tetszik Odessza?

Arik könnyedén kitárulkozott, felmutatva teljesen békés szándékait, és demonstrálva jó hangulatát. Néhány másodperc múlva – most először – a lány arca is megenyhült egy halvány mosollyal.

– Tetszik! Igaz, az emberek itt valahogy... másmilyenek.

– Hát igen – sóhajtott fel Arik. – Némelyek másmilyenek, némelyek meg olyanok, mint... szóval Másfélék...

A lány nem értette meg. Egyszerűen csak mosolygott. Most már biztos, hogy vad Másféle. Furcsa, hogy a srácok nem szúrták ki... Persze lehet, hogy csak nemrég érkezett. A srácok meg a tegnapi buli után nyilván a strandon vedelik a sört. Vajon ki hasonított téged, kislány? És miért titokban?

– Bocsáss meg, biztosan elfoglaltam a helyed. Rendszerint itt ülsz, igaz?

Arik arra gondolt, hogy legutóbb három hete ült az oszlopcsarnok lépcsőjén, amikor megmutatta az új pisztolyát Svédnek. De erről hangosan beszélni természetesen nem volt érdemes.

– Néha elüldögélek itt. Nézem a tengert... meg mindent. Ariknak hívnak. Ott lakom, a hídon túl, mindjárt balra.

– Ez remek. Én Tamara vagyok.

– Akarod, hogy megmutassam neked Odesszát?

– Persze, akarom.

A lány óvatosságából semmi nem maradt, bár Arik semmilyen különösebb erőfeszítést nem tett ennek érdekében. Tamara, mint Másféle körülbelül a harmadik szintig juthatott, ezért Arik azt tehetett volna vele, amit csak akar. De nem akart a mágikus eszköztárhoz nyúlni, igaz, nem is volt rá szükség.

Arik felállt, lesegítette Tamarát a lépcsőn, és elvezette a bulvárra.

Hová is vihette volna?

1. FEJEZET

A kijevi Nappali Őrség feje, Alekszandr Seremetyjev meghökkentő módon egyesítette magában a luxus iránti igényt és a kényelmetlenséggel szembeni közönyt. Nem sokan tudják róla, hogy hosszú évekig egy kicsi, kétszobás lakásban lakott a Győzelem tér közelében. Méghozzá olyan lakásban, ahol az időtől megszürkült mennyezet alatt poros pókhálófüzérek lógtak, és az egyik szobából a másikba csak szűk ösvényen lehetett átmenni, mert a többi helyet könyvek és mindenféle holmi borította, amelyek túlnyomó többségét bármely józan gondolkodású ember teljes joggal nevezhette volna lomnak. De a házigazda fütyült a potenciális látogatók véleményére. Már csak azért is, mert nem szerette a változásokat. Már csak azért is, mert a múltból nagyon jól ismerte azoknak a személyeknek a többségét, akiket a falakon mindenfelé függő régi portrék ábrázoltak. Már csak azért is, mert a lomokat a maguk idején, amikor még nem voltak lomok, az ősei és rokonai használták. A többségük már meghalt.

No meg igen kevesen voltak, akik felkeresték Seremetyjevet. A többségük Másféle. Ő maga pedig nem is lakott igazán a lakásban, egyszerűen szeretett ott lenni. Néha ott is éjszakázott. Olykor kávét vagy teát készített magának, nagy ritkán még főzött is valamit. Ha a kijevi Setétek főnöke rendes ételre vágyott, elment valamelyik étterembe, ilyenkor egyforma valószínűséggel esett a választása az elegáns Konkordra a Lev Tolsztoj téren, vagy a meglehetősen szerény Viktóriára az Ukrajna áruházzal szemben.

Seremetyjev gyakrabban választotta a Viktóriát. Azért is, mert lakásától mindössze ötpercnyi kényelmes sétával elérhető volt, mindenféle ostoba portál nélkül. Csak a Győzelem téren és egy építkezési területen kellett átmennie.

Persze ha megkövetelte az „imázs”, megadta a módját, ügyelt a stílusra és mindarra, amit általában csak felhajtásnak nevezett. De nem kedvelte azokat a helyeket, ahol az élet új gazdái villogtak. Ugyanakkor a Viktóriában ódon velencei üvegserlegben szolgálták fel neki a vermutot; mindig ugyanabban. A sört, a világosat, fedeles német kupában vagy a barnát, nottinghami söröskorsóban. A kávét olyan török agyagfindzsában, amelyet még a szultánok korában festett minta ékesített, és feltétlenül egy időtől megfeketedett ezüstkanállal, amelyen ismeretlen nyelvű, félig elkopott felirat volt látható. Az ebédhez használt szerviz különbözött az esti-éjszakaitól. Az előbbi tizennyolc darabból állt, az utóbbi tizenötből. A Viktoriába szállítottak Seremetyjev kedvenc szivarjából, a szállítások felét amúgy is ő maga intézte, egyenként megbeszélve minden tételt a direktrisszel. Természetes, hogy a Viktória fokozatosan a kijevi Setétek nem hivatalos klubjává vált. Az őrségbeliek gyakrabban tartózkodtak itt, mint a hivatalban, amely a Bankovaja utca 10-ben, a nevezetes kimérás házban[3] volt.

Ott csak az ügyeletesek unatkoztak kényszerből, no meg az ifjabbak, akik még nem teltek el az őrségbeli munka romantikájával.

Úgy alakult, hogy a kijevi Setét Másfélék már hosszú évek óta csöndben és nyugalomban éltek. Még a Fénypártiakkal is sikerült valahogy békében meglenniük. Természetesen akadtak apróbb rutinszerű összetűzések, magyarázkodások, de hát azért vannak az Őrségek, hogy a rutinnal foglalkozzanak. Még a legtapasztaltabb, legharcedzettebb őrségbeliek közül sem sokan dicsekedhettek azzal, hogy szemtől szemben, saját szemükkel láttak volna igazi inkvizítort. Az ősi város még a legádázabb ellenségeket is képes volt megbékíteni. Nem véletlen, hogy a vadgesztenye ötujjú levele, Kijev szimbóluma, az ukrajnai Másfélék körében egyben a harci cselekmények befejezésének, a tárgyalásra való felhívásnak is jelképe lett, elég volt csak elküldeni a szembenálló félnek.

A nyár lágyan és észrevétlenül kerítette hatalmába Kijevet – mintha még nemrég is vacogtató hideg áradt volna a Dnyeper felől, mintha épp csak az imént borultak volna zöldbe a fák, és egyszer csak beköszöntött a forróság – még az öreg higanyos Réaumur-hőmérő is, természetesen Seremetyjev hozta a Viktóriába, majdnem harminc fokot mutatott.

Éppen egy ilyen napon a kijevi Nappali Őrség feje, Alekszandr Seremetyjev (a közelállók többsége számára egyszerűen Lajk) elővette mellényének erre a célra szolgáló zsebéből zsebóráját, megrázta, felpattintotta a fedelét, futólag rápillantott a számlap filigrán mutatóira, mesteri füstoszlopot engedett a mennyezet felé, és halkan megszólalt:

– Jefim!

A szélső flipperautomata mellől azonnal válaszolt egy sovány, sűrű fekete szakállal borított fiatalember. Ha pajesza lett volna, és ráadnak egy haszidok által viselt kalapot, tisztára úgy festett volna, mint egy zsidó a közeli zsinagógából. Egyébként Jefim valaha valóban zsidónak tartotta magát. Míg rá nem találtak és nem hasonították a Setétek. De pajeszt és haszid kalapot sem most, sem korábban nem viselt.

– Igen, főnök? – mondta kérdő hangsúllyal, megfordult, de nem mászott le a magas székről.

– A limuzint – utasította röviden Seremetyjev.

Jefim felvonta szemöldökét: a főnök többnyire a Subaruval szokott közlekedni. De... a legfelső szintű mágusok útjai különösek és természetesen kifürkészhetetlenek. Jefim ezért egyszerűen levette az övéről a mobilját, felhívta a sofőrt, és közvetítette az utasítást.

A szögletes Rolls-Royce hét percen belül odagördült a Viktória elé. Lajk végigszívta a cigarettáját, felállt, menet közben odacuppantott a pincérlánynak, és a kijárathoz indult. A teremben egy pillanatra csönd lett.

– Hova mész? – kérdezte elbűvölő közvetlenséggel Anzselka, egy egészen fiatal boszorkány, a főnök szeretője. Mellesleg a negyven alatti nőnemű egyedek mind a szeretői voltak.

Egy ilyen kérdés miatt bármelyik fiút keresztben nyelte volna le Seremetyjev. Az idősebb Setétek közül természetesen senki nem tett volna fel ilyen kérdést. De a fiatal boszorkákkal szemben hogy is ne lenne elnéző?

– Boriszopolba – közölte szokása szerint szűkszavúan. Visszatérése időpontjára nem tért ki a Setétek feje. Miért is tenné?

A limuzinban Lajk első dolga az volt, hogy kinyitotta a bárt. A sofőr fölösleges kérdezősködés nélkül indított – a főnök válaszát hallotta innen, a drága, Kijevben nem túl megszokott kocsi légkondicionált belsejéből is. Az autó hosszú volt, mint egy űrhajó, és szép, mint egy fiatal delfin.

Már csak közvetlenül Boriszopol előtt kérdezte meg a sofőr:

– A repülőtérre, Alekszandr Georgics?

– Igen, a moszkvaihoz.

Lajk mindig olyan szűkszavú volt, hogy ahhoz már tehetség kellett.

A megszokott módon elbolondítva a szolgálati bejárat őrségét, közben tisztázva, hol szállnak ki a moszkvai utasok, a sofőr, a Platon Szmereka nevű, nagyon későn hasonított öregember, odagördült a kocsival a megfelelő helyre. A hasas Boeing lomhán ereszkedett.

Lajk ferdén odasandítva pillantott a leszállópályára, le sem téve vermutos poharát. A Boeing leszállt, és lassan gördült kijelölt helyére, ahol már nyüzsögtek a kábeleket és egyéb repülőtéri eszközöket vonszoló munkások.

Végre odagördítették a lépcsőt, felnyílt a gép ajtaja kibocsátotta az első utasokat. Lajk csak ekkor szállt ki a limuzinból.

A kívülállók sem a Nappali Őrség vezetőjét, sem a Rolls-Royce-ot, sem a sofőrt nem vették észre. Könnyű, szinte észrevehetetlen igézet után a kocsi és a Másfélék helyén a közönséges emberek csak ürességet látnak; a leszállópálya szürke lapjait, a fölöttük reszkető forró levegőt.

Az, akit Lajk fogadott, az elsők között lépett ki a lépcsőre. Középtermetűnél kissé magasabb, sovány, beesett arcú ember volt sötét öltönyben, szürke ingben és szögletes orrú, fekete cipőben, amelyet annyira fényesre suvickoltak, hogy visszatükröződött rajta a gép hófehér oldala. Táska nélkül, üres kézzel állt. Sőt bőröndöt sem hozott, mint utóbb kiderült. Egyáltalán semmit.

A sötét öltönyös, sovány férfi kényelmesen lesétált a lépcsőn, és rögtön kivált a többi utas közül, akik, mint a hangyák, sorban igyekeztek a repülőgéptől a modern reptéri autóbusz felé; ezek a buszok az utóbbi időben jelentek meg a boriszopoli repülőtéren. Senki nem figyelt a férfire, pedig a stewardess orra előtt ment el, és majdnem összeütközött az egyik munkással az első futómű mellett.

A kijevi Nappali Őrség vezetője szótlanul várta a nyitott ajtajú limuzin mellett.

A vendég is a Nappali Őrség vezetője volt. Csak a moszkvaié.

Az érkező lassan odasétált, és vendéglátójától kétlépésnyire megállt. Nem mereven vagy szertartásosan álltak, inkább úgy festett, mintha legalábbis az Elba folyna köztük.

– Szervusz, Zavulon – mondta Lajk szárazon.

– Szervusz, Taviszkaron – válaszolt ugyanúgy a vendég. Az ő hangjából sem áradt az egymást rég nem látott embereket jellemző kitörő öröm vagy barátságosság. Azt lehetett volna hinni, hogy előző nap váltak el, tudva, hogy ma ismét találkoznak.

A kijevi fájdalmas grimaszt vágott:

– Hagyjuk a ceremóniákat – javasolta.

– Hagyjuk – egyezett bele készségesen a moszkvai. – Szervusz, Lajk.

– Szervusz, Artúr. Megöleljük egymást?

– Minek?

– Elvégre Setétek vagyunk.

– Igen, Setétek vagyunk, Lajk. Rendben, öleljük meg egymást! Végül is tényleg régen nem láttalak, és örülök is a találkozásnak.

– Én is örülök, Artúr. Valóban régen nem találkoztunk.

Egymás felé léptek, összeölelkeztek, nyálas csókok és hátba veregetések nélkül. Azután kezet fogtak. Szintén futólag, hivatalosfélén.

– Indulhatunk? – kérdezte Lajk.

– Várj egy percet! – kérte a moszkvai.

Nyugat felé fordult, arra, ahol a láthatatlan horizonton túl Kijev terült el. Az ősi és mindig fiatal Kijev.

– Szervusz, Város! – mondta komolyan Artúr-Zavulon, és meghajolt.

A Vlagyimir-hegy fával benőtt lejtőin egyszerre elhallgattak a madarak. Nem hosszú időre, mindössze egy perc negyedére. Ám ezt egyetlen kijevi sem vette észre.

– Ezúttal hova viszel? – érdeklődött Artúr-Zavulon, amikor a limuzin elhagyta a Paton hidat, és rákanyarodott a rakpartra. A vendég hangja hanyagul csengett, ám az ingerültség halvány rezdülése is érzékelhető volt benne.

– A Le Grand Caféba – felelte Lajk zavartalanul. – Ott még nem jártál.

– Hol van? A Krescsatikon[4]? Valami szörnyűségesen elegáns hely?

– Nem a Krescsatikon van, de a közelében. Miért? Inkább csöndet szeretnél?

– Emlékezni szeretnék – sóhajtott fel Artúr érthetetlen bánattal a hangjában. – Figyelj, a fenébe ezekkel a Le Grand-okkal. Menjünk inkább az Andrejev-lejtőre[5], jó? A Hársak alatt nevű kocsmába.

– Az Andrejev-lejtőre? – csodálkozott Lajk. – Mehetünk, persze... Csakhogy ott most nem kocsma van, hanem egy neves étterem kristállyal meg ilyesmivel. Mi van, rád törtek az emlékek?

A vendég megint felsóhajtott.

– Az emlékek, kolléga. Egyébként inkább a kocsmára emlékszem, mint az Andrejev-lejtőre. Na meg Richárd várára[6].

– Furcsa hely egy Setétnek. Már ami az emlékeket meg egyéb nosztalgiákat illeti.

– Hahh! Azt hihetné az ember, hogy a Malij Vlaszjevszkij nem furcsa hely Moszkvában egy Setétnek!

– Talán furcsa? – figyelt fel Lajk.

Moszkvában rendszerint a Malij Vlaszjevszkijen szállt meg. Egy ismerős boszorkánynál. Artúr harmadszor is felsóhajtott.

– Hát nem túlságosan... De a mieink valahogy nagyon kiszerettek az Arbatból[7] és a környékéből.

– Miért?

– Valahogy undorító lett. Szinte mint Pityer[8].

– Az Arbat? Mint Pityer? Artúr, ne ijesztgess. Moszkva nem romolhat el ennyire.

– Egész Moszkva nem is romlott el ennyire – mormolta Artúr hirtelen elkomorodva. – Csak az Arbat. Ami meg Pityerben van...

– A hivatalos dolgokról beszéljünk később – szakította félbe Lajk. – Ehhez ragaszkodom. A házigazda jogán.

– Meggyőztél.

– Tudod, itt lejjebb, a Podolban[9] van egy kis kávéház, nagyon hasonlít a régi idők Hársak alattjára. Tetszeni fog neked.

A limuzin eközben felkapaszkodott a Vlagyimir-hegyre, és szinte egy szempillantás alatt odaért az András-templomhoz. A macskaköves út lejtősen ereszkedett a Podol felé. A régi kövek közt kiszáradt vízfolyások, a féktelen tavaszi patakocskák nyomai látszottak.

– Állj! Innen gyalog megyünk. A hagyományokat tiszteletben kell tartani...

Artúr hirtelen felnyögött, egészen öregesen, és ügyetlenül fészkelődött az ülésen.

„Csak nem fáj a háta?” – gondolta Lajk kissé értetlenül. Az egészség helyrehozása egy ilyen szintű mágusnak nem okozhat gondot. Néhány perc az egész.

Ám Lajk hirtelen megértette: nem a háta fáj, hanem az emlékei. Az emlékezet néha igen különös dolgokat tud művelni. Különösen a Másfélékkel, hiszen nekik sokkal több emlékük van, mint a közönséges embereknek.

Lajk semmit nem mondott vendégének, csak kivette kezéből a poharat, visszalökte a bárba, és kitárta a limuzin ajtaját. Artúr is kinyitotta a másik oldalon.

A nem túl népes turistasereget aligha nyűgözte le a limuzin látványa. De már utasainak meglehetősen szembetűnő külseje bárkit meglephetett volna.

Mégsem lepett meg senkit. A Setétek nem szeretik szükségtelenül felhívni magukra a figyelmet. A Fénypártiak – ők igen. Ők akár az Erőhöz se férjenek hozzá, csak fénybe, glóriába burkolózhassanak, fehér öltözékeikben páváskodhassanak. Tudjatok róla, ti féreg-emberkék – úgymond –, ki az, aki megóv benneteket a bajtól. Ráadásul a legmulatságosabb, hogy az emberkék ezt el is hiszik.

Lajk ezt mindig szórakoztatónak és képtelennek találta. Ezért az az egyszerű igézet, amely eltereli az idegenek kíváncsi tekintetét, most is eltakarta a két Setét mágust. Senki nem is vette őket észre egészen addig a helyig, ahol valaha a kocsma állt, most meg az étterem. Ott pedig mind a ketten úgy tettek, mintha éppen az étteremből jöttek volna ki.

Az a kis podoli hely, ahova Lajk a vendégét vitte, egy közönséges kis kifőzde, az elegancia minden igénye nélkül. Még pincérek sem voltak, a vendégnek magának kellett odamennie a pulthoz, rendelnie, azután az asztalhoz vinnie a tálcát az étellel. Lajk olyan helyet választott volna inkább, amelyik legalább olyan, mint a Viktória, de a vendég kívánsága törvény. Főleg az ilyen vendégé. A moszkvai Őrségek mindig nagyobb becsben álltak, mint a kijeviek, na meg Artúr-Zavulon öregebb és ügyesebb volt. Nem kiemelkedőbb képességei okán, egyszerűen az életkora miatt. A kategórián felüli mágusokat összehasonlítani amúgy is bajos dolog. De Artúrnak és Lajknak még csak eszébe sem jutott, hogy összemérjék az erejüket. Soha. A dolog nyilvánvaló értelmetlensége miatt.

Egy darabig csendben múlatták az időt – egyikük sem akart rögtön rátérni a hivatalos ügyre, az időjárásról vagy egyéb semmiségekről folytatott udvarias-tartalmatlan szócséplés pedig nem lett volna méltó a személyiségükhöz. Ehelyett elismeréssel adóztak a paprikás vodkának, a cég nevezetes frissen sült töpörtyűjének és a kijevi jércemellnek. A kifőzdében egyszerű ételeket készítettek, nem túl igényes, átlagos vendégkör számára. Ez az árakra is, a minőségre is érvényes volt, de olykor még a királyok is megkívánják az egyszerűséget.

Artúr végül elégedetten hátradőlt székén, meglágyult pillantását elszakította az edényekről. Arcán az elégedettség távoli visszfényéhez hasonló kifejezés honolt: inkább lelki, mint testi elégedettségé.

– Hogy mennek itt a dolgok? – kérdezte vendéglátóját.

– Nagyjából csöndben. Akár szabadságra is mehetnék, és el is megyek, fő az egészség! De majd ha igazán nyár lesz, amikor beköszönt az igazi meleg. A krími hegyek közé.

– Talán nem tudod, hogy ebben az évben csak júliusban lesz igazán meleg?

– Épp erről beszélek – mosolyodott el fölényesen Lajk.

– Majd ha igazán nyár lesz.

– Ja, igen – bólogatott Artúr. – Mindig is a hőséget szeretted.

Tíz másodpercnyi hallgatás után Artúr panaszkodni kezdett:

– Nekünk viszont az utóbbi időben kijutott a bajból. A Fénypártiak olyan varázslónőre bukkantak, hogy ajjaj... Alig sikerült vagy ötven évre kivonni a forgalomból.

– Hajjaj... – Lajk együtt érzően csettintett a nyelvével.

– Az ötven év gyorsan elszáll, észre sem veszed. Ez akkor volt, amikor a Tükör megjelent[10]?

– Részben. Nagyon bonyolult história az, a Tükör megjelenése csak egy része. Mellesleg miféle figura volt ez a Vitalij Rogoza Nyikolajevből? Ismerted?

– Nem – rázta meg a fejét Lajk, és a palack után nyúlt.

– Tölthetek még egyet?

– Tölts! – Artúr nem tiltakozott.

A beszélgetés lassan, de biztosan közeledett a moszkvai vendég látogatásának céljához.

Artúr-Zavulon nem tájékoztatta Kijevet az érkezéséről. Reggel egyszerűen bement a Tverszkaján levő hivatalba, szó nélkül beült Sagron BMW-jébe. Az ugyancsak szótlanul kivitte a vnukovói repülőtérre. Lajk pedig könnyedén felismerte a lángoló valószínűségi vonalat, és kiment elé Boriszopolba.

– Svéd alighanem ismerte ezt a Rogozát – találgatott Lajk bekapva egy falatot. – Ki lehet faggatni.

– Ki az a Svéd?

– Nyikolajevi. Másféle, a miénk. Nem sok mindenkinek mernék hátat fordítani... De neki igen.

Artúr áthatóan pillantott beszélgető partnerére.

– Erős Őrség van Nyikolajevben?

– Viszonylag. Vedd figyelembe, hogy Ukrajna harmadik legnagyobb városa. Az Őrség erősebb még a harkovinál is.

– És melyik a második?

– Az odesszai.

– Á! Ott van az a... hogy is hívják... Tor... Tur...

– Turljanszkij – segítette ki készségesen Lajk.

– Úgy van! Török-lengyel keresztezésből származó hibrid.

Lajk elnevette magát. Nem hitte volna, hogy a moszkvai Nappali Őrség feje csip-csup ukrajnai ügyekkel is tisztában van.

– És ki a nyikolajevi főnök? Ez a te Svéded?

– Nem – rázta tagadóan a fejét Lajk. – Ott lényegében nincs főnök. Turljanszkij az egész fekete-tengeri partvidéket irányítja.

– De miért? Nincs megfelelő ember?

– Miért ne lenne? Van. Ez a Svéd egészen kiváló mágus. Csak fiatal. Vérbeli Setét, csak lusta. Ha el kell végezni valamit, semmi akadálya. De nem akar főnök lenni, ahhoz túl lusta.

– Hányan vannak Nyikolajevben? Hivatalosan?

– Vagy húsz ember. Nem számoltam meg. De többnyire az aprajából: alakváltók, vámpírok, gyengécske boszorkányok. Nagyon helyes boszorkányocskák, ellenőriztem. De mágus csak kettő van, Svéd és Isza. Egyébként Odesszában sincsenek sokkal többen, de ott van Turljanszkij.

– Miért? Tömegesen vándorolnak ki Izraelbe?

– Képzeld, így van! Azt még csak értem, ha a köznép félelmében Izraelbe menekül. De egy Másféle miért? Most mondd meg nekem, miért kellett elmennie Levkának? Kapta magát, és elhúzott...

– Odesszában minden a maga módján történik – nyújtotta a szót álmodozva Artúr. – Nem repülünk oda?

– Repülj – vont vállat Lajk.

Artúr kényelmesebben elfészkelődött, zsebre dugta a kezét, és himbálózni kezdett a két lábra billentett széken.

– Mondd csak, Lucky – bökte ki még félig elmerülve gondolataiban –, össze tudnál hozni egy jó csapatot a sajátjaidból? Úgy hat embert?

– A sajátjaimból? Hogy érted: a kijeviekből vagy az ukrajnaiakból?

– Mindegy.

– Könnyedén. Itt vagyok én. Azután Turljanszkij, Svéd, Szimonov, Jefim. Gyimka Rubljov. Már megvan a hat.

– Kellene még egy-kettő. Csak a teljesség kedvéért.

– Megoldható.

– Remek. Tölts még egyet, és elmondom, miről van szó!

Lajk nyomban telitöltötte a poharakat, és villájára tűzött egy falat kihűlt töpörtyűt.

– Ez már igen, ez a paprikás vodka! – mondta a vendég elismerően.

A kijevi ukránul dörmögött rá valamilyen helyeslő választ.

Artúr ismét hátradőlt székén, kezét zsebre dugta. Lajk türelmesen várt. Már érezte, hogy válogatott csapatára nagy út vár valamerre északra. Oroszországba. Ráadásul nem Moszkvába, még távolabbra.

– Tisztában vagy... az ingermanladi[11] mocsarak természetével?

Lajk egy pillanatig gondolkodott.

– Nos... többé-kevésbé. Komisz hely. Pogány finn szentélyek, az áldozathozatal fája Koivisaariban... Csak egy idióta építhetett ott várost az embereknek...

– Ne általánosíts, Lucky – ráncolta homlokát Artúr. – Péter egyáltalán nem volt idióta. Mindössze csak ember volt. Csupán a saját emberi értelme szerint cselekedett, még ha az az értelem a mi szemszögünkből nézve eléggé szegényes is. A hatvanötös évről tudsz?

– Milyen szempontból? Hatvanötben Németországban gubbasztottam. Ahogyan egyébként te is.

– Én a tanácskozás után elutaztam – közölte Artúr.

– Én meg ott maradtam. Másfél évre. – Az emlékek hirtelen elhomályosították Lajk pillantását. – Szép idők voltak...

Artúr szkeptikusan hümmögött.

– Szóval nem tudod. Akkor figyelj! Hatvanötben a valószínűség két rendkívül erős kitörése ment végbe a mocsárban. Az első a fény fázisában, májusban, a második, az erősebb a sötét fázisban, novemberben. A Homály csaknem kifordult önmagából. Rengeteg ember meghalt... és rengeteg Másféle is. November tizenkettedikén a leningrádi Nappali Őrség hivatalosan bejelentette, hogy beszünteti működését, a munkatársak még aznap elhagyták a várost. November tizennegyedikén ugyanezt közölte az Éjszakai Őrség is. November huszonharmadikára egyetlen Másféle sem maradt ott, mindannyian bölcsebbnek találták, hogy a jobb idők beköszöntéig elhagyják azt az elátkozott helyet. Láttam a titkosított statisztikát, még a hasonítatlanok is elmenekültek, mind egy szálig! Méghozzá bármilyen úton-módon, képzeld, még olyan is akadt, aki hétévnyi sikeres kibúvókeresés után önként jelentkezett a katonai kiegészítő parancsnokságon.

– Na és? – kérdezte Lajk némi szkepszissel a hangjában.

– Semmi. Hatvanöttől hatvannyolcig Pityer volt a világ egyetlen nagyvárosa, amelyben nem élt Másféle.

– Nos hát, ez érthető – horkant fel halkan Lajk. – Miért éltek volna abban az iszonyatban? Az embereket még megértem, ők hová mehetnének? A katonai parancsnokságon kívül. Na de a Másfélék? Nem hiányoznak nekik az efféle örömök.

– Valóban nem – hagyta rá Artúr. – De a mi problémánkat a következő okozza. Hatvannyolcban, amikorra a Homály háborgása kissé lecsillapult, egyáltalán nem minden Másféle tért vissza Leningrádba. Az erősek közül senki. Az apraja ment vissza, harmadik szintűek vagy annál is gyengébbek. A naiv zöldfülűek. Lehet, hogy az eltelt harmincöt év alatt erősödtek valamennyit, nem vitatom. De Pityerben egyelőre nincs senki, akire támaszkodhatnánk. Sem mi, sem a Fénypártiak. Ezenkívül, mint te is tudod, ez alatt a harmincöt év alatt megszületett és felnőtt a Másfélék következő nemzedéke. Egy részüket nem egészen világos módon hasonították. Nem tudom, hogyan. Talán egy átutazóban levő Másféle ostobaságból hasonított egy véletlenül útjába akadt zöldfülűt. Az meg elleste tőle a hasonítás technikáját. Az az átutazó meg balszerencsére valami megszállott szektás lehetett évszázados tradíciókkal és saját iskolával. Az Őrségek nem bírtak ezzel az újsütetű társasággal. Az a gyanúm, hogy nem is igen próbálkoztak. Rövidre fogva: Pityerben jelenleg egész szervezetük van az új Másféléknek; hírét sem hallották semmiféle Megállapodásnak, sőt nem is Másféléknek nevezik magukat.

– Hanem hogyan?

– Feketéknek. Egészen a közelmúltig nem is igen adtak hírt magukról. Aztán hirtelen vad aktivitást tanúsítottak. Csakhogy miután fogalmuk sincs a Megállapodásról, olyasmit művelnek, amitől a hányinger kerülgetett, amikor az erről szóló jelentést olvastam. Hogy visítozott a moszkvai Éjszakai Őrség Geszerrel az élen... Képzelheted. Egyszóval Oroszországban most égig érő botrány van, a Fénypártiak tombolnak, mindenféle perrel fenyegetőznek. Engedélyt követelnek szinte már eugenikai szintű igézetek alkalmazására, és mindezt egyedül a pityeri Feketék miatt.

– És az Inkvizíció? – érdeklődött bölcsen Lajk.

– Az Inkvizíció egy ideig hallgatásba burkolózott, de tegnapelőtt megjött Prágából a hivatalos állásfoglalás. A lényeg, hogy az én feladatom rendet rakni az új pityeriek körül, és véget vetni a féktelenkedésüknek.

– Miért éppen a tiéd? – értetlenkedett Lajk. – Miért nem például Geszeré?

– Azért, mert a Feketék úgy használják az Erőt, mint mi. Lényegében Setétek. Csak vadak. Ezért ostobák és könyörtelenek. Röviden összefoglalva azt akarom, hogy te meg a tieid menjetek Pityerbe, és csináljatok rendet. Köpök rá, mit művelnek a Feketék Pityer lakóival, viszont nagyon nem szeretnék a Fénypártiaknak szabad cselekvési lehetőséget kínálni. Na meg az Inkvizíció Irodája sem tűrné a dolgot következmények nélkül, ezt te is tudod.

– Ez biztos – bólintott Lajk. – De valamit nem értek: azt akarod, hogy önállóan intézzem el ezt az egészet, a te támogatásod nélkül?

– Igen.

– De miért, az ördögbe is?

Artúr nagyon mélyet sóhajtott, tenyerével végigsimította az arcát, majd nyomatékosan azt mondta:

– Lajk! El tudod képzelni, mekkora visítozás támad, ha moszkvaiak mennek rendet teremteni Pityerbe[12]?

A kijevi Nappali Őrség főnöke előbb fölhorkant, majd fejét hátravetve hangosan hahotázni kezdett. Sokáig nevetett.

– Jól van, Artúr – mondta, kikacagva magát. – Megteszek mindent, amit mondasz. Mikor induljunk?

– Azt mondanám, még ma, ha... Ha nem lenne kedvem egy görbe éjszakát csapni Kijevben. De nem szívesen tenném nélküled... egy ideje.

Mind a ketten elnevették magukat, mert eszükbe jutott Artúr legutóbbi kijevi látogatása. Micsoda görbe éjszakát csaptak akkor!

– Úgyhogy... tölts még egyet, és menjünk a kis boszorkányokhoz. Gondolom, seregestül akadnak újak, mi? – kérdezte Artúr kacsintva.

– Hát ha nem is seregestül, de azért akadnak!

– Na persze, persze! Épp nálad ne lennének? Mikor volt ilyen?

– Soha nem volt, Artúr. Proszit!

– Proszit! De igyunk inkább a boszorkákra! Hogy soha el ne fogyjanak!

– Nincs ellenevetésem! A boszorkákra!

Koccintottak, kiitták az italukat, majd elindultak az Andrejev lejtő tetején türelmesen várakozó limuzinhoz. Elhaladtak a Grigorij Szkovoroda-emlékmű, a Sámson, a Gosztyinij Dvor, a Bulgakov-ház és Richárd vára mellett. Fél óra múlva a limuzin lefékezett a Viktória előtt.

A mobil sokáig csöngött, makacsul és undorítóan. Lajk, legalább ötször bocsátott rá igézetet, anélkül, hogy felébredt volna, de az élettelen anyagra ez nemigen hatott. Észhez térve Lajk még egyszer megpróbálta elhallgattatni, de a készülék nem hagyta magát. Kénytelen volt érte nyúlni, és reszkető ujjal megnyomni a megfelelő gombot.

– Halló – dörmögte Lajk kevéssé barátságosan a kagylóba.

– Szervusz, Lajk!

Lehetetlen volt nem felismerni a hívó jéghideg, nyugodt hangját.

– Szevasz, Arik. Hol vagy?

– Az ajtód előtt.

– Máris nyitom.

Lajk, nem vesződve azzal, hogy felvegyen valamit, egy ösvényen odabotorkált a bejárati ajtóhoz, és kinyitotta. A küszöbön ugyanolyan sovány ember állt, mint maga Lajk, csak kicsit magasabb. A vendég arcán az tükröződött, hogy nyugalmából soha semmi nem zökkentheti ki.

– Nem működik a csengőd – közölte a látogató.

A szobába visszaindulva Lajk csak legyintett. Arik nem vette le a cipőjét, a nyomába eredt, majd letelepedett a zongoraszékre, amely korábban a pianínó előtt álldogált, amíg vagy harminc évvel korábban Lajk sikeresen szét nem verte a hangszert egy túlságosan is érzelemteli muzsikálás alkalmával. A zongoraszék azóta csöndes vándorútba kezdett a lakásban, mindig oda keveredve, ahol éppen szüksége volt rá valakinek: hol a konyhába, az ősrégi, gutaütéses hűtőszekrényhez, hol a kisebbik szobába, az alig valamivel fiatalabb és igen kevéssé ismert Silus márkanevű komputer elé.

Lajk belebújt kedvenc köntösébe, még mindig reszkető kézzel rágyújtott egy cigarettára, és gyűlölködő pillantást vetett a konyha felé.

A vendég együtt érző pillantással vette szemügyre házigazdáját.

– Mi kell? – kérdezte gyorsan.

– Ká-ávé! Meghalok! – nyögte panaszosan Lajk.

A vendég alig észrevehetően elmosolyodott. Azután bal kezével rövid mozdulatot tett, és a Lajk melletti ovális asztalkán megjelent egy apró csésze, amely fölött aromás pára gomolygott.

Lajk keze már nem reszketett.

– Arik – mondta nyomatékosan –, te varázsló vagy!

A vendég minden érzelemtől mentes hangon helyesbített:

– Mágus.

– Mi a különbség?

Arik alig érzékelhetően ismét elnevette magát.

– Nos, amilyen állapotban vagy, semmi. Ha már egy csésze kávét sem tudsz magadnak előteremteni...

– Úgy reszket a kezem...

– Kevesebbet kell inni.

– Igen? Kevesebbet? Na és ha vendéged van? Szerinted hogyan fogom köszönteni a vendéget? Szárazon? Ráadásul nem is akármilyen, hanem magas rangú vendég!

– Nagyon magas rangú?

– Artúrt Moszkvából.

– Artúr Avercsenko?

– Nem, Zavulon.

A moszkvai Nappali Őrség vezetőjének neve hallatán Arik ösztönösen kihúzta magát, mintha ülve igyekezne a vigyázz vezényszónak engedelmeskedni.

– Várj... De hiszen ez hivatalos látogatás volt, ha jól értem.

– Jól érted. Nagyon jó, hogy befutottál, épp a legjobbkor. Vendégszereplésre indulunk. Utazunk.

– Hova?

– Pityerbe.

Arik ajkai most szinte igazi mosolyra görbültek.

– Mert hogy mágusok érkeznek a pityeri turnéra Odessza anyácskából... – mormolta. – Hát igen...

– Hát igen – hagyta rá Lajk.

– Ki jön még?

– Én, te, Szimonov, Svéd, Jefim, Rubljov... Lehet, hogy Iraklijt is visszük.

– Mi a csuda, ilyen komoly a dolog? – komorodott el Arik.

A helyzet az, hogy Lajk gyakorlatilag az összes Ukrajnában élő erős Setét Másféle nevét felsorolta. Mindazokét, akik az Őrségben szolgáltak.

– Meglátjuk. Talán nem. De utaznunk kell.

– Szimonovot és Svédet felhívtad már?

– Még nem. Mikor hívtam volna? Tudod, tegnap buliztunk...

– És Zavulon hol van?

– A Premiere Palace-ban. Kialussza magát.

Arisztarh Turljanszkij, a Fekete-tenger melléki Nappali Őrség főnöke egy darabig tűnődött. Lajk kihasználva ezt az időt elszívott egy cigarettát és megitta a kávét, ezt követően valamennyire magához tért.

– Hívd fel Szimonovot és Svédet, jó? – kérte Lajk. – Addig megmosakszom.

– Felhívom – bólintott Arik, és elővette a mobilját.

Mire Lajk visszatért – valóban magához térve valamennyire –, Turljanszkij szórakozott tekintettel bámult a poros tükörbe.

– Sikerült beszélned velük? – érdeklődött Lajk meglepően élénk hangon. Alighanem nemcsak megmosakodott és megborotválkozott, hanem egy egyszerű, de hatékony igézet segítségével fiziológiailag is rendbe hozta magát.

– Szimonov rögtön indul. De Svéd most valahol Ocsakov és Kinburn között van. Versenyen.

– Aha. – Lajk ledobta a köntösét, és öltözni kezdett. Nyilvánvalóan a Viktóriába készült – a valódi kávé mégiscsak ízletesebb, mint a mágikus úton előállított. Na meg ott sört is lehet inni: alkoholt elővarázsolni a Másfélék modortalanságnak tartották. – Svédet egyenesen a jachtról kell majd elcibálni.

– Ennyire sürgős a dolog?

– Ha engem kérdezel – vallotta be becsülettel Lajk –, nem túlságosan. De Zavulon nem szenvedheti a halogatást. Zavulonnal viccelni pedig... tudod, mit jelent.

– Zavulonnal jobb nem viccelni – helyeselt jelentőségteljesen Arik. – Tényleg Artúrnak hívják?

– Néha. Menjünk a Viktóriába.

Turljanszkij szótlanul feltápászkodott.

Útközben Lajk cigarettát vett, és a Futball című lap legújabb számát, amiben rögtön el is merült. Turljanszkij, aki ezt a számot már előző nap, még megjelenése előtt áttanulmányozta, ironikusan sandított rá. Még a zsúfolt aluljáróban sem próbálta senki meglökni Lajk vagy Arik vállát, vagy esetleg útjukat állni – ellenkezőleg, ösztönösen kitértek előlük. Nem embernek való a Másfélék útjába állni.

A Viktóriában Lajk kezet rázott Szerjozsával, a bárpincérrel, és lezökkent megszokott helyére. Még a lányokat sem csókolta végig. Szerjozsa búbánatosan nekilátott a kávéfőzésnek.

– Jó napot! – mondta Arik méltóságteljesen, majd ő is leült Lajkkal szemben. Egy percig hallgatott. Azután megjegyezte:

– Jó itt.

Turljanszkij természetesen nem először járt ebben a kávézóban. Látta már ezeket a rózsaszín falakat, az oszlopokat, a stukkókat, a girlandokat, a díszes ajtó- és ablakkereteket, ám a Viktória szemlélődésre késztette, és Arik szemlélődő természetű volt.

Miközben Lajk az újságot olvasta, és kávéját szürcsölte, két alakváltó társaságában megjelent a zilált Jefim. Látni lehetett, ahogy az utcán hevesen magyaráz nekik valamit, közben vadul gesztikulál. A kávéházba belépve elhallgatott, a főnöki asztal felé nézett, és bennfentesként bólintott Ariknak.

– Jefim! – szólította Lajk anélkül, hogy előbújt volna az újságja mögül.

– Igen, főnök! – pattant elé nyomban Jefim.

– Kerítsd elő Iraklijt! Jöjjön ide! Akkor is, ha nem ér rá. Elviheted a kocsimat.

– Értettem, főnök. Mi van, ha nem akar jönni?

– Port csinálok. Belőled.

– Értettem, főnök.

Jefim az alakváltók felé fordult, bűntudatosan széttárta a karját, mintegy azt mondva: bocs, hív a munka. Az alakváltók valószínűleg nem helybeliek voltak. Arik egy kis időre lemerült a Homályba, és megnézte a regisztrációs pecsétjüket: valóban nem helyiek voltak. Poltavaiak. Jefim valamilyen oknál fogva gyakran érintkezett az átutazó Másfélékkel. Arik már éppen úgy döntött, hogy visszatér a Homályból a közönséges világba, amikor hirtelen megérezte valakinek a jelenlétét, és valószínűségi vonalak egész legyezőjét érzékelte. Mint minden mágus, ő is előre látott dolgokat, és képes volt elég megbízhatóan prognosztizálni a jövőt. Most például világosan érzékelte a közelgő találkozást valakivel, aki hatalmas, de nem ellenséges, és a beszélgetést, amelynek nagyon messzire vezető következményei lesznek.

Az érkező erősebb volt Ariknál.

„Zavulon – gondolta az odesszai. – Más nem lehet.”

Korábban csak egyszer találkozott a tősgyökeres odesszai Turljanszkij és a jelenleg moszkvai Zavulon. Az, aki ilyen nevet visel, természetesen jóval öregebb Ariknál. A moszkvai Nappali Őrség fejének életkorát illetően csak találgatni lehetett. Lajk életkorával is ez volt a helyzet, Arik például nem tudta, hány éves, holott nagyon szoros kapcsolata alakult ki a kijevi Setétek főnökével. Arik és Lajk nyolcvan éve ismerkedett meg, akkor, amikor Arik éppen kezdett erőre kapni a hasonítás és oktatás után. Arikot az osztályharc viharai által a forradalmi Odesszába sodort fehértiszt fedezte fel és hasonította, a neve ismeretlen maradt. Az a tiszt nyom nélkül eltűnt – vagy elhagyta Odesszát, illetve a Krímet az emigránsokat szállító utolsó hajóval, vagy ostoba módon elesett a Kotovszkij[13] irgalmat nem ismerő embereivel vívott harcban. Akkoriban néha még a Másfélék is értelmetlenül elpusztultak, agyonlőtték őket egy sarok mögül vagy álmukban mészárolták le őket.

Még az emberek szempontjából nézve természetfeletti képességeik sem nyújtottak nekik százszázalékos védelmet.

Amikor tudatosult benne, hogy nem teljesen ember, Arik gyorsan megkereste Odesszában a magához hasonlókat, és csatlakozott a Nappali Őrséghez. Arra számított, hogy az Őrségben megtanulja alkalmazni mindazt, ami benne élt és forrongott, bár egyelőre vad volt, és nehezen kontrollálható. A húszadik század közepére Arik Délkelet-Európa egyik legerősebb Setét mágusa lett, kategórián felülivé válását csak a Másfélék mértékével mérve jelentéktelen életkora akadályozta. A negyvenkilences év ismert eseményei után, amelyek során gyakorlatilag teljesen felszámolták és megsemmisítették a Setétek ukrajnai elitjét, Arik Turljanszkij azon kevesek egyike lett, akire a megmaradt szuperek támaszkodhattak a helyreállítás kísérlete során. A szuperek közül a túlélők közt volt Lajk, Iraklij, a Sindzse nevű harkovi örök pártatlan, akit inkább a Holtak Bírája néven ismertek, és az első ukrajnai boszorkány, akit az ősi hagyománynak megfelelően Szolohának hívtak. Iraklij csak néha működött együtt az Őrséggel, Lajk ezért nem nagyon számolhatott vele. Sindzsére számítani nevetséges lett volna – az ilyen korú és erejű Másfélék többnyire messzebbre ellátnak, és többet tudnak, mint mások, jobbnak tartják semmit sem tenni, mint az olcsó és kevéssé produktív sürgölődést és összecsapásokat. Az pedig, hogy egy nőre, sőt boszorkányra építsen, hát ennyire még nem ment el Lajk esze. Ezért az ukrajnai Setétek főnöke figyelmét a tehetséges fiatalokra összpontosította, akik közt az odesszai Turljanszkij állt az első helyen.

Zavulon, Moszkva és Oroszország negyvenkilencben túl későn sietett a segítségükre. Az akkori futó találkozás maradt az egyetlen – Arik soha többet nem látta Zavulont.

Lajk felállt Zavulon üdvözlésére, és Arik nyomban megérezte: el kell menniük innen. Az Őrségek vezetői hivatalos ügyről készülnek tárgyalni, ezt pedig csak jól védett helyen tehetik meg. A Viktória, bár a Setétek nem hivatalos klubjának számított, nem ilyen volt: itt pihentek, elengedték magukat, de nem dolgoztak. Útjuk tehát a Bankovaja tízbe, a kimérás házhoz vezet, a kijevi Nappali Őrség hivatalába. Lajk irodájába, amelyet gazdája rendkívül ritkán keres fel.

Arik egyetlen szó nélkül felállt. Az érkező ránézett, alig érzékelhetően bólintott üdvözlésképp.

A kategórián kívüli mágusoknak rendszerint nincs szükségük szavakra, és bár Arik Turljanszkijt egyelőre nehéz lett volna közéjük sorolni, már most is képes volt tökéletesen boldogulni szavak nélkül.

Odakint várakozott a jókora limuzin. Azt, hogy Platon Szmerekának miképp sikerült oly ügyesen manővereznie a kocsiktól túlzsúfolt Kijevben, egyedül maga az idős sofőr tudta. Arik mindenesetre megfigyelte, hogy eközben szinte alig alkalmaz mágiát.

A kimérás ház előtt Zavulon és Arik megállt egy percre. Volt valami varázslatos ebben az aszimmetrikus épületben, amelyet szobrok sokasága díszített. Órákig lehetett bámulni anélkül, hogy unalmassá vált volna. A ház körvonalai leplezetlen fájdalmat, halálos bánatot és mély kiábrándultságot tükröztek. Az építész valószínűleg nagyon rosszul érezhette magát, amikor kigondolta a kimérás házat.

– Akárhányszor látom, mindig lenyűgöz – mondta halkan Zavulon. – Erő... Micsoda Erő... Ki építette, Lajk? Honnan van benne ennyi Erő és bánat?

– Az egyik építészünk tervezte. Gorogyeckijnek[14] hívták...

Az építész nevének hallatán Zavulon hirtelen Lajk felé fordult, elszakadva a ház szemlélésétől.

– Mi? – kérdezett vissza feszülten.

– Gorogyeckij – ismételte meg Lajk, nem igazán értve moszkvai kollégája izgalmát. – Vlagyiszlav Gorogyeckij építette. Kilencszázháromban. Azt beszélik, nem sokkal korábban a lánya belefulladt a Dnyeperbe. Ezért vannak a kimérák meg a többi vízi szörny a ház homlokzatán... Sok mindent épített Kijevben és a környékén. A Képzőművészeti Múzeumot, a karaita imaházat a Jaroszlav-sáncon. Az imaház sajnos nem maradt meg. És micsoda családi fészkeket épített! Wirt grófnak a Bajkovon, Ljaleckij mérnöknek Vidubicsiben... Hohó! A templom a Krasznormejszkaján szerintem szintén az ő műve.

– Gorogyeckij – mormolta Zavulon, és mintha kissé lecsillapodott volna. – Na szép... Másféle volt?

– Nem – felelte Lajk. – Különben nem fulladt volna vízbe a lánya.

Zavulon még néhányszor bólintott.

– Hát igen. Megesik.

– Miről van szó? – kérdezte Lajk őszinte érdeklődéssel.

– Semmiről – sóhajtott Zavulon. – Ismerős a név. Menjünk.

Lajk jelentőségteljesen elhallgatott, nem szánta rá magát, hogy visszakérdezzen. Egyszerűen odament a ívesen görbülő lépcsőhöz.

Alig lépte át a kimérás ház küszöbét, Arik teljesen elvesztette a kinti világot. Néhány másodperccel korábban még tisztán érzékelte az Erőnek a Vlagyimir-hegy alól kisugárzó áramlatait, a valószínűségi vonalak sokaságát és az emberi aurák visszatükröződéseit. Mindez eltűnt hirtelen. Egyetlen csapásra. Mert a Nappali Őrség főhadiszállását, a Setétek fellegvárát a legerősebb mágikus pajzsok védelmezték.

Az ügyeletesek, egy még teljesen zöldfülű mágus és ugyanolyan zöldfülű alakváltó, felugrottak és kihúzták magukat, mint újoncok a váratlanul felbukkant generalisszimusz előtt. Az asztalon pakli kártya, sörös üvegek és egy félig megevett szárított keszeg hevert előttük.

– Pihenj! – morogta Lajk. – Ki van a hivatalban?

– Ruszik és Tarasz. A hálózatot javítják – nyikkant meg a kezdő mágus.

– Miért, bedöglött?

– Nem, valami új dolgot építenek be a szerverbe. Nem kérdeztem meg, mit.

– Értem – dörmögte Lajk. – Nem vagyok itt. Senkinek.

A mágus készségesen bólintott. Az alakváltó egyszerűen csak állt, és néma elragadtatással meregette a szemét.

„De hiszen ezek szeretik Lajkot – gondolta Arik, aki ritkán fordult meg itt. – Azt is mondhatnám, istenítik.”

Mintha csak igazolni akarná, Lajk a lépcső felé indult, és leereszkedően morogta:

– Üljetek már le, fajankók! Igyátok csak meg a sörötöket, ezért senki nem fog lebaltázni benneteket.

Az ügyeletesek nyomban le is ültek, de csak akkor mertek a sörük után nyúlni, amikor mind a három frissen érkező felment már a lépcsőn Lajk dolgozószobájába.

Ez az iroda Lajk lakásának tökéletes ellentéte volt. Tisztaság és tökéletes rend jellemezte. Masszív, kétoszlopos mahagóni íróasztal, mahagóni szekreterek mappákkal és CD-kkel megrakva. A sarokban jókora páncélszekrény. A falakon képek, a sarkokban amulettek. Az asztal mellett öreg, barna földgömb. Egy dívány és három fotel. A padlón szőnyegek, még a falra is jutott, a dívány mögé. E fölött néhány penge, láthatóan egyáltalán nem díszkardok. A hosszú láncon lelógó, igen mutatós csillár látványát nagyon lerontotta az egyik törött lámpabúra.

Na és természetesen bár is volt a szobában. Világítással és rendkívül gazdag italválasztékkal. Még hogy a szibarita és hedonista Lajk irodájában ne lenne bár? Haha...

Zavulon szkeptikusan sandított fel a sérült csillárra.

– Megint a kardokkal hadonásztál? – kérdezte epésen.

– Hadonásztam – Lajk nem tagadta. – A tizenhetedikéről huszonharmadikára virradó éjjel...

– Azóta nem cserélték ki?

– Én utasítottam őket, hogy hagyják békén – sóhajtott Lajk –, míg a többit is el nem intézem.

Zavulon fölényesen elnevette magát.

– Meg kéne kurtítani a szárát, és az egész mindenséget följebb emelni. Akkor egyben maradna.

– Aha – vágta rá Lajk nem minden kajánság nélkül. – Az asztalra sem kéne felugrálnom, mi? À la Jean Marais?

– Nem lenne egyszerűbb berendezni itt valahol a közelben egy vívótermet? – szólt közbe Arik. – Hány csillárt meg lehetne menteni! Csak az én emlékezetem szerint ez már a harmadik.

– Csak hogy megértsd, te tejfelesszájú – prüszkölt minden harag nélkül Lajk. – Ha ármányos ellenség tör a lelkemre, talán hajoljak meg előtte, mondván: „Nem kegyeskedne átfáradni a vívóterembe, tisztelt uram?” Aha, támadás! Kénytelen vagyok itt hadonászni. Felugrálva az asztalra à la Jean Marais, csillárt tördelve à la Lajk.

– Szélhámos vagy, Lajk – jegyezte meg Zavulon betelepedve az egyik fotelba. – Még ennek a kisfiúnak is tudnia kell, hogy a lelkedre támadó ármányos ellenség egyáltalán nem karddal a kezében jelenik meg, és aligha egymaga.

Lajk eközben odament a bárhoz, miután, teljesen természetes módon, titkárnő nem mutatkozott a közelben.

A házigazda megkeverte a koktélokat, kigördített középre egy elegáns, farkukon álló kígyókat formázó, görbe lábakon álló zsúrkocsit, és beletelepedett a harmadik fotelba. Lajk természetesen tudta, milyen ital van Zavulon kedvére, és milyen italt részesít előnyben Arik Turljanszkij. Ehhez még egy Másféle képességeire sem volt feltétlenül szükség. Lajk egyszerűen csak elég jól és elég régen ismerte ahhoz mindkettőjüket, hogy megjegyezze, milyen alkoholfélét kedvelnek.

– Nos hát... – kezdett bele Zavulon belekortyolva italába.

Arik megérezte, hogy az öreg mágus gyorsan végigtapogatja a helyiség mágikus védelmét. Lelkiismeretes munkának bizonyult; Arik teljesen nyilvánvalóan érezte, hogy ő nem lenne képes áttörni ezt a védelmet. Hosszú éveken keresztül építgették és tökéletesítették. Létrehozásában nem csak Lajk keze és tudása működött közre, érzékelte az ősi és hihetetlenül erős alapot. Az ilyen védelmet nem lehet egykönnyen áttörni, még ha százszor kategórián felüli mágus is valaki. Az energiamegmaradás törvényét még a Másfélék sem képesek áthágni.

– Nos hát...

– Amint látod, Artúr – vágott a moszkvai szavába Lajk –, Arik már itt van. Szimonov, a vinnyicai, őt még nem ismered, már úton van. Kiadtam az utasítást, hogy a helyieket értesítsék. Gondolom, estére mind együtt lesznek. Egy valaki van hátra: a nyikolajevi Svéd. Ő jachtmániás. Jelenleg valahol Ocsakov és Kinburn között szántja a hullámokat. A mobilját kikapcsolta. Megpróbáltam az Erővel elérni, de vagy szétszóródik a sugár, vagy Svédet foglalják le túlságosan a kötelei meg a vitorlái. Tehát személyesen kell elcsípni.

– Nélküle nem boldogulsz? – tudakozódott kétkedve Zavulon.

– Nem szeretnék... – dőlt hátra foteljában Lajk. – Svéd nagyon erős mágus, nem egy csatában vett már részt. Igazi harcos, ráadásul nehéz lenne olyan várost találni, amelyiket ne ismerné annyira, hogy hibátlanul eligazodjon benne, és ez mindig előnyös. Én személyesen nem ismerem Pityert, és őszintén szólva nem is akarom megismerni. Nem szeretem Pityert...

– Senki nem szereti – dörmögte Zavulon. – Gyorsan kerítsétek elő ezt a te Svédedet! Holnap Moszkvában kell lennetek.

– Előkerítjük – legyintett gondtalanul Lajk. – Arik vízibusza készen áll a kikötőben... Már ki is ment Svédért. Mellesleg nincs kedved szárnyas hajókázni egyet, Artúr?

– Lenne – felelte gondolkodás nélkül Zavulon. – De majd. Ha túl vagyunk az egészen.

– Svédet már viszik a reptérre – súgta melankolikusan Arik. – Felszállás húsz perc múlva. Egy óra múlva Boriszopolban lesz.

– Küldjünk érte kocsit? – élénkült fel Lajk. Egy másodperc múlva homlokráncolva a mobiljáért nyúlt. Néhány pillanattal korábban, mint hogy a másik megszólalt volna.

– Igen – szólt Lajk a készülékbe. – Rendben, Jefim. Most tűzz ki Boriszopolba Svéd elé, egy-másfél óra múlva érkezik az odesszai járattal. Igen, a Viktóriába. Mi? – Lajk itt komikus grimaszt vágott. – Engedélyezem.

Majd megszakította a kapcsolatot.

– Micsoda hülyék – panaszkodott, nyilván a beosztottjaira. – „Megihatunk Svéddel útközben egy sört?” Azt hihetné valaki, ha nem engedélyezem, akkor nem isznak! Na meg hogy Svéd meg a legénysége a versenyen nem ivott meg egy-két kupicával! A kupicák meg a félbemaradt verseny után pedig Svéd alighanem egy kis whiskyvel vigasztalja a szívét a repülőgépen.

Zavulon mélyet sóhajtott.

– Igen, Lajk. Szép csöndben éldegéltek ti itt. Békésen. Gondtalanul. Viktória, söröcske. Kész idill!

– Ilyen ez a város, Artúr. Tudja, hogyan tartson csendet, rendet. Mi csak alkalmazkodunk hozzá.

Zavulon elgondolkodva bólintott.

– Jól van. Figyelj! Moszkvában mindannyian megkapjátok az ideiglenes oroszországi regisztrációt. Találkoznotok kell az Inkvizíció képviselőivel... és a Fénypártiakkal. Sőt, csatlakozik a csoportotokhoz a képviselőjük.

– Ez aztán az örömhír – komorodott el egyből Lajk. – E nélkül nem megy?

– Semmiképp. Azonkívül úgy gondolom, az Inkvizíció titkon rajtatok tartja majd a szemét... Ezért maradjatok, te is meg a tieid is, visszafogottak és maximálisan korrektek. Más már nem is hiányzik, mint hogy a Fénypártiak szokásuk szerint minden résbe bedugják az orrukat, és éberen jegyzőkönyvezzék minden ballépésünket. Suttyomban természetesen keresztbe tesznek nekünk. Ezért az egész hivatalos moszkvai rész befejezése után és a vonat indulása előtt...

– Vonat? – csodálkozott Lajk. – Miért nem repülőgép?

– Ugyanazért. Kinek juthatna eszébe, hogy vonattal mentek, nem repülőgéppel? Ráadásul a nappali vonattal.

– A nappalival?

– A nappalival, Lajk. Mert mi a Nappali Őrség vagyunk, és kizárólag nappal fogtok dolgozni. Így kell.

– Hogyhogy így? A pityeri Nappali Őrség nem lesz velünk?

– Ebben is nektek kell eligazodnotok. Zavaros egy társaság az ott, és az ügyeik is zavarosak, zavarosabbak már nem is lehetnének.

– Na és azok a... vad Feketék? – kezdett bele Lajk, de nyomban félbe is szakította saját magát. – Várj! Arikot be kell avatni. Röviden, részletek nélkül. Szabad?

– Kell is – prüszkölt Zavulon. – Ha nem restelled külön-külön, egyenként beavatni az embereidet.

– Nem restellem. Azonkívül Szimonovnak egy kicsit mást mondok, mint Ariknak vagy Svédnek.

Arik búbánatosan figyelt. Ritkán mutatta kíváncsiság vagy érdeklődés külső jeleit, és az arcáról leolvasni, mi megy végbe a lelkében, nos az utóbbi tíz évben még Zavulonnak is nehézséget okozott volna.

– Tehát Arik, a következő a helyzet. A pityeri Őrségeknél kész kupleráj van. Inkább csak papírtologatással meg a prémiumok nagyságával vannak elfoglalva, mint a hasonítatlanok felkutatásával és a vámpírféle aprónép kordában tartásával. Felütötte ott a fejét valamiféle szekta, és képtelenségeket művel. Még Artúr is azt mondta, hogy rosszul lett a... ténykedésüktől. Az alapállásuk, ezzel tisztában kell lennünk, Setét. A Megállapodást nem tartják tiszteletben...

– A Fénypártiakat egyszerűen... elnyomják – szúrta közbe Zavulon. – Meg kell adni, nagyon tehetségesen. Rendszeres emberáldozatot mutatnak be. Nemrégiben valaki nagy ügyesen beavatta Geszert, fényképekkel, videofelvételekkel és kommentárokkal. Alig tudtam visszatartani egy büntető expedíció indításától. Geszer és Szemjon már a célpontokat is kijelölte.

– Szóval nekünk kell rendet raknunk – bólintott megértően Arik. – Értem. Nem a moszkvaiaknak kellene?

Lajk jelentőségteljesen hümmögött: a Moszkva és Pityer közti kapcsolatok változatlanul tisztázatlanok voltak minden szinten, legyen szó a kiküldöttekről, az alkoholistákról, a futballistákról, a megrögzött értelmiségiekről, a politikusokról vagy akár a médiamágnásokról. A Másfélékről nem is beszélve. Egyébként minél több lehetőség állt az ellenfelek rendelkezésére, annál kegyetlenebbül és kíméletlenebbül igyekeztek egymást kölcsönösen víz alá nyomni.

– Szerintem kár vaktában találgatni – mondta Arik. – Mutasson inkább dokumentumokat. Prágából, gondolom, egy egész szekérderékkal küldtek.

– Prágából csak egy összefoglalót kaptunk – pontosított Zavulon.

– Egyébként – szólt közbe Lajk – én is szívesen belenéznék a dokumentumokba. Mégiscsak tudnunk kell, kire másszunk rá abban a pityeri mocsokban.

Zavulon szótlanul előhúzott a levegőből egy vékony, rózsaszín mappát, benne néhány papírlappal és egy kis CD-vel.

– Itt a felvétel – közölte, az asztalon heverő mappa tetejére dobva a lemezt. – Ismerkedjetek meg vele! Egyébként a szemléletesség kedvéért azt javaslom, a Homályon át nézzétek meg. Remélem, nem hányjátok el magatokat, de jobb, ha előre felszerelkeztek a megfelelő eszközökkel.

2. FEJEZET

Alighogy belépett a Viktóriába, csend lett. Feszült és értetlen csend.

Az idegen Másféle volt: Fénypárti Másféle. Bement a Setétek nem hivatalos klubjába – egyszerűen belépett az ajtón. Védelme ügyesen és biztonságosan felépített, érződött rajta a mesteri kéz nyoma. Ő maga valószínűleg jós-mágus volt. Eléggé erős... de már a második szint is csak ritkán elérhető maximum volt a számára.

– Nem értem – képedt el Jefim, és kezdett felemelkedni a helyéről.

De ekkor a terem közepén, éppen a bárpulttal szemben halk sistergéssel megnyílt egy portál, és hárman léptek ki belőle – Lajk, Arik Turljanszkij és Zavulon.

– Mindenkinek csuti! – figyelmeztette halkan a jelenlevőket Lajk. – Ez a Fénypárti a védelmem alatt áll. Na és az Inkvizíció védelme alatt.

– A megfigyelő? – találta ki Arik.

Zavulon szótlanul bólintott, alig-alig észrevehetően.

– Alekszej Szolodovnyik, Másféle, Fénypárti – mutatkozott be az érkezett olyan hangnemben, ahogyan a Fénypártiak általában a Setétekkel kommunikálnak. – Annak értelmében...

– Tudjuk, miért vagy itt – vágott a szavába Lajk. – Ne fáraszd magad feleslegesen. Vedd úgy, megfigyelő, hogy teljesítetted a feladatodat. A kiküldetés során, megértheted, nem lesz túl kellemes számunkra a társaságod, már megbocsáss. Moszkvában nem időzünk sokáig. Pityerben meg... Fogd ezt!

Lajk odanyújtotta a Fénypártinak mobiltelefonját.

– Összesen négy szám van a memóriájában. Ha megérkeztél, jelentkezz bármelyiken. Vagy inkább majd én hívlak, ha szükség lesz rá.

Alekszej nem sietett átvenni a mobilt, úgy nézett rá, mintha csörgőkígyó lenne.

A Setétek főnöke sandán elnevette magát, azután előhúzott valahonnan – vagy a zsebéből, vagy egyszerűen a levegőből – egy bőrszíjon lógó egyszerű amulettet.

– Itt van, fogd! – nyújtotta oda másik kezével.

A Fénypárti készséggel kapott az amulett után, és sietve mormolta:

– Taviszkaron, nincs fölöttem hatalmad...

Csak ezt követően szánta rá magát, hogy elvegye a mobilt.

– Holnapután reggel érkezem Pityerbe – mondta a megvetés és ünnepélyesség különös keverékével a hangjában.

– Ez remek – összegezte az elhangzottakat Arik. – Rögtön fel is hívunk. Most viszont, tisztelt kolléga, kérem megtisztítani a terepet! Tanácskozunk, na meg egyébként is... a Viktória nem szenvedheti a Fénypárti szellemet.

Alekszej anélkül, hogy egyetlen szót is szólt volna, megfordult, és elhagyta a kávéházat, hátával fejezve ki mindent, amit kell: a megvetést is, az undort is...

No meg a megkönnyebbülés is világosan leolvasható volt róla.

– Hogy a... – kezdte volna rá Jefim, de Lajk keményen a szavába vágott:

– Megállj! Megmondtam, hogy ez a Fénypárti a védelmem alatt áll... az akció befejezéséig. Semmi szükségünk konfliktusra az Inkvizícióval. Mindenki felfogta?

Válaszként hallgatás jelezte a tudomásulvételt.

– Főnök, meghoztam Svédet. Ott... ott ül – jelentette Jefim az illendő percnyi szünet után.

– Én inkább azt mondanám – kommentálta epésen Lajk –, hogy nem ül, hanem fekszik.

– Mit tehetnék? – tárta szét a karját bűntudatosan Jefim. – Ölben kellett lehozni a hajóról. Tudod, aludni méltóztatott. A gépre is vízszintes helyzetben kellett felpakolni, meg lehozni is.

Arik Turljanszkij nem nagyon csodálkozott: Svéd bármennyire leihatta magát. Na de verseny közben? Verseny közben vagy bármelyik jacht fedélzetén Svéd sosem engedett meg magának ilyesmit.

A nyikolajevi Másféle egyébként gyorsan eloszlatott minden kételyt. Felemelve fejét az asztalról, hirtelen, minden erőfeszítés nélkül felállt, kristálytiszta pillantással körülnézett a teremben, és a tántorgás legkisebb jele nélkül odament Lajkhoz, Arikhoz és Zavulonhoz, zavartalanul sorra üdvözölte mindannyiukat:

– Szevasz, Lajk, hívásodra megjelentem! Szia, Arik! Jó napot, kolléga!

Majd sarkán háromszázhatvan fokos szögben megpördülve intett minden jelenlévőnek, beleértve Szerjozsát, a bárpincért és a pincérlányokat is:

– Szevasztok!

– Hmm... – hunyorgott kétkedve Lajk. – Józan vagy?

Bármennyire igyekezett is, nem tudta felfedezni a mágikus kijózanítás nyomait. Svéd legalább fél napja egyetlen korty alkoholt sem ivott, és ha előzőleg tette is, csak mértékkel.

– Józan, józan. Egyszerűen csak aludtam, az éjszakai szakaszon én kormányoztam. Arra gondoltam, déltől kialszom majd magam, erre jöttetek ti. Egyszerűen eldőltem.

A pulton mintegy magától megjelent egy korsó barna sör és füles porceláncsészében egy adag húsos szoljanka. Szerjozsa, a bárpincér, és Szása, a szakács nem először látta Svédet, volt idejük kiismerni a nyikolajevi vendég ízlését. Ezért zöldfűszert egyáltalán nem tettek a szoljankába, az olívabogyót pedig külön tálkában szervírozták Lajk számára.

Mind a négyen letelepedtek egy távolabbi asztal mellé, ahol már várta őket a Viktória két ritka vendége: egy magas, szemüveges, barna hajú, spanyolos szakállt viselő és egy pirospozsgás, bajuszos, külsején halvány, alig szembeötlő kaukázusi jegyeket viselő férfiú. A bajszos pápaszeme mintha csak a hegylakó megjelenésétől való távolodást lett volna hivatott szolgálni.

– Artúr? – lepődött meg a bajszos Zavulon láttán. – Szervusz!

Akcentussal beszélt: kaukázusival.

– Szervusz, Iraklij!

Egy darabig eltartott, míg keresztbe-kasul mindenki mindenkivel kezet fogott, és üdvözölt.

– Artúr, mint kitaláltad, ő Svéd, ez meg Szimonov Vinnyicából. Ha Rubljovot és Jefimet nem számítjuk, együtt a csapat.

– Nos hát fél óra múlva indul a gépetek – Zavulon tüntetőleg a Rolexére pillantott. – Mellesleg én is ennék egy szoljankát.

Tanya, a pincérlány, akit maga Lajk fedezett fel, azonnal kisietett a konyhába.

Az asztalt, amely körül a Setétek beszélgettek, természetesen megbízható burok borította, védve azt az idegen fülektől. Lajk látta, hogy Zavulon futólag ellenőrzi a burkot, de nem találta fontosnak, hogy megerősítse.

– Miért van szükséged Jefimre? – kérdezte váratlanul Lajkot a moszkvai vendég.

Lajk készségesen elmagyarázta.

– Tudod, Artúr, mint mágus, Jefim nem túl erős. De bármire is van szükség, mindenkinél gyorsabban és gazdaságosabban teremti elő akár a föld alól is. Kipróbált dolog.

– Világos. – Zavulon beérte ezzel a válasszal. Mindenkinek kihozták a sörét, a moszkvai vendégnek a szoljankát is.

– Nos, a szerencsés repülésre! – javasolta Lajk.

– És a sikerre! – tette hozzá Zavulon. Mindannyian kiitták az italukat.

– Most pedig – parancsolta Zavulon, igen, parancsolta, nem mondta – irány Boriszopol! Lajk, légy oly jó, rendeld ide nekem a tegnapi kis boszorkákat!

A rövid és tartalmas megbeszélést Lajk a limuzinban tartotta meg, útban a repülőtérre; a kocsi utasterében szerencsére kényelmesen elfért az egész csapat. A jelek szerint Iraklij tisztában volt vele, miért és hova utazik az ukrán „válogatott”. Fiatal koránál fogva Jefim még mindig örült, ha részt vehet bármilyen akcióban, legyen az komoly vagy akár komolytalan. Gyimka Rubljov, az alakváltó harci mágus, mint mindig, most is rendíthetetlen maradt. Nocsak, megint egy kaland! Szimonov örült, hogy elszabadulhat Vinnyicából, boszorkány főnöknője gyeplője alól, Svéd és Turljanszkij pedig az utóbbi években mindig támogatta Lajkot, bármibe fogott is. Úgyhogy mind nyugodtan és tárgyszerűen fogadták az egész helyzetet. Egyedül Arik Turljanszkij jegyezte meg, hogy egy ilyen akcióba nem lenne haszontalan bevonni egy tapasztalt boszorkányt is, amire Lajk a szemöldökét felvonva kérdéssel válaszolt:

„Talán hülye vagyok, hogy boszorkány nélkül indulok neki egy ilyen ügynek? Lesz boszorkány. De már hogy vele együtt is utazzunk, megbocsássatok! Lariszkát külön indítottam útnak.”

Senkinek nem jutott eszébe vitatni az intézkedés helyességét, egyiküket sem lelkesítette a gondolat, hogy egy tapasztalt boszorkánnyal utazzanak együtt. Még a fiatalok közül is minden második kész bestia, hát még egy meglehetősen hosszú életet megélt Másféle... brrr!

Útközben betartották a szabályt: semmi fölösleges mágia. Minek, ha a megszokott módon is megy minden, ahogyan kell? Jegy mindig akad, Platon Szmereka viszi ki őket a reptérre, mindegyiküknél csak a minimális holmi: a legterjedelmesebb tárgy Svéd bőrtáskája a notebookjával. Ezt Svéd még a versenyekre is mindig magával viszi. A duty free-ben ki-ki ízlése szerint választott magának italt, nehogy elunják magukat az egy óra alatt Moszkváig. A Transzaero társaság Boeing-737-esének utasterében kiosztották az újságokat. Hány ilyen utazás, hasonló munkafeladat akadt mindegyik őrségbeli életében? Igaz, a szovjet időkben, amikor az utóbb recsegve-ropogva a FÁK banánköztársaságaira széthulló Szovjet Szocialista Köztársaságok Szövetsége még egységes és oszthatatlan volt, főként csak Ukrajnán belül mozogtak. Oroszországba vagy máshova nagyon ritkán jutottak el. Lajk emlékezett ilyen esetekre, na meg Iraklij akkoriban még aktívan dolgozott a Nappali Őrségben. De most... Nagy ritkán együttműködött velük. Néhányszor Arik Turljanszkijnak is el kellett utaznia külső küldetésbe. A többiek nem dicsekedhettek más vidékeken szerzett gazdag tapasztalatokkal, különösen Jefim nem, akinek még szülővárosában, Kijevben sem volt alkalma annak rendje és módja szerint harcolni.

Moszkva lármával és zűrzavarral fogadta őket. Kijev sem kis város, mégsem lehet összehasonlítani a fortyogó, nem tudni, hova siető Moszkvával. Ahogyan hajdanában Lajk és régi barátja Artúr-Zavulon mondta: „Oroszország nagy, de Moszkva még nagyobb.” Függetlenül nyilvánvalóan hibás voltától, akadt ebben a mondatban valami szakrális igazság.

A kijevi csapatot már várták: a Homály aurájába belépve már az érkezési oldal várótermében odaloholt hozzájuk egy búbánatos egyed, aki a Homályban határozottan jókora emberszabású gyíkra emlékeztetett.

– Jó napot, kollégák! – Sagron vagyok, Másféle, Setét, a moszkvai Nappali Őrség munkatársa. A főnök utasított, hogy jöjjek értetek és szállásoljalak el benneteket. A kocsik kint vannak a parkolóban.

Lajk kegyesen bólintott: vezess! A parkolóban egy palafekete BMW és egy tejeskávé színű Mitsubishi várt rájuk.

– Mi az, nem nyolcan vagytok? – csodálkozott kissé Sagron.

– Az egyikünk jobbnak találta külön utazni – magyarázta nagyvilági modorban Lajk.

A repülőn elfogyasztott vermut kegyes hangulatba ringatta. A fogadókat a magyarázat teljesen kielégítette.

– Először a regisztrációt intézzük el – figyelmeztette őket Sagron. – Majd a városközpontban beugrunk az egyik szállodába.

Beültek a kocsikba.

Amikor már elhagyták a vnukovói repülőtér területét, Lajk odafordult a hátsó ülésen helyet foglaló Iraklijhoz és Arikhoz:

– Észrevettétek a megfigyelőt? – kérdezte nyilvánvaló érdeklődéssel.

Iraklij a bajszába nevetett, Arik melankolikusan bólintott.

– Éberkednek – vicsorgott Sagron, hanyagul tekergetve a kormányt. Nagyon jól vezetett. – Ezek miatt a pityeri csodatevők miatt se éjjelünk, se nappalunk. Már köpni sem lehet, hogy ne egy Fénypártit találj el. Nagyon szívesen elmennék én is Pityerbe, de a főnök megtiltott minden öntevékenykedést...

– Semmi baj – nyugtatgatta békés hangon Lajk. – Boldogulunk. Nem ez az első ilyen ügy.

– És mi újság Kijevben? – érdeklődött a bennszülött.

– Mi lenne? Áll. Őrzi az egyensúlyt.

– Nagyon jó város – mondta Sagron. – Jártam ott egyszer. Na és a főnökötök milyen? Nem lép fölöslegesen a farkatokra?

– Nem – felelte Lajk rezzenéstelen arccal. – Normális pali a főnökünk. Ki lehet vele jönni.

– Ez a lényeg – bólintott elégedetten Sagron.

A hátsó ülésen Arik halkan felszisszent, és arra gondolt: „Egy Fénypárti nem állta volna meg, hogy tudomására ne hozza, ő a kijevi Nappali Őrség vezetője, hogy a moszkvai meghunyászkodjon és tisztelje... Biztosan nem állta volna meg.”

Semmitmondó fecsegés közepette beértek a városközpontba; az esti Moszkva rendesen tele volt: csaknem minden főútvonalon hosszú dugók álldogáltak. De Sagron teljesen automatikusan megtisztította maguk előtt az utat, miközben megszakítás nélkül arról mesélt Lajknak, hogy az Ötödik Óceánban még mindig remek tengeri farkast tálalnak fel, ami tulajdonképpen főtt rák, és hogy a Belgrádban változatlanul kiválóak a jugoszláv borok. A kávészínű Mitsubishi úgy követte őket, mintha oda lenne ragasztva.

A regisztrációt az egyik nagy, modern szállodában intézték el, amelynek homlokzatát telezsúfolták mindenféle reklámmal, beleértve az ukrán Obolony sört is. A Fénypártiak korrektül és tartózkodóan viselkedtek, mint mindig. Mintha azt gondolnák, a Setétek csak a megfelelő alkalmat lesik, hogy megkeseríthessék az ő életüket. Nevetséges. Az egész kijevi társaságból talán egyedül Jefim nem nevetett magában az egészen – ő még nagyon rosszul ismerte a Fénypártiakat. Ám külsőleg mindannyiuknak meg kellett őrizniük szolid nyugalmukat.

Könnyedén kiolvasva az ismerős aura nyomait, Lajk megértette, hogy Larisza, a boszorkány – a fiatalabbak számára Larisza Narimanovna – már itt járt, ő is itt regisztráltatta magát. Nos igen, egy jó boszorkány több lépéssel előre lát, és könnyedén képes kiszámítani a regisztráció legvalószínűbb helyszínét akkor is, ha Lajknak és csapatának még fogalma sincs arról, hol történik majd meg. Lajk egyébként nem is foglalkozott a regisztrálás helyének meghatározásával, teljességgel a kísérőkre hagyatkozott, úgyhogy Larisza valószínűleg Sagront dolgozta meg. Méghozzá olyan virtuóz módon, hogy Sagronban még csak a gyanú sem merült fel.

Az eljárás rutinosan és unalmasan ment végbe. Megnevezte magát, ismertette a látogatás célját, megkapta bőrére a korlátlan idejű szentpétervári látogatásra feljogosító oroszországi tranzitbélyegzőt, udvariasan és fanyarul mosolygott a Fénypárti hivatalnokra... Majd megkönnyebbülve visszamentek a kocsikhoz.

– Na most mi legyen? – kérdezte Sagron beülve a volánhoz, és indítva. – Menjünk valami étterembe? Vagy inkább rögtön a szálláshelyre?

– Hol fogunk éjszakázni? – érdeklődött Lajk lustán.

– Nagyon jó kis helyen – hajtott Sagron teljes sebességgel a Mohovaján. – Egy új lakópark a Moszkva folyó partján. Asszol a neve. Elit hely. Őrség, teljes szerviz, kereskedelmi központ, postahivatal, minden, ahogyan dukál.

Arik Turljanszkij gondolatban elmosolyodott: éjszaka természetesen postahivatalra lesz a legnagyobb szükségük...

A nyugalmából kizökkenthetetlen és körültekintő Lajk még mindig ugyanolyan lustán a zsebórájára pillantott.

– Tudod mit? Mondd meg a jelszót, mi meg egyszerűen csavargunk egy kicsit gyalog.

Sagron nyomban lefékezett, belekotort a zsebébe, és előhúzott egy névjegyet.

– Így lesz a legegyszerűbb: itt a mobilszámom. Ha haza akartok menni, hívjatok fel, elmegyek értetek, és odaviszlek. Rendben?

– Rendben.

– Van nálatok orosz?

– Orosz micsoda? Útlevél? – értetlenkedett Lajk.

– Rubel.

– Á... Találunk, ne izgulj! Köszönöm, Setét! Majd hívunk.

Sagron csak bólintott. Még a szokásos „szívesen”-nel sem fárasztotta magát. Minek? Beszélgetőtársai is Setétek, semmibe sem veszik a cikornyás udvariaskodást.

Az ukrán légionisták besötétedésig csavarogtak. Vagyis nem teljesen céltalanul kószáltak, beültek egy kávéra meg valami erősebbre az egyik kis kávézóba, amelyeknek Moszkva középpontjában se szeri, se száma; megvacsoráztak a Maroszejkán az Esterházy étteremben, meglátogatták Lajk egyik boszorkány ismerősét a Malij Vlaszjevszkij közben; ténferegtek egy keveset a tönkretett Arbaton, és úgy találták, valóban lesilányították; a Szojuzzal szemben meghallgatták a poncsót és szalmakalapot viselő latin-amerikaiakat. A latinok remekül énekeltek és táncoltak, a hangszereiken pedig virtuóz módon játszottak. Lajk nem állta meg, és tökéletes spanyol nyelven elénekelte velük a Qori pankaritát, amivel kiérdemelte a többi néző tapsát. Egyszóval mire hívták Sagront, az ukránok remek lelkiállapotban voltak, és mindegyikük magától értetődőnek tartotta, hogy szálláshelyükön folytatják majd a bulizást.

Betelepedtek megint ugyanabba a BMW-be és Mitsubishibe, és megindultak az éjszakai Moszkván át. A dugók ekkorra már megszűntek, Sagron ezért úgy vezetett, hogy a lélegzetük is elállt, a második kocsi vezetője, Gyenyiszka pedig ebből a szempontból semmiben sem maradt el Sagron mögött, ezért a nyomukban száguldott.

– Talán Sztroginóba megyünk? – érdeklődött Lajk, amikor elszáguldottak a Scsukinszkaja mellett.

– Nem. A mi Asszolunk a híd előtt van. Pont a vízparton.

– Valahogy nem emlékszem rá – ráncolta a homlokát Lajk. – Jobb vagy bal oldalon?

– Jobbra – mondta Sagron bekanyarodva.

– Ott mintha teniszpályák lettek volna régebben...

– Most meg az Asszol. Mondom, hogy teljesen új létesítmény, nemrég adták át. Még arra sem volt érkezésük, hogy befejezzék az összes lakást – némelyik még most is puszta betonfalakkal éktelenkedik.

– No csak – csóválta a fejét Lajk. – Nagyon fürgén intézik itt nálatok Moszkvában a dolgokat.

– Ha úgy akarják, képesek rá – sóhajtott Sagron. – Így van ez.

A kocsikat a vendégparkolóban állították le, a föld alatti garázs bejáratánál. Mellettük magasodott az automata kocsimosó kupolája. A kőlapokkal kirakott utacskán az üvegezett bejárathoz mentek, amelynél őrség üldögélt a monitorok előtt. Sagron váltott néhány szót az őrökkel, ezután valamennyiüket akadálytalanul bebocsátották az előtérbe. Az előtér minden sarkában különféle növények díszlettek jókora kádakban, hatalmas díványok terpeszkedtek, a liftek előtti tér akkora volt, akár egy kosárlabdapálya. Maga a lift is beleillet a környezetbe: tükrök, műanyag, króm, légkondicionáló. Arik Turljanszkijnak az jutott eszébe, hogy ebbe a környezetbe jobban passzolnának a feszes tartású, drága öltönyt és nyakkendőt viselő fiatal emberek, mint Lajk szedett-vedett és eléggé egyszerűen öltözött csapata. Arik egyébként azt is észrevette, hogyan pattant vissza nyomban az őr tartózkodó-lenéző pillantása Lajk hideg, arisztokratikus, fensőbbséges viselkedéséről. Az őr nyomban megérezte benne a nemes fajtát. A kék vért. Nyomban elismerte a vendégeknek azt a jogát, hogy úgy öltözzenek, ahogy akarnak.

A tizedik szinten a lift simán megállt, és szolgálatkészen kinyitotta az ajtaját. Méreteit tekintve ez az előtér is felért egy sportpályával. Sagron habozás nélkül a legdíszesebb ajtóhoz indult, és vagy egy percbe telt, mire sikerült kinyitnia.

– Nem lenne egyszerűbb a Homályon keresztül? – türelmetlenkedett Jefim, de megérezve Lajk helytelenítő pillantását, elhallgatott.

– Menjenek csak a Fénypártiak a Homályon keresztül – vetette oda Sagron vissza sem fordulva. – De mi becsületes Másfélék vagyunk. Parancsoljatok!

A vendégszerető házigazda gesztusával kitárta a kétszárnyú, páncélozott ajtót.

A lakosztály egy jó ízlésű újgazdag elvárásainak megfelelően volt berendezve. Minden drága, de hivalkodó aranyozás nélkül. Stílusos, funkcionális és nagyvonalú.

– Nem rossz – jegyezte meg körülnézve Lajk hanyagul.

– Valakié a tieitek közül?

– Szolgálati – sóhajtott Sagron. – A VIP-vendégeknek. Természetesen az embereknek, nem a Másféléknek. A sajátjainkat mindig a hivatalban helyezzük el, de most...

– Tudom – szakította félbe nyugodtan Lajk. – Valaki meglátogat minket a Fénypártiak közül.

– Úgy van – erősítette meg megkönnyebbülten Sagron. – A főnök nincs Moszkvában, Geszer bandája dühöng, valahogy minden fortyog, az ördög vigye el. Hát ezért alakult így.

– Jól van, kibírjuk, köszönöm – zárta le a kérdést Lajk.

– Ha kell valami, találtok ételt a hűtőszekrényekben, italt a bárszekrényekben... A lakosztály térképe ott van a falon. Úgyhogy nem tévedtek el.

– Nem tévedünk el.

– Jó pihenést! A kulcsokat ide teszem a polcra. Holnap telefonáljatok, elviszünk benneteket, ahova csak kell. Gyerünk, Gyenyiszka!

– Minden jót, kollégák! – búcsúzott Gyenyiszka.

A vendégek eközben már szétszéledtek a lakásban, csak Lajk maradt a tágas előszobában a cigarettájával meg Arik Turljanszkij.

Az ajtó fülsiketítő dörrenéssel elzárta őket a külvilágtól.

– Nos, mi van, Arik? Keresd meg a legközelebbi bárszekrényt! – vezényelt Lajk hamutartó után nézve. Talált is egyet, keskeny ezüstös urna formájút, a tetején ráccsal, nyílással az oldalán. Turljanszkij készséggel odalépett a térképhez.

– Hűha! – hallatszott valahonnan távolabbról Szimonov lelkes hangja. – Lajk! Van itt egy zongora!

A másik irányból alig hallhatóan felbúgott, majd rögtön el is hallgatott a bekapcsolt szellőzőberendezés. Azután a legnagyobb szobában, amely egy stúdió és egy étterem keverékére emlékeztetett, bár egyetlen asztal volt csak benne, tompított fény gyúlt. Arik éppen itt fedezte fel a legközelebbi bárszekrényt, és most kritikus pillantással, hunyorogva, száját kissé elhúzva a választékot vizsgálta. Ugyanott a sarokban fehér Bechstein márkájú koncertzongora állt, mellette speciális állványon modern japán szintetizátor automata ritmusegységgel, tulajdonképpen egy billentyűkkel teli lap beépített zenekarral. A sarokban egy szaxofontok állt, feltehetőleg szintén nem üresen.

Cigarettájával pöfékelve Lajk leült a zongorához. Jefim előhúzott az állvány mögül egy zsúrkocsit. Szimonov gondoskodott az edényekről, és most gondterhelten kotorászott a konyhaszekrényekben. Iraklij a hatalmas televízióval kísérletezett, bölcsen kikapcsolva a hangot: Lajk nem szerette, ha zenélés közben zavarják. Gyimka Rubljov feltette a teát a legnagyobb kannában, amit talált, majd elfoglalta ez egyik jókora, masszív, a lakás stílusához illő fotelt. Svéd a balkonajtó szokatlan zárjával próbált boldogulni.

Vagy öt perc telt el az általános mozgolódással, sikerült megteríteni az asztalt, a televízió hangtalanul darálta a szokásos értelmetlen reklámot. Lajk dohányzott és zongorázott, időnként szinkópás basszusfutamokat iktatva közbe, szabad kezével ilyenkor cinikusan a zongorára tett pohara után nyúlt. A többiek részben a fotelokban, részben a közelebb hozott puffokon telepedtek le, Svéd meg egyenesen a padlón, puha szőnyeget terítve az oldala alá.

Lajk egyszer csak váratlanul félbehagyta az etűdöt, és a zongoraszéken megpördülve a csapat felé fordult.

– Nos mi van, Másfélék? Van valakinek valamilyen ötlete? Hogyan taníthatnánk tisztességre azokat a nekivadult pityerieket?

– Először meg kell találnunk őket – morogta Gyimka mutatóujja körmével nagy teáscsészéjének mintáját követve. A minta olyan volt, mint valami keleti motívum egy antik szőnyegen.

– Megtalálni őket éppenséggel nem probléma – mondta hanyagul Iraklij. – Rengeteg nyomot hagynak maguk után, ez látszik a felvételeken. A Homályban olyan tarkaság van utánuk, hogy csak na. Azt hiszem, a taktikát kellene eldöntenünk. Egyenként kapjuk el, vagy összetereljük őket, és rendezünk egy... Szent Bertalan éjszakáját.

– Egyenként túl soká tartana – vágott a szavába Lajk. – Az Inkvizíció nem óhajt várakozni. Na meg a Fénypártiak is ugrásra készek. Többet mondok: Artúr lényegében azt a feladatot adta nekünk, hogy védjük meg az erőegyensúlyt Oroszországban, Ukrajnában és Fehér-Oroszországban. Ha nem boldogulunk, a Fénypártiak egy csomó előjogot kapnak, egy sor magas szintű beavatkozást hajthatnak végre, az pedig tudjátok, mivel járna. A moszkvaiak még alig-alig kászálódtak ki a gödörből az után a história után azzal a varázslónővel meg a leendő gyerekével, erre tessék, megint itt a baj... Tehát tetszik, vagy sem, gyorsan kell cselekednünk, határozottan. Eltapossuk őket, mint a poloskákat, és kész.

– Hogy érted, hogy eltapossuk őket? – érdeklődött Szimonov megigazítva az orráról lecsúszó szemüvegét.

– Ahogy mondom. Elkapjuk és megsemmisítjük őket. Elkapjuk, megsemmisítjük.

– De az Inkvizíció nem akarja bíróság elé állítani őket? – csodálkozott őszintén Jefim.

– Az Inkvizíció csak azok fölött ítélkezik, akik látszólag betartják a Megállapodást, de valójában megsértik. Azokat viszont, akik eleve elutasítják a Megállapodást, az Inkvizíció likvidálja. Ebben az esetben a mi kezünkkel.

Lajk, mint mindig, szűkszavúan és kíméletlenül pontosan fogalmazott.

– Tehát rögtön a boszorkányszombatjaik helyszínére megyünk – jegyezte meg melankolikusan Iraklij –, kivárjuk a következőt, és elintézzük mindet. Azután átfésüljük Pityert és a környékét a megmaradottak után. Az aurájuk alapján gyorsan elkapjuk őket, ez a társaság nem képes rejtőzködni. Majd egy kis ellenőrző várakozás, és szevasz. Vége az ügynek.

– A fekete szombatokat Razlivban rendezték... – kezdte volna Lajk, de Szimonov lazán a szavába vágott.

– Csak talán nem Leninnél a kunyhóban[15]?

– Nem – felelte Lajk zavartalanul. – De a közelben. Egyébként csak hogy tudd: az a híres-nevezetes kunyhó egy halott ponton áll. A mágia szinte egyáltalán nem működik ott. Valaki nagyon okosan választotta ki a helyet.

– Mire gondoltál, amikor azt mondtad, felkeres minket valaki a Fénypártiaktól? – érdeklődött Arik.

– Amit mondtam. Valaki feltétlenül idejön. Méghozzá a főnökségből. Felvilágosítani és kiokosítani. Na meg egy füst alatt körülszaglászni minket, nem forralunk-e ármányos terveket.

Rubljov belefújt a csészéjébe:

– Mintha beavatnánk őket a terveinkbe!

Lajk mosolyra húzta szája szögletét.

– A Fénypártiak szeretik nagyon ravasznak, éles elméjűnek, körültekintőnek képzelni magukat. Nem is kell őket kiábrándítani. Azonkívül tiszteletét teheti az Inkvizíció is. Akárhogy is, ez a mi vállalkozásunk hármas védnökség alatt végrehajtott küldetés, ilyesmi nem mindennap esik meg. Úgyhogy mindenki bölcs képpel hallgasson, csak én és Iraklij beszélünk. Világos? Kiegészítő pajzsokra nincs szükség, és semmi erőfitogtatás. Még ha valaki gyengébb jön is. Most az a fontos, hogy ne legyen semmiféle konfliktus.

– Világos, világos – mormolta Szimonov. – Mit oktatgatsz minket, mintha gyerekek lennénk?

– Mert gyerekek vagytok – felelte hidegen Lajk. – Méghozzá nem is túl szófogadóak. Na jó, Arik, mit választottál? Tölts!

Mindenki felélénkült. Edény csörgött, villák nyúltak az előkészített falatok után. Svéd második nekifutásra végre boldogult a balkonajtó ravasz zárjával, és a szobába beáradt a nyári éjszaka: melegebb volt, mint a lakás kondicionált levegője, átitatták a nagyváros szagai, magába szívta a ház és a folyó hangjait. Alig csobogott a rakpartnak ütköző víz, de még ebben a magasságban is hallották. Valahol följebb az egyik erkélyen egy kutya ugatott, a szomszédból pedig egy basszusgitár ismerős brummogása hallatszott, bársonyosan, erőteljesen zengett. Lajk és Svéd rögtön hegyezni kezdte a fülét.

Azután a basszus egy időre elhallgatott, majd néhány másodperc múlva felhangzott a ritmusautomata jellegzetes döngése, majd egy dallam. A basszus beleolvadt, elnyomva a gép száraz négyes ütemeit. Felharsant egy dal, egy teljesen ismeretlen dal. Valami nyíltan punkos, meghökkentő, pökhendi dallam, szándékosan olcsó hangzás, tudatosan rossz ritmizálás, mégis eléggé lebilincselő:

A falon széttörve

Megrendül agyad,

A csontod útszélen

– ordítsd el magad.

A hullát nem láttad:

Szeme az ablakon,

Kormányon a lábak,

Kéz a pedálokon.

Iszonyat egy torz pokolban...

A háttérben valaki lendületesen segített az énekesnek a szöveghez egyáltalán nem illő kiáltásokkal, néha teljesen tagolatlanul.

Csak űzte az autót,

Amerre út visz,

S elvesztett autót,

Vesztette éltit.

A kórházba érve,

Asztalra feszült,

És összeszerelték,

De szörny sikerült.

Rémület egy torz pokolban…

A volánhoz ült,

Android létére,

És mintha csak élne,

Már szinte repült.

Elsodort autókat,

Mint nyílvessző, szállt,

Elhagyta száguldva,

A fékpedált.

Iszonyat egy torz pokolban…

Még jobban sietne,

Az út elé terül,

De tengelyét törte,

S már nem menekül.

Segít a természet

Fékez helyette,

Sorban fenyőket,

Állítva elébe.

Fenyőket állítva elébe…

Ez a „Fenyőket állítva elébe” olyan pergő és magával ragadó volt, hogy vagy vele kellett volna énekelni, vagy felugrani és rohanni, rohanni valahova...

A dalt közben új, vidáman ismétlődő négyes hangzat és még tartalmasabb szöveg váltotta fel:

Az aknákra traktorral!

A sörért is traktorral!

A vodkáért traktorral!

A pofákra traktorral!

A csajokra traktorral!

A hullákra traktorral!

A talpfákra traktorral!

Az égboltra traktorral!

Az erdőkre traktorral!

A tócsákba traktorral!

A húrokra traktorral!

A szörnyekre traktorral!

Tanulj az egyetemen!

Az egyetem végképp mindenkit levett a lábáról.

– Hát így – húzta a szót Lajk jelentőségteljesen. – Azt hiszem, jam session van készülőben. Nos, töltsetek még egyet mindenkinek, aztán Jefim, szedj össze némi harapnivalót, fogj pár üveg vodkát is, vendégségbe megyünk!

– A zongorát is visszük? – szellemeskedett Szimonov.

– A szaxofont visszük, az könnyebb. – Lajk nem hagyta zavartatni magát. – Szintetizátora van a szomszédnak, hallom.

Gyorsan elkészültek. A zene az ő emeletükről hallatszott, nyilvánvalóan a szemközti lakásból. Arik elég magabiztosan boldogult a zárakkal. Lajk, egyik kezében a szaxofon tokjával, másikban egy üveg vodkával a szemközti ajtó elé állt, kivárta, míg a dal átmegy a kódába és véget ér, csak azután nyomta meg a csengő gombját. Nem kézzel – a keze foglalt volt. Egy ilyen egyszerű trükkhöz még egy gyenge mágusnak sincs szüksége a kezére.

A házigazda viszonylag gyorsan ajtót nyitott, alacsony, tömzsi, kövérkés, harminc körüli, szakállas, egy kicsit tatárra emlékeztető külsejű férfi volt. Baseballsapkát, farmert, piros Coca-Cola-emblémás pólót viselt, egyébként mezítláb volt. Okos arca ravaszkás. A coca-colás feliratot alaposabban szemügyre véve kiderült, hogy egyáltalán nem a népszerű ital neve, hanem a nagyon is orosz kifejezés: „Bameg-Zsaru”.

– Hello – mondta Lajk. – Második napja hallgatom, ahogy játszol. Elhatároztam, hogy átjövök...

– Hello. De miért csak most? Rögtön kellett volna.

– Nem volt vodkám – hazudott ihletetten Lajk.

– Gyere be.

– Nem vagyok egyedül. Itt vannak a barátaim is. – Előbújtak a többiek – elöl Jefim és Svéd a csomagokkal, mögöttük Rubljov a teáskannával.

A házigazda megadóan legyintett, és beengedte őket a lakásba.

Közönséges ember volt. Egy Másféle képességeinek leghalványabb jelét sem mutatta.

A muzsikus lakása szerényebb képet mutatott. Jóval kisebb volt, és még nem volt teljesen rendben. Bútor nemigen akadt benne: a körülbelül tizenötször tizenöt méteres szoba közepén két jókora hangfal, erősítő, állványon meredező mikrofon és egy sok vihart megélt szék álldogált. A falnál három Bosch hűtőszekrény sorakozott. A szoba többi része még arra várt, hogy berendezzék, kicsinosítsák.

– Hát i-igen – mormolta Jefim elégedetlenül körülnézve. – De hol terítsünk meg?

– A hangfalakon – javasolta a házigazda minden zavar nélkül. – Csak dobj rájuk valamit.

Jefim hozzáfogott a terítéshez.

Svédet elsősorban az erősítőnek támasztott gitár kötötte le. Nem basszusgitár volt – az a széken feküdt –, közönséges hathúros elektromos gitár. A csatlakózó kihúzva hevert a földön.

– Napközben a barátaimmal próbálunk – magyarázta a házigazda. – Én főleg a basszuson szoktam...

– Szabad? – érdeklődött udvariasan Svéd a gitárra mutatva.

– Hát persze. Mindjárt bekapcsolom.

Lajk közben megfeledkezett a szaxofonról, és belemerült a billentyűzet tanulmányozásába.

– Talán mindannyian játszotok? – kérdezte a házigazda vizslató pillantással mérve végig vendégeit.

A jövevények közül egyedül Lajk emlékeztetett valamennyire zenészre, de ő is csak hosszú hajának köszönhetően.

– Csak némelyikünk – válaszolt mindannyiuk helyett. – Tulajdonképpen csak én meg Svéd. Én Lajk vagyok.

– Én meg Lasz[16].

Sorban rámutatva kísérőire Lajk mindenkit bemutatott:

– Svéd, Igor, Iraklij, Gyima, Jefim, Arik.

A házigazda nevének eredetét senki nem firtatta, ha Lasz, hát Lasz. Akadnak ennél furcsább elnevezések is.

Svéd a gitárral ismerkedett, lefogott néhány akkordot, majd rálépett a sárga végerősítő pedáljára, és megszólaltatott néhány kemény ritmust is. Jól szólt.

– Na, mi legyen? – nézett Lajk kérdően Svédre. – Mehet?

– Rajta! – egyezett bele Svéd.

Gyorsan beállítva a stílust és a hangszínt Lajk megadta a ritmust, majd belekezdett a bravúrosan finom bevezető billentyűs motívumba. Svéd szinte rögtön beszállt, majd egy kicsit később Lasz is, elkapva a dallamot és a díszítéseket. Elég jól összejött az egész.

Arik rögtön felmérte, hogy az este kezd jó kerékvágásba zökkenni.

Ott álltak a hatalmas, félig befejezett lakásban, vodkát ittak, közben falatoztak abból, amit az Őrség szolgálati lakásának hűtőszekrényében találtak, énekeltek, Lajk időnként improvizált hol a szintetizátoron, hol a szaxofonon, a strófák és improvizációk közti szünetekben fecsegtek. A legkülönbözőbb témákról. Lasz panaszkodott, hogy a szomszédságban szinte egyetlen normális ember sem lakik; bár nemrégiben megjelent egy srác a hetedik emeleten, az is benézett hozzá látogatóba, de rögtön el is húzott valamilyen hosszú kiküldetésbe. Megtudván, hogy mai látogatói is valami kiküldetésfélében járnak, Lasz hosszan, fájdalmasan felsóhajtott, és azt javasolta, legalább ezt az estét töltsék el, ahogyan dukál.

Úgy is tettek.

Mikorra elfogytak az enni- és innivalók, és Iraklij már nyilvánvalóan aludni szeretett volna, Szimonov pedig régen elszundított a padlón a hangfalak mellett, Lajk célzott rá, hogy illendő lenne távozni, Svéd hirtelen félretetette a gitárt, odament a szintetizátorhoz, és hosszasan variálta a ritmust. Azután mintha betáplálta volna a motívumot. Megint a gitárt vette kézbe, és ismeretlen, szomorú dallamba fogott, majd énekelni kezdett:

Ízekre tép kísértés,
összeomlott, por lett világod.

Gonoszság és rettegés rád fogad.

Éjben bőgő vadállat, ő urad,
bár nem látszik szeme, tedd, mit ő:

mi kell, elragadd.

Vagy halj bele.

A társaság akaratlanul elhallgatott. A dal pedig tovább zengett:

Légy készen, itt mindenfelé őrszem áll.

Csak el, hogy merre, vércseppek mutatják.

Egyikünk voltál. Angyal nem mentett meg.

Lüktet a vér, buzog, idd, s halálod elfelejt.

Lépd át a határt – egy korty mint a jelszó…

Boszorkánybál, bagolysírás.

Hamis az ünnep, mert örömtelen.

Az óra üt – őrült a hívás, éhség és kín…

Légy készen, itt mindenfelé őrszem áll.

Csak el, hogy merre, vércseppek mutatják.

A gitár halkan sírt a szöveg ütemére. Azután a zene hirtelen súlyosabbá, telítettebbé vált.

Nappalod láz, éjed lakoma.

Démon vagy, vámpír vagy ma.

Hőben fagyban új áldozatra vársz –
örök pária...

Gyászosan és elgondolkodva felzengett egy fuvolaszólam, azután a gitár. Majd ismét halkan és súlyosan:

Egyikünk voltál, és kár,
nem mentett meg az angyal...

A záróakkordot mindenki megbabonázva figyelte. A dalból olyan mély és megmagyarázhatatlan fájdalom áradt, hogy ha útitársai nem mint mágust ismerik Svédet, biztosan vámpírnak gondolták volna.

– Te írtad? – kérdezte Arik, mikor elhallgatott a zene.

– Ez az Arija száma – rázta meg a fejét a kissé már ittas Jefim. – A Kiméra című albumról.

– Erőteljes dolog – latolgatta Lajk. – Ki írta a szöveget? Azt a benyomást kelti, hogy a szerző tényleg vámpír.

– Aki a többit, valószínűleg Alekszandr Saganov, vagy Margarita Puskina. – Furcsa volt, de Jefim ezúttal nem tudta a pontos választ a kérdésre.

„Akárki volt is a szerző, férfi vagy nő, nem csodálkoznék, ha Másféle lenne – gondolta Lajk. – Mellesleg a mieink közül való.”

A kijevi Nappali Őrség főnöke óvatosan házigazdájukra pillantott. Egy nem Másféle jelenlétében mégsem kellene ilyesmiről beszélni.

– Biztosan nehéz az életük ezeknek a vámpíroknak – sóhajtott Lasz. – Magányosak. Őrszemek meg minden... Ha hibázol, karót kapsz a melledbe, és viszlát.

– Mit tudsz a vámpírokról? – érdeklődött óvatosan Lajk, miközben a Homályon át megfékezte Jefimet, aki időnként képes volt bármit kifecsegni.

– Mit lehet róluk tudni? – vont vállat a házigazda. – De ha léteznek, nehéz lehet nekik, ebben biztos vagyok.

– Miért?

– Azért, mert a tömeg mindenkit üldöz, aki különbözik tőle. Azt meg pláne, aki éjszakánként vért iszik. Aki vért iszik, ellenség. Ez egyértelmű.

– Mi van, ha a vámpír éppen a te véredet szeretné kiinni? Nem a szomszédét, nem egy absztrakt Petya bácsiét a Dekabrista utcából, hanem a tiédet. Nos?

– Hát – vont vállat Lasz –, ez a sors. A sors ellen meg nem tehetsz semmit.

– Nem is kapálóznál ellene?

Lasz megint csak vállat vont.

– Mi értelme lenne? Vagyis hát természetesen kapálóznék, de nem lenne értelme. Ha a vámpír kiválasztotta az áldozatát, annak annyi. Azt olvastam valahol, hogy a vámpír áldozata boldogan hal meg. Ez valószínűleg így van rendben. Igazságos.

– Jól van – szólt közbe Iraklij, kiitta az italát, a poharat pedig a hangfalra tette. Nyilvánvalóan véget akart vetni a kínos témájú beszélgetésnek. – Késő van. Ideje elmennünk.

Amikor Arik a kijárat felé indult, úgy rémlett neki, hogy az erkélyajtó sötét nyílásában homályos árnyék mozdul. Ám ő nem törődött vele.

Felkeltették Szimonovot, sorban mind kezet fogtak Lasszal. Megígérték, hogy a kiküldetésből visszatérőben megint benéznek hozzá. Meg egyébként is, valahányszor Moszkvában járnak, felkeresik.

Már a Setétek lakásában Lajk hirtelen így szólt valahová a nyitott ablak felé:

– Gyere be.

Mintha csak Iraklij és Lajk nem lepődött volna meg a vendég megjelenésén. A többiek, talán az egy Szimonov kivételével, aki nyomban eldőlt a díványon, és hortyogni kezdett, nem számítottak vendégre. Szimonov egyáltalán nem vett észre semmit.

Kintről, a széles ablakpárkányról hirtelen belépett a szobába egy húsz év körüli, meztelen srác. Másféle, és vitathatatlanul vámpír.

– Elnézésüket kérem, hogy hallgatóztam – mondta egyébként nem túl sok bűnbánatot mutatva. – Nagyon jól énekel.

– És a szöveg találó, nem igaz? – érdeklődött kajánul Lajk.

– Találó. Engedjék meg, hogy bemutatkozzam: Konsztantyin Szauskin, Másféle, Setét. Mint már kitalálták, vámpír. Valóban nagyon tetszett a dal. Itt repültem el, meghallottam... és nem álltam meg, hogy le ne szálljak. Leültem az erkélyen, hogy meghallgassam. Elnézést, ha elrontottam az estéjüket.

– Nem rontottál el semmit, Másféle, Setét – mondta Lajk hidegen. – Magad is megértheted, a mi esténket nem egykönnyen tudnád elrontani. Csak azt szeretném tudni, tényleg véletlenül jártál-e erre, vagy...

– Véletlenül. Itt... vadászom. Nem pont itt, de a közelben.

Elkapva néhány kutató pillantást, a vámpír sietve hozzátette:

– Van, van licencem. Tessék.

A licenc teljesen valódi volt.

– Hm... – dünnyögte Lajk elolvasva a licencet. – Szóval te vagy az a moszkvai csodagyerek? Húszéves létére legfelső szintű vámpír?

– Igen.

– Na tessék – csóválta a fejét Lajk. – Nem hittem volna, hogy így találkozunk. Még nem ittad tele magad?

– Még nem.

– És itt ülsz? Éhesen, dühösen, közben velünk csevegsz ahelyett, hogy felkutatnád az áldozatodat, és végre jóllaknál, ha csak kis időre is?

Kosztya elkomorodott.

– Lehet, hogy élőhalott vagyok, de azért van lelkem. Maguk nem érthetik meg ezt a dalt, még ha Setétek is. De engem folyton felkavar. Csináltam egy CD-t a lejátszómhoz, csak ez van rajta, egymás után huszonnégyszer, többször nem fért rá. Nem tudom megunni.

Annyi bánat és fájdalom volt ezekben a szavakban, hogy senki nem tudott mit mondani. Csak egy hosszú perc után szánta rá magát Lajk, hogy témát váltson.

– Már... kiválasztottad a testet? Mára?

– Kiválasztottam – mormolta a vámpír, a padlót bámulva balra maga mellett. – Sztroginóban felbukkant egy szörnyeteg. Fiatal lányokat erőszakol meg. Két hónap alatt tizenkét áldozat. Ma elsápad majd tőlem a dög...

– Nos hát – sóhajtott fel Lajk talányos hangsúllyal –, jó vadászatot, Másféle!

Konsztantyin az ablakhoz fordult, feltérdelt a párkányra. A válla fölött még odavetette:

– Nem élek vissza tovább a meghívásukkal...

– Ugyan, semmiség – felelte békülékenyen Lajk. – Túléljük... váratlan látogatásodat.

Egy másodperccel később hatalmas denevér repült ki az ablakon, és eltűnt Moszkva éjszakai egén.

– Hát igen – jegyezte meg filozofikusan Svéd –, az élet nem egyszerű. Még az élőhalotté sem.

– Bizonyos szempontból mindannyian élő halottak vagyunk, barátocskám. Az emberek nem élnek ilyen soká. De meg nem is élet ez, kérdezd csak meg bármelyik öreg Másfélét. Idővel majd megérted.

Lajk egyenesen a parkettára verte le a hamut, majd vezényelt:

– Ágyba mindenki!

3. FEJEZET

A késői lefekvéstől és az elfogyasztott tetemes mennyiségű alkoholtól függetlenül reggel az egész csapat meglepően frissen festett. Még Szimonov is, aki rendszerint a Másfélék kijózanító eljárásának erélyes alkalmazásáig kínlódott a másnaposságával. Jefim önként vállalta a sörszállító menedzser funkcióját, ami, tekintetbe véve a szolgálati lakás méreteit, nagyon is kapóra jött. Akinek erre volt kedve, hosszasan áztatta magát a két gigantikus méretű kádban és a két zuhanyfülkében. Könnyű reggeli még mindig ugyanazokból a készletekből, egy cigaretta, mielőtt Sagront felhívnák – foglalt volt –, és egy újabb cigaretta a hívás utánra előirányozva...

Lajk egyszer csak útitársai számára váratlanul lemerült a Homályba, méghozzá valahova a legmélyére, ahol még Iraklijnak sem lett volna könnyű megtalálni. A kijeviek főnöke nagyon rövid időt töltött a Homályban, szinte nyomban visszatért, és a fal felé fordulva mondta:

– Gyertek csak be...

A falon abban a pillanatban megnyílt egy portál. Fénypártiaké. A vakító fényességből ketten léptek a szobába: Alekszej Szolodovnyik, a megfigyelő, és egy meghatározhatatlan korú férfi, akiről nyomban tudni lehetett, hogy extraklasszis Fénypárti mágus.

– Á, a Fényességes Geszer! – Lajk hangja nyomban kajánná vált, de nem túlságosan, csak mértékkel. – Welcome, welcome!

– Ne bohóckodj, Taviszkaron – morogta az, akit Geszernek szólított.

– Talán bohóckodom? – kérdezte tettetett csodálkozással Lajk. – Hiszen mindig szívesen vetted, ha nem egyszerűen csak ilyen-olyan Geszernek, hanem Fényességes Geszernek szólítottak.

Geszer barátságtalan pillantással nézett Lajkra.

– Én legalább nem titkolom a nevemet.

– Még hogy a nevedet – horkantotta Lajk. – Azt lehetne hinni, hogy mióta világ a világ, egyetlen neved volt. Na meg, ha a szklerózisom nem csap be, a helyi zöldfülűek Borisz Ignatyicsnak szólítanak.

Geszer erre nem mondott semmit.

– Na jó – Lajk rágyújtott, és néhány füstkarikát engedett a mennyezet felé. – Minek köszönhetjük magas rangú vendégeink látogatását?

– Miért döntöttetek úgy, hogy vonattal utaztok? – kérdezte váratlanul Geszer. – Ráadásul a nappalival?

– Hogy mi? – Lajk félrehajtotta a fejét, és hunyorgott. – Mi az, most érkeztél Odesszából, hogy kérdésre kérdéssel válaszolsz?

– Taviszkaron – mondta Geszer türelmesen, kissé leereszkedően –, ne pocsékold fölöslegesen az időmet! Na meg a magadét sem, hiszen most éppen nem tétlenkedsz, ahogy szoktál, hanem egy hármas védnökség alatt álló feladatot hajtasz végre. Úgyhogy hagyd abba a locsogást, és felelj a kérdésre!

– Így hozta a kedvem – magyarázta szemtelenül Lajk. – A repülőgépen nem lehet feküdni.

– A nappali vonatokon sem.

– Majd olyat választunk, amelyiken lehet. Na meg a Moszkvai pályaudvar közelebb van a Nyevszkijhez, mint Pulkovo[17].

– Vagyis nem akarsz válaszolni. Nos hát, a te dolgod. De valamit tarts az eszedben. Holnap – már holnap – ez a srác elküldi nekem az első jelentését. Ha kiderül, hogy szokásotok szerint csak pojácáskodtok és a kocsmákban hűsöltök ahelyett, hogy gyorsan elbánnátok az elszabadult csőcseléketekkel, már nem velem, hanem az Inkvizíció képviselőjével fogsz csevegni. Ők pedig némiképp más hangnemben tárgyalnak, ezt te is tudod.

– Jaj, csak ne ijesztgess, Fényességes Geszer! – legyintett az egészre zsörtölődő hangon Lajk, mint a kisstílű csirkefogó a körzeti megbízott szavaira. – Nem illik ez hozzád. Ami meg a munkát illeti... boldogulunk vele. Különösen akkor, ha nem tartanak fel minket hivatalos látogatásukkal mindenféle magas rangú személyiségek, és nem lábatlankodik körülöttünk holmi tejfelesszájú.

Ezeket mondva Lajk jellegzetesen összehúzott szemével a megfigyelő legényke felé sandított, akit erre kirázott a hideg.

– Nos, rajta! – bólintott aprókat Geszer. – Dolgozzatok! Kérlek, egyben arra is figyelj, hogy ezek a te taknyosaid ne szúrjanak el semmit, és egyáltalán... rendesen viselkedjenek.

– Az én taknyosaimra nem kell felügyelni – felelte közönyösen Lajk. – Nagyon jól idomítottak. Na meg nem is taknyosokat viszek magammal az ilyen... sétautakra. Legfeljebb ő taknyos – bökött lustán a fejével Jefim felé. – De ő a legjobbak közül való.

Geszer elnevette magát, szkeptikusan, gunyorosan, de nem vitatkozott. Megint megnyitotta a portált, és fenségesen távozott, természetesen a megfigyelő kíséretében. Arik megpróbálta letapogatni az energia átrendeződésének általános képét, de gyorsan belezavarodott, hát feladta. A Fényességes Geszer, a moszkvai Éjszakai Őrség feje, az esküdt ellenség, valószínűleg erősebb volt Lajknál, ha ez egyáltalán lehetséges.

– Jefim – szólalt meg Lajk –, hallottad, mit mondott a Fényességes Geszer? Hagyd a sört, hívd Sagront! Induljunk a pályaudvarra!

– A Leningrádira? – kérdezte valamiért Jefim.

– Nem, a francba, a Szaveljovszkijra!

– Pityerbe nem csak a Leningrádiról indulnak vonatok – közölte a mindentudó Jefim. – Például a Kurszkiról is...

– Telefonálj! – ordított rá harag nélkül Lajk. Ordíthatott Jefimmel amennyit csak akart, azért nagyon nagyra becsülte ennek a cingár srácnak a tudását.

Ezúttal Sagron telefonja már nem volt foglalt. Húsz perc múlva Gyenyiszkával együtt befutott.

Lajk kegyes hangulata aznap minden elképzelhető mérteket felülmúlt. Még a hálókocsihelyek jogos tulajdonosait sem penderítette ki. Egyszerűen arra késztette a vasutasokat, hogy csatoljanak még egy kocsit a szerelvényhez. Méghozzá nem is az elejére vagy a végére, hanem a közepére, az étkezőkocsi mellé. Ezt gond nélkül meg is tették. Jegyet erre a kocsira nem adtak el, arra pedig, hogy a kocsikísérők ne ügyeskedjenek saját zsebre, nem Lakj dolga volt odafigyelni. Negyed órával az indulás előtt tűsarkaival kopogva, divatos frizurája alól kivillogó, tükröző napszemüvegében megérkezett Larisza Narimanovna is egy ősz, európai küllemű gentleman kíséretében. Az úr beszorult Larisza Narimanovna és egy malomkeréknyi rózsacsokor közé.

Lajk és Szimonov ekkor éppen a peronon cigarettázott nosztalgiából, hiszen teljesen nyugodtan dohányozhattak volna a kupéban is. De erre támadt kedvük... Van ebben valami – a kocsi mellett állva figyelni az ide-oda rohangáló utasokat és hordárokat, elmerülni a közelgő utazás atmoszférájában, feltöltekezni vele. Még Svéd is, aki soha életében nem dohányzott, ő is félretette elmaradhatatlan notebookját, és kiszállt. Jefim elnyargalt sörért; Iraklij, Arik és Gyimka Rubljov a kocsiban maradt.

A közelükbe érve Larisza Narimanovna elengedte az úriember karját, aminek az szemlátomást nagyon megörült, mert nyomban két kézzel fogta meg a rózsacsokrot.

– Felmutassam a jegyemet? – érdeklődött mulatságosan a boszorkány.

– Jó napot, Larisza Narimanovna! – csapta össze bokáját behízelgően Szimonov.

– Szervusz, Lariszka – dörmögte Lajk. – Azt hittem, már előre mentél repülővel.

– Hova siessek? Csábított tudod a moszkvai éjszaka, ma meg üresen tátongana a hálókocsi, én pedig közben repülőtérről repülőtérre rohangásszak? Szevasz, Szimonov!

Útitársához fordulva a boszorkány sebesen hadart valamit olaszul. A férfi elveszetten bólintott.

– A hetes fülke az enyém – jelentette ki a boszorkány ismét oroszra váltva. – Ha valaki már lefoglalta, hát költözzön ki belőle.

– Szabad a fülkéd – fintorgott Lajk. – Költözz be! Majd a hordárnak is szólunk, ne izgulj.

Larisza Narimanovna az úriember társaságában eltűnt a kocsiban; az előtér padlóján néhány vörös rózsaszirom hevert.

Néhány perc múlva futva megérkezett az említett hordár. Targoncáján magányosan, kissé elhagyatottan egy kicsi bőrtáska árválkodott.

– A hetedik fülkébe – intett hanyagul Lajk, Szimonov pedig haladéktalanul belekotort a zsebébe egy közepes értékű bankóért, amelyet azután fejedelmi mozdulattal nyújtott át a vagonból egy perc múlva kiugró hordárnak. Az alig érthetően köszönetet mormogott, belekapaszkodott a targoncájába, és megint csak futva elindult visszafelé, a pályaudvarra.

Hamarosan Jefim is megjelent. A sörrel és elemózsiával teli csomagokat négy igencsak köztörvényes küllemű egyén cipelte utána. Jefim eléggé törékeny testalkatától függetlenül egyáltalán nem festett komikusan ez a kompánia. A Másfélék nem ismerik az emberi félelmeket, és tisztában vannak tulajdon értékükkel.

Megjelent a kocsikísérő, és megkérte őket, szálljanak fel, mert azonnal indul a vonat.

Elindultak. Eleinte felismerhetetlen volt, a peron mozog a vonat mellett, vagy a vonat a peron mellett. Ám azután a kocsi gyenge ringása meggyőzte őket, hogy a peron marad el mögöttük. A peronok általában megingathatatlanok, akár Moszkva. Vagy mint Kijev. Csak a vonatok, ezek az örök vándorok érkeznek meg hozzájuk vagy távolodnak el tőlük, nem ismerve nyugalmat és pihenést, egyik javítástól a másikig, és majd egyszer a beolvasztásig vagy szétszerelésig.

Az indulással járó szokásos zűrzavarnak gyakorlatilag nyoma sem volt nem egészen teli hálókocsijukban. Az éjszakai vonatokon általában előre megvetik az ágyakat, a nappali járaton erre rendszerint nincs szükség. A műanyagba csomagolt ágynemű mindenesetre oda volt készítve minden fekvőhelyre. Ebben a kocsiban, ilyen utasokkal, vonatjegyekről szó sem eshetett. Teát senki nem kért, és ha kért volna, ezért van itt Arik Turljanszkij, aki a teakészítés nagy mestere, de Gyimka Rubljov is járatos az ősi ital elkészítésében. Az egyik kocsikísérő nyomban eltűnt valahová, a másik csöndben bezárkózott a szolgálati fülkébe, az orrát sem dugta ki, és ez tökéletesen megfelelt mindenkinek. Larisza Narimanovna gavallérját tapintatosan elhelyezték vízszintesen, hogy ne legyen láb alatt. „Klubnak” a középső, ötös, fülkét nevezték ki. Itt gyűltek össze sört iszogatva és a következő vendégre várva.

A következő vendégről Lajk tett futó említést. Ez pedig azt jelenti, hogy a vendég feltétlenül eljön.

Arik Turljanszkijnak néha az a benyomása támadt, hogy Lajk nagyon tisztán látja a közeli jövőt, szinte másodpercnyi pontossággal. Arra kezdett gyanakodni, hogy a Lajkhoz, Artúr-Zavulonhoz vagy ahhoz a Fényességes Geszerhez hasonló szintű mágusok sok vonatkozásban maguk teremtik ezt a jövőt, és Lajk érthetetlen kívánsága, hogy utazzanak a nappali vonattal, a Fénypártiak rendszeres látogatásai, a zenés éjszaka az Asszolban, a berepült vámpír, sőt még a boszorkány Larisza Narimanovna útitársa is mind részecskéi a jövő gigantikus mozaikjának, amelyet Lajk a többi legfelső szintű mágussal együtt rakosgat ki lassan és ízléssel; miközben mindegyik féltékenyen figyel, nehogy az általa kialakított kép homályosabb legyen a szomszédjáénál. Lényegében a Jefim-féle ifjoncok, a Svédhez, Szimonovhoz vagy éppen magához Arikhoz hasonló középkorúak is részei a mozaiknak. Vagy jobb esetben afféle töltényadogatók, vagyis hát a színes üvegdarabkákat adogatják kézhez. Kicsit szomorú dolog ennek tudatára ébredni, de Arik azt is megértette, hogy ez a felismerés az első lépés a más kezében lévő üvegdarabkától a mozaik kirakójává váláshoz vezető úton. Tudatában volt annak is, hogy egyelőre nagyon nehéz felmérnie, milyen hosszú lesz ez az út, aminthogy azt is, mennyire lesz tövises.

Vajon gondolt-e ilyesmire valaha is az egyszerű lelkű srác, Svéd? Vagy a tunya Szimonov? Vagy Gyimka Rublov? Egyszer majd biztosan eszükbe jut. Ha csak el nem sodorja őket a Setétnek és a Fénynek a szembenállása, amely olyan ősi, mint maga a világ. Arik tudta, milyen sok Másféle pusztul el részben ennek a szembenállásnak a következtében, részben egyszerűen az élettel járó intrikák és viszontagságok miatt. A kétszáz-háromszáz éves életkort száz közül csak néhányan érhetik el, az ezer évet alig páran az ezerből. Ennél többre gondolni pedig egyszerűen félelmetes. Hány éves lehet a Fényességes Geszer vagy Artúr-Zavulon? Nem is évekről, inkább évezredekről lehet szó!

Iraklij és Larisza Narimanovna valószínűleg elmúlt kétszáz éves, de fiatalabbak, mint ezer. De vajon mennyivel múlt el kétszáz? Mennyivel kevesebb, mint ezer? Ezt találd ki! Emberi mértékkel mérve Arik már aggastyán, közelít az első százhoz. Ám kortársaival, vagy a nála tíz-húsz évvel fiatalabb emberekkel érintkezve süvölvénynek érezte magát. Éretlen, naiv és tapasztalatlan süvölvénynek. A bölcsesség akkor jön el, amikor érzed, hogy közel a vég. Viszont amíg még évszázadok állnak előtted, megmaradsz... hát ha nem is süvölvénynek, de elvben fiatalnak. Lélekben, na és testben is persze. Arik úgy érezte magát, mintha körülbelül negyvenéves korában konzerválódott volna. Nem érzékelt semmiféle különösebb változást, legfeljebb mágikus mesterségbeli tudása gyarapodott. Hiába volt képes azonban többé-kevésbé nagy erejű igézeteket alkalmazni és az Erő tekintélyes méretű áramlatait befolyásolni, ez nem gyarapította az életbölcsességét. Lenyűgözte az a könnyedség, amellyel egy Lajk szintű korifeus a maga felhők fölötti magasságából egyetlen ugrással Arik szintjére ereszkedett, és egyenrangúként tárgyalt vele. Megszerzi-e Arik ezt a képességet valaha is? És Svéd, Szimonov, Rubljov, Jefim? Addigra az életkorbeli különbség Arik és Jefim között olyan jelentéktelenné válik, hogy senkinek még csak eszébe sem jut majd. Jelenleg Arik öregebb: tényszerűen ötször annyi, morálisan kétszer annyi idős. Svéd és Rubljov éppen mostanában érte el konzerválódásának korát; Szimonov tizenöt éve esett át rajta, és viselkedéséből ítélve teljes sikerrel konzerválódott.

Eh, spekulációk... Nehéz gondolatok, úti gondolatok...

A vonat Moszkvát elhagyva időnként dübörgött a váltókon.

Svéd lehiggadt végre, és elszakadt a notebookjától. Benyomult a klubfülkébe, felragadott egy üveg barna sört, és a sarokban üldögélő Arik mellé telepedett. Lajk is azon az oldalon hevert, szemben velük Szimonov, Iraklij és Jefim az ukrán sörök előnyeiről vitatkozott, összehasonlítva azokat az orosz sörökkel. Ami Rubljovot illeti, egy távolabbi fülkébe vette be magát, és a pályaudvaron frissen vásárolt Rejtő Jenő-regényt olvasta. Ariknak nem volt kedve a sörről vitatkozni, mivel tartotta magát ahhoz az igaz állításhoz, hogy a Guinnesst nem lehet felülmúlni. Lajk mélabúsan hallgatott, láthatóan a nevezetes vendéget várta.

– Jókora ez a Moszkva – sóhajtott fel végül Svéd –, és valahogy olyan reaktív.

– Kijev sem kicsi – váltott át az új témára készségesen Jefim.

– Nem kicsi. De ott nincs ez az áthatolhatatlan zűrzavar – mondta Svéd, és kortyolt egyet. – Lehet, hogy ezért jobb ott a sör?

Arik már nem először szűrte át önmagán a városok keltette sokrétű benyomást, ezért úgy érezte, hozzászólhat a dologhoz:

– Moszkva közömbös az emberek iránt. Na meg a Másfélék iránt is. Semmilyen. Vegyétek például Kijevet vagy Odesszát. Vagy akár Nyikolajevet. Amerre nézel, mindenütt virágágyak, sétányok, boltocskák, fű. No és víz mindenütt. Moszkvában meg? Széles utak, üveg, beton, tengernyi autó... A folyója sem érdemli meg a folyó nevet. Tisztára szennyvízcsatorna.

– A Moszkva valaha nagyon szép kis folyó volt, tele hallal, csak úgy nyüzsögtek benne a rákok, annyit fogtál, amennyit akartál... – jegyezte meg Iraklij. – Az emberek tették olyanná, amilyen mostanra lett. Mit csodálkoztok rajta, hogy a város nem nagyon szánja az embereket?

Ekkor Lajk is felbukkant gondolataiból:

– Ne keverd össze a dolgokat! A folyó viszonya és a város viszonya. A város az emberek teremtménye, és úgy viszonyul az emberekhez, ahogyan megszokta, miközben felnövekedett. De az, hogy Moszkva közömbös, igaz. Az embereket, na és a Másféléket, akik képtelenek megérteni, felőrli. Meg lehet szokni, bizonyos mértékig még szeretni is lehet. De megbízni nem szabad Moszkvában.

– És Kijevben? – érdeklődött nyomban Jefim.

– Kijevben igen. Kijev éppenséggel szereti az embereket. Ahogyan az emberek is őt. Meleg, hatalmas és meleg.

– Úgy beszéltek, mintha a város lélekkel bíró élőlény lenne – mondta két korty között Szimonov.

– Úgy is van – erősítette meg nyugodtan Lajk. – Itt van például a te Vinnyicád. Önmagában véve kellemes kis város, rokonszenves. De az általad is ismert, közelében fekvő energetikai zóna a Setét felé tolja.

– Hitler bunkerja? – kérdezte Arik.

– Igen. Azt hiszed, véletlenül választották éppen azt a helyet a bunkernak?

– Nem hiszem.

– Helyesen teszed – bólintott jóváhagyólag Lajk. – Azt hihetnénk, a Setétek ebben a városban aztán elemükben érezhetik magukat, igaz? Te meg a földijeid valóban így érzitek?

– Hát... – húzta a szót határozatlanul Szimonov. – Ezen még nem gondolkodtam. Ott élek.

– Nem érzed ott elemedben magad. – szólt közbe Svéd. – Háromszor jártam ott, és mind a háromszor nyomasztott valami. Valami... baj előérzete, vagy mi.

Szimonov csodálkozva nézett Svédre.

– Tudod, hogy miért? – kérdezte Lajk hunyorogva.

– Miért?

– Mert Vinnyicában túl sok a Setét.

– Lehet túl sok a Setétből? – csodálkozott Jefim.

– Lehet, és lehet túlságosan kevés a Fényből. Igen, igen, ne csodálkozzatok! A vodka íze pocsékabb a borénál, pedig sokkal több benne az alkohol. A Másfélék és az emberek számára is az egyensúly az elfogadható. Éppen ezért szeretjük annyira mindannyian Kijevet – meglepően harmonikus. A Setét ott nem zavarja a Fényt, a Fény pedig nem túlságosan szorongatja a Setétet. Vinnyicában megbomlott ez az egyensúly, a Setét felé billent, ezért az oda érkező eleinte kényelmetlenül érzi magát.

– És Moszkvában? – érdeklődött Arik.

– Moszkva nem állandó. Túlságosan is nagy. Egyrészt az egyensúly nem egyforma a város különböző részein, másrészt a Másfélék nagy száma és aktív tevékenysége miatt folyamatosan változik. A változó egyensúly pedig gyakori helyváltoztatásra és sok cselekvésre készteti a Másféléket, ami viszont még jobban eltorzítja az általános képet. Értitek ezt? Moszkva egy katlan, amelyben fortyog és kavarog az Erő. Ez lényegében önfenntartó rendszer, a város nyugtalanságban tartja a Másféléket, ők pedig nyugtalanságban tartják a várost.

Az ablakon túl már a Moszkva környéki városkák, falvak, megállóhelyek siklottak el.

– Pityerről mit mondasz? – érdeklődött Svéd. Egyik kezével az asztal alá tette a kiürült üveget, a másikkal ugyanakkor elvett egy újat az asztalról.

Lajk komoran maga elé nézve hallgatott egy rövid ideig. Vagy átgondolta, amit mondani készült, vagy a megérzéseire figyelt.

– Pityer... Pityer, testvérkéim, az maga a borzalom. Vinnyica hozzá képest kész oázis.

Szimonov jelentőségteljesen hümmögött.

– Hát mit akarsz, hiszen csontokra épült!

– Nem csak a csontokról van szó – csóválta meg a fejét Lajk. – Már maga az ingermanlandi mocsár önmagában véve elég baljós hely. Áldozatok bemutatására ideális. Ha tudnátok, hány életet oltottak ott ki, mennyi energiát szabadítottak fel... Pityer mindenkit gyűlöl – egyszerűen nem képes másra. Ez egy zombi város, egy vámpír város, válogatás nélkül mindenkit felfal: Setét vagy Fénypárti Másféle vagy sem. Képes elbűvölni, hogy felfalhasson, akár egy igazi vámpír. A pityeriek mosollyal az ajkukon adják ki lelküket, mélységesen szeretve városukat, amely napról napra szívja ki el életüket. Nem véletlenül olyan kevés ott a Másféle, és egyáltalán nincsenek idős és erős Másfélék. Tudjátok, hogy nevezték Pityert úgy százötven évvel ezelőtt... bizonyos körökben? Fekete Palmira[18]. Nem Észak Palmirája, hanem Fekete. Nem irigylem azt, aki veszi a bátorságot, hogy megnézze ennek az átkozott városnak az igazi arcát.

– Lebilincselő – tette hozzá az az ember, aki, mint kiderült, egy ideje már a folyosón állt a fülkével szemben, a beszélgetést hallgatva –, és eléggé tanulságos.

Jefim már lemerülni készült a Homályba, hogy letapogassa az ismeretlent, de Lajk egy intéssel rögtön megállította.

Az ismeretlen természetesen nem ember volt. Ki lett volna képes egy Másfélén kívül belépni ebbe a kocsiba, és huzamosabban ott is maradni? Egy közönséges ember egyszerűen végigbotorkált volna, mint egy alvajáró a kocsi egyik végétől a másikig, teljesen elfelejtve a plusz vagont.

– Gyere be, Hena! – invitálta Lajk. – Minek álldogáltál ennyi ideig?

– Hallgatni akartam, amit beszéltek – felelte lakonikusan Hena, azzal belépett, és leült Jefim mellé, aki közelebb húzódott az asztalhoz.

Hena alakváltó volt. Tipikus alacsonyabb rendű Setét. De... de csak első pillantásra. Arik érzett benne még valamit, valami rejtettet, mélységbelit, hatalmasat és megmagyarázhatatlant.

– Üdvözlet, Setét testvér! – köszöntötte Szimonov. – Kérsz sört?

Hena elmosolyodott, de úgy, hogy alig-alig lehetett észrevenni. Egy szikla mosolyoghat így arra, aki képes meglátni.

– Hena sosem utasította vissza a sört.

Szimonov nyomban átnyújtott neki egy kibontott üveget, és kotorászni kezdett az asztalon.

– Van itt polipunk is, tessék... Meg pisztácia... Ne kéresd magad, vegyél!

– Hena sosem kérette magát.

Arik a szeme sarkából látta, hogy Lajk igen elégedetten figyeli a történteket. Egyáltalán, úgy festett, mint egy színházigazgató a páholyban, egy jól ismert előadáson.

– Hová igyekszel? – próbálta Szemjon fenntartani a társalgást.

– Ugyanoda, ahova ti is – mondta nyugodtan, nagyon nyugodtan Hena, és a polip után nyúlt.

– Hm... szóval talán te lennél... – húzta össze a szemét a főnököt utánozva Jefim.

– Igen, én vagyok a megfigyelő – erősítette meg elébe vágva Hena.

– Megfigyelő? – csodálkozott Jefim. – Miért kell a Setéteknek Setét megfigyelő?

Erre Hena csak határozatlanul vállat vont, megint csak alig érzékelhetően. Azt a benyomást keltette, mintha tudatosan takarékoskodna a mozdulatokkal.

– Jól van, jól van. – Jefim is kortyolt egyet, hogy összeszedje a bátorságát, és a fiatalokra jellemző közvetlenséggel megkérdezte: – És mivé alakulsz át, kolléga?

Hena bánatosan elrágcsált egy falat sárgás polipot, kortyolt egyet, és csak azután fordította fejét Jefim felé.

– Szmilodonná.

– Hm... Az meg mi?

– Olyan macskaféle. Nagy.

– A kollégánk meg – most a szomszéd fülkében könyvet olvas – medvévé. De ő nem sima alakváltó, hanem mágus is – nem tudni, miért, Jefim magyarázkodni kezdett.

Hena rezzenetlen maradt.

– Várjatok – szólt közbe Szimonov a megszokott mozdulattal megigazítva orrnyergén a szemüvegét. – Ha nem tévedek, a szmilodon a kardfogú tigris egyik alfaja?

Hena rövid szünet után válaszolt.

– Nem tévedsz.

– De hát azok kihaltak! A dinoszauruszokkal egy időben!

– Előbb-utóbb minden kihal – jegyezte meg filozofikusan Hena. – Egyszer majd a medvék is kihalnak. Meg a farkasok.

A fülkében gondterhelt csönd támadt. Arik lopva Lajkra sandított, az még mindig színigazgatóra hasonlított, aki kedvenc, kívülről ismert előadásában gyönyörködik.

– Állj, állj! – fogta fel végre Szimonov. – Ez azt jelenti, hogy amikor születtél, a szmilodonok még nem haltak ki?

Arik önkéntelenül összerezzent, megborzongott. Jefim gondterhelten pislogott. Lajk csak úgy ragyogott. Iraklij mosolygott, kissé leereszkedően, kissé szomorúan.

Hena bekapta a következő falat polipot, és a korábbi hangnemben reagált Szimonov gondolatára:

– Aha. Azok meg, akik őshüllővé alakulnak, ezek szerint a dinoszauruszok korában születtek?

A fülkében ülők többsége megkönnyebbült kissé. De mint kiderült, korai volt. Hena, mintha mi sem történt volna, hozzátette:

– De jelen esetben igazad van. A magam idejében érintkeztem vad szmilodonokkal is. Körülbelül azon a vidéken, ahol most Orenburg van.

Újult erővel tört rájuk a hideglelés. Ariknak eszébe jutott az iménti tűnődése a Másfélék életkoráról – most előtte ült az eleven példa. Rég letűnt korok maradványa. Valami miatt Arik biztos volt benne, hogy Hena nem hazudik.

– A Setétre, hát hány éves vagy? – kérdezte Szimonov reszkető hangon.

– Nem tudom. – Henát mintha nem izgatta volna tulajdon életkora. – Amikor megszülettem, az emberek már kitalálták, hogy megszámolják a leélt időszakokat. Csakhogy az általuk ismert számok hamar elfogytak, és nagyon hosszú ideig egyszerűen „sokéves” voltam. De a szmilodonokra és a mamutokra nagyon jól emlékszem. Ez az egész azonban nem számít. Nos hát, kollégák, teljesítettem a küldetéssel kapcsolatos feladatomat, megmutatkoztam előttetek. Van szerencsém, Hena, az Inkvizíció megfigyelője. Köszönöm a sört és a polipot. Lajk, Iraklij, sok szerencsét.

– Köszönjük, Legöregebb – felelte Lajk nagyon komolyan, és fel is állt. Egy pillanat alatt elvesztette az elégedett néző küllemét. Iraklij is felállt, bár neki is, Lajknak is útban volt az asztal.

Hena méltóságteljesen bólintott, felállt, és meg sem téve az ajtóig vezető egy lépést, eltűnt.

Lajk és Iraklij csak egy hosszú perc elteltével ült vissza.

– Azt a mindenségit – hördült fel lenyűgözve Szimonov.

– Lajk, igaz mindaz, amit mondott?

– Igaz – felelte komolyan Lajk. – Többet mondok. Hena az általam ismert legöregebb Másféle. Vannak nála öregebbek is, de róluk csak hallottam. Hena az egyetlen, aki nem vonult még vissza az ügyektől.

– Prága küldte hozzánk? – érdeklődött elképedve Svéd.

– A Fénypártiak egy gyengécske mágust küldenek, az Inkvizíció meg ezt a bölényt!

– Szmilodont – fújtatott Lajk. – De lényegében igazad van. Az Inkvizíciónál természetesen egyáltalán nincsenek gyenge Másfélék, úgy vélem, az Erő második-harmadik szintje az alsó határ. A vámpírok közül csak a legfelső szintűek. Az alakváltók közül pedig... azt hiszem, Hena az egyetlen. De azért Hena mint megfigyelő...

Lajk mélyen elgondolkodott.

– Tehát vannak magasabb szintű alakváltók is? – kérdezte a kíváncsi Jefim.

Lajk nem válaszolt, gondolkozott. Iraklij felelt.

– Nincsenek felsőbb szintű alakváltók. Nagyon öreg alakváltók vannak. Ha megéred ezt a kort, sok mindent megtanulsz.

Az ajtónyílásban feltűnt Larisza Narimanovna sötét meggyvörös, hímzett kimonóban és ugyanolyan színű papucsban. Haját befonta, a fonat vaskos volt, mint valami jókora kígyó.

– Jefim, menj, gyógyítsd meg Giovannit – parancsolta. – Ezek a digók egyáltalán nem bírják az italt.

Jefim engedelmesen elnyargalt, megjelent viszont helyette Rubljov. Kissé eszelősen nézett ki. Valószínűleg benézett hozzá Hena.

– Nos mind együtt vagyunk – szögezte le a boszorkány. – Lajk, elég a láblógatásból, ébredj fel!

Lajk szemét kinyitva bólintott, kényelmesebben elhelyezkedett, közben helyet csinált Larisza Narimanovnának is. Rubljov Szimonov mellé zökkent le, oda, ahol korábban Jefim ült.

– Kér sört, Larisza Narimanovna? – kérdezte Szimonov nem minden alázatoskodás nélkül.

– Ne játszd a lakájt, Szimonov. Ha akarok, majd veszek magamnak.

Szimonov elhallgatott, mintha a nyelvét harapta volna el.

– Ha az Inkvizíciótól Hena jött mint megfigyelő, az azt jelenti, hogy az ügy sokkal komolyabb, mint kezdetben hittük. Igaz? – fogalmazott keményen a boszorkány, egyenesen Lajkra nézve.

Lajk nem sietett a válasszal, de egész külsejével azt sugallta, most mindjárt válaszol.

– Nem feltétlenül – összegezte végül iménti töprengése eredményét. – Tudod, Hena a múltban Setét volt. A maga idejében éppen elég szemétláda szektást látott, amilyeneket mi még elképzelni sem tudunk. Lehet, hogy Prága ezzel azt adja tudtunkra: fiúk, van hátországotok. Másrészt viszont jelentheti pont az ellenkezőjét is. Úgy értve, Prága arra céloz, nem bízik abban, hogy a mi erőinkkel sikeres lehet a művelet.

– Várj, Hena megfigyelőként mutatkozott be, vagyis nem fog közvetlenül beavatkozni.

– Nem is kell beavatkoznia. Az Inkvizíció egyszerűen a műveletben részt vevők megfelelő szintjét demonstrálja vele. Ehhez, úgymond, ilyen megfigyelőre van szükség. Hogy milyen résztvevőkre, ebből magatok is láthatjátok.

– Jaj, Lucky, ne bonyolítsd túl a dolgot – fintorgort undorral Iraklij. – Azt hihetné valaki, hogy te, Larisza vagy én nem felelünk meg ennek a színvonalnak.

Lajk komiszul elnevette magát.

– Mi megfelelünk. De Prága talán arra céloz finoman: minek hoztuk magunkkal a többieket?

– Végül is nevelni kell az ifjúságot, nem? – Iraklij jellegzetes mozdulattal végigsimította begörbített ujjával a bajuszát. – Emlékezz csak vissza, te magad hogyan idomítottál engem. Na meg egyáltalán mi köze Prágának ahhoz, mit csinálunk az akció előtt? Nekik a törvényszegők fölötti ítélkezés a feladatuk.

– Na meg a nem kívánatos dolgok megelőzése. Hogy ne menjünk messzire, gondolj csak arra, milyen pontos munkát végeztek, amikor az őrült finnek Moszkvába hurcolták Fafnir karmát[19].

– Csakhogy mi egyelőre semmi szörnyűséget nem készülünk elkövetni...

– Dehogynem – vitatkozott vele szenvedélymentesen Lajk. – Néhány tucat Másfélét készülünk alávetni a Homályba. Ezt ne felejtsd el! Az ilyesmit soha ne felejtsd el!

A Setét légionáriusai egy darabig emésztették a hallottakat.

– Kérdésem van – emelte fel a kezét Svéd, mint az iskolában. – Akkor a Fény megfigyelője miért olyan nyilvánvalóan gyenge? Nem értem.

– Hogy Geszer gyenge lenne? – kérdezett vissza leplezetlen iróniával Lajk. – Nana!

– Geszer? – hökkent meg Svéd. – Én arról az Alekszej Szolo-micsodáról beszélek.

– Svéd! Ne ábrándíts ki! Alekszej egyszerűen álca. Az igazi megfigyelő maga a Fényességes Geszer. Csak az, hogy hivatalosan ő legyen a megfigyelő, neki valahogy rangján aluli. Mi, Zavulon vagy Hena, fütyülünk az ilyen hierarchikus finomságokra, de Geszernek méltóságán aluli, nem illik a rangjához, hogy megfigyelőként jelenjen meg. A Fénypártiak mindig vigyáznak az imázsukra, félnek besározni. Na és az sem utolsó szempont, hogy Geszer moszkvai. És mint már nem egyszer elhangzott, ha egy moszkvai beleüti az orrát a pityeriek dolgába...

– Világos, értem – bólintott Svéd.

– Ismertesd az előzetes cselekvési tervet! – kérte ügybuzgón Larisza Narimanovna.

– A terv egyszerű. A Szovjetszkajában szállunk meg, a Fontanka partján. Áll szemben vele egy házacska... Ne legyek saját magam, ha a Feketék nem bukkannak fel ott rendszeresen. Felvesszük velük a kapcsolatot. Bekéredzkedünk egy boszorkányszombatra, egyidejűleg meggyőzzük a Feketék főnökeit, hogy feltétlenül meg kell rendezni egy olyan alkalmat, amelyen a lehető legnagyobb számban vesznek részt egyszerre a Feketék. A többi a körülményektől függ.

– Felvesszük a kapcsolatot a pityeri Őrséggel?

– Formálisan. Valójában önállóan dolgozunk. Van még kérdés?

A csapat tagjai összenéztek.

– Azt hiszem, ennyi volt – foglalta össze Szimonov.

– Akkor nyissatok ki nekem egy sört, ha nem okoz gondot.

4. FEJEZET

Pityer borús éggel, kellemetlen szitáló esővel és összeköpködött peronnal fogadta őket. Larisza Narimanovna nyomban elkapta a legközelebbi hordárt, targoncájára a többi légionista is felpakoltra kevéske holmiját. Csak Svéd tartotta vállán a táskáját, notebookját rá nem bízta volna senkire. Végigmentek a peronon, elhagyták az állomás épületét. Lábuk alatt mindenféle szemét hányódott: csikkek, csomagolópapírok, újságfoszlányok. A Ligovszkijra vezető kijárat előtt, a szellőzőakna körül egész csapat hajléktalan melegedett. Két szederjes képű figura olcsó azerbajdzsáni bort nyakalt, egy kicsit odébb, egy rozzant kerítésnél hervatag, ódivatú köpenyt és ugyanolyan kalapot viselő nőszemély okádott.

Arik megvetően nézte végig mindezt. Lajk, pillantását elkapva, elnevette magát, és széttárta a karját.

– Mit vártál? A kultúra fővárosa!

Az eső egyre csak szitált. Az ukrán deszantot természetesen nem várta senki, a helyi Nappali Őrségnek nyilván fontosabb dolga akadt. Például áttenni egyik asztalról a másikra egy kupac iratot.

Jefim ügyesen elkapott három kocsit, a hordár bepakolta a holmijukat, megkapta a pénzét, és visszaügetett a pályaudvar mocskába. Egyébként az utcák sem voltak tisztábbak.

Lajk már a kocsiból felhívta a Fénypártiak megfigyelőjét.

– Halló! Herr megfigyelő? Hagyja az üdvözlést, úgysem őszinte! Van szerencsém közölni, hogy megérkeztünk, és munkához láttunk. Igen. Mellesleg nem tanácsolom, hogy körülöttünk sündörögjön. Nos, ciao, ciao, ahogy az olasz vámpírok mondják...

Mobilját zsebre vágta és rágyújtott. Iraklij kétkedve kérdezte a hátsó ülésről:

– Gondolod, hogy megfogadja a tanácsodat, és nem kémkedik majd utánunk?

– Nem gondolom – közölte közömbösen Lajk. – Már csak azért sem fogadja meg, mert én tanácsoltam. Nem ismered te a Fénypártiakat...

A kijeviek főnöke elfordult, és kibámult az ablakon.

Pityer komor, lehangoló benyomást tett mindannyiukra, talán az egyszem Giovanni kivételével, aki teljesen kimerült volt.

Gyorsan elhelyezkedtek a Szovjetszkajában, nem kellett semmi különös beavatkozáshoz folyamodniuk: teljesen elegendőnek bizonyult egy nagyobb pénzösszeg banális befolyása. Mellesleg az ilyen szállodákban mindig akad szabad szoba. Luxuslakosztályokat választottak a drágább, távolabbi szárnyban. Azután Larisza Narimanovna kivételével egy hosszú folyosón végighaladva valamennyien visszamentek a központi toronyépületbe. Szimonov útközben megpróbált benézni a Bavaria bárba, de Lajk egyetlen pillantással megállította.

Az ablakokon kopogott az eső.

Arik nem számított rá, hogy olyan rövid ideig ülnek majd a recepciós pulttal szemközti, másik bárban. Csak két-két koktélt ittak meg. A második után Lajk határozottan felállt, elnyomta a cigarettáját a hamutartóban, és kijelentette:

– Mindenki menjen aludni! Holnap mind legyetek frissek és élénkek, úgy van rátok szükségem. Ha valakinek eszébe jutna folytatni... szankciókat alkalmazok. Megértettétek?

– Igenis! – emelte tenyerét amerikai módra halántékához Jefim.

– Pihenj! – dörmögte Lajk, és fejedelmi gesztussal elbocsátotta mindannyiukat. Ő maga a szálloda kijáratához indult.

Másnap reggel a friss és élénk Lajk a magas tömb legfelső, tizennyolcadik szintjére vezette friss és élénk csapatát. Ott fenn nem voltak lakosztályok, csak egy tágas előtér üvegfalakkal, és egy kicsi, zárt moziterem. A Másféléknek nem okozott volna gondot bejutni, ám valamennyiüket az ablakok kötötték le.

Pityer a magasból még nyomasztóbb képet nyújtott, mint odalent. Különösen ilyen latyakos időben, amely semmit sem változott az előző este óta. És kiváltképp, ha a Homályon át néztek rá. A város úgy terült el a mélyben, mint valami gigantikus tályog a föld testén: szürke volt, és zavaros, fekete köd borította, baljóslatúan, gonoszul.

Valahol ott lent tevékenykednek a mit sem sejtő emberek között a Feketék; Másfélék, akikre az a sors vár, hogy rövidesen örökre feloldódjanak a Homályban.

Lajk csapatából senki, még Jefim sem táplált alaptalan illúziókat. Szó sem lehetett semmiféle átnevelésről. Az Inkvizíció jóval kisebb bűnökért is megsemmisítésre ítélt Másféléket, és akkor még említés sem esett az emberi áldozatokról.

– Hol az a ház, amelyikről beszéltél? – kérdezte Arik Lajkhoz fordulva.

Lajk mozdulatlanul állt az üvegfal előtt.

– Mi van, nem látod? – mozdult végre Lajk vállat vonva. – Próbáld meg kitalálni.

– Hmm... – hümmögött Arik tekintetével pásztázva a Fontanka túlsó partjának képét. – Az lesz az, az a félig vörös, félig szürke?

– Természetesen – fújt nagyot Lajk. – Más nem is lehetne.

A ház fölött valóban egy komor vöröses árnyalatú aura maradványai virítottak. Igaz, a környező házak sem festettek sokkal jobban, de ez...

– Nem ártana benézni oda – jegyezte meg Lajk. – Méghozzá most mindjárt. Arik, fogd Svédet és Gyimkát, nyomás!

– A szfinxes hídon át, igaz? – kérdezte Svéd, aki jó megfigyelő volt. A szfinxeket még a kocsi ablakából észrevette.

– Hát persze, másképp nem is lehet. A hidat egyébként Egyiptominak hívják.

– Rendben. – Arik összenézett Svéddel meg Rubljovval, és mind a hárman kényelmesen elindultak a lift felé. A többiek ott maradtak, hogy a tizenhetedik emeletről bámulják Pityert.

A szállodából kilépve a felderítők jobbra indultak, végigmentek a Lermontov utcán, átkeltek az említett hídon, majd mintegy ötvenlépésnyit haladtak a rakparton, és már ott is voltak.

Ha nem olyan sötétek és mocskosak a falai, a ház még szép is lett volna. A zárt erkélyek, az oromfalak, a magas ablakok – mindez együtt, egységet alkotva bármely épület architektúráját megismételhetetlenné, egyedivé tette volna.

– Klimov köz kilenc – olvasta el Svéd a mocskos, valaha fehér tábla feliratát. – Ugyanakkor Fontanka rakpart ötvenkilenc. Mi ez, két címe is van?

– Amint látod – felelte Gyimka Rubljov, és fejét hátravetve szemügyre vette a felső szinteket. Az arcára hullottak az apró esőcseppek.

– Ezek nyilvánvalóan futóbolondok – morogta Svéd.

A rakpart felől nézve a háztól balra állt egy másik épület is valaha, ékesszólóan tanúskodtak erről az ablaktalan tűzfalak. A csupasz falak közt most satnya fűvel benőtt kis folt éktelenkedett, amelyet ráadásul bőségesen telepiszkítottak a kutyák. A terecske mögött nyílt a hajdani zárt udvar. Az őket érdeklő ház falai a terecske felől világosabbak voltak – hiányoztak a vöröses és szürkés tónusok, csak a lecsorgó víz nyomaival tarkított piszkos citromsárga látszott. Magányosan és nagyon oda nem illőn az egyik vaksi ablak alatt egy műholdas antenna árválkodott.

– Azt hiszem, oda kell mennünk – feltételezte Arik a középső bejáratra mutatva.

Bementek. Belülről úgy festett a lépcsőház, mintha vagy százszor oda-vissza végignyargalt volna rajta egy csákányokkal, filctollakkal és festékes flakonokkal felfegyverkezett barbár horda. Minden szinten két lakás volt. A földszinti lakások a kettes és tizenötös számot viselték.

– No csak! – Gyimka nem állta meg nevetés nélkül. – Érdekelne, mi a számuk az első emeleti lakásoknak.

– Gondolom – jegyezte meg tudálékos képpel Svéd –, tizenkettes és ötvenhármas.

Gyimka megint felnevetett, de alig értek egy emelettel feljebb, nevetése magától elhalt. A jobb oldali lakás gazdái fémajtót szereltettek fel, ám a számot hirdető táblácskáról nem gondoskodtak. A bal oldali, öreg faajtón azonban felül büszkén díszelgett a szám: 53.

– Jé – Gyimka Rubljov zavarba jött –, tényleg ötvenhármas. A valószínűséget nézted meg, Svéd?

– Nem, nem a valószínűséget – magyarázta minden zavar nélkül Svéd. – A névjegyzéket néztem meg a kapunál...

– Nem kapu, hanem főbejárat – vágott a szavába Arik.

– Elvégre Pityerben vagyunk. Talán nem látod, milyen elegáns és ünnepélyes itt minden?

– Különösen a pókhálók és a graffitik – vetette közbe Rubljov.

A falakat bőségesen borították az ismert trágár feliratok minden ízlést kielégítően, akadt nyomtatott betűkkel és folyóírással, gót betűkkel, sőt még stilizált japán írásjelekkel is.

– Egy emelettel följebb a hármas és a tizenhatos lakás van – közölte Svéd. – De szerintem ott semmi dolgunk.

– A francba! – rázta meg elkeseredetten a fejét Rubljov. – Mi ebben a logika? Ha egymás után következik a tizenötös, a kettes, a tizenkettes és az ötvenhármas lakás?

– Mi köze ehhez a logikának? – csodálkozott Arik. – Ez itt Pityer. Ne keress logikát ott, ahol nincs, ahol az ilyen összerondított helyeket főbejáratnak meg főlépcsőnek nevezik.

– Nem unjátok még a nyelveteket köszörülni? – érdeklődött Svéd. – Ide kell bemennünk. Az ötvenhármasba. Mellesleg most nincs bent senki. Bemegyünk, körülnézünk?

Ebben a pillanatban a Homályon át, annak mély rétegein keresztül, valaki megérintette mind a hármukat: „Menjetek be! Nézzetek szét!”

– Hm... – latolgatta Arik. – Azt hiszem, Lajk nógat minket. Nos, ha így van, induljunk.

A megszokott módon belelépett saját árnyékának foltjába, és a Másfélék világában találta magát, ahol nem léteztek a megszokott világban bezárt ajtókhoz hasonlatos akadályok.

A lakás nem lakásként szolgált, bár érezhető volt, hogy elég gyakran megfordulnak itt. Mégis inkább lepusztult hivatalra emlékeztetett, amelyből adósság fejében elszállítottak minden bútort és berendezést, vagy egy pillanatnyilag üres raktárra. A legtöbb bútor a konyhában volt: ócska, lestrapált asztal és két rozoga lábú, természetes színét régen elvesztett hokedli. A rozsdás mosogatóba vékony sugárban folyt a csapból a víz.

A közelebbi szoba, a legkisebb, gyakorlatilag üresen állt, ha nem számítjuk a fal mellett heverő matracot, rajta a párnát és takarót. A matrac, a párna és a takaró is meglepően tiszta és takaros volt, mintha épp az imént hozták volna az üzletből. Ugyanott, közvetlenül a matrac mellett, lehegesztett zacskóban a hálókocsikban használatos vasúti ágyneműcsomagok hevertek felhalmozva. Egészében véve nyugodtan el lehetett itt tölteni egy-két éjszakát anélkül, hogy tetűt vagy bolhát szedne össze az ember. A szobában függött egy csillár is, a lámpaburák olyan porosak voltak, hogy át sem látszottak. A vedlett tapéta is levált a falról, látszott, hogy a sarkokban időnként megpróbálják visszaragasztani, de nem különösebben gondos munkával. Épp csak hogy ne lógjon le.

A szomszédos, méreteit tekintve kétszer akkora szoba közepén egy televízió kartondoboza terpeszkedett, nyilvánvalóan az asztal szerepét töltötte be, egy nagy csomó szennyes edény hányódott rajta, zömmel eldobható poharak és a történelem előtti korból származó porceláncsészék, egytől egyig mindnek hiányzott a füle. Az „asztal” körül a legkülönfélébb hevenyészett székek sorakoztak: jobb napokat látott műanyag karosszékek – valószínűleg a közeli nyári kávézóból lopták őket –, két Baltika sörös műanyag rekesz, egy fatuskó, amelyre két szöggel rögzítettek egy párnát, két kupac egymásra halmozott könyv, egy ősrégi Rekord-12-es tévékészülék, sőt egy kiszolgált vécécsésze is akadt, amelyre szemérmesen ráborítottak egy furnérlapot. Erre a furnérlapra tintával két címet is felírtak – valaha valószínűleg valamilyen postai küldemény fedeléül szolgálhatott.

A szoba egyik falát teljesen elborították az egyforma plakátok: Vasznyecov[20] nevezetes vitézei, a felirat Májőrség, és valamilyen klinika címe, nem tudni, miért, egy harkovi klinikáé. Az ablakpárkányon egy rakás, hamutartóként használt mindenféle tárgy, a sarkokban üres üvegek légiója.

Csillár helyett egyetlen szál csavart dróton lógó villanykörte. A falnál kínai gyártmányú, kétkazettás magnós rádió, az antennája teljesen kihúzva. Tehát rádiót szoktak hallgatni iszogatva és dohányozva.

A harmadik szoba viszont be volt zárva. A Homályban.

Nem sokkal azután, hogy Turljanszkij, Svéd és Rubljov elindult megnézni a gyanús házat, Lajk sugdolózott egy darabig Larisza Narimanovnával, majd Jefimet elküldve valahova, és azt javasolta Iraklijnak és Szimonovnak, sétáljának egyet a Nyevszkijen. Leérve minden gond nélkül kaptak taxit, beültek, és negyed óra múlva már ki is szálltak a Szadovaja és a Nyevszkij sarkán, a Gosztyinyij Dvornál[21], a Metropoltól nem messze.

Szimonov, aki már a kocsiban szerette volna kérdéseivel bombázni a főnököt, végül nem bírta tovább, mind a hármukra igézetet bocsátott, hogy senki ne hallhassa, amit beszélnek, és egyben megvédje őket az undokul szitáló esőtől is. Először is megérdeklődte:

– Mondd, Lajk, miért gondolod, hogy abban a házban megfordulnak a Feketék?

– Én nem gondolom, hanem tudom.

Lajk megállt cigarettát venni.

– Honnan? – Szimonov nem tágított.

– Mahmudtól – dörmögte Lajk. – Ez operatív információ. Prágából.

– Á! – derült fel egyből Szimonov. – Én meg azt gondoltam... Akkor gyorsan megtaláljuk őket.

– E nélkül is megtaláltuk volna őket – mondta Lajk nyugodtan és magabiztosan rágyújtva. – Nézz csak oda például, a túloldalra.

Szimonov engedelmesen elfordította a fejét, értetlenkedve nézett végig a gyalogosok tömegén, és csak ezután kapott észbe, és nézte meg őket a Homályon át.

A járdán egy démon ment. Tipikus démon, épp ahogy azt egy számos olcsó rémfilmet látott ifjonc elképzeli. Vörös bőrű, szarvas, karmos, tüskés szörnyeteg. Az aurája sötét bíbor színű volt, világosan látszottak benne a fejre állított pentagrammák, ráadásul az egész ízléstelenül és otrombán festett, akár egy fából épült templomocska ablakában a pévécéfólia.

– Ez egy Fekete? – suttogta Szimonov körülnézve.

Lajk és Iraklij ott állt mellette, szintén homálybéli alakjában. Larisza Narimanovnát is felfedezte a közelben, meg Henát, az Inkvizíció megfigyelőjét, valamint Alekszej Szolodovnyikot, a Fénypárti megfigyelőt. Sajnos sehol nem volt látható a Fényességes Geszer. Olyan érzést keltett mindez, mintha a Másfélék találkozóra gyűltek volna össze a Nyevszkijen, és most lassan közelednének egymás felé különböző irányokból.

Az épületek falán hullámzott a kék moha. Az úttesten rendkívül lassan kúszott az autók árnyéka. A hangok visszhangosan, mélyen zengtek. A Homály élt, ahogyan ezer évvel korábban is, és ahogyan mindig is élni fog. Mit érdekli őt a benne létezők marakodása, akiknek nagyobbik része testetlen árnyék? Mitöbb nagyrészt ő maga is csupán a valóságos világ árnyéka.

A Fekete nem nézve se jobbra, se balra, mit sem törődve mindezzel tovább ment.

– Észrevetted? – kérdezte Lajk Iraklijtól. – Félig merült csak a Homályba. Ezért rosszul láthat most minket.

– Észrevettem. – Iraklij elégedetlenül pillantott a Fénypárti megfigyelőre. – Azért nem ártana, ha az az idióta félreállna a Fekete útjából.

Ezek előtt a szavak előtt egy pillanattal Larisza Narimanovna eltűnt – lemerült a Homály második rétegébe. A következő pillanatban az ostoba és túlbuzgó Szolodovnyik is eltűnt. Valószínűleg a boszorkány segítségével.

Hena összehasonlíthatatlanul bölcsebben viselkedett. Egyszerűen megállt az utcasarkon egy korsó sörrel a kezében, és a Fekete után nézett.

– Iraklij, menj át a túloldalra – rendelkezett Lajk –, és csöndben kövesd. Szimonov, te ezen az oldalon mész. Csak ne nagyon ragadj rá. Én készenlétben leszek. Kész, kifele mindenki a Homályból!

Visszatértek a hétköznapi világba, amelyben ezalatt nagyon rövid idő telt el.

Fél perc sem volt.

Szimonov egy pillantással megkereste a Feketét. Ebben a világban közönséges diáknak látszott: farmernadrág, pólóján valamilyen metálbanda jelvénye, fején koponyával ékesített, hátul megkötött kendő, sportcipő, esernyő, vállán hátizsák. A hátizsák cipzárján rövid láncon fémkoponya lógott. Ha Szimonov közönséges ember, aligha veszi észre ezt a koponyát a Nyevszkij túloldalán. De Szimonov, a Vinnyicába való légionárius Másféle volt, és küldetését teljesítve a gonosz északi városban, a Nyevszkij bal oldalán ment, a Gosztyinyij Dvor mellett. A Feketével párhuzamosan haladt.

Ezalatt Iraklij és Lajk átment a sugárút másik oldalára. Iraklij vagy húsz méterrel ment a Fekete mögött, Lajk pedig menet közben felpattant egy trolibuszra. Larisza Narimanovna, ha kijött is a Homályból, nem mutatkozott, ahogyan a Fénypárti sem. Hena ott maradt a kereszteződésben.

A Fekete változatlanul nem vette észre, hogy követik, csak gyalogolt a sugárúton, míg el nem érte a nagy könyváruházat, ahová szerencsésen be is tért. Iraklij lerázhatatlanul a nyomában maradt, könnyedén azonosítva az őt érdeklő hátat a tömegben. Szimonov is átment a másik oldalra; Lajk pedig a tőle megszokott módon szállt le menet közben a troliról, és a könyváruházba is a falon keresztül ment be.

„Hát igen – gondolta váratlanul lelkesen a kijevi Setétek főnöke –, jó régen nem kellett Pinkertont alakítanom. Többnyire inkább csak a Viktóriában sörözgettem meg szivarozgattam...”

Mellesleg elégedetten állapította meg, hogy készségei egyáltalán nem koptak el, és a közönséges utcai munkában határozottan örömét leli, felkelti benne a vadászszenvedélyt. Tehát az évektől függetlenül még nem rozsdásodott be...

A pityeri magabiztosan és céltudatosan trappolt, nyilvánvalóan tisztában volt vele, hová igyekszik. A fantasztikus irodalom részlegébe vezette el az ukrajnai hármast. Csak ott lassított le az állványok közt bóklászva, időnként kézbe véve és egy darabig tanulmányozva egy-egy kötetet. Az egyik helyen elég sokáig elidőzött. Iraklij lezárta az egyik kijáratot úgy téve, mintha egy friss Kornyejev-kötetet tanulmányozna, a másik oldalon Szimonov horgonyzott le a leszállított árú kötetek polcán kotorászva. Lajk fenségesen, sietség nélkül közeledett a Feketéhez, megállt mellette, és leemelte a polcról Jaroszlav Zarov új regényét, Az éden új térképeit, amelyet az Új Kozmogónia jelentetett meg.

Vagy három percig álldogáltak mindketten lapozgatva. Lajk, valóban kedvére való részre akadva helyeslően csettintett egyet a nyelvével, megcsóválta fejét.

– Jó – mondta félhangosan.

A Fekete önkéntelenül a könyv borítójára sandított. Meglátva, hogy Zarov műve, megvető grimaszt vágott, mintha kövér gilisztát pillantott volna meg a tányérján a köreten.

– Nem olvasta? – fordult hozzá nagyon barátságosan Lajk. – Remekül ír!

– Ezt az igen kevéssé intellektuális zagyvaságot olvassák csak a moszkvaiak – jelentette ki a Fekete fensőbbségesen.

Lajk elégedetten elmosolyodott. Itt a remek alkalom az összeakaszkodásra.

– Ajjaj – csóválta meg szemrehányóan a fejét a kijevi. – Ezekért a szavakért bizonyos körökben... kaphat az ember a pofájára. Egyébként Zarov szövegei valóban nem az első jöttmentnek valók.

A Fekete lassan visszatette a polcra a könyvet, amelyet addig a kezében tartott, és ugyanolyan lassan Lajk felé fordult.

– A pofájára? – kérdezte behízelgően, és komiszul elmosolyodott. Valahogy ragadozó módjára, alattomosan.

Majd szinte azonnal lemerült a Homályba. A maga módján, nem teljesen, csak részben, mint egy normális Másféle egy könnyed, futó beavatkozáskor. Úgy festett, ez a megszokott módszere.

Lajk természetesen már rég elzárta magát, hogy olyan legyen, mint egy közönséges ember. Úgy nézett a démoni külsejében megmutatkozó Feketére, ahogyan az elvárta, rémülten, pánikba esve, valójában alig tudta megállni, hogy el ne nevesse magát, annyira esetlenül és ostobán festettek a Zarov-szövegek lenézőjének cselekedetei.

Mellesleg ha közönséges ember vagy gyengécske Másféle lett volna Lajk helyén, aligha ússza meg szárazon. A Fekete áldozata életenergiáját készült kiszívni ahhoz hasonlóan, ahogy a vámpírok teszik. Éppen csak vér nélkül, tiszta bioenergetikával. Lajk látta, hogy a Feketének semmi szüksége energiapótlásra, torkig lakott, arra pedig, hogy az energiát tartalékolja, közel sem minden Másféle képes. Ez itt határozottan nem volt rá képes. Arra készült, hogy egyszerűen kibocsátja kívülre, ez viszont sokakban kárt tett volna azok közül, akiket balszerencséjük éppen ebben a pillanatban a fantasztikus irodalom részlegéhez vezérelt.

Szimonov és Iraklij, mindegyik a maga oldalán, lopva figyelt készen arra, hogy bármelyik pillanatban közbelépjen.

„Jól van, kölyök – gondolta Lajk –, ha hetvenkedni van kedved, hát csak hetvenkedj egy darabig.”

Ezután előidézett egy viszonylag egyszerű erőkontúrt, amelyet a Másfélék köreiben Gormenghast-gyűrűnek neveztek. Ennek az volt a lényege, hogy az erős mágus a Homály alsóbb rétegeiből energiát merített, amelyet a sajátjaként használt, ami pedig kiáradt, azt mind visszavezette a Homály alsóbb rétegeibe.

A pityeri Fekete lényegében még a Homály első rétegét sem ismerte, az alsók létezéséről pedig alighanem sejtelme sem volt. Nem meglepő, hogy el sem tudta képzelni. Egyszerűen elkezdte elszívni az energiát, áldozata életerejét kimerítve.

Csakhogy a továbbiakban váratlan fordulatot vettek az események. A Feketének nem volt érkezése akár egy cseppet is magába szívni és kiköpni, mire felbukkant egy Fénypárti. Valahonnan az állványok közül bújt elő, mintha valamelyik alsó polcon bujkált volna eddig.

– Szentpétervári Éjszakai őrség! Kifelé a Homályból!

Hangja vékony volt, és el-elcsuklott, akár egy kamaszé.

Ebben a pillanatban Lajk éppen egy hasonítatlan Másféle véletlen reakcióját mutatta be nagyon finoman: a Fénypárti utasítása ellenére lemerült a Homályba. Éppen ott, a szürke félhomály és a dübörgő hangok világában kapta el először a kijeviek vezetője a pityeri démon tekintetét. Az kissé zavartan nézett – először is a Fénypárti megjelenése miatt, másodszor pedig azért, mert iménti áldozatáról váratlanul kiderült, hogy hasonszőrűek.

Szimonov már éppen közbe akart volna lépni, ám ebben a pillanatban a Fénypárti alakja hirtelen összegyűrődött, mint az itatóspapír, és nagyon is ismerős módon egy réteggel lejjebb merült. Minden kétséget kizáróan felismerhető volt Larisza Narimanovna keze munkája.

Lajk pedig mintha csak erre várt volna: izzadtan, borzasan kibukkant a Homályból, és ellenállhatatlanul magával rántotta a Feketét.

– Fussunk! – ordította Lajk a hátizsákjánál fogva maga után cibálva.

A Fekete pedig engedelmeskedett a csordaszellemnek, mint minden mamlasz.

A bejáratnál majdnem elkapta őket az őrség, de szerencsére a biztonsági kapuk nem szólaltak meg, no és Iraklij meg Szimonov is besegített kissé, fedezték a főnököt. Larisza Narimanovna nem mutatkozott sehol.

Rögtön lekanyarodtak a Nyevszkijről, egy darabig a járdán rohantak csaknem letaglózva lábukról az óvatosan falhoz simuló járókelőket. Azután betértek az első útjukba akadó kapualjba.

Végül ott, a mocskos és nyirkos pityeri udvaron engedte meg magának Lajk, hogy kifújja magát.

– Az ördögbe! Mi volt ez? Mit jelent ez? – hörögte nagyon természetes módon a Fekete felé fordulva, óvatosan pislogva partnerére.

A Fekete jelentőségteljesen hallgatott, majd váratlanul ünnepélyesen válaszolt:

– Úgy látom, a mieink egyike vagy. A kiválasztottak közé tartozol.

– Kik közé? – húzta fel kérdően a szemöldökét Lajk, gondolatban harsányan hahotázva.

A pityeri pártfogóan Lajk vállára tette a kezét:

– Most nem beszélhetek. Ha eljön az ideje, megtudod. Gyere el holnap este tízre a Fontanka partjára, az Egyiptomi hídhoz. Várni fognak. Ne félj semmitől – rövidesen tőled fog félni mindenki.

– Ez ott van azzal a szállodával szemben? Azzal a naggyal szemben?

– Igen, a Szovjetszkajával szemben. Csak a Fontanka másik oldalán.

– És mi van ott?

– Mondom, majd megtudod. Ennyi, mennem kell. Okvetlenül gyere el!

A Fekete sietve belebújt az árnyékába, és eltűnt a falon át. Valahogy furcsán merült bele a Homályba. Valahogy durván és ügyetlenül.

Lajk egy darabig bambán bámulta a vakolatot azon a helyen, ahol a pityeri eltűnt, azután sóhajtott, majd rágyújtott, tenyerével védve a lángot a kitartóan szemerkélő eső elől.

Iraklij és Szimonov csak öt perc múlva méltóztatott megjelenni.

Lajk Lucky Strike-ját szíva gondolataiba merült.

– Nos, mi a helyzet? – érdeklődött a türelmetlen Szimonov.

Lajk egyáltalán nem sietett válaszolni, előbb még füstölt egy darabig.

– Tűrhető. Kerítsetek egy kocsit.

– Larisza Narimanovna az utcán vár egy Lanciában.

– Akkor mit állunk itt? – csodálkozott Lajk. – Indulás!

A kapualjban elviselhetetlen volt a vizeletbűz, a menekülés hevében Lajk ezt észre sem vette. Csak most, amikor a helyzet valamennyire rendeződött.

A Lancia hátsó ülésén a boszorkány mellett egy izzadt és zilált külsejű egyént is találtak, akiben könnyedén felismerték az ügyefogyott Fénypárti őrségbelit. Szimonov és Iraklij, akár a gengszterfilmek két gorillája, kétoldalt szállt be a kocsiba, közrefogva a Fénypártit. Lajk, bár ő volt a főnök, szeretett elöl utazni, ha nem a limuzinban ült Platon Szmerekával.

– Jó kis kocsit választottál, Lariszka – fújt nagyot Lajk. – Ebben a városban nem utak vannak, kész rémálom, gödör hátán kátyú meg út menti árok. Tönkremegy a futómű.

– Ne zsörtölődj, főnök – felelte a boszorkány vidáman. – Megigéztem a verdát.

Lajk sokatmondóan hümmögött.

– Hallgatlak, Larisza Narimanovna, és csodálkozom. Tiszteletreméltó hölgy vagy, akit bölccsé tettek az évek, épp csak a haja nem fehéredett meg. Honnan ez a tinédzserzsargon? Na meg Bahtyerev vagy Giovanni kedvéért máshogy is öltözködsz...

A boszorkányon fényes sztreccsnadrág volt, amely világosan kirajzolta alakját, bő blúzt és élénkvörös bőrdzsekit viselt. Az összképet csak az edzőcipő rontotta kissé, de Larisza Narimanovna vérbeli profi lévén előnyben részesítette akció közben a tűsarkúval szemben az edzőcipőt. Egyébként alighogy befejeződött a rohangálás, a sportcipő el is tűnt, elvégre egy igazi boszorkánynak mindig keze ügyében van a ruhatára, beleértve a méretes cipőszekrényt is. De Larisza Narimanovna a kocsiban még jobbnak látta, ha az edzőcipőben marad.

– Nem Bahtyerev vagy Giovanni kedvéért öltözködöm, hanem a magam kedvéért – jelentette ki nyomatékosan Larisza Narimanovna. – De ezt te nem értheted.

A boszorkány nagyon merészen vezetett, nem egy sofőr átkozta aznap az őrült nőszemélyt abban a drága kocsiban. De hát mit számít egy ember átka egy tapasztalt boszorkánynak, aki ráadásul remek hangulatban van?

Nem ér az semmit.

A Fénypárti katatón állapotban álomkórban meredt a semmibe. Szimonov időnként odapillantott rá; amikor pedig Lajk és Larisza Narimanovna párbeszéde végleg zátonyra futott, óvatosan köhintett, és megkérdezte:

– Főnök, mihez kezdünk ezzel a mazsolával?

Lajk kipöccintette a csikket az ablakon, és hanyagul odavetette:

– Kikérdezzük, és a Fényességes Geszer kezére adjuk. Mint az első beszámolót és az első fekete pontot. Mondván: Kirill Baturin ötödik szintű Fénypárti mágus tönkretette a hármas védnökséggel működő különleges csoport műveletét, s a többi, s a többi, és így tovább.

– Tényleg tönkretette? – kezdett nyugtalankodni Szimonov. Lajk csak horkantott egyet. Olyan gúnyosan, hogy az még csak nem is azt jelentette, hogy „ne sérts meg”, hanem egyenesen azt: „hülye vagy te, Szimonov”.

A Lancia átzúdult az Egyiptomi hídon, és jobbra kanyarodott, a szállodához, és a fürgén felhúzott sorompó alatt begördült a mélygarázsba, fékezésre kényszerítve egy akkora dzsipet, mint egy autóbusz. Napszemüveges, borotvált pofa hajolt ki a dzsipből, ám elég volt megpillantania a Lanciából kiugró Larisza Narimanovnát, és a pofa számára szavak nélkül is minden világos volt. A dzsip és gazdája elhúzott, lenyelve a sértést, fürgén járatva az ablaktörlőket.

Azt beszélték meg, hogy Iraklij szobájában tartják a megbeszélést. Lajk, Larisza Narimanovna és maga Iraklij körülbelül egy óra hosszat dolgoztak azon, hogy felállítsák a védőpajzsokat, és félig áteresztő kupolát vonjanak a szoba fölé. Azért csak félig áteresztőt, mert a szobába bármelyik eléggé erős Másféle beléphetett. Viszont kintről lehallgatni a bent elhangzottakat semmiképp sem lehetett. Nagyon finom munka volt, Lajk felhasznált hozzá két régi amulettet koránt sem kimeríthetetlen arzenáljából. Arik ezt furcsának találta – kiüríteni két ősi amulettet egy közönséges megbeszélés miatt? Azt viszont tudta, hogy Lajk semmit nem tesz feleslegesen. Még amikor úgy látszik is, mintha részegségében számolatlanul szórná a pénzt, olyankor sem csak pazarol, hanem befektet.

Mégis furcsa volt.

Amíg arra vártak, hogy behívják őket Iraklij szobájába, befutott Jefim, aki mérhetetlenül elégedett volt magával. Ezek szerint sikeresen végrehajtotta a főnök legutóbbi utasítását. Jefim a szemük láttára vált egyre felnőttebbé: nemcsak hogy nem kezdett dicsekedni az eredményeivel, de idősebb kollégáit sem fogta vallatóra a gyanús házban tett látogatásukról.

Majd megjelent egy ismeretlen, komor boszorkánymester, és a pityeri Nappali Őrség vezetőjeként mutatkozott be. Egy ilyen erejű Másfélére Moszkvában még egy részleg vezetését sem bízták volna. Kijevben nem voltak részlegek. Itt Pityerben nem akadt nála jobb. Svéd szükség esetén kisujjának könnyed mozdulatával elbánt volna egy ilyen ellenféllel.

„Kapjak már észbe – intette le magát Arik. – Hiszen ez egy Setét! Miért kellene Svédnek vagy nekem megküzdenünk vele? Teljesen meghülyít engem ez a Palmira, hogy a fene enné meg! Igaza volt Lajknak, ez a város válogatás nélkül, apránként felfal mindent és mindenkit, mosolyogva és hajbókolva. A Feketék csakis itt bukkanhattak fel, ahol a magadhoz hasonlók felfalása nem egyszerűen normának, hanem érdemnek számít.”

Svéd még egyre a notebookját bújta; hamarosan bekukkantott Gyimka Rubljov, és közölte, hogy „mindenki kéretik”.

Iraklij szobájában a három felső szintű kijevin kívül ott volt már Alekszej Szolodovnyik megfigyelő és még két Fénypárti, első ránézésre az egyik ötödik-hatodik, a másik harmadik-negyedik szintű. Ők külön ültek az íróasztalnál, mereven, mintha odakötözték volna őket a szék hátához. Lajk cinikusan a hatalmas ágyon heverészett; Larisza Narimanovna az ágy szélén ült jó egyméternyire Lajktól. Iraklij a fotelt foglalta el. Rubljov a küszöbtől rögtön megcélozta a másik karosszéket, így Szimonovnak, Svédnek, Jefimnek, Ariknak és a helyi Setétnek csak a székek maradtak. Lajk tüntetőleg az órájára nézett.

– Nos igen – mondta némi sajnálkozással –, úgy látszik, a Fényességes Geszer nem jelenik meg, ha eddig nem jött.

Szolodovnyik undorral meredt Lajkra, és felmordult:

– Minek jönne? Én vagyok a megfigyelő.

– Megfigyelő? – pattant fel ülő helyzetbe Lajk. – Szabotőr vagy te, nem megfigyelő! Mi a francnak toltad utánunk a képed a Nyevszkijre?

– A munkámat végeztem – közölte Szolodovnyik komoran, és lesütötte a szemét.

– Mi végeztük a munkánkat – javította ki epésen Lajk. – Te pedig minden eszközzel akadályoztál minket. Mi a jó fene evett az általunk követett egyén útjába?

– Véletlenül bukkantam rá – vicsorgott a megfigyelő. Mellesleg nem túl nagy meggyőződéssel.

– A véletlen nem változtat a dolgon – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Lajk. – És ha már a Fekete magától sétált a kezünk közé, azonnal el kellett volna tűnnöd. Ehelyett ott meredeztél a sarkon, mint valami fényszóró. Mintha Larisza Narimanovnának más dolga sem lenne, mint eltakarítani mindenféle apróságot a műveleti területről!

– Én becsülettel teljesítem a kötelességemet – próbált mentegetőzni a Fénypárti.

„Aha – gondolta Arik. – A mentegetőzés a Fénypártiak kedvenc foglalatossága. Bárki vagy bármi hibás lehet, csak ők maguk nem: a körülmények, a véletlen, a sors, a végzet. De semmi esetre sem egy Fénypárti! A Fénypártiak szándékai mindig tiszták és szeplőtelenek!”

A legmulatságosabb, hogy valóban tisztának tartják a szándékaikat. Persze a saját fogalmaik szerint.

– A te kötelességed, barátocskám – folytatta az ügyefogyott megfigyelő kioktatását Lajk –, az, hogy meghúzd magad valamilyen bűzös odúban, és terjengős beszámolókat küldözgess Geszernek. Még az sem igen érdekel, konkrétan miket küldesz. Igazság így is, úgy is kevés lesz benne. Engem egy olyan helyzet érdekel, amelyben az Éjszakai Őrség megfigyelője nem teszi tönkre a mi operatív munkánkat, így add át Geszernek. Felfogtad? Most pedig ti jöttök.

Lajk a másik két Fénypártihoz fordult.

– Ha nem tévedek, te vezeted a szentpétervári Éjszakai Őrséget. Így van?

Az erősebbik szó nélkül bólintott.

– Remek. Tehát Geszerhez hasonlóan neked is meg kellett kapnod ugyanazokat a direktívákat és előírásokat.

Lajk, amennyire csak lehetséges, a helyzetnek megfelelő grimaszt vágott: megvetés, undor és lenézés keveredett benne.

– Na persze kompetenciádnak megfelelően, elvégre Geszerhez képest te egy molekula vagy. Ennek ellenére tudnod kell, hogy a gondjaidra bízott területen (tegyük hozzá, nagyon ocsmány területen) a Másfélék különleges csoportjának hármas felügyelet mellett végrehajtott művelete zajlik. Ezt az információt beosztottaidnak is tudomásukra kellett hoznod, és kiadnod az utasítást: a különleges csoport tagjaival találkozva semmilyen, hangsúlyozom, semmilyen körülmények között nem szabad beavatkozni, ellenkezőleg, amilyen gyorsan csak lehet, el kell hagyni a helyszínt. Gondolom, nem kell elmagyaráznom, miért, hogy a fene egyen meg benneteket! Tudtál a küldetésünkről, vagy nem?

– Tudtam – suttogta a Fénypárti.

– Tájékoztattad a beosztottaidat?

– Tájékoztattam...

– Akkor mi volt ez? – tette fel a rövid szónoki kérdést Lajk.

– Kirill véletlenül ment be a könyváruházba, akkor éppen nem is volt szolgálatban...

„Hát persze – kommentálta gondolatban Arik némileg epésen. – Hiszen nappal történt, nem éjszaka.”

– Köpök rá! – szakította félbe Lajk a magyarázkodás újabb áradatát. – Egyébként ennek a beszélgetésnek semmi értelme. Geszerrel és az Inkvizícióval majd én lépek kapcsolatba. Ti pedig véssétek az eszetekbe: ha a művelet folyamán még egyszer meglátok egyetlen Fénypártit, azt a művelet megakadályozására tett nyílt kísérletnek tekintem. Az erre vonatkozó információt továbbítom Prágába. Abban a pillanatban. Megértettétek?

– Megértettük – válaszolt alázatos kórussal Szolodovnyik és az Éjszakai Őrség vezetője. A Kirill nevű, túlságosan kezdeményezőkésznek bizonyult őrségbeli egyetlen szót sem szólt.

– Most pedig húzzatok el innen. – Lajk heves kézmozdulattal űzte ki a három Fénypártit, levéve a záró igézetet az ajtóról.

„Na hiszen! – gondolta Arik Turljanszkij. – Azt mondják majd, hogy a Taviszkaronként is ismert extraklasszis mágus, Alekszandr Seremetyjev aljas módon megalázta a kezdő Fénypárti mágusokat. Ráadásul tulajdonképpen igaz is lesz – még ha csak felerészt is, ahogyan ez a Fénypártiaknál megszokott...”

– Most te következel – fordult Lajk az egyetlen bennszülött Setéthez, a boszorkánymesterhez, beosztását tekintve kollégájához. – Az, hogy eddig egyetlen pityeri Setéttel sem találkoztam, tetszik nekem, bár ez aligha a te érdemed. Igyekezz, hogy ezután se kelljen csalódnom benned. Parancsolj rá a tieidre, hogy amíg dolgozunk, húzzák meg magukat, mint a kisegér. Vannak valamiféle adataitok a Feketékről?

– Kevés – nyögte ki nagyot nyelve a boszorkánymester. – Amikor megkaptuk az utasítást, hogy nézzünk utánuk, a munkatársak többsége szabadságon volt.

– Na szép kis munkatársak, gyülevész népség... – kezdett rá megint Lajk a szidalmazásra. – Jól van, folytasd!

– Két alkalommal bukkantunk rá a Feketékre, de mind a kétszer eltűntek az üldözők elől, és egyik fészküket sem sikerült megtalálnunk. A boszorkányszombatjaikat pedig mindig máshol tartják.

– A létszámukról tudunk valamit? Legalább megközelítőleg?

– Nem.

– Regisztráltak összecsapást Setétek és Feketék közt?

– Nem.

– Értem. Tehát nulla – foglalta össze az elhangzottakat Lajk. – Mint rendszerint. Nincs több kérdésem. Eltűnhetsz!

– Viszontlátásra! – ugrott fel nyomban a boszorkánymester.

– Nem értettél meg – mosolyodott el hidegen Lajk. – Tűnj el! Nagyon remélem, hogy nem látlak többet. Sem a művelet ideje alatt, sem később.

A boszorkánymester bólintott, és sietve távozott.

Egy kis időbe beletelt, amíg helyreállították az ajtó védelmét. Lajk pedig szokása szerint töprengett egy ideig, ismét elheverve az ágyon. Larisza Narimanovna dohányzott, és talányosan mosolygott.

– Iraklij – fordult a szoba gazdájához Lajk. – Légy oly jó, magyarázz el a kollégáknak mindent, ami történt. Annak is, aki jelen volt.

Jelenlévőnek Szimonovot nevezte, kollégáknak pedig Larisza Narimanovna kivételével a többieket.

Iraklij a maga utánozhatatlan akcentusával nekilátott a magyarázatnak. Ráadásul olyan ékesszólóan és művészi előadásmóddal, mintha cifra kaukázusi pohárköszöntőt mondana.

– Mindenki előtt ismeretes: ha valakit meg akarsz találni Pityerben, menj a Nyevszkijre. Helyesen teszed, ha ezt megelőzően kitapintasz némely valószínűségeket. Mi így is tettünk. Úgy gondoltuk, és nem csak mi, hogy az első Feketével való találkozás legvalószínűbb helyszíne a Szadovaja és a Nyevszkij sarka. Én ugyanazon az oldalon követtem a Feketét, Igor a túloldalról fedezett, Lajk biztosította az általános védelmet, Larisza Narimanovna pedig a hülyéktől védett, köszönet ennek a bölcs asszonynak.

– Arra utal, amikor a Fekete útjából Larisza Narimanovna lerántotta a Homály mélyére a Fénypárti megfigyelőt – magyarázta elégedetten Szimonov. A jelek szerint még nem ébredt rá, hogy némi magyarázatra maga is rászorul.

– Úgy van – bökött mutatóujjával Szimonov felé Iraklij, majd folytatta. – A Fekete a könyváruházba vezetett minket, és ott ragadt abban a teremben, ahol merő véletlenségből jelen volt az egyik helyi Fénypárti őrségbeli. Az, amelyik ezen a szent helyen mindössze néhány perce úgy hallgatott, mint a sült hal. Bűn lett volna nem kihasználni ezt a ragyogó lehetőséget, hogy tisztes távolban tartsuk magunktól a Fénypártiakat. Amit végre is hajtottunk a kijevi Nappali Őrség tapasztalt munkatársaira jellemző rutinnal és ügyességgel.

Iraklij elégedetten elmosolyodott, és végigsimított pompás bajuszán.

– Lajk kiprovokálta, hogy a Fekete Erőt alkalmazzon, a Fénypárti erre természetesen közbelépett; mindezt a megfelelő módon rögzítettük és utóbb átadtuk a Fény híveinek. Nem a pityerieknek persze, hanem a moszkvaiaknak; és Prágának is. A tisztelt Larisza Narimanovna fedezte az események helyszínéről való visszavonulást. Végeredményben most már a Fény képviselőinek közvetlen felügyelete nélkül dolgozhatunk, a közelünkben csak az Inkvizíció munkatársa mutatkozik majd, de ő nem akadályoz minket, éppen ellenkezőleg, Európa összes Másféléjének támogatását jelképezi, egészében véve pedig bizonyítja az Inkvizíció részrehajlástól mentes bölcsességét. Befejeztem.

Iraklij megtapsolta saját magát, a többiek pedig lelkesen csatlakoztak hozzá.

– Remek – mondta Lajk szándékosan utánozva Iraklij kiejtését. – Micsoda beszédet vágtál ki, ez már döfi! – Majd akcentus nélkül folytatta. – Dolgozni egyébként is vidáman, lelkesen, ötletesen kell! Az élet lényegében merő színház, barátaim, merő és végeérhetetlen színház.

– Drámai vagy komédiaszínház? – kérdezte Svéd élénk érdeklődéssel, természetesen megjátszottal.

– Mikor hogy. Elég! Arik, jelents! Mi van abban a házban?

Turljanszkij rezzenéstelen arccal közölte.

– A Feketék odúja. Hippitanyára emlékeztetne, ha nem lenne az egyik szoba.

Arik elhallgatott, szünetet tartott.

– És? – sürgette Lajk. – Ne csigázz!

– Egy oltár áll ott, és találtunk egy csomó kultikus vackot: pentagrammák, gyertyák a sarkokban meg ilyesmi. Azt mondanám, hogy az a szoba egy olyan Másféle kedvenc és dédelgetett szentélye, aki sátánistának vagy valamilyen más pokoli szekta alapítójának tekinti magát. Egyet biztosan állíthatok: azon az oltáron embert öltek. Méghozzá nem is egyszer. Főleg fiatal lányokat. A férfiakat meg – hahaha – kiherélték. Kezüket, lábukat megkötözték, és kiherélték. A legocsmányabb módon. Nyilván szintén rituálisan. Olyan aura maradt ott, hogy a fejem belefájdult.

– Vagyis...

– A Feketék vezetője egy nő. Harminc körüli, talán kicsivel több. Maximum harmincöt. Barna hajú. Mást egyelőre nem tudok mondani.

– Hát ide hívtak meg engem holnapra – hümmögött Lajk. – Valami hasonításfélére. Ahogy elnézem, valami igen ocsmány valószínűség rajzolódik ki.

– Téged meghívtak oda? – érdeklődött Larisza Narimanovna.

– Aha. Holnap tízre az Egyiptomi hídhoz.

– Jó lenne részt venni – mondta elgondolkodva a boszorkány. – Arik, nem csapunk egy jó kis gruppent?

Turljanszkij udvariasan elmosolyodott. Szimonov önkéntelenül megborzongott – nyilván a nem kevés tapasztalat nyomán, amelyet egy másik harcedzett boszorkány vezetésével szerzett a vinnyicai Őrségnél.

– Nincs elég hely az oltáron – súgta kissé megkésve Svéd. – Én legalábbis már nem férnék oda, ha ketten már ott vannak.

– Fecsegők! – állította le beosztottait Lajk. – Mellesleg tanácskozunk. Jefim, te következel!

– Sikerült kapcsolatot teremtenem. – közölte büszkén Jefim. – Meghívtak egy lokális boszorkányszombatra. Igaz, áldozat bemutatása nélkül. Gondolom, közönséges ivászatba torkollik az egész némi kicsapongással és sekélyes gaztettekkel.

– Mikor?

– Ma éjjel.

– Akkor nem jut időnk egy kis heverészésre sem? – szörnyülködött Lajk. Jefim az órájára nézett.

– Még majdnem tíz óránk van addig.

– Ó-ó-ó – mondta mély átéléssel Lajk. – Hol lesz ez a kis orgia?

– Gyülekezés a Nyevszkijen, az internetes kávézóban, a Moszkvai pályaudvar közelében, tizenegykor.

– Ú-úgy... – dünnyögte elgondolkodva Lajk. – Ebben a nyomorúságos városban csak Moszkva felé vonz valami mindenkit. Nem egyszerű ügy ez. Ajjaj, nem egyszerű!

Egy ilyen nyilvánvaló gondolatot még csak eszébe sem jutott senkinek kommentálni.

5. FEJEZET

Fél tízkor megint összegyűltek Iraklij szobájában. Csak Larisza Narimanovna nem jelent meg valamilyen oknál fogva. Távollétének okát Lajk és talán Iraklij ismerte. A többiek tájékozatlanok voltak.

Lajk, aki utolsóként érkezett, nem húzta az időt, odamasírozott a hamutartóhoz, elnyomta cigarettáját, és kezét csípőre téve végigmérte csapatát.

– Szóval így állunk. – jelentette ki. – Megkezdjük. Arik, te elmész helyettem a hídhoz a találkozóra.

Turljanszkij kérdően felvonta szemöldökét.

– Ne félj, mai kliensünknek meggyőződése, hogy a könyváruházban veled tűzött össze, és veled menekült el. Larisza Narimanovna nem hiába eszi a lazacot és a kaviárt. Ne nagyon nyílj meg! Felcibálnak majd az oltárra... viseld el, az ügy miatt muszáj. Amúgy is mindig helyeselted az ilyesféle kalandokat. Egyébként meg cselekedj a körülményeknek megfelelően! Tartsd nyitva a szemed! Tartsd nyitva a füled! Jegyezz meg mindent! Tájékozódj! A te beszámolód lesz a további stratégia alapja. Mennyi az idő?

– Kilenc óra harmincöt.

– Indulj lefelé, a bárban kapj be egy whiskyt, és irány a híd! Vedd át a Fekete képét...

Arik lehunyta a szemét, és elengedte magát. Lajknak az átadáshoz még ez sem kellett.

– Sok sikert!

Turljanszkij bólintott, felállt, és sietség nélkül elindult. A bárban aztán ivott egy fekete Jim Beamet.

– Svéd! – folytatta beosztottjai eligazítását a kijeviek főnöke. – Te elmész Jefimmel. Gyima, te is. A következőképpen dolgozzatok: Svéd és Jefim együtt, ismerősök, barátok vagytok, és így tovább. Gyima, te külön mész. Tekintsd magad amolyan testőrfélének, minden meglepetés ellen biztosítanunk kell magunkat. Ha úgy alakul, cselekedj határozottan, de igyekezz minél kevesebb nyomot hagyni magad után. Takarítsd el őket a Homályon át. A feladatod ugyanaz, mint Ariké: látni, hallani, megjegyezni, felmérni a helyzetet. Máris menjetek el a kávézóba, lógjatok a neten, feledkezzetek bele valamilyen játékba, szóval viselkedjetek természetesen, mintha nem feladatot teljesítenétek. Óránként egyszer kötelező kijózanodás. Kérdés?

– Ki a parancsnok?

– Senki. Elvégre bulizni mentek.

– Világos.

Svédnek nem volt kérdése.

– És én? – kérdezte Szimonov teljesen jogosan.

– Te megint velünk jössz – mondta Lajk. Szimonov bólintott. Tetszett neki, hogy a főnökséggel mászkálhat. Kinek ne tetszett volna?

Jefimnek viszont az volt kedvére való, hogy különböző nyüzsgő ifjúsági szórakozóhelyeken kell forgolódnia. Az internetes kávézó nagyon is neki való hely volt. Jefim útitársai, Svéd és Gyimka Rubljov épp ellenkezőleg, szívesebben ültek volna otthon, elfogyasztva a stratégiai italtartalékokat, saját, utolsó processzorig ismert gépükkel kapcsolódva a hálózatra. Svéd egyébként gyakran kapcsolódott a netre házon kívül is, de olyankor is csak a saját gépével, istenített DELL márkájú notebookjával. Ezért aztán Jefim volt a legfeldobottabb hangulatban. Ebben valószínűleg fiatal kora, és tapasztalatlansága is szerepet játszott. Valamennyien emlékezhetünk szakmai pályafutásunk első lépéseire és a velük járó izgalomra.

Rubljov a Felkelés tere előtt néhány sarokkal szállt ki a taxiból, Svéd és Jefim pedig a kávéházhoz vezető boltívvel szemben. Míg Jefim fizetett, Svéd néhány lépéssel arrébb sétált a kocsitól, és szétnézett. A Nyevszkij ezen az estén pontosan úgy festett, ahogyan minden este. Tömeg, hosszú kocsisorok, piszokréteg a nedves házakon, alacsony, súlyos égbolt, szakadatlan, undok, szitáló eső. Még a reklámok is valahogy bánatosan, homályosan festettek.

Motorját felbőgetve a taxi elhúzott. Jefim, menet közben eltéve pénztárcáját partneréhez lépett.

– Nem eszünk előtte? – kérdezte Svéd körülszimatolva.

– Ehetünk – egyezett bele Jefim, hiszen bőven volt idejük – még tíz óra sem volt, és Jefim új „barátai” tizenegyre adtak neki találkozót. – Hová menjünk?

– A Gambrinusba, ott cseh sört adnak – mondta Svéd habozás nélkül. – Itt van egészen közel.

A világcsavargó Svéd úgy eligazodott még ebben a barátságtalan városban is, ahol alig fordultak meg Másfélék, mintha otthon lenne.

Háromnegyed tizenegykor jóllakottan, egy-egy liter pilseni elfogyasztása után átmentek az internetkávézóba.

A bejárat előtt Jefim válla idegesen megrándult.

– Izgulsz? – kérdezte Svéd együtt érzően.

– Izgulok. – Jefim nem játszotta meg magát. – Azt is mondhatnánk, most debütálok...

– Majd megszokod – legyintett Svéd hanyagul. – Ha nem tátod a szád, és nem csinálsz hülyeséget, bármilyen balhéból ki lehet keveredni.

– Aha – bólintott Jefim.

– Na, indulás...

A kávézóban sokan voltak, szabad terminálra várni kellett volna, de a sors úgy akarta, hogy a kijeviek aznap ne szörfözzenek a neten vagy merüljenek bele valamilyen játékba. Jefimet már a küszöbről magához intette egy szőrös, diákos-metálos külsejű srác. A társaságában levő ifjoncok tetőtől talpig feketében voltak, az ifjabbik kijevi új ismerőse Sztyepan Razin sört kortyolgatott.

– Szevasz – mondta a szőrös. – Pill, ez itt Jefim Kijevből. Nem fogjátok elhinni, de közülünk való!

– A másik is? – kérdezte nem túl barátságosan az asztalnál ülők egyike, állával Svéd felé bökve.

Tekintete szúrós volt és hideg, olyan, mintha nem is pillantás, hanem fúró lenne.

– A barátom – magyarázta lazán Jefim. – A mi emberünk a srác.

– Ideje lenne, hogy nyugdíjba menjen a pofa – morogta a bizalmatlan pityeri.

Svéd látszólagos életkora valóban nem felelt meg az összegyűltek átlagéletkorának. A helyiek mindegyike legfeljebb tizenöt-tizenhét éves lehetett. Svéd harmincnak nézett ki; csak örülhettek annak, hogy Rubljov a maga tekintélyes méreteivel és szembeötlő kopaszságával majd csak tíz perc múlva fut be, és távolról figyeli őket.

– Nagyapó, kérsz sört? – kérdezte pimaszul egy másik ifjonc, és Svéd ebben a pillanatban megérezte, hogy nagyon ügyetlenül és otrombán letapogatja őt, megállapítandó, vajon Másféle-e. Svéd már előzőleg megnyílt, de nem teljesen. Nem lett volna érdemes felkelteni a gyanakvásukat azzal, hogy teljesen megmutatja magát, de annak sem lett volna értelme, hogy bezárkózzon. A kismacskák aligha tekintik maguk közül valónak az oroszlánt. Egyébként még a félig leplezett Svéden is látszott, hogy erősebb bármelyik jelenlevőnél.

„Lehet, hogy jobb lett volna egészen gyengének mutatkoznom? – gondolta Svéd némi nyugtalansággal. – Hiszen így még szétszaladnak, aztán kereshetjük őket...”

– Kérek sört – jelentette ki Svéd hangosan, kihúzva a széket a szomszédos asztalnál ülő részeg pápaszemes alól, vállon veregette az egyik Feketét: – Menj odébb!

Helyet csináltak neki és Jefimnek is, aki nem tudta rászánni magát, hogy valamelyik szomszédtól vegye el a székét, inkább elment a terem túlsó végébe egyért, a legkényelmetlenebb asztalhoz, amely közvetlenül a pult előtt állt.

– Kijevből jöttél? – kérdezte a szúrós tekintet tulajdonosa. Svéd ügyet sem vetett a szavaira, odanyúlt a Sztyepan Razin műanyag flakonjáért. Figyelmesen tanulmányozta a címkéjét, fintorogva beleszagolt a palackba.

– Micsoda vackot isztok – szűrte a szót a fogai közt. – Nincs itt valami normális sör?

– Van – felelték neki. – Heineken. Egy százas egy üveg.

– Akkor menj, és hozz Heinekent. – Svéd benyúlt a zsebébe, és az asztalra dobott két kékes színű ezres bankót.

– A nagyapó vendégei vagytok.

Két másodpercig csönd volt, feszült és várakozó. Azután az, akihez Svéd beszélt, és aki nyilvánvalóan a kompánia vezére volt, mégis megadta magát: felmarkolta a pénzt, és átadta a mellette ülőnek. Az nyomban a pulthoz iramodott.

Egy bontatlan csomag cigarettával a kezében tért vissza.

– Nagyapó, füstölnivalót is vettem. Nem baj? Mindjárt hozzák a sört.

– Svédnek hívnak – mondta Svéd. Eléggé keményen, de csöppet sem agresszíven, és kezet nyújtott a kompánia vezérének.

– Tóba – mutatkozott be a vezér.

A többieknek is hasonló nevük volt: Hatan, Lodik, Lomha, Ruszt, Beha és Ferde.

Úgy látszott, a Heineken megbékíti a kamaszokat a nagyapó jelenlétével, mert a bárpincér nem váratott magára sokáig.

– Tudod használni az Erőt? – kérdezte Tóba, hibátlanul felmérve Svéd vezetői státusát. Jefimről Tóba egy időre megfeledkezett.

– Igen.

– Le tudsz merülni a ködbe?

– A Homályba – javította ki Svéd gépiesen. – Természetesen tudok.

– Ti Homálynak nevezitek?

– Igen.

– Sokan vagytok... Kijevben?

– Milyen értelemben? – tettetett értetlenséget Svéd.

– Hát ilyenek, kiválasztottak, hányan vagytok?

Svéd vállat vont.

– Én meg Jefim. Meg van még egy lány is, de ő Kijevben maradt.

– Ó! – húzta el hosszan Tóba. – Tehát teljesen vadak vagytok. Szerencse, hogy belénk botlottatok, komolyan mondom.

– Jefim botlott belétek – pontosította Svéd.

– Mindegy, akkor is mázli. Mivel foglalkoztok otthon?

– Kijevben?

– Aha.

– Élünk – vont vállat megint Svéd. – Mivel kéne még foglalkoznunk?

– De ti nem vagytok közönséges emberek – állt neki Tóba kifejteni gondolatát. – Magasabb rendűek vagytok. Tehát a ti utatok különleges, nem hasonlít a közönséges emberekére.

– Nem tudom – vetette oda hanyagul Svéd. – Ezen nem gondolkodtam. Élek, és ennyi. Annyi jó van a dologban, hogy senki nem molesztálhatja nagyapót. Nem kell félnem sem a zsernyákoktól, sem a nehéz fiúktól. Nem jó élet ez?

– Ez nem élet – fújt nagyot Tóba. – Ez csak vegetálás. Az olyanoknak, amilyenek mi vagyunk, különleges céllal kell rendelkezniük.

– Mesélj – kortyolt bele sörébe Svéd. – Hátha kedvet kapok.

– Például megnövelni az erődet. Jól mondom, Pill?

Pill esetlenül felvihogott, világos, úgymond, ki kételkedhetne benne?

– De minek? – érdeklődött Svéd, méghozzá teljesen őszintén.

– Hogyhogy minek? – képedt el Tóba. – Hogy jobb legyél!

– Ott így is Jefim meg én vagyunk a legjobbak – prüszkölt Svéd. – Mi kellene még?

Egy ilyen kijelentés Lajkból és Larisza Narimanovnából valószínűleg homéroszi kacajt váltott volna ki, de hát ezt kívánta meg a szerep, mit lehet tenni...

A kávézóba ekkor cigarettájával pöfékelve belépett Rubljov. Teljesen közömbös képet vágott. A Feketék közül senki nem figyelt föl rá, az alakváltó így nyugodtan és fesztelenül odaballagott a pulthoz, rendelt, és megkérdezte, mikor szabadulnak fel a terminálok. A bárpincér valami olyasmit felelt neki, honnan tudhatná. Várj a sorodra, jó ember, hátha valaki elmegy...

Rubljov ott maradt a pultnál. Svéd alig látta őt, eltakarta egy esőköpenyekkel teliaggatott állófogas. Nem is érezte. Az alakváltó elmaszkírozta magát.

– Csak otthon, Kijevben vagytok a legjobbak – közölte leereszkedően Tóba. – De itt... Bár téged, nagyapó, bevennélek a brigádba. Megvan a megfelelő kiindulási alapod.

Svéd elnevette magát.

– Kell is nekem ez a te brigádod – mondta ironikusan. – Én magányos farkas vagyok. De ezt a Jefimet itt vonzzák a különböző mutatványok. Engem egyáltalán nem.

– De hát ez unalmas – jelentette ki a szúrós pillantás Ruszt névre hallgató gazdája. – Egy ilyen adomány birtokában lenni, és nem használni?

– Már miért ne használnám? – vetette ellene Svéd. – Én például pénzt vasalok ki a piaci banditákból. Tisztes bevételem van belőle, a becsületes embereket viszont nem sértem vele.

– Sokkal többet lehet szerezni a nagy áruházakban – fintorgott Tóba.

– Minek? – vágott a szavába Svéd. A kérdés zavarba hozta a Feketét.

– Mármint... hogyhogy minek?

– Minek nekem több, mikor a banditák pénze is éppen elég? Kamattal együtt? Havonta egyszer kimegyek a piacra, bele se fér a zsebembe a pénz.

– A fennmaradó időben mit csinálsz?

– Könyveket olvasok – ismerte be Svéd. – Na meg szeretek a jachtomon kószálni, de ezt csak nyáron lehet.

– Unalmas az életed, nagyapó. Na, Pill, igyátok meg a sörötöket, és induljunk neki. Mutassuk meg, milyen az, amikor teljes fordulaton él valaki.

Végeztek a sörrel, és a Feketék kompániája feltápászkodott.

– Gyerünk, gyerünk – lökte meg Jefim könyökét Tóba. – Ez itt nem Kijev...

Svéd biztatás nélkül felállt. A szeme sarkából látta, hogy Rubljov hanyagul elnyomja cigarettáját, de nem mozdul a pult melletti helyéről, nem is fordul feléjük.

Kiléptek a szemerkélő éjszakai esőbe.

– Hová megyünk? – érdeklődött óvatosan Jefim. Hangja kicsit félénkre sikeredett, éppen annyira, amennyire kellett.

– Megígértem, hogy elviszlek valahova. De útközben szórakozunk egy kicsit.

A Feketék szórakozása elég furcsának bizonyult.

Egy drága és fényűző ékszerüzlethez közeledve a pityeriek egész csapata egy emberként alámerült a Homályba. A normális emberek továbbra is látták őket, de csak elmosódottan, mintha köd lenne vagy alkonyodna a valós világban. Tenni természetesen semmit nem tudtak ellenük.

A bejáratnál álló két termetes biztonsági őrt lágyékon rúgták, és fájdalmat okozó igézetet bocsátottak rájuk nagyon ügyetlenül. Tulajdonképpen elég lett volna a rúgás is, ettől még a legerősebb ember is harcképtelen lesz legalább öt percig. Svéd helytelenítve rázta a fejét, de átlépve az őrökön követte a Feketéket.

Tóba közben átugrott a pulton, és nem tudni, miért, letépte az eladólányról a blúzt. Őszintén szólva ez nem okozott nagy változást: a blúz gyakorlatilag átlátszó volt, nemigen takart el semmit. Ruszt és Lodik egyetlen szó nélkül odaugrott a pénztárhoz, Lomha a sarkával berúgta az egyik üvegvitrint. Fülsiketítő szirénavijjogás hangzott fel kint az utcán és bent az üzletben is. Veha és Hatan a bejáratnál őrködött – nyilván, hogy feltartóztassák a hívatlan látogatókat vagy a segítségükre siető rendőröket. Ferde Tóba mellett maradt, kezében materializálódott egy fekete műanyag zacskó.

„Hát ezek tiszta őrültek!” – gondolta Svéd, miközben elképedve figyelt. Tóba eközben átrámolta Ferde szatyrába a pénztár tartalmát, majd diadalmasan az üzlet közepére ment, ahol Jefim állt értetlenkedve.

– Akarjátok a lányt? – kérdezte Tóba bizalmaskodóan az eladólány felé intve, aki rémülten igyekezett eltakarni magát. – Itt rögtön?

– Nem az esetem – dörmögte Svéd. – Menjünk innen. Mindjárt összeszalad a fél Nyevszkij.

– Hát aztán? – vetette fel konokul a fejét Tóba. – Engem nem állítanak meg. Sem a gyalogos csürhe, sem a zsaruk.

Ám a helyi csirkefogók főnökének nem állt szándékában sokáig időzni a bűntény helyszínén. Bólintott az övéi felé, és a kijárat felé indult. Az egyik izzadó és nagyon fájdalmas arcot vágó biztonsági őr megpróbált feltápászkodni. A másik előhúzta tokjából a pisztolyát.

Az őrökre újabb csapást mértek. A kiérkező rendőrség sem tudta a Feketéket megállítani: még a gyengécske Másfélék is könnyedén képesek átjutni a közönséges emberek során. Át is jutottak.

A Homályban Svéd megérezte Gyimka Rubljov jelenlétét. A tömegből figyelte az eseményeket.

A Feketék közben átkeltek a Nyevszkijen, látni lehetett, merre mentek. Az aszfalton mindenütt üvegcserép csillogott. A vezetők kimeredt szemmel bámulva topogtak a baleset helyszínén – láthatóan egyikük sem értett semmit az egészből. Ruszt megállított egy iránytaxit, egy kisbuszt, a többiek gyorsan kipenderítették belőle az utasokat és a sofőrt. Beha ült a volánhoz.

– Parancsoljanak! A hintó előállt – intett Tóba látványosan a kisbusz belsejébe invitálva Svédet és Jefimet.

A többiek már beszálltak. Ők is beültek, a kisbusz pedig fittyet hányva minden közlekedési szabályra vad iramban száguldott az Anyicskov híd felé. A szembejövő autók rémülten tértek ki előlük vagy lapultak az út szélére.

Svéd olyan állapotban volt, amelyet némi túlzással zavarnak lehetett volna nevezni. Szeretett volna véget vetni ennek a szánalmas bohózatnak, ennek a teljesen értelmetlen handabandázásnak Pityer főutcáján, meg akarta zabolázni ezeket a gátlástalan kamaszokat, de nem volt biztos benne, hogy valóban eljött-e már ennek az ideje, vagy még várnia kell egy keveset.

Az a tény, hogy Beha egy idő után már nem csinált úgy, mintha kamikaze lenne, és többé-kevésbé emberi módon kezdett vezetni, meggyőzte Svédet, hogy várjon még.

Arik reggel felé jelent meg a szállodában, már a hajnali derengésben, nem az éjszakai sötétben. Lajk és Iraklij várta, sakkozással ütve el az időt egy jókora termosz kakaó mellett. A kakaóból az eredeti mennyiségnek csak a harmada maradt már.

Alig ért fel az odesszai az emeletre, Lajk rögtön kiegyenesedett és az ajtóra nézett. Iraklij is elszakította tekintetét a sakktáblától, és meggyújtotta az asztali lámpát. Addig sehol nem égett villany a lakosztályban.

– Jön?

– Jön – bólintott Lajk.

– Aha, én is megéreztem. De valami nem...

– Igen – erősítette meg Lajk, nem hagyva, hogy kollégája befejezze a mondatot. – Valami valóban nincs rendben.

Belépett Arik, a szokásosnál is mélyebben elgondolkodva. Lajk szótlanul elvett a tálcáról egy tiszta csészét, megtöltötte kakaóval, és a szabad székkel szemben letette. Arik leült, kortyolt egyet.

– Na mi van? Felkerültél az oltárra? – Lajk igyekezett vidáman kérdezni, de élénk hanghordozása mögött érződött némi nyugtalanság.

– Felkerültem – mondta Arik. – Annak minden következményével. Csak engem nem kötöztek meg, mint a többieket.

– És?

– Tetszett a dolog.

Arik arca valamilyen oknál fogva zavart és szomorúságot tükrözött.

Lajk hosszasan és merően nézte Turljanszkijt. Azután felsóhajtott, és reménykedve szólt:

– Csak azt ne mondd, hogy beleszerettél a nőbe.

– Rosszabb – mormolta Arik. – Ismerem őt, és egyáltalán nem áll szándékomban megölni.

– Szóval így. – Erre a fordulatra még a küldetés vezetője sem számított. – Rajta, pakolj ki! Mindent. Úgy, ahogy van. Olyan részletesen, ahogy szükségesnek látod.

Arik elkínzottan elhúzta vékony, most teljesen vértelennek látszó száját. Pillantása céltalanul rebbent ide-oda, nem volt ereje ahhoz, hogy bármin is megállapodjon, vagy a berendezés valamely tárgyán megpihenjen.

– Odesszában nyaralt. Több évben egymás után. – Arik egy pillanatra elgondolkodott, felidézte az emlékeit, majd ugyanolyan hangnemben hozzátette: – Öt. Az utolsó öt évben. A Tyesin hídnál ismerkedtünk meg. Egyszer, egyetlenegyszer sem említette Pityert. Volt benne valami távoli... de egyáltalán nem ilyesmi, nem volt Fekete. Csak annyit tudtam, hogy Oroszországba való. Odesszából Törökországba repült. Egy év múlva felhívott, hogy megint jön. Az azt követő évben megint. Azt hittem, ha ez után a művelet után hazamegyek Odesszába, ott találkozom vele megint.

Arik elhallgatott.

– Miért nem ismerted fel az auráját az oltárnál? Amikor először voltatok ott, nappal?

Arik keserűen elnevette magát, majd kortyolt a kakaóból.

– El tudom mondani, miért. De nem tudom megmagyarázni.

– Mondd el!

– Odesszában mindig úgy nézett ki, mint egy körülbelül harmadik szintű varázslónő. Azt hiszem, éles helyzetben elérte volna a második szintet, de csak éles helyzetben. Nem volt benne semmi különös.

Arik megint elhallgatott.

– Na és? – sürgette Lajk.

– Itt viszont kategórián felüli. Bocsáss meg, Lajk... azt hiszem, erősebb nálad. Hatalmas. A csúcson van.

Lajk meghökkent. Nem tartotta szükségesnek leplezni elképedését, ha egyszer semmi értelme sem volt titkolni.

Lajk amikor csodálkozott valamin, tágra meresztette a szemét, és felvonta szemöldökét.

– Arik – mondta gondterhelten –, nem tévedsz? Nem keversz össze valamit?

– Nézd meg a képét – legyintett bágyadtan Turljanszkij. – Direkt rögzítettem.

Néhány másodperc múlva Lajk nagyot sóhajtott, és keserűen megállapította:

– Ajjaj! Valóban nem tévedsz. Ez a nő Hatalmas.

A Setétek főnöke két kézzel beletúrt a hajába, egy darabig görnyedten ült, majd kiegyenesedett és széttárta a karját.

– De hát hogyan? Miért? Sehol egy nyom, vagy egyetlen szál! Semmi figyelmeztetés Prágából, az ördögbe is! Elvégre egy ilyen szintű varázslónőt észre kellett volna vennie az Inkvizíciónak! Ez abszurdum, Arik!

– Ezzel én is tisztában vagyok – dörmögte Turljanszkij. – Figyelj, van itt valahol egy kis whisky?

Iraklij, aki eddig a kaukázusiakra nem jellemző türelemmel hallgatta őket, felállt, és odament a bárszekrényhez. Bugyogva kitöltött néhány ujjnyit, majd Arikra sandítva – tekintete nyilvánvaló bizonytalanságot tükrözött – megduplázta az adagot.

– Köszönöm!

– Egészségedre!

Arik egy hajtásra kihörpintette az italt, mintha szódavíz lenne.

– Szóval így. – Lajk már összeszedte magát. – Rendben. Mit tudsz mondani a többiekről?

– Hárman nagyon erősek, de... valahogy ügyetlenek, vagy mi. Nélküled, Iraklij vagy Larisza Narimanovna nélkül gondban lennék. De végül is azt hiszem, elbánnék ezzel a hármas fogattal. Főleg Svéd és Rubljov támogatásával. Van még vagy öt mérsékelten veszélyes. A többi kis hal.

– Ki az a három, és ki az az öt? Jósnő van köztük?

– Jósnő nincs köztük. Fiatal lányok mind. Fiatalok és ostobácskák. Az a benyomásom, mintha úgy szakadt volna rájuk az Erő, akár a háztetőről lezúduló hó, és sejtelmük sincs arról, mihez kezdjenek vele. Nem tudnám meghatározni, hogy mik. Egyrészt valahol félúton a boszorkány és a vajákos, másrészt a boszorkány és a varázslónő között anélkül, hogy valamelyik elem túlsúlyba kerülne. Érdekes tény: kilenc lány volt ott, ha a... háziasszonyt is beleszámítjuk. Az összes többi, az apraja, fiúk, tizenháromtól huszonkét éves korig. Még valami Lajk. Nem tudom, mi rejlik e mögött, de az volt a benyomásom...

– Mi?

– ...hogy ezeknek a lányoknak az ereje – idegen erő. Nem a Homályból származik. Valami másból. Még Tamaráé is.

– Ez egyre rosszabb lesz – morogta Lajk. – Jól van, Arik, menj, pihenj le, ne izgasd magad! A Hatalmasokat nem semmisítik meg olyan könnyen. Még akkor sem, ha az Inkvizíció akarja.

– Engem nem ez izgat, főnök – nézett Arik Lajk szemébe. – Más nyugtalanít.

– Kitalálom, hogy mi. – Lajk arca váratlanul keményen elgondolkodóból részvéttel teli lett. Csak éppen-éppen, alig érzékelhetően. Lehetséges, hogy valóban együtt érzett fiatal és hozzá képest tapasztalatlan társával, bár a Fénypártiak kereken tagadták annak lehetőségét, hogy egyik Setét részvéttel lehetne a másik iránt.

– Pontosan erről van szó – mondta Turljanszkij. – Először állok válaszúton. A kötelesség parancsol valamit, ám én épp az ellenkezőjét akarom. Gyenge vagyok.

Lajk ravaszul elnevette magát.

– Ki tudja, gyengeség-e ez, vagy erő... Jól van, menj aludni!

Arik bólintott és felállt.

– Vidd magaddal a whiskyt! – tanácsolta Iraklij.

– Van nálam is...

A sakktáblánál Arik megállt egy pillanatra, tanulmányozta az állást, majd az egyik királyra mutatva azt mondta:

– A világosnak hat lépésben matt.

– Tényleg? – csodálkozott Iraklij.

– Igaza van – erősítette meg Lajk. – Hat, vagy kilenc lépésben.

Amikor Turljanszkij megfogta a kilincset, Lajk utána szólt:

– Apropó, Arik. Ha nem lennénk a szállodában, mikor felébredsz, ne menj sehova, rendben? Maradj a szobádban, nézd a tévét!

– Ez parancs vagy javaslat? – kérdezte konokul Arik.

– Parancs.

– Jawohl, herr Gráf!

– Lelépni...

Turljanszkij kiment.

– Azonnal beszélnem kell Zavulonnal – mondta Lajk néhány perc múltán, amit szótlanul töltöttek a sakktábla mellett. Iraklij a beharangozott mattot próbálta megtalálni, Lajk egyszerűen gondolkodott. – Maradj itt házigazdának, és hívd át Lariszkát, szükség lesz rá!

– Rendben, Lajk – felelte Iraklij már a semminek. Seremetyjev alámerült a Homály mélyébe, még mielőtt meghallhatta volna kollégája szavait.

A kijevi Setétek főnöke valamivel több, mint fél órát volt távol. Mire visszatért, már kivilágosodott, és a reggel elűzte a tágas szobából a szürke, szinte kifakult fényt. Az asztali lámpa még mindig égett, fényének kúpos sárga oázisa a félhomályban szinte biztató ünnepi látványt nyújtott. Iraklijon kívül ott volt a szobában Larisza Narimanovna, az alaposan megtépázott Svéd – szeme körül jókora kék folt díszelgett –, a némileg kevésbé megtépázott – és kék folt nélküli – Gyimka Rubljov, továbbá egy borzas nőnemű személy, aki nagyon hasonlított a Tatu együttes egyik énekesnőjére, a torzonborzabbikra. Az életkora is megfelelő volt. A nőszemély nyilvánvalóan nem rendelkezett még személyi igazolvánnyal.

– Szóval így. – Lajk leplezetlen érdeklődéssel nézett szét. – Üdvözlet a tisztes gyülekezetnek. Svéd, ezt meg ki tette veled?

– Ez itt – biccentett Svéd komoran a leányzó felé.

– Ejha!

A transzot előidéző igézetet Lajk hanyag gesztussal kísérte. A lány tekintete üvegessé vált, nem volt benne értelem, teste elernyedt a fotelben, és mozdulatlanná dermedt.

– Várom a magyarázatot – jelentette ki Lajk hangsúlytalanul, sőt kissé mintha még unná is a dolgot, karját összefűzte a mellén.

Svéd dühösen a transz fogságába dermedt lányra pillantott, és haragosan kezdte:

– A megbeszélés szerint találkoztunk a helyiekkel az internetes kávézóban. Nem sokáig ültünk ott, csak néhány sört tudtunk meginni, amikor a helyieknek nem volt többet maradásuk. Útközben balhét rendeztek a Nyevszkijen lévő ékszerboltban.

– Vagyis a mi Feketéink huligánkodtak ott?

– Igen. Főnök, becsszóra kényelmetlen érzés volt nézni, amit műveltek, de tartottam magam, Gyimka is igazolhatja, meg Jefim is. Azután elmentünk ehhez itt, a lakására... – Svéd megint a lányra pillantott. – Ott kezdődött a buli, útközben új barátaink – ennél a szónál Svéd hangja gúnyossá vált –, egy egész hadosztálynak elég ételt-italt szereztek be. Na és ez az „ifjúság” hamarosan újabb hőstettekre kapott kedvet. Röviden szólva nem bírtam tovább, főnök. Elintéztem őket, mind egy szálig, ennek az egynek a kivételével. Úgy döntöttem, őt mindenesetre meghívom vendégségbe, elbeszélgetni egy kicsit. De a fenébe is, alig tudtam elhozni! Ha nincs Gyimka...

– Vagyis ez az óvodás elbánt veled, a második szintű mágussal, akinek több mint két évtizedes gyakorlata van az operatív munkában?

– Majdnem elbánt – javította ki komoran Svéd. – Majdnem.

– Főnök – mordult közbe Rubljov a fotelból –, ez a lány erősebb, mint amilyennek látszik. Sokkal erősebb. Az egész jobb oldalamat megperzselte a kis szuka.

– No csak – hümmögött Lajk, nem volt világos, gúnyolódik-e vagy hitetlenkedik.

– Ő volt ezeknek a kis mocskoknak a főnöke. Azt csinált velük, amit akart. Kész anyatigris.

– Meglátjuk. – Lajk végre közelebb ment az ablakhoz, egy szabad székre telepedett lovaglóülésben. Súlyos pillantását Svédre emelte, aki nagyon kényelmetlenül érezte magát.

– Bocsáss meg, kedvesem, hogy megkérdezem: a többieket legalább rendesen elintézted?

Svéd lehorgasztotta a fejét. Nem sértetten, a bűntudat nem engedte, hogy megsértődjön.

– Rendesen, főnök – felelt helyette Rublov. – Ellenőriztem. Leküldte őket a Homályba, egyszer és mindenkorra. Amíg ez közbe nem lépett – biccentett fejével a vendég hölgy felé –, nem kellett beavatkoznom.

– Az utolsó előtti kérdés: milyen technikát alkalmaz a lány?

– Pirokinézis, mentális sokk, a neurokontaktusok csaknem teljes skálája, szomokinetikus jellegű harci igézetek, és még valami, amit nem ismerek – sorolta Svéd örömtelenül.

– A szintje? Legalább hozzávetőlegesen.

– Az elsőnél magasabb.

– Amulettek, varázseszközök?

– Egy sem. A csupasz erő és technika.

– Világos, tehát varázslónő. Akkor az utolsó kérdés: hol van Jefim?

– Sörért ment. Azt mondta, reszket a keze, és csak a saját maga hozta hazai sör segíthet rajta. Nem tartottuk vissza, főnök. – Svéd megérintette a szeme alatti kék foltot, és elfintorodott. – Őszintén szólva, főnök, nekem sem ártana egy otthoni sör.

Lajk gyors pillantást váltott Iraklijjal és Larisza Narimanovnával. Szemmel láthatóan a boszorkány is tartogatott valamilyen fontos hírt.

– Mi az? – hajtotta oldalt a fejét Lajk, amitől a sörénye a vállára lógott, akár valami rockernek koncert közben.

– Revizor jön hozzánk?

– Már meg is érkezett – javította ki zavartalanul a boszorkány. – Von Kissel a városban van.

– Hogy a fene egye meg! – káromkodta el magát Lajk.

– Mit keres itt?

– Fogalmam sincs. Talán Geszerrel akar tanácskozni, de te is tudod, nem kezeskedhetem semmiért.

– Az inkvizítorral találkozott?

– Henával? Nem tudom.

– Zamek. – Lajk nagyon elégedetlen lett ettől a hírtől. Óvatosságra intette őt a kijevi Éjszakai Őrség főnökének szentpétervári látogatása éppen most. A Fénypártiak kifundáltak valamit, és nem is nagyon titkolják. Egy Alekszandr von Kissel szintű mágus, ha akar, észrevétlen maradhat még akkor is, ha Lajkkal egy emeleten lakik. Egyébként ez fordítva is igaz, Alekszandr Seremetyjev, a kijevi Nappali Őrség főnöke is észrevétlen tud maradni. Csakhogy Seremetyjevnek nem volt joga észrevétlenné válni, mert hivatalos küldetésben járt Pityerben. Ez pedig őt is, és csapatát is nagyon sebezhetővé tette, kiszolgáltatta a kulisszák mögött folyó gyors intrikáknak és háttérbeli manővereknek. – Nagyon rosszkor jött, jaj, nagyon rosszkor...

„Vagy a Fénypártiak elénk akarnak vágni?” – kérdezte magában gondterhelten Lajk.

Az Artúr-Zavulonnal folytatott legutóbbi beszélgetéssel és az ott hozott döntésekkel összevetve a Fénypártiak megmozdulásai nagyon is megelőző lépésekre emlékeztettek, és ez nagyon rossz volt, mivel Zavulon és Lajk mindenkit ki akart játszani: a Feketéket, a Fénypártiakat, és az Inkvizíciót is. Ehhez viszont az kellett, hogy megelőzzék az ellenfeleket, méghozzá nem is egy, hanem legalább három lépéssel. Hogy minden pontosan és kivédhetetlenül összeálljon: sakk, sakk és matt.

Bonyodalmak és felesleges összecsapások nélkül.

A Setétek főnökének töprengését Jefim szakította félbe, aki megjelent a barna sörrel.

– Jó reggelt, boss! – üdvözölte Jefim.

– Nos hát – rendelkezett Lajk –, Svéd, Rubljov, Jefim, fogjátok a sörötöket, és húzzatok el a szobátokba. Ha megjön Szimonov, ő is csatlakozzon hozzátok. Ide ne dugjátok be az orrotokat. Végső estben, a legvégsőben, telefonáljatok. Kérdés?

– Aludni szabad? – kérdezte Svéd komoran.

– Sőt kell. Estére mindenki legyen harcra kész! Hess!

Az ifjak fürgén elhagyták a lakosztályt. Csak Lajk, Iraklij, Larisza Narimanovna és a transzban lévő leányzó maradt ott. Az ifjú légionáriusok távozása után a Setétek főnöke elsőként feloldotta a foglyot a transz alól, de érintetlenül hagyta rajta a Mozdulatlanság Béklyóját, így a kislány magához tért, visszanyerte a hallás, látás és beszéd képességét, de változatlanul nem tudott megmozdulni vagy cselekedni.

– Hát szervusz, galambom – fordult hozzá kedveskedve Lajk. – Hogy szólíthatlak?

A lány vad dühvel és egyáltalán nem tinédzserhez illően nézett rá. Egy negyven körüli nő nézhetett volna így, akit alaposan megtépázott és könyörtelenül megnevelt az élet. Érezhető volt: ha nincs rajta a Béklyó, úgy ugrana nekik, mint nőstény tigris a ketrec rácsának. Véresre zúzná magát, és még a fájdalmat sem érezné.

– Hát te meg kiféle vagy, hogy kérdezősködj? – sziszegte halkan.

A hangja sem kislányhoz illő volt: mély mellhangon beszélt.

– Nos, jelen pillanatban az vagyok, aki megtiltja neked, hogy akár a kisujjadat is megmozdítsd. Szerintem ez elég nyomós érv annak a jogomnak az igazolására, hogy kérdéseket tegyek fel neked.

– Tamara eltöröl benneteket a föld színéről! Imádkozzatok, rohadékok! A cipője talpát fogjátok nyalni, már ha életben maradtok az oltár után!

– Tudod, az egyik munkatársam ma megfordult azon az oltáron, és szerencsésen túlélte. Még tetszett is neki. Most a szomszéd szobában durmol, felkészül a következő menetre.

– Hazudsz!

– Én? – Lajk őszintén csodálkozott. – Én? – kérdezett vissza, teátrálisan a saját mellére bökve. – Az ég szerelmére, miért kéne hazudnom?

A lány nem felelt.

– Jaj, miért olyan nehéz a gyerekekkel? – sóhajtott fel Lajk az övéihez fordulva.

Seremetyjev hirtelen nagyon tanácstalannak látszott.

– Tudod mit, kedvesem? – mondta fenyegető nyugalommal Larisza Narimanovna. – Hagyd ezeket az ostobaságokat. Most nem a saját csürhéddel beszélsz. Ha még nem fogtad volna fel, most az elittel tárgyalsz. Mellesleg... nem ősi ellenségünk elitjével, hanem, mondhatni, vérrokonaid elitjével. Mi itt mindannyian – a boszorkány jelentőségteljesen a jelen levő férfiakra pillantott – ugyanolyanok vagyunk, mint te meg a te Tamarád. Csak összehasonlíthatatlanul öregebbek és összehasonlíthatatlanul tapasztaltabbak. Ti itt ostobaságból meg tudatlanságból az ördög tudja, mit műveltek. Ha így folytatjátok, eltaposnak benneteket, feloldanak a Homályban, megsemmisítenek. Ha ránk hallgatsz, élni fogtok, és sokkal jobban, mint eddig.

– Mit hablatyolsz itt, nyanya? – vicsorgott megvetően a lány. – Miféle ellenségek, miféle rokonok?

A boszorkány felállt, odament a lányhoz, leguggolt előtte, és áthatóan a szemébe nézett. Akármerről nézzük, olyan volt ez, mint amikor az óriáskígyó nézi a nyulat.

– Azt hiszed, egyedül ti vagytok ilyenek? Egyedüliek és rendkívüliek? Akik úgy tudnak bánni a közönséges emberekkel, mint a birkanyájjal? Akik át tudnak menni a falon, és belemerülnek a szürke világba? Azt hiszed, hogy a mágia csak nektek, egy maroknyi taknyosnak áll a rendelkezésére? Egyszerűen vademberek vagytok, aprócska és ostoba vademberkék, akik bevették magukat a városi park legeldugodtabb sarkába. Fogalmatok sincs arról, hogy a fákon, bokrokon és pocsolyákon kívül létezik egy hatalmas világ, amely terekből, utcákból, házakból áll. Mi már évszázadok óta élünk abban a világban. Élünk, alávetjük magunkat a törvényeknek, és meghalunk a nevükben. Nem azért jöttünk, hogy megöljünk vagy rabszolgákká tegyünk benneteket. Csak azért, hogy felszólítsunk a törvény betartására. Rendre szólítsunk fel, felvilágosítsunk és neveljünk benneteket. Érted?

– Nem – felelte komoran a lány.

– Az baj – sóhajtotta a boszorkány, és felállt. – Engedd el, Lajk.

Lajk nyomban feloldotta a Mozdulatlanság Béklyóját. Egy másodperc sem telt bele, és a szabadságát visszanyert fogoly megrohamozta őket. Egyszerre mind a hármukat, és nem is akármivel – Shahab Ustorával, és mindegyik sugár ereje külön-külön bőven elég lett volna, hogy átégesse a falat.

A roham természetesen senkiben nem tett kárt. A falak is teljesen épek és sértetlenek maradtak – elvégre nem véletlenül volt komoly mágikus védelme Iraklij szobájának...

– Jaj de makacs vagy – csóválta a fejét helytelenítően Lajk. Közben a lány megint elvesztette a mozgás képességét, ezúttal szoborrá változott, lépés közben dermedt mozdulatlanná, karjait kétfelé kinyújtva.

– Figyelj – mondta Lajk béketűrően. – Tényleg nem akarunk neked rosszat. Sem neked, sem a barátaidnak.

– A tányérnyalód megölte az összes srácomat! – kiáltotta dühösen a lány. – Hazudsz!

– Hm... – Lajk elgondolkodott. – Valóban szerencsétlenül alakult. Hidd el, ha az emberemnek nem volt igaza, büntetést kap. Nagyon szigorú büntetést. Tudod, mit csinálunk annak bizonyítékául, hogy nem akarunk neked rosszat? Elengedünk téged. Csak kérlek, ígérj meg két dolgot. Az egyik: ne csinálj több ostobaságot, és ne alkalmazz harci mágiát – legalábbis itt a szállodában ne. A másik: mesélj rólunk Tamarának. Ismételj el neki mindent, amit itt hallottál, még akkor is, ha egyetlen szót sem hiszel el belőle. Rendben?

– Menjetek a pokolba! Nem ígérek nektek semmit!

– A pokolba előbb vagy utóbb mindenképpen eljutunk. – Lajk alig észrevehetően elmosolyodott. – Hiszen lényegünket tekintve Setétek vagyunk. Jól van, vigyen el az ördög, takarodj mindenféle ígéret nélkül. Hess!

A következő másodpercben Lajk megkavarta az Erőt. A fogoly visszanyerte szabadságát, a lába alatt megnyílt egy takarékos kis portál, és a lány félméteres magasságból belezuhant, teljesen kislányosan felvisított, alámerült, és a fűre esett. Éppen egy pocsolya kellős közepén, a szállodaépületek előtt. Lajk felállt, és kinézett az ablakon, mintha kételkedne a portál sikeres alkalmazásában. De az is lehet, hogy nyugtalankodott, nem törte-e el vagy ficamította ki valamijét a kölyöklány.

– Azt reméled, mégiscsak sikerül bebizonyítani neki, hogy nem akarunk rosszat? – kérdezte némileg kétkedve Larisza Narimanovna.

– Azt is.

Az ifjú pityeri tehetség ebben a pillanatban állt lábra, és értetlenül nézett szét a pocsolya közepén. Azután bizonytalanul topogott egy helyben, majd lassú ügetéssel megindult az Egyiptomi híd felé. A jelek szerint a földetérést megúszta sérülések nélkül. Lajk hunyorogva kísérte pillantásával, míg a világos dzseki el nem tűnt a fák mögött.

– Hadd menjen! – mondta. – Jobb is így.

– Remélem, főnök – hagyta rá alázatosan Larisza Narimanovna, lejjebb húzva szoknyáját a térdén. – Te tudod. Egyébként ez az ő Tamarájuk valóban Hatalmas?

– Nagyon úgy fest – bólintott Lajk. – De van egy-két érthetetlen dolog.

– Mi van, Artúr talán azt akarja...

– Persze, hogy azt akarja! – prüszkölt Lajk. – Ostobaság lenne elszalasztani egy ilyen alkalmat.

Iraklij csettintett a nyelvével, a fejét rázta, mint aki kételkedik.

– Mi van? – figyelt fel Lajk.

– Nehéz feladat – magyarázta Iraklij. – Az Inkvizíció azt a szabályos parancsot adta ki, hogy mindet semmisítsük meg... Na és itt van még a nyakunkon Geszer és von Kissel is...

– Az Inkvizíció azt a parancsot adta, hogy tisztítsuk meg Szentpétervárt a Fekete szektától, amely alacsonyabb szintű Másfélékből áll. Ha a folyamat közben rátalálunk egy Hatalmas varázslónőre, és felszólítjuk, hogy tartsa be a Megállapodást – abban mi a tilalmas? Mi a tilalmas abban, ha menet közben a Megállapodás betartására szólítunk fel tucatnyi erős varázslónőt, boszorkányt és boszorkánymestert? Az a legfontosabb, hogy véget vessünk a rendbontásnak Pityerben. Az a legfontosabb, hogy ne legyen több boszorkányszombat és emberáldozat.

– A Fénypártiak teljes erőből akadályozni fognak minket.

– Ők mindig is teljes erőből akadályoztak minket – mondta Lajk filozofikusan, és sajnálkozva széttárta a karját. – Ez már hagyomány.

– Figyelj, Lajk – szólalt meg Larisza Narimanovna. – A Fénypártiak képesek remoralizálni ezt a Hatalmast vagy valamelyik kisasszonyát, és áthangolni a Fényre? Lehetséges, hogy éppen ebben sántikálnak?

– Nem hiszem – rázta meg a fejét Lajk. – Feketévé válva a pityeri Másfélék a Setét mellett kötelezték el magukat. De Artúrral megvitattuk ezt a lehetőséget is.

– Adja a Setét! – sóhajtott fel Iraklij. – Lajk, nincs kedved lejönni reggelizni? Nekem már hangosan korog a gyomrom.

– Menjünk – mondta Lajk. – De te fizetsz, mert vesztettél. Lariszka, velünk tartasz?

– Én majd Giovannival. Megyek, felkeltem.

Lajk ironikusan hümmögött.

– Nem értem, mit eszel ezen a digón! Azt reméled, sikerül egyszer megmaratnod egy vámpírral?

– Még csak az kéne! – fújt nagyot a boszorkány. – Egy hullával bújjak ágyba? Köszönöm, még nem untam rá a természetes dolgokra.

– Úgy emlékszem, az alakváltó harapásáról már esett szó köztetek – bökte ki Iraklij, és elnevette magát.

– Eh, ti érzéketlen tuskók – legyintett két kézzel Larisza Narimanovna. – Mi van, ha a Fuaranra[22] spekulálok? Viszlát. Ha szükség lesz rám, hívjatok!

– Au revoir! – intett Lajk, és mulatságosan pukedlizett. Valójában nem szertartásos udvari bókot kellett volna bemutatnia az ukrajnai Setétek főnökének?

6. FEJEZET

Svéd délután három körül ébredt fel. A hangulata javult, de csak épphogy. Igazából nem is az dühítette a legjobban, hogy majdnem elbánt vele egy girhes nőszemély, hanem az, hogy dührohamot kapott. Elvesztette az önkontrollját, alámerült a Homályba, és nekiesett a pityeri aprónépnek. Nem vitás, ocsmány egy népség, de vajon lehet ez mentség egy második szintű Setét Másféle számára? Gondolatban felidézve dühkitörése pillanatát, Svédet még az is bosszantotta, hogy elkeserítően kevésre emlékezett. Felidézte a lelkében egyre növekvő ingerültséget, majd a fortyogó dühöt, és akkor... robbant. Ezt követően csak sötétség, zuhanás, s csak ezután tűnt fel tőle alig néhány méternyire az a borzas kis bestia, kinek feje fölött ott tombolt az Erő vihara készen arra, hogy azonnal lecsapjon rá; és a félelem, a nyúlós, ragadós félelem annak felismerésétől, hogy egyszerűen nincs már ideje fedezni magát; és ha ideje még lett volna is, ereje már alig maradt. Szerencsére Gyimka megmentette, ügyesen és hatékonyan fedezte őt.

A fürdőszobában egy igézettel kezelte kék foltját, gyakorlatilag el is tüntette, közben azon tűnődött, megborotválkozzon-e. Lusta volt hozzá. Melegítőt húzott, és átment Jefimhez, mert ott maradt az összes sör.

Jefim szobájában tanyázott Szimonov és Gyimka Rubljov. No meg persze maga Jefim. Az asztal alatt már tekintélyes mennyiségű üres sörösüveg sorakozott, pedig Rubljov nem is sörözött, ő teát ivott. Jefim nagy élvezettel mesélt, szavait időnként hatalmas nevetés szakította félbe.

Svéd letelepedett, kibontott magának egy üveg sört, és csak fél füllel figyelt, időnként elragadták saját nem túl vidám gondolatai.

De az első üveg után, főleg ahogy a másodikat kortyolta, ellazult, és figyelmesebben kezdte hallgatni Jefimet, aki éppen ekkor kezdett bele a soron következő históriába:

– Tegnap beleolvastam a friss Vesztnyikbe. Ezek az amcsik teljesen megbuggyantak. Felhívja egy fickó a rendőrséget, és közli, hogy a szomszédja tehenet rejteget a házában, és éjszakánként az ő kertjében legelteti. Na, kiszállt a rendőrség, megtekintette a tehéntrágyát, beleizzadt, mondván, világos az ügy, és átment ahhoz a bizonyos szomszédhoz, faggatni kezdte. A szomszéd nem értett semmit: miféle tehén? Elment az eszük, hadnagy, maga szerint hol tartok én tehenet? A hálószobában? Vagy a fürdőszobában? Á, a garázsban? Akkor menjünk, nézzük meg! A garázsban természetesen nem volt semmiféle tehén, csak a kocsi állt ott. Sehol semmi nyoma tehénnek. A legkisebb nyom sincs sehol. Végül is a rendőrök legyintettek és elmentek: elvégre a tehén mégsem kisegér, hogy nyomát sem lehessen találni egy átlagos családi házban. Még szagát sem érezni.

Két hét múlva ugyanaz a fazon megint telefonál a rendőrségre ugyanabban az ügyben, de ezúttal közli, hogy videofelvételt csinált a tehénről. Ellenőrizték, megnézték – és tényleg egy tehén! Vöröses, szarva van, meg minden, ahogyan lennie kell. A tőgye földig lóg. Ellenőrizték a felvételt. Nem manipulálták, nem montázs. Egy tehén. Elmentek kivallatni a szomszédot. A szomszéd megnézte a felvételt, és csak a vállát vonogatta: csapjanak agyon, lőjenek le, de fogalmam sincs, miféle tehén ez, honnan került ide. Rövidre fogva a dolgot, az idők végeztéig értetlenkedtek volna, ha véletlenül nem jár arra egy helyi őrségbeli. Ő természetesen rögtön tudta, miről van szó. A helyzet a következő volt: kiderült, hogy ennek a szomszédnak a lánya Másféle, alakváltó. Tehénné alakult át, és éjszakánként átjárt a szomszéd kertjébe legelni. Értitek? Legelni! A szomszéd kertjében! Meg a lepényeket elpotyogtatni! Vagy másfél órát legelészett ott. De ez még nem minden. Most jön a java: amikor az őrségbeli megkérdezte a lányt, miért alakult át, pláne ilyen gyakran, és miért járt át a szomszéd kertjébe, az az ostoba óceánon túli kis tyúk kijelentette, hogy azért, mert a szomszéd kertjében jobb ízű a fű, és azért alakult át, mert tetszik neki, hogy olyan nagy a melle!

Szimonov felhördülve lecsúszott a díványról. Nevetni már nem tudott, csak hörögve kapkodott levegő után. Rubljov hangosan, csengőn kacagott, Svéd csak ferde mosolyra húzta a száját.

– Fölöslegesen röhögtök – hangzott az ajtó felől.

Szimonov kivételével mind megfordultak. Szimonov nyomban visszamászott a díványra, és zavartan megigazította a szemüvegét.

Vállával a félfához támaszkodva a főnök állt a félig nyitott ajtóban. Kis műanyag poharat tartott a kezében, valószínűleg valamilyen jeges koktéllal. A pohárból csíkos szívószál meredt ki.

– Ismertem egy alakváltó lányt – közölte Lajk. – Ő is tehénné alakult át. Csak akkor érzett orgazmust, ha fejték. Mit gondoltok, gyakran vette fel homálybéli alakját?

– Valószínűleg gyakran – találgatott bátortalanul Jefim.

– Eltaláltad. – Lajk felvonta szemöldökét, és szájával elkapta a szívószálat.

– Jöjjön be, főnök! – kapott észbe kissé késve Jefim átengedve a karosszéket.

Lajk ott hagyta az ajtófélfát, belépett a szobába, mögötte magától becsukódott az ajtó. A beavatatlan számára legalábbis úgy nézett ki – csak úgy magától becsapódott, bumm! Magától.

A Másfélék, főként közvetlenül a hasonításuk után, imádják ez efféle trükköket. Becsukni a hűtőszekrény ajtaját, mikor tele van mind a két kezed. Levenni a polcról egy könyvet anélkül, hogy felállnál a fotelból. Odabűvölni a telefonkagylót az ágyba, ha hajnalban makacs csengésére ébredsz. Később ezek az apró trükkök már automatikussá válnak, az agy közreműködése nélkül mennek végbe, puszta reflexből. Lajk most aligha gondolt az ajtóra, gépiesen, oda sem figyelve csukta be. A többiek pedig valami teljesen magától értetődő dologként fogták fel az egészet.

– Hogy van az oldalad? – kérdezte Lajk együtt érzően nézve Rubljovra.

– Rendben van – vont vállat Rubljov. – Transzformált alakban aludtam, és elintéztem. Viszket a nyavalyás, de amúgy készen állok mindenre.

– És te?

– Készen állok – válaszolt kurtán Svéd. A felelet a kelleténél mogorvábbra sikeredett.

– Látom, eltüntetted a monoklidat is. Rögtön nem volt érkezésed?

– Nem volt...

– Nos, rendben van. A tábori kórház kiürült, mindenki rohan a csatába – foglalta össze Lajk, és poharát letette az asztalra. A szívószál lassan ingadozott egy darabig, majd megállt. – A csatáról jut eszembe. Miért kezdtél hadakozni, Svéd? Csak arra adtam utasítást, hogy ismerkedjetek, nézelődjetek. Nos?

– Magam sem tudom, főnök – morogta Svéd zavartan elfordítva pillantását. – Valami rám jött. Nem hazudok... Ott álltam, dühöngtem, de tűrtem... Aztán hirtelen sötétség! Mintha kikapcsoltak volna. Arra tértem magamhoz, hogy ott van előttem az... az a kis girhes. Olyan készenlétben tartott bunkósbottal, hogy a hideg végigfutott a hátamon, nekem pedig már nincs időm fedezni magam... Szerencsére Gyimka fedezett. Na meg Jefim is segített, ahogy tudott.

– A többi Fekete mit csinált?

– A többi Fekete akkor már kész volt – tárta szét bűntudatosan a karját Svéd. – Nem is emlékszem, hogy intéztem el őket. Amikor a lányt elkaptuk, biztos, ami biztos, rögzítettem a képet. A Homályban nem volt más, csak a visszhang meg a telizabált moha.

– Hányan voltak? A megsemmisítettek?

– Heten. Srácok. Hetedik szint. Az egyik talán a hatodikig is feltornázta volna magát. Ritka torz fickók voltak.

Lajk gondolkodott egy ideig.

– Szóval nem emlékszel... – mormolta egy perc múltán. – Különös.

– Arra gondolsz, hogy befolyásoltak? – találgatott óvatosan Svéd.

Lajk tenyerével végigdörzsölte az arcát, és Svédre meredt:

– Te hogy gondolod? Nem éreztél semmi ilyesmit?

– Mit? – komorodott el még jobban Svéd.

– Valami szokatlant.

Svéd becsülettel igyekezett visszaemlékezni. Valami szokatlanra... De hát milyen a szokatlan? Mire emlékeztet? Svéd egyetlen valóságos összecsapásban sem került erős mágusok befolyása alá. Ezért egyszerűen nem volt mivel összehasonlítania a mostani helyzetet.

– Nem tudom... Mintha kikapcsoltak volna, főnök. Körülbelül fél percre. Nem lehetett több.

– Te mit mondasz? – fordult Lajk Rubljovhoz.

– Semmit nem vettem észre – mondta komolyan Rublov. – Mintha minden teljesen nyugodt lett volna, a második rétegből figyeltem. Aztán egyszer csak, minden előzmény nélkül, Svéd egymás után aprítani kezdte a Feketéket.

– Hogyan?

– Hát a szokásos módon: hurokkal, aztán szétszórni. A Feketék persze kapálóztak, de hát a maguk hetedik szintjével... Aztán az a kis tyúk, kezdetben legfeljebb ötödik-negyedik szintűnek látszott. De hirtelen felturbózta magát az elsőre. Legalábbis amikor a második rétegben rárohantam, sikerült kicsúsznia a kezem közül, és majdnem lement a harmadik rétegbe.

– Le tudsz menni a harmadik rétegbe? – vonta föl kérdően szemöldökét Lajk.

– Nem – sóhajtott fel sajnálkozva Rubljov. – Próbáltam, de nem sikerült. Ezért is siettem elkapni a leányzót, ezért is bújtam be a Mente alá. Attól féltem, hogy meglép, és aztán hajkurászhatjuk. Svéd szerencsére segített, hátulról nekiment valamivel, lekötötte a lány figyelmét... én meg elkaptam...

– Vagyis egyáltalán semmit nem vettél észre? – szögezte le Lajk.

– Ami Svédet illeti, semmit nem láttam. Csak azon csodálkoztam, miért vesztette el hirtelen a fejét. De csak egy kicsit lepődtem meg. Az igazat megvallva ezekkel a taknyos Feketékkel én is eddig voltam – húzta végig tenyere élét a torka előtt Rubljov. – Ha ezek itt mind ilyenek, el kell őket taposni, mint a poloskákat. Miattuk majd még azt hiszik, hogy mind ilyenek vagyunk...

– Azt már nem, barátocskáim – rázta meg a fejét Lajk. – Többet nem tapossuk el őket. Addig legalábbis, amíg nem tisztázzuk, hogyan ugranak egyik szintről a másikra.

– Tényleg ugranak? – hitetlenkedett Szimonov. – Nem a szint szokásos álcázott leszállításáról van szó?

Svéd, Rubljov és Jefim hegyezte a fülét. Őket is ugyanez a kérdés izgatta. Bármelyik erős mágus képes gyengének tettetni magát, de csak azokat tudják átverni, akik náluk legalább egy szinttel gyengébbek. A velük egyenlők vagy náluk erősebbek nem veszik be ezt a trükköt. Ezért teljesen logikus volt a feltételezés, hogy a fiatal pityeri Fekete lány, erősebb lévén Svédnél és Rubljovnál, negyedik-ötödik szintű varázslónőnek tettette magát, majd a kellő pillanatban ledobta az álcát. Elvben ez még azt is megmagyarázta, hogy Rubljovnak és Svédnek sikerült elkapnia: két második szintű Másféle megfelelő körülmények között elbánik egy magányos első szintűvel. Ami meg is történt, annál is inkább, mert számításba kellett venni Jefimet is: nem képvisel ugyan nagy erőt, de a mágikus szembenállás mérlegén mégis számított valamit.

De Lajk váratlan szavai rácáfoltak az elméletre.

– Ezek ugranak – mondta komolyan. – Legalábbis a lány, akit foglyul ejtettetek, az én jelenlétemben alaposan megerősödött. Annyira nem, hogy igazán veszélyessé vált volna, de látható ok nélkül ilyen megerősödést életemben először láttam.

Ha egy olyan öreg Másféle, mint Lajk, életében először lát valamit, biztosak lehetnek benne, hogy rendkívüli jelenséggel van dolguk.

Svéd, Rubljov, Szimonov és Jefim pislogva hallgatott, Lajk pedig lassan, mint valami téli álmából ébredő hüllő, az asztalon álló pohara után nyúlt.

– Hát így állunk – összegezte a helyzetet a Setétek feje, és a szívószálat kezdte szopogatni.

Senki nem merte megtörni a hallgatást. Lajk vagy két percig a koktéljával foglalkozott elmélyülten. Majd mikor végzett vele, teljesen hétköznapi hangon közölte:

– Igor! Fogd Jefimet, és irány a város! A feladat: megfigyelni a Feketéket, már ha az utatokba akadnak. Ezúttal semmilyen ürüggyel ne bocsátkozzatok verekedésbe! Ha éjfél előtt visszajöttök, kihúzzátok a gyufát! Meg ne tudjam, hogy járkálás helyett valami bárban üldögéltetek...

– Mi van, ha egy bárban találunk rá a Feketékre? Hogy figyeljük meg őket? – érdeklődött durcásan Szimonov.

– A megfigyelést engedélyezem – fújt egy nagyot Lajk. – De egyébként mozgásban lenni, és megint csak mozgásban lenni. Apropó, engedd Jefimet gyakorolni, vezessen ő! Az eredményről jelentést kérek, elvégre valamikor kvalifikálnia kell magát...

Jefim ragyogott. Kvalifikáció nélkül egyetlen valamennyire is komoly beosztásra sincs semmi esély az Őrségnél.

Különösen egy olyan álmos és békés Őrségnél, mint a kijevi. Beosztás nélkül, a főnökség által adott feladatok – minél többet csinálja, annál bonyolultabbak – folyamatos megoldásának kényszere nélkül gyakorlatilag lehetetlen a Másféle fejlődése, nem lesz képes egyre nagyobb Erővel bánni, magasabb rendű igézeteket alkalmazni. De a kvalifikáció jogáért is meg kellett dolgozni, bizonyos időt eltölteni az őrségbeli hierarchia alsóbb szintjein a „kifutófiú” feladatkörében.

– A feladat világos? Természetesen nem tárhatjátok fel magatokat. Csak a fiúkat figyeljétek, a lányokat jobb, ha békén hagyjátok, az óvatost a Setét is óvja.

– Há-át – húzta a szót Szimonov –, többé-kevésbé világos.

– Szimonov – szólt epésen, ugyanakkor hidegen Lajk –, ne játszd nekem a hülyét! A feladat vagy világos, vagy nem, olyan nincs, hogy többé-kevésbé. Valahogy tiszta puhány lettél abban a te Vinnyicádban. Besavanyodtál. De én majd intézkedem, ismerhetsz.

– A feladat világos, főnök! – ordította Szimonov, még fel is pattant igyekezetét bizonyítandó. – Jefim, indulás!

– Stop, stop! – tartotta vissza Lajk. – Egyébként ez itt Jefim szobája. Miért zavarod ki a többiek előtt? Öt perc a felkészülésre, vécére. Gyima, te heverészhetsz még, nyalogathatod a sebeidet. Arik, Svéd, ti utánam!

A Setétek főnöke felállt, és gyorsan az ajtónál termett. Arik és Svéd persze a nyomában volt. Mindketten a várható letolás előérzetével követték.

Ami a letolást illeti, lényegében kitalálták. De mint rendszerint, sokat tapasztalt főnökük most is megtalálta a módját, hogy átfogóbb jelentést adjon a dolognak. Hogy milyet, azt egyikük sem ismerte fel nyomban.

Lajk ezúttal nem Iraklij szobájába ment, amely a főhadiszállás szerepét töltötte be, hanem a sajátjába. Beosztását, berendezését tekintve a két lakosztály gyakorlatilag egyforma volt, legfeljebb annyiban tértek el, hogy Iraklijnál szinte mindig egy bontott üveg hvancskara[23] állt az asztalon, Lajknál viszont váltakoztak az italok. Most éppen egy üveg Hajnali harmat márkájú vermut állt ott.

– Üljetek le! – morogta Lajk. – Hosszú lesz a beszélgetés, és sajnos nem túl kellemes.

Maga Lajk természetesen a széles, két és félszer kétméteres ágyon vettette végig magát.

– Történt még valami? – érdeklődött borúsan Svéd elhelyezkedve az egyik fotelban. Arik szálfa egyenes háttal az asztal túloldalán foglalt helyet.

– Amíg aludtál, nem.

Ezt követően Lajk egy teljes percig hallgatott, figyelmesen meredve egy pontra valahol az ágy és az ablak között. Senki nem merészkedett megzavarni gondolatait.

– Svéd! – riadt fel végre gondolataiból Seremetyjev.

– Igen, főnök – válaszolt a nyikolajevi.

– Legalább tisztában vagy vele, hogy a fenébe is, leromboltad az összes eredeti tervünket?

– Igen. – Svéd egy viharfelhőnél is búskomorabb lett. – Nem mentegetőzöm, főnök. Nem tudom, hogy történt. Mintha valaki irányított volna, mint valami marionettfigurát. Tudatosan semmilyen hülyeséget nem követtem el, bár már az ékszerboltban nagy volt a kísértés.

– Az eredeti terv, hogy kutassuk fel a boszorkányszombatot, és ott végezzünk minddel, amúgy is naiv és gyakorlatilag kivihetetlen volt – szólalt meg hirtelen Arik.

Nyugodtnak és nagyon biztosnak látszott abban, amit mondott.

– Gondolod? – kérdezett rá nyomban Lajk. – Magyarázd el!

– Az összes Feketét nehéz lenne egy helyen összegyűjteni, ehhez túlságosan öntörvényűek és megosztottak. Tamara körül csak egy kis csoport verődött össze. Reggeli foglyunk körül egy másik, kisebb csapat. Azt hiszem, tucatjával vannak ilyen csoportok, és mindegyik a maga kénye-kedve szerint ügyködik, ez most már nyilvánvaló. Na meg miféle tervekről lehetett egyáltalán szó előzetes helyi felderítés nélkül?

– Mikor jöttél erre rá?

– Rögtön az elején – vont vállat alig észrevehetően Arik.

– Akkor miért hallgattál?

– Mert a felső szintű mágusok semmit nem csinálnak véletlenül. Ebben teljesen biztos voltam. Szükség volt „A légionáriusok megtervezik a Feketék megsemmisítését” című előadásra... és Iraklijjal ketten elő is adtátok. Valószínűleg a Fénypárti spiclik számára.

– Nem csak – húzta a száját ferde mosolyra Lajk. – Jefim és Szimonov számára is. Igazából ezért küldtem most el őket. Benneteket részesítlek most szóbeli nevelésben.

– Jefimet és Szimonovot miért nem? – érdeklődött Arik.

– Jefimnek még korai lenne – adott rövid magyarázatot Lajk.

– És Szimonovnak?

– Szimonovnak meg már késő – fogalmazott kíméletlenül és mint mindig, gyilkos pontossággal Seremetyjev. – Szimonov elérte a plafonját. Úgy is, mint mágus, és úgy is, mint egyszerű sapiens. De ti még nem. Nekem pedig érdekemben áll fejleszteni benneteket. Különösen téged, Arik. Ennek az egész pityeri kalandnak van egy magasabb célja is: hogy téged és bizonyos mértékig Svédet tapasztalatokhoz juttassa. Ezért én csak azt csinálom meg, amit valamelyiketek nem képes elvégezni.

– Köszönöm, főnök!

– Majd akkor mondj köszönetet, ha kategórián felüli leszel! – Lajk felségesen legyintett, mint valami ókori császár egy ócska filmben. – Svéd! Lazulj el! Ne rángatózz, akkor sem, ha fájni fog! Figyelj! Arik, csináld, amit én!

Svéd fejében abban a pillanatban felrobbant egy bomba, és kikapcsolt – ugyanúgy, mint akkor, a Feketék elintézése és a csodagyerek-leányzó támadása előtt. Svéd felkiáltott, majd feloldódott a végtelenségben, de kiáltását senki nem hallotta meg, mert a Homály és lakója, a kísérteties kék moha maradéktalanul elnyelte a hangot.

Ahogy a fájdalmat is elnyelte.

Svéd ugyanabban a karosszékben tért magához. Lajk, mint korábban, ekkor is az ágyon hevert, Arik az asztal túloldalán, Svéddel szemben ült, és gondterheltebbnek látszott, mint a beszélgetés kezdetén. Svéd még hozzávetőlegesen sem tudta megállapítani, mennyi idő telt el azóta, hogy elvesztette az eszméletét.

– Magadhoz tértél? – kérdezte Lajk felkönyökölve az ágyon. A nyikolajevi megrázta a fejét, és felült a fotelban, ahol eddig félig feküdt.

– Pfű... Azt hiszem, igen, magamhoz tértem...

Lajk rosszul festett. Mintha valami nagyon-nagyon kellemetlen dolgot fedezett volna fel. Arik arca teljesen áthatolhatatlan volt – szintén rossz hír előjele.

– Mi az? – figyelt fel Svéd.

– Baj van, barátocskám – mondta Lajk komoran. – Valóban valaki kívülálló irányított téged.

– Az összecsapáskor?

– Igen.

Svéd elsápadt. Egy dolog arra gyanakodni, hogy valaki kívülálló befolyásolta a személyiségedet, és egészen más tudni. Biztosan tudni, hogy bábfigura vagy, hogy a zsinórok valahova felfelé vezetnek ahhoz, aki ott van, és akinek semmi gondot nem okoz bármelyik zsinórt megrántani. Te sem önmagádé vagy már, mosolyogsz, ahol valakinek a képébe kéne köpni, vagy gondolkodás nélkül behúzni neki egyet. Verekedésbe bonyolódsz ott, ahol mindentől függetlenül jobb lenne tűrni és várakozni.

– Ki? A Feketék?

– Nem tudom – felelte Lajk. – Nem értem. Olyan nyomot hagyott, amelyet még én sem vagyok képes megfejteni, és olyan módszert alkalmazott, amelyikről én is csak hallottam – nagyon régen, Egyiptomban. Azután még egyszer, Velencében.

– Miről van szó? – Svéd képtelen volt felfogni, miről beszél a főnök.

– Nem mágus irányított téged – magyarázta az imént mondottakat Seremetyjev. – Sőt azt mondanám – nem is egy konkrét Másféle. Az a benyomásom, mintha maga a Homály irányított volna.

Svéd a homlokát ráncolta, de a Lajk által mondottak ettől nem váltak érthetőbbé.

– Ki lehetett?

Lajk felnézett a mennyezetre, és széttárta a karját, mintha azt mondaná, nem tudom.

– Figyelj, Arik! Te is, Svéd, koncentrálj! Kezdjük az elejéről! Először is. Artúr-Zavulon nem kockáztatta meg, hogy személyesen lépjen közbe Pityerben. Ő nagyon erős Másféle, ugyanakkor előszeretettel kapartatja ki mással a tűzből a gesztenyét. Ezért én jöttem el Pityerbe, előre felkészülve arra, hogy a helyzet itt korántsem olyan egyszerű, mint ahogy mondják. Ez már az elején világos volt, és nem is tévedtem. Másodszor. A hármas felügyelet természetesen szép meg ünnepélyes dolog, de valójában csak egyet jelent: sem a Fénypártiak, sem az Inkvizíció nincs tisztában azzal, ami itt végbemegy. Hármas felügyeletet gyakorlatilag kizárólag akkor alkalmaznak, ha az érintett felek egyikének sincs elég bátorsága egyedül bemászni az oroszlánbarlangba, ugyanakkor fennáll a veszély, hogy veszendőbe megy valami fontos dolog. Ezért sündörögnek folyton körülöttünk a megfigyelők. Harmadszor. A felső szintű Másfélék érdeklődését csak most keltette fel Pityer – harmincöt évig senki még csak felé sem nézett ennek a városnak. Feltehetőleg olyasmi történt itt az utóbbi időben, ami valamiféle haszonnal kecsegtet, ugyanakkor nyilvánvalóan veszélyt is rejt magában. Indulás előtt mindössze ez a három következetés állt rendelkezésünkre. No és egy kis kapaszkodó – a Feketék. Hogyan viselkedtünk? Pontosan úgy, ahogy értelmes és előrelátó őrségbeliekhez illik. Először is, nem forszíroztuk a legvalószínűbb forgatókönyv szerinti eseményeket. Másodszor, egy csomó olyan cselekedetet hajtottunk végre, amelyek az érdekelt megfigyelők szempontjából értelmetlenek voltak. Első pillantásra ostoba és megengedhetetlen cselekedeteket. Az összesített eredmény – információ. Nos, Arik, próbáld meg kiszűrni a legfontosabbat abból, amit tudsz. De csak röviden, összefogottan.

Arik rövid ideig gondolkodott.

– Szerintem a legfontosabb következtetés az eddig történtekből így szűrhető le: a Feketék mögött valami olyan erő áll, amelynek természetét nem ismerjük sem mi, sem a Fénypártiak, sem az Inkvizíció. Külön-külön mindenkinek az a célja, hogy megismerje ennek az erőnek a természetét, de megakadályozza, hogy a konkurenseknek sikerüljön ez. Ideális esetben pedig a maga szolgálatába állítani ezt az erőt. Így van?

Lajk megtapsolta.

– Bravó, Arik! A te informáltsági szinteddel ilyen következtetésre jutni, és ilyen gyorsan! Nem véletlenül fűzök hozzád nagy reményeket!

Svéd kis irigységgel pillantott barátjára és déli szomszédjára. Arik mindig is erősebb volt nála. Nem csak a kora miatt. Arik már kiindulásképp egyszerűen okosabb volt. Valószínűleg ezért tapsol most Turljanszkijnak Ukrajna egyik legerősebb mágusa, Svéddel pedig csak kísérletezget egy ismeretlen, Pityerben felfedezett erő.

– Svéd, neked nincs semmi kiegészítő mondanivalód arról a leányzóról, akivel Rubljov meg te összeakaszkodtatok? – folytatta beosztottai vizsgáztatását Lajk.

Svéd elgondolkodott.

– Korához képest megmagyarázhatatlanul erős – kezdte óvatosan néhány másodperc múltán. – Már persze ha nem alkalmazott valami nagyon erős illúziót, kiskorúnak álcázván magát, ami elképzelhető, vagy pedig Ariknál és Iraklijnál is erősebb. Nekem legalábbis ez volt a benyomásom.

– Valóban erősebbnek látszott nálad, Ariknál, sőt Iraklijnál is, de nem alkalmazott semmiféle illúziót – szögezte le Lajk. – De nem ez érdekel. Ki ez a lány? Erről kérdezlek.

– Setét varázslónő – vont vállat Svéd. – Szerintem. Csak vad, és egy kicsit furcsa... mintha egy kevés boszorkány is lenne benne.

Turljanszkij ezeknél a szavaknál gyors pillantást vetett barátjára.

– Stimmel – foglalta össze Lajk. – Arik is úgy határozta meg a Fekete leányzókat, hogy félig varázslónők, félig boszorkányok. Most hallgassátok meg, én mit gondolok erről az egészről. És nem csak én – meggyőződésem, hogy Zavulon, Geszer, von Kissel és Hena is így gondolja. Létezik legalább egy módszer, amelynek segítségével szinte egyetlen pillanat alatt a gyengécske varázslónőből lenyűgöző erejű boszorkány lehet. Legalábbis egy időre. Eközben az újsütetű boszorkány nem veszti el a varázslónő képességeit, ellenkezőleg, megőrzi, sőt megtöbbszörözi, méghozzá minőségileg más szinten. Mentortalizmán. Iszonyatos erejű és életkorú talizmán, létrehozójának bele kell építenie önmaga egy részét, tudása és lelke egy részét, azután várnia néhány évszázadot, amíg a talizmán elegendő erőt akkumulál magában. Egy ilyen talizmán sikeres iniciálása után az alkotója általában egy, néha két szinttel is visszaesik. Ha valamelyiketeket érdekelték a közelmúltnak a Tükörrel kapcsolatos moszkvai eseményei, hát ott is egy ilyen talizmán bukkant fel, méghozzá nem is a legerősebbek közül való. A Homálybéli Sárkány, Fafnir karma, amelyet a szektások több nemzedéke töltött fel erővel...

– De hát itt több lányról van szó – értetlenkedett Arik.

– Több talizmán is lehet. A vollmarki zavargások idején Ulfenor Griddig csoportja vagy három tucat hasonló talizmánt készített, és jobb időkre elásta. A csoportot körülbelül négyszázötven évvel később szétverte a Fénypárti mágusok Sárga Ber vezette csapata; a maradék egyenesen Indiába menekült. Az Ulfenor által elásott talizmánoknak nem akadtak a nyomára. Ez csak egy eset, bár ez verte fel a legnagyobb port. Hajdanában, még a Megállapodás előtt lépten-nyomon megestek efféle históriák. Semmi akadálya, hogy valaki felkutasson valami elásott holmit az ingermanlandi mocsárban, azon az energetikai szempontból nagyon is jellegzetes helyen. Onnan ered a pityeri Feketék váratlan aktivizálódása is. Ez okozza, hogy taknyos kölykök az első szintet is képesek meghaladni.

– De miért csak a lányok? – kérdezte Artik.

– Nos, ez még nem tény. Mi... pontosabban ti egyelőre csak a lányokba botlottatok bele. De lehet, hogy valamelyik srác is szert tett az egyik talizmánra. Azonkívül a nőkben sokkal erősebb a boszorkányhajlam, könnyebben bánnak a talizmán által felhalmozott energiával, finomabban tudnak vele manipulálni.

– Nem használt az a lány semmiféle talizmánt – mondta fáradtan a nyikolajevi. – A szokásos homálybéli munka, csak valahogy olyan durva.

Lajk néhány másodpercre lehunyta a szemét, és kissé megrázta a fejét.

– Svéd – mondta nyomatékosan –, a mentortalizmánok, főleg az ősiek és erősek nem afféle erőkockák, mint a közönséges amulettek. Ezerféle módon működhetnek, ezek némelyike mára egyszerűen feledésbe merült, mert megalkotójuk a Homály alsóbb rétegeibe merülve árnnyá vált, a munkafeljegyzésekhez vagy régi ősnyomtatványokhoz pedig, ha egyáltalán fennmaradtak napjainkig, csak a kiválasztottak férhetnek hozzá. Egészében véve pedig az a tudás, amellyel a jelenleg létező Másfélék operálnak, csak a csúcsa a felszín alatt biztonságosan elrejtett jéghegynek.

A Setétek főnöke mindig szemléletesen, sőt a köznapi beszédhez képest kissé cikornyásan fogalmazott. Egyébként az ilyen beszédstílus elsajátítható, főleg, ha hosszú éveket szán rá valaki. Lajknak igazán volt ideje, hát csiszolgatta egy keveset a stílusát.

– Na és most mit tegyünk? – kérdezte Arik látható érdeklődés nélkül.

– Cselekedjünk! – nevette el magát Lajk. – Méghozzá lehetőleg előzzük meg a Fénypártiakat és az Inkvizíciót.

– Megelőzhetjük őket?

– Remélem. De nem vagyok benne teljesen biztos. Munkahipotézisként fogadjuk el a feltételezést, hogy a Feketéknek van néhány régi mentortalizmánjuk. Könnyen kiderülhet, hogy nem így van, de egyelőre nem vázolok fel más lehetőséget. Nincs értelme.

Lajk lustán előhúzta mellényzsebéből az óráját, megrázta, felhajtotta a fedelét, megnézte a mutatókat, majd ugyanolyan lustán visszadugta a zsebébe.

– Hamarosan visszajön Iraklij. Azt hiszem, sok érdekeset mesél majd.

Iraklij úgy tíz perc múlva valóban visszatért. De nem volt érkezése mesélni. A szoba közepén szürke árnyék materializálódott, és a Homályból kibújt Larisza Narimanovna, csaknem a hátán vonszolva magával Szimonovot és Jefimet. Eszméletlenek voltak, és félig átlátszóak; ez a befejezetlen megsemmisítési folyamat biztos jele. Iraklij tátott szájjal megdermedt, egy pohár paradicsomlevet tartva a kezében.

– Ki csinálta?! – ordított fel Lajk azonnal munkához látva.

– Feketék. Szimonov rosszabbul van, először őt.

Az, ami most a szállodai szobában végbement, megközelítette a második szintű beavatkozást, és nem kevesebbnek nevezték, mint „visszahozni a mieinket a másvilágról”. Az ukrán csapatból egyedül Lajk rendelkezett akkora erővel, hogy önmaga épségének kockáztatása nélkül végrehajtsa. Aki az Erővel manipulál, nemcsak felvesz, hanem le is ad belőle. Ráadásul minél súlyosabb a beavatkozás, annál többet kell leadni. Larisza Narimanovna megtett mindent, amit csak tudott: teljesen kimerült a következő két amulettje is, a Homállyal való közvetlen manőverezés pedig a varázslónők sajátja, nem a boszorkányoké és a vajákosoké.

Iraklij és Arik segített. Svéd minden erejével azon volt, hogy ne zavarjon. Larisza Narimanovna kimerülten beleroskadt az egyik fotelba, s csaknem teljesen összegömbölyödött.

– Fénypártiak közelednek – figyelmeztetett Arik zavartalanul tovább támogatva Lajkot.

– Hallom – felelte Lajk. – Szimonov rendben van, most nézzük Jefimet!

Kezelésbe vették a csapat legfiatalabb tagját.

– Aha... – vidámodott fel Lajk, amikor jobban megnézte. – Itt alig van mit csinálni... Iraklij, Arik, hagyjátok, majd én!

Egy perc múlva udvariasan kopogtak az ajtón. Lajk befejezve a műveletet ledőlt az ágyra.

– Valaki vegye le a védelmet! – kérte.

Igazi pajzsok a főhadiszállásként szolgáló szobát védték, amelyben Iraklij lakott. A saját lakosztályában Lajk rögtön az Arikkal és Svéddel folytatott beszélgetés után gondosan eltüntette minden mágikus védelem nyomait.

Hárman léptek be: egy komor, inkvizítori talárt viselő férfi, von Kissel és Szolodovnyik, a megfigyelő. Svéd és Arik nem kis meglepetéssel tapasztalta, hogy Lajk arca önkéntelenül megfeszül. Iraklij felpattant, úgy tűnt, mintha vigyázzba akarná vágni magát, de meggondolta. Még Larisza Narimanovna is kihúzta magát, egyenesen ült a fotelban.

– Grandmeister... – motyogta Lajk, tisztelettudóan meghajolva.

– Pihenj! – mondta az inkvizítor minden akcentus nélkül oroszul. – Elnézést kérek, csak rövid időre jöttem. Találtál valamit, ami érdekelhet engem?

– Nem, Grandmeister. – Lajk egészen gyerek módra rázta meg a fejét. – Egyelőre nem. Arra gondol, hogy itt...

– Nem zárható ki. – Az inkvizítor hangja kissé ingerültté vált. – Keressétek! Tudod, mi a teendőd, ha a gyanú beigazolódna. Te is tudod – ezt már von Kisselnek címezte –, és Geszer is tudja. Ha már belemászott a dologba, ő is megteszi, amit kell...

Az inkvizítor bosszúsan legyintett, és figyelmeztetés nélkül alámerült a Homályba. A szobában egy darabig még csönd honolt, azután Iraklij köhécselve leült. Lajk, még mindig állva, érdeklődve pillantott a Fénypártiakra.

– Ha jól értem, az Inkvizíciónak semmi kifogása nem támadt a... kényszerű harmadfokú beavatkozás kapcsán...

– Másodfokú, kolléga – javította ki kajánul, de mindenféle diadalmaskodás nélkül von Kissel. – De igaza van, kolléga. Ha az Inkvizíció nem tartotta szükségesnek közbelépni, egyelőre a Fény követői sem teszik.

Lajk elégedetlenül pillantott Alekszej Szolodovnyikra, azután mégis letelepedett az ágy szélére. A Fénypártiakat nem kínálta hellyel.

– Larisza Narimanovna – fordult a boszorkányhoz –, az Éjszakai Őrség hivatalos megfigyelője megint a környéken lábatlankodott? Megint zavarta a munkát?

– Nem – felelte kurtán Larisza Narimanovna. – Ezúttal nem zavart.

– Már ez is valami – mormolta Lajk. – Ez esetben mivel szolgálhatunk?

– Egyetlen céllal néztünk be – mondta kenetteljes hangon von Kissel. – Meg akartunk győződni arról, hogy a hármas védnökséggel működő hivatalos csoportnál minden rendben van.

– Talán nem látszik, hogy semmi nincs rendben nálunk? – szakította félbe Lajk komoran figyelve az átlátszóságából fokozatosan visszatérő két testet az ágy előtti szőnyegen.

– Továbbá emlékeztetni szerettük volna arra, ha véletlenül elfelejtenék – tette hozzá ügyet sem vetve az elhangzottakra a Fénypárti –, ha megtalálják... nos, érti, miről beszélek, kolléga. Igen. Tehát ha megtalálják, bátran fordulhatnak Szolodovnyik megfigyelőhöz, ő folyamatos kapcsolatban áll az Inkvizícióval.

– A legteljesebb mértékben! – Lajk ülve összecsapta a bokáját. – Abban a pillanatban, ahogy megtaláljuk!

– Köszönöm – nyugtázta von Kissel nagyvilági biccentéssel. – Nem tartjuk fel tovább. – Majd egészen más hangon: – Gyerünk, Ljosa!

Svédnek az volt az érzése, hogy a Fénypártiak a helyzethez nem illően sietve távoztak.

– Pajzsot! – emlékeztetett a feladatra Lajk. Iraklij látott neki.

– Alig változott – sóhajtotta Larisza Narimanovna. – Pedig kilencvenhat éve nem láttam!

– Kit? – képedt el Svéd. – Von Kisselt?

– Az inkvizítort, te ökör!

– Á...

– Erről jut eszembe, Arik – emelte szúrós pillantását az odesszaira Lajk. – Te persze nem tudod, ki volt ez. A középkori Európa egyik legnagyobb mágusa, Ludwig Hieronim Maria Küchbauer, akit a különböző korokban más-más néven ismertek, volt Dunkel, Oliver Rosendorfer és Karmadon, a Bagolyfő. Akkor csatlakozott az Inkvizícióhoz, amikor a Szentföldön még mindenfelé szaracénok kószáltak. Ezért nem ismerik a fiatal Másfélék. Az utóbbi években – nevette el magát furcsán Lajk – Bagolyfő vezette a rendkívüli erejű talizmánok prágai raktárát. Kitalálod, miért van most itt, Pityerben?

Turljanszkij diszkréten köhintett, mielőtt válaszolt volna.

– Kh... kh... Ha jól értem, jelenléte két dologra enged következtetni. A mentortalizmánok semmiképp sem kerülhetnek a Fénypártiak kezébe. Másrészt viszont a mi kezünkbe sem.

– Teljesen igazad van. Bagolyfő soha semmit nem enged ki ragadozókarmai közül. Azt tanácsolom, kerüljétek azokat a karmokat. Nagyon komolyan mondom, és még ennél is inkább óvakodjatok valóban nem emberi intellektusától. Nem tudom, hogyan történt valójában, de könnyen meglehet, hogy ő és a tanácsadói provokálták ki, hogy a berni raktárból a közelmúltban eltűntek dolgok. Bevetették a Tükröt is, és ennek következtében Moszkvában helyreállt az egyensúly, az összes talizmán pedig a független Bernből átkerült Bagolyfőhöz Prágába. Grandmeisterhez méltó húzás volt.

– Miért nem nagymesterhez méltó? – érdeklődött komoran Svéd.

– Azért, mert Bagolyfő a mai Vesztfália területén lett mester. Grandnak pedig Andalúziában nevezték el. Azután így gyökeresedett meg a neve... Mit akartok még tudni?

Svéd szólalt meg lehangoltan:

– Engem az érdekel elsősorban, mi történt Szimonovval.

– Ő is valakinek a befolyása alá került – magyarázta egykedvűen Larisza Narimanovna. – Kimeredt a szeme, és lemászott a Homályba, hogy egy kis leszámolást rendezzen. Csakhogy őt ezúttal nem holmi aprónépek várták, hanem két jól felfegyverzett boszorkány. Látszólag taknyosok, de alig-alig tudtam kimenteni Szimonovot meg Jefimet, és ép bőrrel elhúzni velük a csíkot...

Larisza Narimanovna mélyen felsóhajtott, cigaretta után nyúlt, és undorral közölte Lajkkal:

– Nem tetszik nekem ez az egész, főnök! Elég a szöszmötölésből, láss munkához! Láthatod, én már alig boldogulok. Nem boldogulunk velük, ha te közbe nem avatkozol. A testvérkédre meg a Fényességes Geszerre nemigen számíthatunk, ők nem segítenek. Megvárják, míg a Feketék darabokra szaggatnak minket, akkor talán majd közbelépnek. Főleg, ha az Inkvizíció is beavatkozik.

– Testvérke? – kérdezte csodálkozva Svéd. Lajk a nyikolajevire emelte vizenyős tekintetét.

– Hát igen, honnan is tudhatnád? Von Kissel valamikor a bátyám volt. De ez nagyon, nagyon-nagyon régen volt... Igazad van, Lariszka. Ideje komolyan munkához látni. Mert a segítséget aligha tudjuk kivárni...

– Nos, arra ne is nagyon várjatok – mondta valaki a sarokban, a függöny mögött, halkan és behízelgően.

Lajk egy másodperccel korábban nesztelenül, mint egy macska odalopózott – vagyis megérezte. Svéd semmit nem érzett – a Homály számára hozzáférhető két rétege nyugodt és zavartalan volt, mintha senki nem hatolt volna át rajtuk. Svédet az adott pillanatban leginkább az a kérdés izgatta: vajon Arik megérzett-e valamit?

– Nocsak! – képedt el Iraklij. – Hogyhogy Moszkva hírhedett mancsa Pityerig ér?

Artúr-Zavulon hanyagul félretolta az asztalkát és rajta a tévét, kilépett a sarokból. Nyomában a felszabadult helyen megjelent moszkvai ismerősük, Sagron, a zenerajongó vámpír, akinek a neve Svédnek hirtelen nem jutott az eszébe, valamint egy teljesen ismeretlen, alacsony és jelentéktelen külsejű Másféle.

– Tedd félre a bölcsődédet, Taviszkaron! – mondta kissé borúsan a moszkvai Setétek feje. – Tudod, veszélyben a haza, nincs hova hátrálni, a hátunk mögött Moszkva[24], s a többi. Magunk látunk munkához, még ha Pityerben vagyunk is.

Eközben Zavulon gyorsan – olyan gyorsan, hogy Svéd szinte alig érzékelte – erőt merített valahonnan, és Szimonovba meg Jefimbe táplálta. Mind a ketten rögtön kinyitották a szemüket.

Lajk leplezetlen érdeklődéssel meredt moszkvai kollégájára.

– Hm... Ez már első szint – jegyezte meg felélénkülve.

– Nem gond. Teljes felhatalmazással rendelkezem.

Azzal az ajtó felé fordult.

Svéd arra gondolt, hogy az egész társaság nyomban felkerekedik valahova, de csak kopogtak az ajtón.

„Rubljov – azonosította a vendéget Svéd. – Valamire azért még én is alkalmas vagyok a szupereknek ebben a csapatában.”

– Gyere be, Gyima! – szólította Lajk hangosan. Az alakváltó belépett; az arca nyugtalan volt.

– Mi történik itt? – kérdezte óvatosan.

– Alakváltó – kérdezte Artúr-Zavulon, mintegy körbeszaglászva az érkezettet –, és ráadásul még mágus is? Ez jó, szükségünk lesz egy ilyenre. Lara!

– Igen, Artúr! – mozdult nyomban készségesen a boszorkány. Bátran fogadni lehetett volna, hogy korábban az ukrajnai boszorkányt és a legfelső szintű moszkvai mágust valami személyes kapcsolat fűzte egymáshoz.

– Van még amuletted tartalékban? Az enyéimre gondolok.

– Az utolsó – ismerte be a boszorkány bűntudatosan.

– Fogd! – Zavulon átnyújtott Larisza Narimanovnának egy aprócska faragott dobozt, amelyet laza mozdulattal húzott elő a levegőből. – Apropó, Arina[25] személyes üdvözletét küldi.

– Felébredt? – vonta fel a szemöldökét a boszorkány. – Mikor?

– Nemrégiben. – Zavulon szűkszavú kedvében volt.

– És Luska... Mi van Lujzával? Anna megbocsátott neki?

Zavulon tekintete alig változott meg. Alig.

– Lujza már fél évszázada nincs az élők sorában. Azt hittem, tudod.

– Nem tudtam... – suttogta Larisza Narimanovna. Hirtelen szinte emberi lett az arca, a százéves életkort rég meghaladó Másfélék ábrázatának jellegzetes bélyege nélkül.

– Lajk, képes ma este gondoskodni magáról a bölcsődéd? – fordult Zavulon Seremetyjevhez.

– Őket nem visszük magunkkal?

– Ez jöhet. – Turljanszkijra Zavulon még csak rá sem pillantott, de Svédet alaposan, bár rendkívül óvatosan letapogatta. – Elvben ez is. Róla már beszéltem – biccentett Rubljov felé. – De ez a kettő itt marad!

Zavulon az órájára nézett.

– Jó lenne ma éjjel végezni! – sóhajtotta. – Amíg Geszer Moszkvában van.

– Visszament Moszkvába?

– Ma napközben. Gondolom, holnap reggelig marad; a mai éjszaka nagyon kellemetlen lesz Pityerben a Fénypártiak számára. A Feketéknek is.

Elvben Svéd is, Arik is, sőt a legfontosabb eseményt átalvó Rubljov is számított arra, hogy megváltozik a cselekvés léptéke. A nagy erejű talizmánok, a Hatalmas inkvizítorok – korábban Hatalmas mágusok –, a nem tudni, honnan előbukkant Zavulon a segítséggel... Ilyenkor akaratlanul is valami különösre lehet számítani. Na de ilyenre?!

A segítség több tucat Másfélét jelentett. Egész Európából, sőt annak határain túlról is. A Lermontov sugárutat a szálloda előtt szurokfekete autók borították el, fölöttük színesen gomolygott a többszörös aura – mintha lángolt volna az ég, ha a Homályból nézték.

Lajk, Iraklij, Arik és Svéd Sagron kocsijába került; Larisza Narimanovna az egyik autóbuszba ült be Zavulonnal és a moszkvai főnökséggel, Gyimka Rubljovot az egyik ismerős romániai alakváltó vette maga mellé.

Arik akaratlanul is a Fontanka túlsó partján álló házra pillantott. Az épület sötét volt, és elhagyatottnak látszott.

– Nincs ott senki – magyarázta Lajk hátra sem fordulva. Arik beérte egy semleges hümmögéssel. Nagyon félt a Tamarával kapcsolatos rossz előérzete miatt, de semmi negatívot nem érzékelt a közeljövőben, és ez kissé megnyugtatta.

– Apropó – fordult Sagron Lajkhoz –, amikor Moszkvában fuvaroztam magukat, egy kicsit... elvetettem a sulykot. Becsszó nem tudtam, hogy ön a kijevi Őrség feje.

– Semmiség – legyintett nagylelkűen Lajk. – Végül is nem mondtál semmi rosszat.

Közben a fekete Mercedesek, Saabok, Lexusok, Fordok, Opelek és egyéb négykerekű szörnyetegek meglehetősen baljósan festő hadoszlopa megindult. Akadt néhány kisbusz és minivan is, szintén éjfeketék. A folyamatosan zuhogó eső végigfolyt az üvegeken, ettől a város sziluettje furcsán torznak tűnt. Az Egyiptomi híd után jobbra fordultak, és elég hosszan száguldottak a Fontanka csupasz rakpartján, ügyet sem vetve a jelzőlámpákra és kereszteződésekre, sehol nem kanyarodtak be. Valaki gondoskodott arról, hogy az út szabad maradjon előttük. Majd következett néhány kanyar, és hirtelen szabad térség tárult fel előttük, mindenféle építmény nélkül, nem is borította mindenhol kövezet. Fű, bokrok és ösvények, némelyiket egyszerűen a járókelők taposták ki.

– A Mars-mező? – leste a környéket az ablakon át Svéd.

– Igen – erősítette meg Sagron. – Kiszállás, megérkeztünk.

A kis téren nem fért el az összes jármű, a járdákon, sőt a közeli hidacskán is parkoltak. A Másfélék arról is gondoskodtak, hogy a feltételezett összecsapás helyszínétől és környékétől távol tartsák a közönséges embereket – olyan volt, mintha Pityernek ez a része kihalt volna.

A Homály nyugtalanul háborgott, mintha érzékelné az összesereglett Setétek erejét. A Mars-mező kellős közepén pedig felsejlett a Feketéknek az ukrán csapat számára már ismerős aurája. Legfeljebb találgatni lehetett, hogyan sikerült a szupereknek összeterelniük valamennyi Feketét. De az is lehet, hogy maguktól gyűltek össze, mikor megérezték a vérszagot a levegőben.

Az összecsapás ezúttal minőségileg más szinten megy majd végbe. Ha korábban úgy tűnt, elegendő néhány Másféle, hogy megzabolázzon egy csapat vadat, most minden egészen másként festett. A vadakról kiderült, hogy nem egészen vadak, és felmérhetetlenül nagyobb erővel rendelkeznek, mint gondolták róluk. Hát csoda-e, hogy olyan ászok is beszálltak a játékba, mint Zavulon?

Svéd legalábbis nem csodálkozott.

Arik Turljanszkij sem csodálkozott. Hiszen megjegyezte, hogy indulás előtt, mielőtt kimondta volna, hogy „ez jöhet”, Zavulon még csak arra sem kegyeskedett, hogy letapogassa, értékelje őt. Bár meglehet, hogy Zavulon ezt már Kijevben megtette. Szóval Arik nem csodálkozott.

Tamarára is gondolt. Az odesszai lelke most először kétségek közt hányódott. Hogyan védje meg azt, aki hirtelen érthetetlen hatalomra tett szert fölötte? Arik habozás nélkül megvédené – ha tudná, hogyan. De arra nem volt felkészülve, hogy a sajátjaival szálljon szembe. Azzal is tisztában volt, hogy ez értelmetlen lenne, még akkor is, ha szintjét tekintve koránt sem tartozott az utolsók közé a Mars-mezőn összegyűlt Másfélék között. Egyébként még ha második szintű lenne is, aligha lenne bármi értelme a próbálkozásnak.

A Feketék a Mars-mező kellős közepén gyűltek össze, az örök tűznél[26].

A sajátos négyszögletes erődítményfélében, amelynek ember magasságú falai nem értek körbe, négy bejárat nyílt. A Setét deszant hosszú láncot alkotva lassan körülvette ezt az erődöt; a lánc hamarosan csaknem szabályos körré alakult.

Arik, Svéd, Gyimka Rubljov, Iraklij, Larisza Narimanovna, Lajk, Zavulon, Kosztyik, és a vámpír – végre eszébe jutott a neve! –, Sagron, mindannyian ennek a gyűrűnek a részeivé váltak. Nem egymás mellett álltak, néhol teljesen ismeretlen Másféle volt a szomszédjuk, de ennek semmi jelentősége sem volt, elvégre mindannyian a Setétet szolgálták, és közös célért gyűltek össze: megsemmisíteni a renegátokat.

Hiszen a Megállapodás nem ismerése nem mentesít a leszámolástól.

Az Őrségek története számos, a maihoz hasonló műveletet ismer. Amikor féktelenné vált vadakra vagy fanatikus szektákra csapott le az Őrség szervezett ereje; mindegy, melyiké. Elvileg az történt, hogy minden egyes Másféle fokozatosan eljutott annak megértéséig, hogy a Fény és Setét örök szembenállásában az egyensúly a legértékesebb. Ha nem tudod, mit csinálj, gondolkodás nélkül tedd azt, ami az egyensúly fenntartását szolgálja.

Ettől legalább biztosan nem lesz rosszabb a helyzet.

A Homályban az erőd fölött kékes villódzás remegett. Furcsa volt látni ezt a szürke, a színeket gyakorlatilag nélkülöző világban, de ez a villódzás alulról megvilágított szürkés árnyalatra emlékeztetett, csak a képzelet láttatta kékesnek.

– Közelebb! – hangzott fel a vezényszó.

A hang ismeretlen volt, de Svéd is, Arik is egybehangzóan megállapította, hogy nem Zavuloné.

A Homály első rétegében a Másfélék már nem úgy néztek ki, mint a közönséges emberek, de teljes homálybéli megjelenésüktől még mindannyian messze voltak. Végül is nem azért jöttek, hogy rémületet keltsenek, hanem hogy büntessenek, megbüntessék a Másféléket, akiket külső megjelenéssel nem lehet megrémíteni. A Feketék kedvükre randalíroztak Pityerben, orgiáik olyan nyomokat hagytak maguk után, hogy emberi szemmel nézve még a legundorítóbb homálybéli alak is legfeljebb úgy festett, mint egy közepes horrorfilm maszkmesterének műve.

– Még közelebb!

A kör engedelmesen összeszűkült.

Abban a másodpercben, amikor a kékes villódzás megremegett és leapadt, a falak közti nyílásokon kizúdultak a Feketék. Rendezetlen tömegben, nehézkesen átvergődve a ragacsos Homályon. Gyengének és esetlennek tűntek, a Másfélék világának még a legelső rétegébe se merültek le teljesen, részben a valóságos világban maradtak.

Az, aki a rohamot vezényelte, magába szívta a teljes kör minden erejét. Ahogyan több tucat erős férfi együttes erővel emel fel a földről egy megmozdíthatatlan kőtömböt, egyenletesen elosztva egymás közt a soktonnányi súlyt, a Másfélék is összesítették mágikus erejüket, az irányítást rábízva a legerősebbre és legtapasztaltabbra. Svéd, Arik, Rubljov, Lajk – mind felolvadtak az idegen akaratban és idegen érzékelésben. A szemük az idegené, az erejük az idegené lett.

Ez az erő magának a Homálynak az ereje volt.

A Setétek lánca tömör, masszív, csaknem fekete hullámot lökött ki. A hullám lassan hömpölygött a futó alakok felé, és elnyelte kétségbeesett, de eleve kudarcra ítélt támadásukat.

A rohamban csak kamasz fiúk vettek részt, gyengécskék, legfeljebb a szánalmas hetedik szintig jutottak fel. A sötét hullám elsöpörte őket, mint a cunami a siralmas halászkunyhókat a tengerparton.

Ám nem ölte meg őket. Egyszerűen csak hosszú-hosszú évekre megfosztotta mindegyiket mágikus erejétől. Ismét közönséges emberré kell válniuk, megöregedniük és meghalniuk, keserűen emlékezve néhány mágikus évükre.

– Közelebb!

A gyűrű átengedte magán a fiúkat, a háta mögé lökte őket, távol a Feketék erődjétől. A fiúk elrohantak, hajtotta őket a lelkükbe táplált félelem – az esztelen, mindent átható jeges rémület, amely gyorsabb futásra ösztönözte őket, mint a rövidtávfutókat, nagyobb ugrásokra, mint a távolugróbajnokokat.

A második fekete hullám tovább hömpölygött. A falak nem állították meg; a hullám ugyanolyan könnyedén áthatolt rajtuk, ahogyan beözönlött a nyílásokon. Úgy tűnt, a következő pillanatban a megmaradt – nőnemű – védők ugyanarra a sorsra jutnak, mint a Mars-mezőn szerterohanó kamaszok.

Ám ekkor az egyik kis csoport közepén álló lány a holdtalan ég felé emelte karját, kiáltott valamit, amit nem lehetett érteni, és a kékes villódzás megremegett, mintha élőlény lenne, és ellenhullámot bocsátott ki, gyorsat, elképesztőt.

Svédet leverte a lábáról; Arik talpon tudott maradni, bár elborította a fájdalom.

A válaszcsapás jókora réseket ütött a Setétek gyűrűjén, bár a földre zuhanók többsége felállt, és visszatért a sorba. Ám akadtak olyanok is, akik a földön maradtak.

Arik szakadatlanul Tamarát nézte – ő állt az erőd közepén karját a magasba nyújtva. Az ő két tenyere között lüktetett az Erő csillogó, alvadt csomója, és ez az Erő a jelek szerint egyenesen az égből áradt hozzá. Az ő lába előtt lobogott az örök tűz kísérteties lángja – azok emlékére, akik ezen a helyen haltak meg egykor emberi mértékkel mérve kegyetlen küzdelemben.

A mások életéért önként életüket áldozók ereje iszonyatos.

A csomó egyre fényesebb lett Tamara tenyerében. A kísérteties tűz lángnyelvei egyre féktelenebbül, egyre magasabbra csaptak.

A Setétek gyűrűje elvesztette egységét, megingott és szétesett. Megint mindenki magára maradt.

Svéd zavartan Lajk tekintetét kereste. Lajk kérdően nézett Zavulonra, Zavulon a falnál magasabbra felcsapó lángokra meredt.

Tamara kissé széttárta a karját, ettől a hatalmában tartott Erő csomója csaknem négyszeresére növekedett, a lány újabb igézetet küldött az ég felé. A csomó ekkor felrobbant, mint egy szupernova, elindítva egy újabb hullámot.

De a Setétek vezetői sem sereghajtók, ha az Erőről van szó. Arik és Svéd elképedve vette észre, hogy a Homály helyenként mintha kifordult volna önmagából, mintha itt is, ott is gömbölyű hézagok keletkeznének benne, amelyek valahová vezetnek, talán a Homály alsó rétegeibe, ezeken a réseken tölcsérszerűen kavargó forgószelek, örvények törnek át, és ahogy átpréselődnek, gigászi legyezőkként szétterülnek, a legyezők pedig végignyalják a női védősereg gyilkos kék hullámát, amitől az erőtlenül lehanyatlik, kialszik.

A Tamara által elindított hullám nem érte el a Setétek egyenetlen láncát. Eltűnt, ellaposodott, felszívódott. A fekete örvények azonban nem csillapodtak, épp ellenkezőleg: egyre növekedtek, a falak fölött tomboltak. Arik látta, hogy csak néhány Másféle irányítja őket, köztük Zavulon és Lajk. Volt még kettő a közelben, a többieket Arik nem látta, ők a gyűrű túloldalán álltak, a Feketék mágikus lángján túl. Az örvények száma pillanatról pillanatra növekedett, egyre újabb rések nyíltak lefelé, egyenesen magához a Homályhoz.

A központi téren a lányok hirtelen összehangoltan elmozdultak, párokra oszlottak, különös pózban megdermedve. Elhelyezkedésükben volt valami megfoghatatlan rend, furcsa magasabb rendű harmónia. Tamara is könnyedén változtatott a tartásán: kezét most nem az ég, hanem a láng felé nyújtotta.

A Feketék fölötti villódzás kezdett összecsavarodni, most úgy festett, mint egy adag tejszínhab a süteményen. Azután az örök tűz szögletes nyílásából láng helyett vakító fényoszlop emelkedett ki, az alacsony és örömtelenül szürke égbolt felé törve, belefúródva.

Úgy tűnt, maga a Homály is megremeg. A fekete örvények visszapattantak a falról, vagy jó kétméternyire.

– Hogy a Setétbe! – sziszegte fogai közt Lajk. Az arca most olyan volt, mint egy koponya, hosszú bozontja lebegett a nem létező szélben, fürtjei a mágikus Erő áradásának ütemére mozogtak. – Honnan van ekkora hatalmuk?!

A Setétek válaszcsapása szinte azonnal megérkezett: a vezetők közül ketten felöltötték teljes homálybéli alakjukat. Zavulon óriási, csaknem nyolcméteres, szarvakat viselő démonként magasodott az erőd falai fölé, amelyek még csontos térdéig sem értek föl, kicsit távolabb pedig egy hatalmas, pikkelyes sárkány okádott füstölgő lángokat. A sárkány sokkal testesebbnek, masszívabbnak látszott, mint azt a méretei indokolták volna. A sötét energia áradásától eldugult a fül, lüktetett a halánték. A Mars-mezővel szemközti, hosszú, oszlopos sárga épület ablakaiból csörömpölve kitört az üveg, nyilván a szomszédos házak ablakaiból is, de ezt az erővel túltelített sötétségen át nem lehetett látni.

A Zavulonhoz és a sárkányhoz közelebb álló lányok láthatóan bajban voltak: az egyik páros a földre zuhant, a másik térdre esett.

A démon átlépett a falon, a földön fekvőktől alig egyméternyire csapva a gránitlaphoz karmos mancsát. A sárkány felszálláshoz készülve meglengette szárnyait.

Tamara zavartan hátralépett, újabb Fekete páros zuhant a földre.

„Mi lesz itt mindjárt!” – gondolta Svéd megdörzsölve lüktető halántékát.

Szüntelenül szívták ki az energiáját, de ebben nem volt semmi meglepő.

– Állj! – ordított fel hirtelen Arik, kitört a sorból, és rohanni kezdett. – Tamara, állj, mit művelsz?!

A Feketéket irányító nő hirtelen megfordult, félbehagyta a mindkét kezével éppen megkezdett mozdulatot.

– Á! – mondta gonoszul. – Te is itt vagy?

– Hagyd abba! – Arik éppen Zavulon lába mellett rohant el, aki komoran fordította lefelé pofáját, komoran bámulva a váratlanul felbukkant zavaró tényezőre. – Hiszen közös a természetünk, minek ez az esztelenség?!

– Azért jöttetek, hogy megöljetek minket! – kiáltotta elcsukló hangon Tamara.

– Nem! Azért jöttünk, hogy észre térítsünk benneteket! Azért jöttünk, hogy beszéljünk veletek!

– Hallgasd őt meg, kislány! – zendült fel Zavulon vibráló basszusa. – Csak örülni fogunk, ha senkit nem kell megölni.

Fejük fölött surrogva áthúzott a sárkány – hihetetlennek tűnt, hogy egy ekkora test repülni képes, ráadásul a Homály sűrű közegében, ahol minden mozdulat nehéz munkába kerül.

– Hazudtok!

– Nem!

– Akkor bizonyítsátok be, hogy nem hazudtok!

Arik gondolkodás nélkül rohant előre, a Tamara körül csoportosuló, halálosan, homálybélien, boszorkány-, vámpírmód gyönyörű lányok felé. Áradatokban csapott le rá az Erő és több ismeretlen támadó igézet, csaknem kétrét görnyesztette egy hihetetlen erejű Pharmarosz-spirál, Arik mégis áttört a Feketék ritkás során, csaknem közvetlenül Tamaráig, megállt előtte, és a szemébe nézett.

– A hatalmadban vagyok – jelentette ki szilárdan. Azzal leengedte a kezét.

Valóban Tamara hatalmában volt – védtelenül kiszolgáltatva a Feketéknek is, a sajátjainak is. Most bármely csapás elsöpörte, darabokra törte vagy szétszórta volna.

„A ha-tal-mad-ban va-gyok” – ismételte meg tompán a visszhang, mielőtt a szavak végleg elhaltak volna a Homályban.

Két lány Arik mellett állva Tamara pillantását leste odaadóan, valamilyen jelre várva. Fölöttük apró, kékes gömb gomolygott.

– Ez megőrült! – mormolta Svéd a nyakát nyújtogatva.

– Nem – mondta váratlanul Lajk kimérten és kissé komoran. – Egyszerűen csak szereti ezt a nőt.

Tamara nem adott semmiféle jelet. Tekintete ismét találkozott a hatalmas démon pillantásával, és röviden odavetette:

– Beszélj!

Az ég felé törő fényoszlop lassan kezdett kihunyni. Zavulon két-három másodperc alatt visszazsugorodott normális méretére és csaknem a megszokott alakjára.

Arik Tamarát nézte, az eleven és gyönyörű Tamarát, és ostobán elvigyorodott.

Ostobán és boldogan.

7. FEJEZET

Még aznap este, amikor valamennyire elrendeződött és megnyugodott minden, Lajk csapata visszaindult Kijevbe. Larisza Narimanovna a teljesen megkergült Giovannival, akit két hétre hoztak Pityerbe, természetesen külön ment el repülőgépen.

Iraklij is elrepült: erős mágus volt, Ukrajnában a második Setét azok között, akik együttműködnek az Őrséggel.

Az Inkvizíció kollégiumának ülésére azonban csak az elsőket hívták meg.

Arik Turljanszkij viszont ott maradt. Ő is meghívást kapott a tanácskozásra, és ezen természetesen senki nem csodálkozott.

Iraklij helyére – miután a takarítónők lelkiismeretesen rendbe rakták – saját kezdeményezésére betelepedett Zavulon. Nagyon eredeti módon invitálta át magához Lajkot: néhányszor ököllel megdöngette a falat, mivel a két szoba szomszédos volt, és a Másféléknek nem volt baj a hallásukkal.

Csak nemrég múlt éjfél; a Feketékkel éppen az Inkvizíció foglalkozott, amelynek képviselői szó szerint elözönlötték Szentpétervárt. A Setét Másféléket mint érintett feleket elküldték. Mellesleg a Fénypártiakat is. A Mars-mezei kimerítő összecsapás után Lajk jóízűen aludt néhány órát. Tovább is aludt volna még, de moszkvai kollégájának faldöngetése felébresztette.

Seremetyjev kopogás nélkül ment be Zavulonhoz – elvégre hívásra jött.

– Szervusz, Artúr! – mormolta Lajk.

– Már találkoztunk – tettette a csodálkozást Zavulon. Tudta, mit fog válaszolni Lajk: „Aludtam, nekem már holnap van.”

Lajk valóban így felelt.

– Én viszont nem aludtam... Egyébként... – Zavulon közelebb húzott egy széket, kamáslis lábát felrakta a szélére, és fejét forgatta, mintha körülnézne –, ki állította fel a védelmet, te?

– Én.

– Mikor tanulod már meg, hogy minden lyukat be kell tömni?

– Talán vannak lyukak? – érdeklődött bizalmatlanul Lajk.

– A levegőben, a hatodik rétegben energetikai egyensúlyhiányt érzékelek. Itt meg itt. – Zavulon cigarettájával arra bökve mutatta, hol. Az ablaknál és a fogas alatt. – Bármelyik zöldfülű a fehér látás képességével...

– Hát csak próbáld meg! – tanácsolta Lajk kajánul. Zavulon gyanakodva hunyorgott.

– Hmm... – mormogott néhány másodperc múlva. – Valóban. Hogy csináltad?

– Hát csak úgy – hahotázott Lajk. – Hirtelen megvilágosodás. A fehér látás nem csak a levegőben működik. A földben is. Igaz, inverzen és sikló fázisban.

– Tényleg? – csodálkozott Zavulon. – Nem is tudtam.

– Ez azért van, mert szabadjára engedted a boszorkányaidat, és senki nem dolgozik a földön. Semmi elméleti felkészültség, csak ócska trükkök meg ráolvasások... a talizmánokat most is csak varázsszernek nevezik.

– A Kassagar Garsarrát ki írta, nem emlékszel véletlenül? Á, boszorkányok? Vajon kinek a boszorkányai? – egyenlített azonnal Zavulon.

Lajk mélyet sóhajtott.

– Jól van, ülj le... – legyintett Zavulon, a szőnyegre szórva a hamut. – Kérdezz!

– Inkább mesélj el mindent! – Lajk elégedetten belehuppant egy fotelba, cigarettát vett elő, kotorászott a mellényzsebében, de nem találta az öngyújtóját. Ezért sóhajtva mondott valamit, és a tenyerén megjelenő lángról gyújtott rá.

– Rendben – egyezett bele váratlanul Zavulon. Lajk megszokta, hogy moszkvai kollégáját rendszerint nehéz szóra bírni. De most belekezdett: – Szóval, alig indítottalak el benneteket Moszkvába, amikor a nyakamra jött két taláros Prágából. Azt mondják, a helyzet megváltozott, a Feketékre vonatkozó információ némiképp elavult. Nyilván azt hitték, nem téged küldlek ide, hanem valamilyen taknyosokat.

– És miért nem szóltál nekem? – érdeklődött zordan Lajk.

– Megtiltották. Úgy döntöttek, hagyják a csoportodat „as is”, és figyelnek. Amikor a helyzet egyrészt világossá, másrész kritikussá vált... Magad is láthattad.

– Mint mindig – morogta Lajk. – Hányszor fordult már elő, hogy engem küldtél az oroszlán torkába? Vakon, információ nélkül?

– Sokszor. – Zavulon egykedvűen ingatta az állát. – De te azok közé tartozol, akik mindig kivágják magukat. A többiek meg... A többiek nem számítanak.

– Neked talán nem. De nekem?

– Ha nem tudják kiverekedni magukat, egy krajcárt sem érnek. Nincs helyük melletted. Apropó, ez a te... török-lengyel hibrided. Kicsoda egyáltalán? A felső szintre jutása szempontjából.

– Remek fickó! Fejlődik. Eredetileg tulajdonképpen ezt az egész műveletet az ő kvalifikációjaként akartam végigcsinálni. Meg a másikat is edzeni akartam egy kicsit. Svédet, akinek a jachtja van.

– A többiek, ha jól értem, reménytelenek? Nem számítva az alakváltót.

– Az egyik épp hogy kibújt a tojáshéjból... Ismered a viccet? „Ó, istenem!”, mondta boldogan a kiscsirke, amikor kibújt a tojásból a lehető világoknak erre a legjobbikára, Leibniz szerint. „Fúj, az ördögbe is!”, mondta ugyanez a kiscsirke, és visszabújt a tojásba, Schopenhauer nyomán. Nos hát, épp ideje, hogy a másik visszabújjon a tojásba. Schopenhauer nyomán.

Zavulon elnevette magát.

– Kegyetlen vagy, Lajk... Kegyetlen...

– Hát, mit csináljak?

– Igazad van, semmit. Ezt a te odesszáidat ma az egész kollégium megpróbálta sarokba szorítani. Egyenként sorra meg együttesen. Nem hagyta magát! Tényleg szereti azt a kis boszorkányt?

– Te talán nem láttad? Ott a Mars-mezőn?

– No hisz, megeshet mindenféle... – Zavulon elfintorodott. – Talán majd ledolgozza. A kockázat önmagában még semmit nem jelent.

– Csak azt ne mondd, hogy nem vetted észre az érzelmi hátteret! Nem hiszem el.

– Hát igen. Nos, egészében véve az Inkvizíció elnézően viszonyult ahhoz, amit csinált. Végül is tulajdonképpen nem csinált semmi olyasmit, ami ellentétes lenne a Megállapodással. A lányban pedig potenciálisan megvan a lehetőség, hogy Hatalmassá váljék. Geszer magától értetődően követeli az eredeti határozat végrehajtását, vagyis hogy az utolsó szálig semmisítsék meg őket, de Bagolyfő és Hena kordában tartja. Azt hiszem, a leányzókat sem fogják megsemmisíteni.

– Mi a helyzet a mentortalizmánokkal?

– Nincsenek! A legkisebb nyomuk sincs. A talárosok feltúrták az összes helyet, ahol a Feketék össze szoktak jönni, egészen Razlivig elmentek. A Fontankán álló ház oltárát szétszedték, de az ördögbe is, egyetlen molekulát sem találtak! Nulla. Az örök tüzet a Mars-mezőn szinte feltúrták. Közönséges gázégő, mágiának semmi nyoma. Próbaképpen odaadtak az egyik lánynak egy boszorkányamulettet, hát csaknem felégette vele a falat a tanácsteremben. Vagyis kiderült, hogy jártassága a hagyományos amulettekkel való munkában nulla. A többiekkel körülbelül ugyanez a helyzet. A vezetőjük valamivel ügyesebb, intuíciós alapon sikerült neki valamennyire, de ez...

Zavulon könnyedén megmozgatva ujjait hangsúlyozta, mennyire összeegyeztethetetlen Tamara ügyessége és az, amilyen játszva kezelte a lány az Erőt nemrégiben.

– Hm... De ha nem amulettekből, és nem is a Homályból merítik az erőt, akkor honnan? – kérdezte Lajk értetlenkedve, vagy a balkonajtóhoz vagy a rajta lógó függönyhöz intézve a kérdést. Legalábbis arrafelé meredt.

– Bagolyfő már zöld a dühtől. Alighanem arra számított, hogy kiegészítheti kis gyűjteményét. Itt meg teljes a kudarc. – Zavulon furcsán felhorkant, ez nyilván kárörvendő nevetés akart volna lenni, és az órájára nézett. – Hamarosan indulnunk kell.

– Hol lesz a tanácskozás? – kérdezte Lajk, és ásított egy nagyot.

– Itt, a Rigai szárny tizenhetedik emeletén.

– No csak! – álmélkodott Lajk. – Reggelente ott kávézom. A kilátás... Még ha Pityer is, azért szép.

– Bagolyfőnek is tetszett. Apropó, kávé: nem innánk egyet? Így is, úgy is a Rigaiba kell mennünk.

– Semmi kifogásom ellene.

A két mágus sietség nélkül elhagyta először a foteljét, majd a szobát is – az ajtót nem nyitották ki, lusták voltak megkeresni a kulcsot –, és elindultak a Szovjetszkaja szálló központi épületének halljában levő bár felé.

A megbeszélt időben Lajk és Zavulon fölment a tizenhetedik emelet kétoldalt üveggel határolt halijába. Nemrég alighanem valami fogadásféle lehetett itt, mert a hallon végig abrosszal leterített asztalok sorakoztak, és a fal mellett álló moziszékeken elég sok papírszemét maradt, szórólapok, hírlevelek, programfüzetek, sőt valakinek a sötétszürke pulóvere is, bal oldalán, a szív fölött rövid felirattal:

OROSZ FANTASZTIKUS IRODALOM

HTTP://WWW.RUSF.RU

ÖTÉVESEK VAGYUNK

A könnyed mágikus nyomok alapján könnyű volt kitalálni, hogy a szállodai személyzet nem takarította le az asztalokat, ezt valamelyik Másfélének kellett megtennie, valószínűleg valamelyik inkvizítornak. Természetesen nem kézzel.

Arik és Tamara az asztalsor előtt ült, ott, ahol a tanúk szoktak. Ez jó jel volt. Lajk egyébként nem kételkedett benne, hogy a tanácskozás a Setétek számára kedvezően zárul majd.

Lajk és Zavulon még meg sem találta a helyét, amikor halk csendüléssel befutott a lift. Ezúttal a Fényességes Geszer, von Kissel és mérhetetlenül komoly Szolodovnyik megfigyelő érkezett. A megfigyelő komolysága nagyon is érthető volt: a hozzá hasonló aprónépnek nem sűrűn – igazából sohasem – adatott meg részt venni a Bíróság kollégiumának ülésén, most ráadásul szinte csak Hatalmas mágusok voltak jelen.

Lajk öt Hatalmasért kezeskedhetett, ha ideszámítjuk az ügyektől rég visszavonult Bagolyfőt is. De a Hatalmas még inkvizítorrá válva is Hatalmas marad. Előző nap a Mars-mezőn még négy Hatalmas vett részt az akcióban, de itt nem voltak jelen. Még a minszki Nappali Őrség búzaszín bajszos főnöke, a tegnapi Hatalmas Sárkány sem – a maga idejében igen sok birkáját és egyéb jószágát falta fel Meinard, Berthold és Rigai Albert livóniai püspököknek –, elutazott, holott általában részt vett az ilyen tanácskozásokon. A többiek egyszerűen messziről jöttek, elvégezték a munkát, és sietve hazatértek. A helyzet stabilizálódott, most a helyieken a sor, hogy eltakarítsák, ami felhalmozódott, akkor meg minek kornyadoznának egy unalmas tanácskozáson, amely egy számukra teljesen idegen régió ügyeivel foglalkozik?

Az inkvizítorok közül Lajk még a prágai Vitĕzslavot, a vámpírt ismerte, aki a keleti szektorért felel, és a közelmúltban betanuló, Makszim nevű mágust, aki néhány éve rendes kis randalírozást csapott Moszkvában, és akit akkoriban Dúvad néven ismertek. Valóban dúvadnak bizonyult, regisztrálatlan mágus volt. Fatőrrel irtotta az alacsony szintű Setéteket. Miféle históriák esnek meg a realitás és a Homály összeütközésekor... No és persze Henát, a megfigyelőt is ismerte Lajk. Az öreg alakváltó, aki egy nyugalmából kizökkenthetetlen kínai istenségre hasonlított, Bagolyfő mellett ült az asztalnál, és talányosan mosolygott valamin.

Hamarosan megjelent egy holtsápadt boszorkánymester, a pityeri Nappali Őrség főnöke, majd szinte rögtön a nyomában egy gyengécske mágus, az Éjszakai Őrség vezetője. Mindkettőjüket alacsonyabb rangú inkvizítorok kísérték – vagy inkább elővezették. Alighogy letelepedtek, Vitĕzslav összenézett Bagolyfővel, és felállt.

– Megkezdjük.

A többiek is felálltak.

Két percbe telt, míg rituálisan elmondták a Megállapodást: „Másfélék vagyunk. Különféle erőknek szolgálunk, ám a Homályban nincs különbség a Setét és a Fény hiánya közt. Harcunk képes elpusztítani a világot...” – és így tovább. Elvben minden így volt helyes, elvégre a Megállapodás éppen azért Megállapodás, hogy tiszteletben tartsák és végrehajtsák rendelkezéseit. Lám, Szolodovnyik még a szemét is kimereszti az igyekezettől. De ha nem tizedszer, nem is huszadszor, sőt nem is ezredszer veszel részt egy ilyen ülésen, akaratlanul is megszokod, és az egész dolog ünnepélyessége észrevétlenül és nyomtalanul elpárolog valahová.

Amikor elhangzott, hogy „az idő majd határoz felőlünk”, a jelenlevők – többségük megkönnyebbülten – elfoglalták helyüket.

Lajk arra számított, hogy mint mindig, a főbíró tisztét betöltő egyik inkvizítor felolvassa az aznap megtárgyalandó ügyeket, de Bagolyfő kezdett beszélni. Természetesen nem állt fel – csak a kihallgatott tanúknak és a vádlottaknak kellett állva beszélniük. No meg az ilyen ülésen nagy ritkán megjelent vendégek is felálltak, ha szót kaptak. A régi gárda rendszerint ülve beszélt.

– Tekintettel a kivizsgálandó ügy szokatlan voltára és valamennyi Másféle tudása szempontjából rendkívüli fontosságára, a Bíróság kollégiuma független bíró bevonását tartotta szükségesnek – csikorogta érzelemmentesen Bagolyfő. – Az idős mágusok természetesen ismerik őt. Kérem!

Vitĕzslav készségesen megnyitotta a már régen előkészített portált, és a vörösesen gomolygó ködből a hallba lépett egy alacsony Másféle, arcát mintha tengeri szelek aszalták volna szárazra. Ódivatú nadrágot, rövid ujjú inget és lyukacsos kalapot viselt, úgy festett, mint a brezsnyevi pangás korából megmaradt, jól konzervált nyugdíjas. Csak a bevásárlószatyor hiányzott a kezéből a kefirrel.

Lajk arca akaratlanul is megnyúlt. Ez az ülés láthatóan megdönti a megjelent Hatalmasok létszámának minden rekordját!

– Bemutatom önöknek a Hatalmas Sindzsét, a Holtak Bíráját, és tisztelettel felkérem, hogy vállalja mai tanácskozásunk elnöki tisztét. Igen, tanácskozás, nem bírósági tárgyalás... Fényességes Geszer, mellőzze a tiltakozást, mivel úgyis elutasítom!

Sindzse, a Harkovba való örök semleges egyszerűen biccentett a jelenlevőknek, azután Hena felé fordulva tisztelettel meghajolt. Hena természetesen felállt, és válaszként szintén fejet hajtott. Ezzel a ceremónia véget is ért.

– Vitĕzslav, kérlek, folytasd! – mondta Bagolyfő, és szemét kimeresztve mozdulatlanná dermedt. Ezért a szokásáért, mármint hogy mozdulatlanul, pislogás nélkül képes ülni, kapta valaha a nevét.

– Köszönöm. – A vámpír fél szemmel az asztalon előtte fekvő jegyzetére pillantott. – Mai vizsgálatunk tárgyául Moszkva város, Oroszország, Éjszakai Őrségének Szentpétervár város, Oroszország, Nappali Őrségéhez intézett keresete szolgál – közölte a vámpír. – A kereset tárgyát regisztrálatlan Setétek regisztrálatlan szektájának Szentpétervár és Leningrád megye területén folytatott tevékenysége adja, továbbá Szentpétervár város Nappali Őrségének bűnös hanyagsága, mert nem jutott a szekta nyomára, és nem tett semmit a szekta tevékenységének felszámolására. Nevezett tevékenység következménye több haláleset Fénypárti Másfélék, számos haláleset emberek körében, emberáldozatok bemutatása és egy egész sor olyan mágikus cselekmény elkövetése, amelyek összeegyeztethetetlenek a Megállapodás rendelkezéseivel. Az eljárásjogi szabályzat értelmében most meg kellene kezdenünk a tanúk kihallgatását, ám tekintetbe véve, hogy ma nem bírósági tárgyalást tartunk, hanem informatív tanácskozást, továbbá tekintettel arra, hogy a kereset beadása után az Inkvizíció lefolytatta a maga vizsgálatát, és ennek eredményei gyökeresen megváltoztatták a kialakult helyzet értékelését, javaslom, hogy előbb hallgassuk meg a szakértői jelentéseket, ezt követően arra kérjük a felperest, fogalmazza újra panaszát. Fényességes Geszer?

– Nincs ellenvetésem – mormolta a megszólított. Hangjában némi óvatosság érződött: miféle új körülmények?

– Kérem, Makszim.

A szó a volt moszkvai Dúvadat illette.

– A kereset benyújtásának időpontjában Szentpéterváron valóban létezett önmaguk által hasonított Másfélék gyengén központosított szervezete. Mivel a hasonítás a megszokott módon hasonított Másfélék szabványos közreműködése nélkül történt meg, és mivel ennek okai még nem tisztázottak, az emberi lényegnek Másféle lényeggé transzformálódása meglehetősen szokatlan módon ment végbe. Úgy fest, mintha a transzformáció folyamata megkezdődött volna, de nem zajlott volna le teljesen. Szigorúan véve az említett szektatagok nem voltak teljes értékű Másfélék, csak potenciálisan, vagy a hasonítási folyamatnak egy lefagyott fázisában, vagy egy hihetetlenül elhúzódó hasonítási folyamatban megrekedve. Ebből kifolyólag egyikük sem volt képes használni a magasabb rendű mágiát, és nem volt képes teljesen lemerülni a Homályba. Következésképp ezek a félig Másfélék energetikai szempontból csak a gyenge Másfélékre nézve jelentettek veszélyt (Szentpéterváron azonban ilyenek alkotják a túlnyomó többséget) továbbá az emberekre nézve.

A vizsgálat kezdetének időpontjában viszont gyökeresen megváltozott a helyzet. Az említett szektatagok közül mintegy húszan, mindannyian tizenhárom és harmincnégy év közötti nők, mégiscsak végigvitték a hasonítást. A jelekből ítélve mind a hasonítás folyamata, mind lezárása szabálytalanul történt, mivel az említett szektatagok mágikus energiával végzett munkájának módszerei gyökeresen eltérnek a hagyományostól, és magának az energiának a forrása teljesen azonosítatlan. Kezdetben az a hipotézis alakult ki, hogy a szektatagok rábukkantak valamilyen nagy erejű talizmán, sőt talán mentortalizmán rejtekhelyére, amely használatakor képes az alkalmazók erejét egy-két szinttel megemelni, de utóbb ez a hipotézis helytelennek bizonyult. Először is: Szentpétervár és Leningrád megye egész területén egyetlen talizmánt sem sikerült felfedezni, másodszor: a hasonítási folyamaton átesett szektatagok még alapvető mágikus ismeretekkel sem rendelkeznek, sem a legkisebb gyakorlattal a szabványos talizmánok alkalmazásában. Kidolgoztunk még két változatot arra, hogyan lehet a mágikus energia akkumulálásának alternatív eszközeihez jutni. Egyik változat sem hozott semmilyen eredményt. A forrás, amelyből a szekta az energiát merítette, mostanáig ismeretlen; ők maguk, miután a legcsekélyebb elméleti felkészültséggel sem rendelkeznek, egyelőre semmit nem tudnak megmagyarázni.

Bár egyetlen lépéssel sem jutottunk közelebb a szekta mágikuseneregia-forrásának felderítéséhez, a szakértői csoport bizonyos következtetésekre jutott annak jellegére és természetére vonatkozóan. Nem mutat hasonlóságot a Homály szabad energiájával, függetlenül annak rétegenkénti feszültségétől, továbbá nem mutat hasonlóságot a talizmánok és más hordozók akkumulált energiájával. A fekete energia, ebben az elnevezésben állapodtunk meg, leginkább irányító műveleti áramlatokra emlékeztet, amelyek spontán változtatják teljesítményüket, feszültségüket és a céltárgyat. Másként fogalmazva úgy fest, hogy az említett szektatagok csak közvetítők, az energiával valaki más manipulál. Ebben az esetben teljesen világossá válik, miért nem vagyunk képesek megtalálni a forrást: egyszerűen nem létezik. Létezik egy bizonyos egyed, aki a szabad energiával manipulál, vagy felszabadítja az akkumulált energiát, a műveleti áramlatokat eközben nem közvetlenül a céltárgyra irányítja, hanem a szektatagokba áramoltatja. Ezzel magyarázhatóak a hármas védnökséggel működő, különleges kijevi csoport három tagjának dührohamai is: az átalakított fekete energia hatásával.

A különlegesen fogékony ifjú kollégák kedvéért külön elmagyarázom: ha úgy vélik, hogy Szentpéterváron megtelepedett egy rendkívüli erejű Másféle, aki kénye-kedve szerint irányítja a többi Másfélét, sietek mindenkit megnyugtatni: ez nem így van. Az organikus szervezetek, és minden kétséget kizáróan valamennyi Másféle is ezekhez tartozik, másképpen alakítják át az energiát.

Makszim enyhe iróniával Szolodovnyikra és a két pityerire, majd Arik Turljanszkijra és barátnőjére pillantott. Csakhogy míg az első háromból kezdetben valóban áradt a feszültség, Ariknak szeme sem rebbent, amiért Lajk nagy kövér piros pontot rajzolt képzeletbeli személyi anyagába. A szakértő inkvizítor a következő szavakkal zárta mondanivalóját:

– Ily módon arra a következtetésre kellett jutnunk, hogy a természetnek és a Homálynak egy eddig ismeretlen jelenségére bukkantunk. Az Inkvizíció Európai Irodájának a szakértői bizottság a következőt javasolja: valamennyi szektatagot életben hagyni, és hajlamainak és természetes jellemzőinek megfelelően megtanítani a modern mágia elméletére és gyakorlatára. Küldjenek Szentpétervárra kutatócsoportot, továbbá egy különleges rendeltetésű csoportot, amely képes adekvát módon közbelépni bármilyen előre nem látható körülmény felmerülése esetén. Javasoljuk, hogy valamennyi Másféle hagyja el Szentpétervárt, aki marad, nyilatkozzon, hogy tisztában van a kockázattal. Köszönöm a figyelmet.

Makszim méltóságteljesen bólintott Bagolyfőnek – aki meg sem rezzent –, a bíráknak, személyesen Sindzsének és minden jelenlevőnek.

– Öné a szó, Fényességes Geszer! – Vitĕzslav nem késlekedett.

A Fénypárti mágus nyilván értékelte már az elhangzottakat, és tökéletesen megértette, hogy legalábbis ostoba és naiv dolog lenne azt remélnie, teljesítik a Feketék megsemmisítésére vonatkozó eredeti követelését.

– Köszönöm, szakértő úr, beszámolója a legnagyobb mértékben érdekes és lebilincselő volt. – Geszer úgy tett, mintha tapsolna. – Különösen az a része, amely a Feketének nevezett mágikus energia természetéről és jellegéről, valamint az irányító erő szörnyűséges forrásáról szólt. Azt hiszem, az öreg mágusok értékelik majd, és jót mulatnak.

– Ne bohóckodj, Geszer! – mondta Bagolyfő rezzenéstelenül, sőt mintha még a száját sem nyitotta volna ki. Ebben a pillanatban egészen elképesztően úgy festett, mintha a Micimackó orosz rajzfilmváltozatának kimerevített kockája lenne – szinte arra lehetett számítani, hogy rögtön megmozdul a vidám mackó. De nem, mereven ül és egy pontra mered...

– Ha jól értem, már eldöntött ügy, hogy nem semmisítik meg ezt a boszorkánybandát.

– Miért lenne eldöntött ügy? – vetette ellene halkan Bagolyfő, és végre megmozdult. – Miért gyűltünk akkor össze? Ezt egyszerűen közöltük volna. Az a célunk, hogy megértessük a felperessel ennek a lépésnek a vitathatatlan szükségességét.

– Igen, igen, tudom – bólogatott Geszer. – Csakhogy nekem nem nagyon tetszik ez a tanácskozás. A titkár Setét...

– A titkár inkvizítor – javította ki recsegő hangon Bagolyfő.

– ...aki korábban Setét mágus volt – folytatta Geszer. – A megbeszélést egy vámpír vezeti. A bíróság elnöke a Hatalmas Sindzse, a Setét Árnyéka. A teremben kizárólag Setétek vannak jelen, sehol egy fénysugár. Vagy három tucat Setét ügyét vizsgáljuk... Mit lehet erre mondani? Szerintem itt az ideje a pártatlanság jogának alkalmazására.

– A pártatlanság jogát én testesítem meg itt – mondta halkan Sindzse, és Geszer szemébe nézett.

Pillantásától még a Fényességes Geszer is lecsillapodott kissé.

– Azt akarom mondani, hogy a Setétekről Fénypártinak kell ítélkeznie. Legalábbis olyannak, aki a múltban Fénypárti volt.

– Én már régen nem szolgálok sem a Setétnek, sem a Fénynek, sem az Egyensúlynak, és te ezt nagyon jól tudod, Geszer. Én már régen nem szolgálok senkinek, még saját magamnak sem. A szolgálat a keresők osztályrésze.

Sindzse hangja monoton volt, mintha hiányoznának belőle a mély és a magas frekvenciák, mint valami ócska magnófelvételből.

– A Setétek felett nem bíráskodhat Fénypárti, mert elkerülhetetlenül elfogult lesz. A Setétek felett nem bíráskodhat Setét, mert szintén elfogult lesz. Ahelyett, hogy azon spekulálsz, kit kinek kell elbírálnia, inkább azon tűnődhetnél: kell-e egyáltalán ítélkezni? Meg akarod semmisíteni ezeket a gyereklányokat? Akkor semmisítsd meg azokat a legénykéket is, akik előzőleg Feketék voltak. Mindet, úgy másfélszáz lelket. Mit mondasz erre, Geszer? Ők most közönséges emberek, így hozta a sorsuk. Még ha megsemmisíted is őket, segít ez az elpusztult Másféléken és elpusztult embereken?

– Nem segít. – Geszer homloka egyre ráncosabb lett. Érthető is. A saját térfelén, a saját fegyverével mértek rá csapást. – Egyelőre egyáltalán nem követelem a megsemmisítésüket.

– Akkor miről beszélünk?

– Arról beszélünk – találta fel magát nyomban Geszer –, hogy a Setétek közel harminc olyan varázslónőhöz jutnak, akik idővel képesek lesznek kategórián felülivé válni, és egy potenciális Hatalmashoz.

– Remek, máris alkudozol. – Sindzse szeme körül apró ráncok jelentek meg. – Nos... Észszerű, amit mondasz. Dunkel, engedélyeznetek kell a Fénypártiaknak egy sor rendkívüli, egyoldalú, magas szintű beavatkozást. A számítást Geszer végezze el, meggyőződésem: a Hatalmas Fénypárti mágus nem enged meg magának olyan fokú pimaszságot, hogy többet követeljen, mint amennyit ezek az újsütetű gyerekek nyomnak a latban. Ami pedig a Hatalmast illeti... neked megvan a magad Hatalmasa, Geszer. Méghozzá micsoda kilátásokkal. Még te siránkozol?

Geszer lehangoltan széttárta a karját. De bármily furcsa, hallgatott.

– Dunkel, hallottad, mit mondtam. Mivel itt már semmi lényegesre nem lehet számítani, távozom – mondta Sindzse.

Az öreg Másféle felállt, Vitĕzslav felé fordult. Az tisztelettel megnyitotta előtte a portált, amelyen túl egy átlagos panelház átlagos szobája sejlett föl, igaz, vöröses ködfátyolba burkolva.

– Elevenekről ítélni jóval könnyebb, mint holtakról – mormolta Sindzse belépve a portálba. – Az eleveneknek mindig kell valami...

A Setét Árnyéka az ülés egész ideje alatt egyszer sem alkalmazott mágiát.

– Nos... – tért vissza kötelességéhez az ülést vezető Vitĕzslav –, kérem, Fényességes Geszer, vázolja fel Moszkva város Éjszakai Őrségének álláspontját... az elhangzottak fényében.

Egy másodpercnyi gondolkodás után Geszer összenézett von Kissellel, csak ezután válaszolt:

– Nos, ha a bíróság jóváhagyja a Hatalmas Sindzse javaslatát... akkor... alighanem visszavonjuk keresetünket.

– „Alighanem” vagy visszavonják?

– Visszavonjuk.

– Úgy legyen! – mondta az egyik inkvizítor bíró, és jelképes kalapácsával leütötte a jelképes pulpituson.

– Csak még valami – szólalt meg Bagolyfő végleg megfosztva a tanácskozást hivatalos jellegétől. – Geszer... Nehogy pimaszul túllőj a célon a beavatkozásokkal! Első szintű legfeljebb kettő lehet, és ügyelj az időközökre, ellenőrizlek majd.

– Köszönöm, maga nagyon jóságos – morogta Geszer. – Egyetlen feltételem van. Ezek – bökött fejével a szomszédos terem felé, ahol ebben az időben Tamara lánykái várták, hogy döntsenek a sorsukról – nem tanulhatnak egy helyen. Egyenként szét kell szórni őket különböző városokban.

– Hármasával – szállt vele nyomban vitába Zavulon, végleg a kollégáikat régóta és igen alaposan ismerő felek közti banális alkudozás szintjére leszállítva a vitát. – Gondolj a stresszre, Fényességes Geszer, amely rászakad ezekre a szerencsétlen gyerekekre, amikor barátaik, barátnőik nélkül teljesen magukra maradnak a Másfélék veszélyekkel teli világában! Ennek téged igencsak nyugtalanítania kell.

– Ezek a gyerekek nagyon hamar kimutatják majd a foguk fehérjét – felelte komoran Geszer. – Az egyik vért kezd inni, a másik rontó igézeteket bocsátani másokra... Egyébként úgy vélem, kiegyezhetünk városonként kettőben.

– Megegyeztünk – bólintott Zavulon. – De ez a vezetőjükre nem vonatkozik, őt ott oktatjuk majd, ahol akarjuk. Dunkel kolléga?

– Nincs ellenvetésem – legyintett Bagolyfő.

Ám ekkor Lajk is úgy érezte, nem szalaszthatja el az alkalmat.

– Tisztelt bíróság, tisztelt Inkvizíció! Fel kell hívnom a figyelmüket arra, milyen nyomorúságos az új erők beáramlásával kapcsolatos helyzet az ukrajnai Őrségeknél – természetesen a Nappali Őrségekre gondolok! A Csernobilban nyolcvanhatban bekövetkezett, örökre emlékezetes katasztrófa következményei ismeretesek. Azóta negyvenszer kevesebb Másféle születik...

– Rövidebben, Lajk! – szakította félbe a szóáradatot Bagolyfő. – Mit kérsz?

– Kizárólagos jogot az ukrajnai Őrségeknek a ma ragyogóan megvédelmezettek nevelésére...

– Tíz ember – összegezte Bagolyfő.

– Nem lesz ez túl sok Ukrajnának? – vakarta meg a tarkóját Zavulon. – Hiszen még a nevelésükre alkalmas embered sincs...

– A te jóvoltodból – morogta Lajk. – Mindet elintézték.

– Rendben – adta meg magát Zavulon. – A Setét legyen veled, nevelőket is adok neked.

– Mellesleg van egy idekapcsolódó szervezési kérdés is, ha már összejöttünk itt. – Lajk még fel is állt, amire már régen nem volt példa az előző tanácskozásokon.

– Arisztarh Turljanszkij, a Fekete-tenger melléki Nappali Őrség vezetője teljesen nyilvánvaló okoknál fogva átkerül Kijevbe. Helyére a jelenlévők többsége előtt Svéd néven nem ismert második szintű Setét mágust tervezem kinevezni, amiről ezennel mindenkit tájékoztatok. Elnézést a tautológiáért.

– No ezt ügyesen elintézted – nyugtázta Zavulon. – Mint Bismarck a legjobb éveiben. Még a tautológia is elegáns volt. Egyébként arra célzol ezzel, hogy a leendő Hatalmas varázslónő is Kijevbe kerül?

– Elvégre nem lehet szétválasztani őket. – Lajk színpadias mozdulattal mutatott Arikra és Tamarára. – Már csak azért sem... mert lényegében az ő kapcsolatuk vette elejét a mészárlásnak a Mars-mezőn.

– Rendben, de csak az első évekre – mondta Zavulon a padlóra meredve. – Azután majd meglátjuk.

Érezhető volt, hogy nem könnyen egyezett bele.

– Részemről ennyi – jelentette ki sietve Lajk, és leült.

– Nagyszerű – zára le az ügyet Vitĕzslav. – Mai napirendünk utolsó pontja: a Kijev és más ukrán városok Másféléiből álló, hármas védnökséggel működő különleges csoport tevékenységének értékelése.

– Sikeresnek kell nyilvánítani, mi másról lehetne szó? – vont vállat Zavulon. – A megszokott módon végezték a dolgukat.

– A Fénypártiaknak van észrevételük a csoporttal kapcsolatban?

Geszer bánatosan mosolygott.

– A Fénypártiaknak mindig vannak észrevételeik a Setétekkel kapcsolatban...

– És a csoporttal kapcsolatban? – vágott a szavába melankolikusan Bagolyfő.

– Nincsenek – mondta Geszer undorral. – A csoport szokás szerint pökhendien és cinikusan tevékenykedett, de a Megállapodás előírásait szerintünk nem sértette meg.

– Elfogadva – csapott le kalapácsával másodszor is a bíró, és átadta a szót Vitĕzslavnak.

– Ezzel a mai napirendet kimerítettük. Mindenkit emlékeztetek arra, hogy a holnapi ülésen áttekintjük és értékeljük Szentpétervár város Éjszakai és Nappali Őrségének az utolsó tíz évben kifejtett tevékenységét. Kérem a személyi ügyekkel foglalkozó kollégákat, mindent készítsenek elő az újonnan hasonított Setét Másfélék regisztrálásához.

Arik csak ekkor engedte meg magának, hogy ellazítsa arcizmait, és rámosolyogjon Lajkra.

Tamarát csak ezt követően csókolta meg.

A liftre várva Arik kinézett az ablakon. Közvetlenül előtte terült el az éjszakai város. A sokezernyi emberi aura egyenletes ragyogássá olvadt össze; Arik arra gondolt, hogy ezt a pityeri utazását megelőzően még sosem nézett le a magasból éjszakai városokra, és nem tudta, milyen szép ez a látvány. Egyébként lehetséges, hogy csak azért van így, mert innen nem látszik a mocsok?

Ami nagy, az csak bizonyos távolságból látható, és általában tisztának és takarosnak mutatkozik.

Reggel Lajk arra utasította őt és Tamarát, hogy repüljenek el Kijevbe, ő maga pedig szokás szerint eltűnt valahová. Megállapodtak, hogy másnap találkoznak. Természetesen a Viktóriában.

8. FEJEZET

Svéd érkezett elsőként a Viktóriába – Lajknak, nem tudni, miért, az jutott eszébe, hogy az utcán, az áruház mellett árusító öregasszonyoktól vesz cigarettát. Igor, a bárpincér, akit többnyire Grigoricsnak szólítottak, kinézett pultja mögül, és meglátva Svédet, szótlanul kitöltötte neki szokott barna sörét. Közben megérdeklődte:

– Kérsz szoljankát?

– Nem – felelte Svéd, és megbékélve arra gondolt, legalább itt nem változik semmi.

Szinte nyomban belépett Lajk is. Első dolga természetesen az volt, hogy az illendőség határai közt végigcsókolta a pincérlányokat, azután a játékautomatáknál gubbasztó két kis boszorkányt.

– Hát Turljanszkij hol van? – kérdezte azután, végignézve a félig üres termen.

– Nem tudjuk – felelték kórusban a boszorkányok, valahogy örömmel.

– Hm... Benézett már ide?

– Nem. Biztosan a hercegnőjét vitte városnézésre – vihogtak a boszorkányok.

– Ejha! – csodálkozott el Lajk még jobban.

Elvben Ariknak éppen itt, a Viktóriában kellett volna várakoznia. Míg ők Pityerben jártak, Jefim talpraesett cimborája, aki az egzotikus Vikentyij névre hallgatott, végre megvásárolt két lakást abban a nyolcemeletes házban, amelynek földszintjét a Viktória foglalta el, sőt a tatarozást és utána a bútorok odaszállítását is sikerült nyélbe ütnie. Vikentyij megígérte, hogy egy héten belül megszerez még két lakást a felső szinten.

Lajk már régen gyanította, és joggal, hogy Svéd, Szimonov, sőt még a sznobizmusra hajlamos Arik is, akár a legelőkelőbb szállodával szemben is előnyben részesítenek egy lakást itt, a Viktória és a Győzelem tér fölött. Arik, Tamara és a volt Feketék közül Kijevbe kerülő két lány ezt választotta, míg Svéd és Szimonov annak az óhajának adott hangot, hogy átmennének Lajkhoz, és annak rendje és módja szerint leinnák magukat, ami aztán nagy igyekezettel és teljes odaadással meg is történt. Svéd reggel ezért nem is kívánta a szoljankát – ami nem kerülte el Lajk figyelmét –, Szimonov pedig nem óhajtott felkelni, ott maradt Seremetyjev lakásán, s egy kupac poros könyvön húzta a lóbőrt.

– Mindegy, a Setét legyen velük! – legyintett Lajk. – Na de hol van Iraklij?

Igor, a bárpincér szó nélkül, csak a tekintetével mutatott a vécéajtóra.

– Á! Akkor jut idő egy sörre.

A nagyfejűek utolsó pityeri megbeszélése és az Inkvizíció rövid összefoglalója után Lajk nem vesztegetett időt arra, hogy részletesen beszámoljon Svédnek. A nyikolajevi azonban érezte: a kijevi Setétek főnöke kigondolt valamit. Valamit, ami közvetlenül összefügg a közelmúlt pityeri eseményeivel. A tegnapi ivászat során óvatosan megpróbálta szóra bírni Lajkot, de kísérletei rendre kudarcot vallottak: Lajk Iraklij nélkül nem volt hajlandó beavatni a terveibe. Svéd azt gyanította, nem csak és nem is igazán Iraklij távolléte az ok. Szimonov jelenléte is belejátszik, és az a tény is jelentett valamit, hogy míg Szimonov rendesen leszopta magát, Lajkot meg őt nem ütötte ki annyira az alkohol.

Egy darabig szótlanul az egészségüket javítgatták a tegnapiak után. Iraklij, aki szerencsésen megúszta a murit, a bajszába nevetve az újságjával zörgött.

Lajk végül méltóságteljesen csettintett ujjával a kis boszorkák felé.

– Hé, valaki! Adjatok egy mobilt!

A sajátját még a Pityerbe indulás előtt odaadta Szolodovnyik megfigyelőnek, ám Szolodovnyik valamilyen oknál fogva, a Fénypártiak deklarált önzetlensége és igazságossága ellenére sem sietett visszaszolgáltatni a másét. A Moszkvában vásárolt készüléket pedig Lajk odaajándékozta emlékül egy fiatal nőnemű egyednek, aki még nem rendelkezett mobilkapcsolattal.

Anzselka szinte felrepült a magas székről, kezében a készülékkel. Fiatalon olyan jó érzés a főnök szolgálatára lenni!

Seremetyjev egy darabig mélán nyomkodta az összecsukható, ezüstös kis telefon gombjait.

– Miért nincs benne Turljanszkij száma? – érdeklődött nyűgösen.

– Mert... mert én nem ismerem őt – motyogta Anzselka zavartan...

– Hát ez a te mobilod?

– Igen.

– Hol az enyém?

– Te adtad oda a Fénypártinak indulás előtt – emlékeztette Svéd.

Lajk úgy nézett rá, mint valami dedósra:

– Ha egyszer odaadtam, akkor az már nem az enyém! Mint hogy nincs többet mobilom, azonnal gondoskodni kell egy újról! Ki a kapcsolattartás felelőse nálunk?

– Jefim... – közölte teljesen elveszetten Anzselka.

– Jefim velem együtt elutazott. Ki helyettesítette?

– Nem tudom...

– Kupleráj! Ebből büntetés lesz! Hol van Szajrink? Hol van Palatnyikov? Hol van Plakun?

– Palatnyikov reggel benézett... Azt mondta, a hivatalban lesz... – Szegény Anzselka majdnem sírt. Ő csak hasznossá akarta tenni magát, de az lett a dolog következménye, hogy fejére idézte a főnök haragját.

– Nesze, telefonálj! Mit húzod fel magad? – Svéd nyugtatgatóan nyújtotta oda sok viszontagságtól megviselt Nokiáját.

Lajk szeme szikrát szórt, de azért átvette a mobilt. Anzselka tisztelettel nézett Svédre; a kijevi Őrség nőnemű felével Svéd szinte már röhejesen keveset foglalkozott. Mondhatni, gyakorlatilag egyáltalán szóba sem állt velük. Ha felbukkant Kijevben, először is magukba szippantották az éppen aktuális ügyek, azután elsodorta az elkerülhetetlen zűrzavar Lajk, Gyimka Rubljov, Jefim, Szaburov vagy a petrovkai csapat társaságában. Azután a búcsúztatók részeg kompániája a peronon, az üveg ital az útra, majd a hálókocsi vendégszerető ágya. Aztán szinte átmenet nélkül már ott is van Nyikolajevben. Ezért a tény, hogy valamiféle délről ideszalajtott fickó egyszerűen csak odaveti a félelmetes főnöknek: „mit húzod fel magad?”, nagyon megnövelte az említett déli fickó tekintélyét a naiv és a Másfélék hierarchiájában egyelőre még nehezen eligazodó boszorkánypalánta szemében.

– Hess! – szólt rá Lajk Anzselkára, aki megkönnyebbülten nyargalt el a játékautomaták felé.

Arik sokáig nem vette fel a telefont, de végül jelentkezett:

– Szia, Svéd!

– Nem Svéd vagyok – dörmögte Lajk, kissé lecsillapodva a dühkitörés után, ilyenek időszakonként erőt vettek rajta.

Az, hogy abbahagyta a zsörtölődést, koránt sem jelentette, hogy az említett Szajrink, Palatnyikov és Plakun már nyugodtan alhat. Mind megkapják a magukét, az Őrség tapasztaltabb munkatársai ebben egyetlen másodpercig sem kételkedtek. Kételyei ez ügyben legfeljebb a kamaszkorból épp hogy kinőtt Anzselkának lehettek.

– Hol vagy? – kérdezte Lajk már jóval nyugodtabban. – Azt mondtam, várj a Viktóriában...

– Tamara nincs jól – mondta Arik, ha nem is elhalóan, de túlságosan nyomott hangon.

– Mi a baj? – figyelt fel Lajk.

Mielőtt útjára bocsátotta volna a párocskát a Pulkovói reptérre, szokás szerint ellenőrizte a valószínűségi vonalakat, és sem Turljanszkij, sem Tamara közeljövőjében nem tapasztalt semmi végzeteset. Egyébként a valószínűség éppen attól valószínűség, hogy időnként nagyon hirtelen és gyökeresen megváltozhat.

– Inkább gyere fel, nézd meg magad!

– Hol vagy?

– Hát itt, a Viktória fölött. Boriszopolból[27] egyenesen ide jöttünk, és azóta ki sem mozdultunk. – Arik hallgatott egy ideig, majd hozzátette: – Tamara alszik.

– Mindjárt felmegyünk – mondta gyorsan Lajk. – Iraklij és Svéd is velem jön. Úgyhogy szüntessétek meg a neglizsét.

– Jó. – Arik szipogott, és letette a kagylót.

– Gyerünk! Iraklij, tedd le az újságot!

Iraklij felállt, de az újságot nem tette le. Összehajtotta, és magával vitte. Lajk a szolgálati ajtó felé haladva már senkit nem csókolt meg.

Egy közönséges embernek, hogy eljusson a Viktóriából a ház bejáratához, ki kellett mennie az utcára, kétszer balra fordulnia a sarkon, ki a sugárútra. A Másféléknek érthető módon ez eszükbe sem jutott – a nikkeltől csillogó konyhán átvágva egyszerűen átléptek néhány falon, és a lépcsőházban, a liftnél találták magukat.

– Sok itt a moha – panaszolta körülnézve Svéd, és undorral köpött egyet. – Elfagyaszthatom?

– Fagyaszd, ha akarod – engedélyezte Lajk.

A következő néhány másodperc igencsak kellemetlen volt a kék moha, a Homály lakója számára. Közben leérkezett a lift is.

Tisztes korú, idejét kiszolgált szerkezet volt, ezért aztán csikorgott, nyikorgott és rázkódott, ahogyan az egy tisztes korú szerkezethez illik, amelyet a lehetetlen Kengurov névre hallgató, részeges ukrán szerelő gondoz. A hívógomb feletti táblán zöld betűkkel ott díszelgett ez az elképesztő név: „Felelős szerelő Kengurov V. P.” Lajk azt bizonygatta, hogy az előző részeges szerelő neve még elképesztőbb volt: Aligatorov. Aligatorov I. Sz. Turljanszkij egyszer azt fejtegette, hogy a liftszerelőket képző kijevi szakiskolába egy egész osztályra való árvaházi gyereket írattak be, akiknek időnként még ezeknél is cifrább neveket adnak. Meglehet, hogy valóban így történt...

A nyolcadik emeletre felérve a lift megkönnyebbülten felsóhajtott, és szinte érzékelhető erőfeszítéssel nyitotta ki az ajtaját.

Arik idegesen cigarettázott az ajtó előtt, az előtérben. Ezt meglátva Iraklij csaknem elejtette az újságját. Lajk és Svéd is elképedt.

– Arik? – szólalt meg mély átéléssel Svéd. – Mit művelsz?

Turljanszkij szótlanul elnyomta a falon csikket, és ledobta a földre.

– Gyertek be! – mondta komoran. Míg be nem mentek, és le nem telepedtek a korszerűen felszerelt konyhában, egyikük sem szólalt meg.

– Szóval így állunk – mondta Arik vagy félpercnyi hallgatás után. – Elmondom sorban, mi volt. A repülőtérig simán kiértünk, még a reptéren is rendben volt minden. De már utána... Röviden, vagy tíz perccel a felszállás után Tamara ereje rohamosan csökkenni kezdett, a szintje egyre lejjebb szállt. Közben ő maga ezt észre sem vette. Körülbelül húsz perc múlva ért véget a folyamat.

Lajk abban a pillanatban szkennelte Tamara auráját – egyenesen a konyhából.

– Harmadik szint, legfeljebb – közölte elgondolkodva.

– Hát ez nem semmi!

– Még a repülőgépen kezdett elálmosodni. A taxiig gyakorlatilag a karomon vittem ki, a lakásba meg a második rétegen keresztül kellett felhoznom... Azóta is egyfolytában alszik. Nem mertem felébreszteni. Egyébként, ahogy magad is láthatod, teljesen egészséges és önmagával elégedett harmadik szintű varázslónőnek látszik.

– Ez meg mi a fene? – kérdezte Iraklij sűrűn pislogva.

– Hallottál már ilyesmiről, Lajk?

– Nem – ismerte be Lajk becsülettel.

Mind feszült figyelemmel bámultak rá, ezért szükségesnek érezte magyarázatot fűzni a dologhoz.

– Mondjuk így: nem konkrétan Tamara erejének megváltozásával kapcsolatos eseményekre számítottam. Általában valamilyen eseményre számítottam, olyasmire, ami gyakorlatilag nem prognosztizálható.

– Nem értem, de jól hangzik – kommentálta Svéd.

– Mindaz, ami Pityerben történt, csak a legfelső rétege az események egész rendszerének, a katonai bázist rejtő fűtakaró – tette hozzá Lajk, de bármennyire költői volt is a kép, mondandója nem vált tőle érthetőbbé.

– Figyelmesen megnézted Pityert a Homályon át ott fenn, a szálloda felső halljában? – kérdezte Lajkot a komor Turljanszkij.

A Setétek főnöke elnevette magát:

– Arik! Ha én megnézek valamit, akkor azt mindig figyelmesen teszem. Talán el kell ezt magyaráznom, és éppen neked?

Arik bágyadtan megrázta a fejét. Mintha azt mondaná, nem szükséges.

– Akkor te mit mondasz? Először téged akarlak hallani. – Lajk hangja követelően csengett.

Turljanszkij bólintott, hogy érti, azután kelletlenül az ablakra mutatott.

– Tegnap lenéztem magasból az éjszakai Kijevre – mondta. – Ez persze nem a tizenhetedik emelet, csak a nyolcadik, de azért innen is sok minden látszik. Észre is vettem valamit, kollégák. Kijev mint különböző, különnemű, egymásra nem hasonlító aurák összessége jelenik meg; és ebben mint szivárványos kis szigetek csillognak a Másfélék aurái. Ennek így is kell lennie, ha belegondolunk, ám Pityer egyenletesen fénylett, mint valami gigantikus monokróm lámpa.

– Remek srác vagy, észrevetted – dicsérte meg Lajk. – Következtetés?

– Vagy kivétel nélkül az összes pityerinek hasonló – mit hasonló, azonos – az aurája, vagy pedig nem az emberek és Másfélék auráját láttuk, hanem... valami mást. Van egy, meg kell mondanom, eléggé kockázatos analógiám.

– Mi lenne az? – kérdezte Lajk igen élénken érdeklődve.

– Ha elvonatkoztatunk a méret globális voltától, például így fest egy csak nemrégiben hasonított olyan Másféle aurája, akinek még nem alakult ki a világhoz való viszonya.

– Vagy ellenkezőleg, már teljesen kialakult, de érzelmeit primitív közvetlenséggel juttatja kifejezésre – tette hozzá Lajk. – Arik, te teljesen nyilvánvalóan begubóztál ott vidéken! Átvezénylésedről Kijevbe már hallottál. Egyébként ti még nem, úgyhogy most közlöm veletek. – Lajk Iraklijra és Svédre nézett. – Még valami: végre gratulálhatunk neked, Svéd, az előléptetésedhez. A mai naptól kezdve te vagy a Fekete-tenger melléki Nappali Őrség vezetője. Ezúttal nem bújsz ki a dolog alól!

– Várj! – legyintett türelmetlenül az arca előtt Svéd. – Előbb jöjjünk tisztába Pityerrel!

– Rajta! – nevette el magát Lajk. – Nos, például tudsz valami értelmeset mondani ez ügyben?

– Én nem – bökte ki sietve Svéd.

– Ajjaj! – Lajk szemrehányóan csóválta a fejét. – Ügyetlenül játszol, Svéd. Kár az ostobát adnod, ez úgysem ment meg az új beosztástól. Rajta, add elő a hipotézisedet! Kinek az aurája lehet ez?

Svéd engedelmesen a homlokát ráncolta, de nem jutott semmire.

– Fogalmam sincs róla! Valami, ami Pityer alatt rejtőzik? Valamilyen rendkívüli erejű talizmán kisugárzása? Vagy felébredt az ősi idők egyik nagyon hatalmas mágusa?

– Sekélyes! Primitív! Olvastad Conan Doyle-t? A Sherlock Holmes kalandjait? Gondolj a nagy nyomozó alapelvére: vess el mindent, ami valóban lehetetlen, és ami megmarad, az lesz az igazság, bármilyen valószínűtlennek tűnik is.

– Honnan tudhatnám, mi lehetséges, és mi lehetetlen? – kérdezett vissza borúsan Svéd. – Harminc évvel ezelőtt lehetetlennek tartottam a mágiát.

– Várj, várj! – szólt közbe Iraklij, megint sűrűn pislogva. – Azt akarod mondani, hogy a fehér háttér az...

– Igen! Pontosan! – helyeselt hevesen Lajk. – Ezek a taknyosok nem emlékezhetnek a régebbi időkre, ők már beleszülettek a városok fehér hátterébe, és egyszerűen észre sem veszik!

– Hát ez hiányzott nekem Pityerben – mormolta Iraklij körülnézve. – De korábban megvolt a háttér, én emlékszem rá!

– Ja-a-aj! – nyögött fel panaszosan Svéd. – Nem értem! Ja-a-aj!

– Magyarázd meg neki! – kérte Lajk rágyújtva. Iraklij bármit képes volt úgy előadni, mint valami pohárköszöntőt. Most is kihúzta magát, mielőtt megszólalt volna.

– Mi a különbség falu és város között? – tette fel a kérdést, hanghordozásával önkéntelenül is utánozva a moszkvai olimpia idejének szónokló agitátorát. – A méret? Úgy van. Az, hogy a várost és a falut különböző emberek népesítik be? Ez is igaz. De ez a különbség csak a közönséges emberek szempontjából igaz. Mi a különbség a Másfélék szempontjából? Nem tudjátok? Megmondom nektek. A különbség éppen ebben, a fehér háttérben van! Ahogyan a potenciális Másfélék a hasonításukig tiszta, zavartalan aurát sugároznak, ugyanígy minden magára valamit is adó város, elérve egy bizonyos méretet, kialakítja fehér hátterét. Mostani feltételezéseink szerint a város specifikus auráját.

– Nagyon szépen mondod, ez igen! – helyeselt Lajk. – Abban is igazad van, amit a magára valamit is adó városról mondtál. De ha rövidre fogjuk, azt kell mondanunk, hogy korábban az emberi településeknek nem volt semmiféle hátterük. De amikor az európai városok némelyike elérte a körülbelül egymilliós lélekszámot, a legnagyobbak valóban elvesztették érzelmi-energetikai semlegességüket. Hivatalos szempontból lényegében mind a mai napig tisztázatlannak számít a fehér háttér természete. De az az érzésem, mi most rábukkantunk a megfejtésre.

Svéd meg sem próbálta leplezni vad kíváncsiságát. Általában véve éppen e miatt a megfékezhetetlen kíváncsiság miatt, az ismeretlen iránti vonzódás miatt értékelte nagyra Lajk ezt az egyébként gyengécske, középszerű vidéki mágust, tökéletesen tisztában lévén azzal, hogy Svéd gyengeségét nagyrészt a lustasága okozza. Képességei jóval többre predesztinálták a nyikolajevit az erő triviális második szintjénél. Csak fejleszteni és finomítani kellett azokat.

– Pityer megváltoztatta a hátterét? – faggatózott Svéd. – Fehérről milyenre?

– Feketére – közölte röviden Lajk. – Vöröses feketére.

– De hogyan? Mi váltotta ezt ki?

– Hát éppen ez az, drága testvéreim, amivel a közeljövőben foglalkoznunk kell – közölte Lajk, hangjában némi ravaszkodással. – A fehér háttér átalakulásának problémájával.

– Tehát úgy fest – mormolta elgondolkodva Svéd –, hogy nemcsak az emberek, hanem a városok közt is akadnak Másfélék?

Vagy öt másodpercig tökéletes csönd uralkodott, csak a villamos hisztérikus csikorgása hallatszott fel odalentről az áruház elől, és az élénk forgalmú sugárútnak a szorosan összehúzott függöny által tompított zaja.

– A Setétre! – sóhajtott fel Lajk. – Milyen pontos és hibátlan megfogalmazása annak, amit én csak elgondoltam! Pontosan ez az: Másféle. Ahogyan a Másfélék felhasználják az embereket tulajdon céljaik elérésére, ugyanúgy használja fel a Másféle város az ember-Másféléket a saját céljaira! Létrehozza a Feketéket! Változtatja az erejüket! Irányít minket, közönséges Másféléket. A Setétre, a Setétre és még egyszer a Setétre!

– Úgy beszélsz, mintha a város élőlény lenne – mondta kétkedve Svéd, megrémülve tulajdon találékonyságától.

– Hogy jön ide, hogy él vagy nem él... Ha meggondoljuk, az ember és a Másféle is csak bizonyos szubsztrátumra jutó információmennyiség. A város talán nem ugyanez? Soha nem ereztétek egy város akaratát, hangulatát, lelkét? A csudába is, csak most kerül végre minden a helyére!

– Vagyis Tamara azért gyengült el – préselte ki magából az eddig makacsul hallgató Arik –, mert elutazott Pityerből? Megszűnt a város rá gyakorolt hatása?

– Nagyon könnyen meglehet. – Lajk szétnézett hamutartót keresve, de miután nem talált, egyszerűen a mosogatóba szórta a hamut. – Nagyon is könnyen. Nekem legalábbis minden más magyarázat kevésbé valószínűnek tűnik. Ébreszd őt fel, Arik! Felmegyünk a Vlagyimir-hegyre.

Az áporodott pityeri nyirkosság után a kijevi napsütés vakítóan fényesnek tűnt. Észbontóan kellemes volt újra a simogató nyárban lenni, még az ujjbegyük is bizsergett a gyönyörűségtől. Mélyen alattuk csillogott a Dnyeper, vize lustán hömpölygött a még melegebb déli vidékek felé, az imént még ezer hangon csiripelő verebek elcsöndesedtek, elnyugodtak, csak a harsogóan zöld lomb ringott halkan a szellő ütemére. Olyan volt ez a szellő, mintha a város lélegzete lenne.

A legutóbbi események fényében nehéz lett volna máshogy gondolni a városra, mint tudattal és akarattal rendelkező élőlényre. Nem a hagyományos biológiai értelemben, de feltétlenül mint eleven valamire.

A hegyoldalban ültek, egy lugasban, önmagukra és a városra figyelve. Lajk, Svéd, Arik és a még mindig álmos Tamara.

– Pityer felé utazva te a városokról elmélkedtél – idézte fel a főnökhöz fordulva Svéd. – A vonaton. Moszkvával kezdtük, Kijevet értékeltük, azután Vinnyicát. Vagyis te már akkor tudtál erről az egészről?

Lajk bizonytalanul vállat vont, és ledobott a lejtőn egy botocskát, amelyet addig az ujjai között forgatott.

– Inkább csak megsejtettem, ráéreztem. Az utóbbi száz évben valóban nagyon megváltoztak a városok. Lehet, hogy tényleg saját akaratra tettek szert.

– Arra készülsz, hogy felébreszted Kijevet? – kérdezte kertelés nélkül Arik.

– Még nem tudom. Figyelni kell, latolgatni, mérlegelni. Na meg egyáltalán... a módszert egy másik városon fogjuk kidolgozni.

– Melyiken? – folytatta Arik a faggatózást. Leplezetlenül, kertelés és fölösleges mellébeszélés nélkül.

– Odesszán – közölte Lajk nyugodtan. – Megvan a törvényes ürügyünk odautazni: Svédnek át kell vennie az ügyeket. Egyben letapogatjuk, mi a helyzet.

– Akkor miért nem Nyikolajevben? – érdeklődött féltékenyen Svéd. – Nem szándékozom áttelepedni Odesszába.

– Nyikolajev túl kicsi – magyarázta Lajk. – Mondtam már: ahhoz, hogy megjelenjen a fehér háttér, a lakosságnak el kell érnie a körülbelül egymilliós lélekszámot. Ukrajnában öt egymilliós város van: Kijev, Harkov, Dnyepro-petrovszk, Odessza és Donyeck.

– Zaporozsje? – csodálkozott Svéd. – Az is jókora város.

– Zaporozsjéban nyolcszázezernél alig valamivel többen élnek. Mellesleg neked mint a regionális Őrség vezetőjének most már fejből tudnod kell a nagyvárosok lélekszámára vonatkozó adatokat, és folyamatosan pontosítanod kell azokat. Tájékoztatásodra közlöm, hogy Nyikolajevnél még Lvov és Krivoj Rog is nagyobb, bár a mi szempontunkból, akárcsak Zaporozsje, egyelőre túl kicsik.

Svéd felsóhajtott, és bizonyos keserűséggel jegyezte meg:

– De hiszen Nyikolajevben valaha hétszázezernél többen éltek...

Nem volt világos, miért sóhajtozik Svéd: a sűrűn lakott Nyikolajev iránti nosztalgiából-e, vagy új kötelezettségei előérzetében, amelyekre őszintén szólva egyáltalán nem vágyakozott.

– Lajk, nem lehetne helyettem valaki mást kinevezni? – húzta panaszosan a szót Svéd. – Szimonov például szívesen vállalná. Vagy a jobb időkig küldd Iraklijt Odesszába, had sütkérezzen a homokon. Én még gyenge vagyok ahhoz, hogy a Fekete-tenger mellékének főnöke legyek...

– Iraklijra szükségem van Kijevben – fojtotta belé Lajk. – Na meg úgysem menne. Parancsolni meg nem tudok neki, ő nem tartozik az Őrség állományába, csak szabad szerződéses.

– De Szimonov állományban van.

– Szimonov még otthon, Vinnyicában sem a legelső. Nem is éri el soha.

– Én elérem?

– Te eléred.

– Mi van, ha mégse?

– Svéd! – mondta Seremetyjev dühösen. – Ne nyávogj! Elég volt, kiszórakoztad magad. Ideje, hogy munkához láss és fejlődj! Erős munkatársakra van szükségem, világos? Te meg itt a kijevi jólétben meg nyugalomban már teljesen eltunyultál.

– Korábban mintha mindenkinek megfelelt volna ez így...

– Korábban városok sem váltak Másfélékké. Változnak az idők, Svéd. Egyszer majd kénytelen leszel felfogni ezt. Nemcsak azzal az ostoba fejeddel, hanem a bölcs zsigereiddel is.

Svéd elhallgatott belátva, hogy sorsát nem kerülheti el, nem úszhatja meg kinevezését az új beosztásba. Egy ideig szótlanul és mozdulatlanul ültek, csak Lajk dobált le a lejtőn egyre újabb botocskákat.

– Tamara – fordult kicsit később a volt Feketéhez –, próbáld meg leírni, mit érzel!

– Nem is tudom, hogy mondjam... Talán ürességet, és valami fáradtságfélét. Mindig így volt, ha elutaztam Pityerből.

– Azt, hogy gyengébb lettél, érzed?

– Megint csak nem tudom megmondani. Eddig fel sem merült bennem, hogy az Erő egyáltalán mérhető. De Pityerben is megesett, biztosan tudod, hogy néha hegyeket tudtam volna könnyedén elmozdítani, máskor meg arra sem volt erőm, hogy a papucsomat behozzam az előszobából.

– A repülőgépen mi volt?

– Eleinte semmi különös. Azután elálmosodtam. El is aludtam. Alig emlékszem a megérkezésre... Még most is álmos vagyok. Miért jöttünk ki ide?

Lajk fölvette a következő botocskát.

– Azt akarom kideríteni, hogyan fogad téged Kijev.

– Na és... hogyan?

– Érdeklődve – mondta Lajk –, ellenségesség nélkül, aminek nagyon örülök.

Svéd végighevert a lejtőn, kezét feje alá tette, a szemét lehunyta.

– Egy szót sem értek... – mormolta anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét. – Mi ez, talán képes vagy társalogni a várossal?

– Társalgásról beszélni túlzás lenne – felelte a legkisebb zavar nélkül Lajk. – De az ilyen-olyan hangulatát képes vagyok érzékelni. Elsőként az érzelmek ébrednek fel a városokban. Ha megérzed egy város meleg vagy hideg viszonyát hozzád, ha érzed, hogy elfogad, vagy ellenkezőleg, ellenséges hozzád, az azt jelenti, hogy a város potenciálisan képes felébredni.

– De a kis városok is tudnak néha melegek vagy hidegek lenni – szólt közbe Arik. – Te meg egyre ragaszkodsz a milliós lélekszámhoz.

– Ha azt mondom, „potenciálisan képes”, arra is gondolok. Ha elérik az egymilliót, képesek lesznek feleszmélni. De a lényegük már korábban felismerhető. Kijevet rögtön ideérkezésem után elkezdtem érzékelni.

– Ez régen volt? – csapott le rá Svéd, az oldalára fordulva. A jelek szerint ez a kérdés nagyon érdekelte.

Lajk tartózkodóan elmosolyodott.

– Elég régen.

„Többet nem árul el – fogta fel nyomban Svéd. – A csudába is, nagy konspirátor. Nem értem, mit titkol.”

Ezt a tartózkodó mosolyt nagyon jól ismerte a kijevi Nappali Őrség kivétel nélkül minden munkatársa, ahogyan a többi ukrajnai városba való munkatársak többsége is.

– Na jó – folytatta a faggatózást Svéd. – Tegyük fel, megérkeztünk Odesszába. Mit csinálunk? Hogyan hasonítjuk? Nos?

– Még nem tudom – vetette oda hanyagul Lajk. – Ez a kérdés nem foglalkoztatott, így nem is gondolkodtam rajta. Most viszont foglalkoztat. Átolvassuk a régi mágusok urbanisztikai vizsgálódásait, megfigyelünk, kísérletezünk. Amikor kevés az adat, az improvizálásnak jut a főszerep. Nos, mi is... improvizálni fogunk.

Lajk lehajította a lejtőn az utolsó botocskát, odasandított a Vlagyimir herceg emlékműve körül sétáló emberekre, majd lágyan, mint egy nyest, függőleges helyzetbe hozta magát.

– Indulás! – mondta. – Tisztáztam, amit akartam.

Arik felállt, és felsegítette Tamarát. Svéd is felpattant – egyetlen lendületes mozdulattal, hátával ellökve magát a talajtól.

„Másféle város – gondolta Svéd szórakozottan. – Amelynek akarata van és érzelmeket él át. Ebbe bele kell bolondulni!”

A Fekete-tenger melléki Nappali Őrség leendő feje hirtelen mélyen átérezte, milyen keveset tud az őt körülvevő világról. Ez pedig egyáltalán nem növelte hajlandóságát elfoglalni a Másfélék hierarchiájában meglehetősen felelősségteljes posztot. Különben is volt valami furcsa ebben a váratlan előléptetésben. Lajk, mint mindig, ködösített, és valami bonyolult, többlépcsős játékot játszott, amelyet csak ő maga látott át, és talán még néhány hozzá hasonló szupersztár, például Iraklij vagy Larisza Narimanovna. Svéd nem táplált fölösleges illúziókat: hiába is próbálna túljárni a főnök eszén. Tehát bele kell törődnie és elviselnie, ami jön, nyitva tartania mindkét szemét, nehogy egy nap az üllő és a kalapács között találja magát. Hiszen minél magasabbra kapaszkodtál a ranglétrán, annál nagyobb a pofon kudarc esetén. Ebből a szempontból a helyzet szemernyit sem különbözött az emberekétől. Sőt kegyetlenebb lehetett a megtorlás.

– Mikor indulunk? – kérdezte Arik borúsan.

– Most – közölte Lajk meg sem fordulva.

Valóban azonnal elindultak. Csomagolás... Miféle csomagolás kell egy Másfélének? A Setétek mindig a maximális szabadságra törekszenek, a szabadság pedig semmilyen úton sem fér össze a mindenféle rakománnyal teli utazóláda cipelésével. A szabadság annyi, mint csomag nélkül utazni. Lajk beült a Subaru volánja mögé, és azt mondta: „Nyomás előre!” Mielőtt indított volna, felhívta Jefimet, és minden magyarázat nélkül csak annyit mondott neki: „Indulj Odesszába!” Jefim, aki már régen hozzászokott Seremetyjev stílusához, lakonikusan válaszolt: „Értettem, főnök”, és azonnal elrohant a Moszkva térre, a távolsági busz legközelebbi állomására.

Umanyig Lajk úgy hajtott, hogy lábát le sem vette a gázpedálról. Attól a pillanattól, amikor elhagyták Kijevet, a sebesség egyetlen pillanatig sem csökkent száz alá. Svéd homályosan érzékelte, ahogyan Lajk megtisztítja az autópályát, de a főnök olyan gyorsan és virtuóz módon csinálta, hogy Svéd képtelen volt követni a manőverek lényegét és sorrendjét. Arik és Tamara a hátsó ülésen szundikált.

Umanyt elhagyva Lajk kénytelen volt csökkenteni a sebességet: rosszabb lett az út.

– Apropó – fordult Lajk nem tudni, kihez –, a Kijevbe irányított lányokat rábízták valakire?

Svéd erről semmit nem tudott, és ezt becsülettel be is ismerte.

– Hívj fel valakit, gondoskodjanak róluk! – utasította Lajk.

Palatnyikovot volt a legegyszerűbb felhívni, aki nyilvánvalóan értesült már a főnök reggeli haragjáról, mert sietve közölte, hogy Plakun már második órája foglalkozik a lányokkal a Szagajdacsnijen levő oktatási központban, és hogy a Szajrink által nemrég hasonított Setét jóssal közös oktatásuk programját éppen most személyesen ő maga állítja össze. Egyébként hová tűnt Jefim? A mobilja olyan néma, mint partizán a vallatáskor.

Svéd olyan értelemben válaszolt, hogy ügyesek, csak így tovább, ami pedig Jefimet illeti, a kijeviek egy ideig kénytelenek lesznek nélküle boldogulni.

Lajk nyomban vihogni kezdett, mint valami kötekedő öregasszony, Svéd ettől a készülékkel a kezében megdermedt.

– Mi van? – értetlenkedett.

– Hát csak az – közölte Lajk örömmel –, hogy teljesen főnöki lett a hangod. Nem akárki beszél. A kérdés célratörő, a feleletekért leereszkedő dicséret jár, a szükségesnél többet nem fecsegünk... Fejlődsz, Svéd, szemlátomást. Már korábban elő kellett volna léptetni.

– Eredj te akárhova! – mormolta Svéd az övén lévő tokba visszadugva a mobilját.

Lajk tovább vihogott, jót mulatott.

– Küldhetsz akárhova – mondta. – De lélekben már alkalmazkodsz az új beosztásodhoz. Még ha nem is vagy ennek tudatában. Talán nem így van?

Lelkét megerősítve Svéd beismerte, igen, így van, már támadt néhány gondolata a legközelebbi odesszai és nyikolajevi teendőkkel kapcsolatban. Mondjuk, átfutott a fején a gondolat: Iszával feltétlenül meg kell beszélnie néhány lényegbevágó nyikolajevi problémát, és az újonnan hasonítottak közül valakit meg kell bízni a megoldásukkal. Valakit az ügyesebbek közül, olyat, mint Jefim, és keresni kell valakit, aki majd ellátja az állandó futárszolgálatot Odesszába.

Anélkül, hogy teljesen tudatosult volna benne, Svéd valóban kezdett alkalmazkodni a főnöki székhez, holott még a közelmúltban is őszintén minden különösebb felelősség nélküli szabad madárnak tekintette önmagát. Arra is gondolt, hogy a változások, mint rendszerint, észrevétlenül következnek be. Ugyanolyannak látod önmagadat, mint korábban, pedig közben megnőttél, felnőtt lettél, felléptél a képzeletbeli egekbe vezető képzeletbeli létra következő fokára, vagyis változtatnod kell szokásaidon, életmódodon. Talán nem túl drasztikusan, csak apróságokban. De muszáj megtenned. Ez elől nem lehet kitérni.

Persze ezeket a változásokat már megint egyedül Lajk vette észre. Bár nincs ebben semmi meglepő: a tapasztalat, az tapasztalat. Lajk általában úgy olvas fiatal sorstársai lelkében, mint egy minden árnyalatában ismert nyelven írott, nyitott könyvben.

Észre sem vették, és már Odessza közelében jártak, majd be is értek a városba. Lajk ügyesen manőverezett az utcákon, és természetesen a központba, a Gogol utcába mentek. A négyes számú házhoz. A boltíves kapubejáróhoz, amely az udvarba vezetett, a lépcsőfeljáró környékére és a boltív alatti lakás konyhaablakára jótékony árnyékot vető, terebélyes akácfához. A konyhaablak amúgy a szomszéd lépcsőház mellett nyílt, a régi, még forradalom előtti ház tervrajza azoknak az időknek a furcsaságait tükrözte.

Közvetlenül az akác törzse mellett lefékezve Lajk diadalmasan krákogott, és nyomban kikapcsolta a biztonsági övet.

– Megérkeztünk! – vetette hátra.

Arik, de különösen Tamara a jelek szerint azon volt, hogy a világon mindent átaludjon. De Seremetyjev hangjára mégis reagáltak, megmozdultak.

Lajk kinyitotta az ajtót, kiszállt, kihúzta magát és jólesően nyújtózkodott egyet. Gerince hallhatóan beleropogott.

Egy másodperccel később Lajk kinyújtott karral megdermedt. A meglepetéstől.

Az udvar közepén egy padon szikár ember ült, nyitott újságja mögé rejtőzve. Pontosabban nem ember volt, hanem Másféle.

Zavulon.

A zavar legkisebb jele nélkül félretéve az újságot a moszkvai Nappali Őrség vezetője megigazította sötét szemüvegét.

– Szervusz, Artúr... – mormolta Lajk. – Mi szél fújt erre?

Seremetyjev valóban elképedt, holott ez rendkívül ritkán esett meg vele.

– Szervusz, Lajk. Hogyhogy mi szél? Ki hívott meg szárnyas hajókázni? Talán nem te?

– Hm... Tényleg. Én voltam. Pontosabban Arik.

Lajk tökéletesen tisztában volt azzal, hogy nem a hajókázásról szól ez a dolog. Valami történik.

– Járjunk egyet, Artúr! Sört akarok, nincs mese – javasolta Lajk.

– Menjünk! – egyezett bele a moszkvai.

– Arik, Svéd, csináljatok valami ehetőt, rendben? Hamarosan visszajövünk.

– Meglesz – biztosította Svéd. – Sütök húst. Meg csinálok valami nyári salátát. Jó lesz?

– Nagyszerű!

– Arik – harsogta Svéd! – Ülj be a volánhoz! Kimegyünk a piacra. Van otthon tepsid?

– Van – morogta Arik. – Mintha nem tudnád. Minden alkalommal megkérdezed.

– Mert nem emlékszem rá. – Svéd megint beült az anyósülésre. – Nincs akkora agy, hogy minden tepsit észben lehessen tartani. Azt pontosan tudom, hogy a jachton van. Otthon is. De a tiédre nem emlékszem.

– Van tepsi, ne izgulj! – Arik megfogta a kormányt. – Tamara, odaadjam a kulcsot? Pihenj le!

– Nem, veletek megyek. Azt hiszem, végre kialudtam magam.

– Jól van... – Arik megint beindította a motort, amelynek még nem volt ideje, hogy valamennyire lehűljön. A Subaru kikanyarodott a boltív alatt, és elindult a piac felé.

Lajk és Zavulon nagyon hasonló pillantással követte a kocsit.

– Újabban valahogy nagyon sűrűn találkozunk – jegyezte meg Lajk elővéve cigarettáját. – Nem gondolod?

– Ilyen időket élünk – vont vállat Zavulon. – Itt az ezredforduló.

A mágusok körül összesűrűsödött és megszilárdult egy jelzőszálacskákkal sűrűn beszőtt védőburok. A házigazda jogán Lajk alkotta meg. A vendég jogán pedig Zavulon erősítette meg a biztonságát.

– Menjünk! – javasolta Zavulon. – Én is megkívántam a sört.

Hívta őket a Tyesin híd. Hívta őket a kellemes kis kerthelyiség a híd feléjük eső lábánál, hívták őket a sós szélben lengedező abroszok, az asztalok, hívták a hűtőszekrényekben párásra lehűlt sörös üvegek, a közeli tenger és a közeli kikötő szaga, hívta őket a déli nyár forró varázsa.

Persze már várták őket a soron következő bonyodalmak is – mi más hozhatta volna Odesszába a moszkvai Nappali Őrség fejét, ha nem egy újabb bonyodalom?

Ám Seremetyjev várakozása ellenére Zavulon nagyon messziről kezdte.

Ahogy letelepedtek az asztalhoz, olyan mozdulatot tett, mintha nem létező zakója – elvégre nyár van, méghozzá déli nyár – belső zsebébe nyúlna, és előhúzott a Homályból egy hosszúkás borítékot, amelyet nem akárhol, hanem az Inkvizíció moszkvai irodájában pecsételtek le. A borítékból csak úgy áradt a hivatalos mágia.

– Fogd! – mondta Zavulon zsémbesen. – Egyelőre csak a bárpincérekre...

A borítékban kétségkívül a Viktória személyzetének hasonítására vonatkozó hivatalos engedély lapult, amelyet Lajk már régóta és kitartóan próbált kiharcolni. Arra természetesen nem számított, hogy a direktrisztől kezdve a pincérlányokig egyszerre hasoníthatja valamennyi alkalmazottat. De a legalább a két bárpincérre és a két szakácsra vonatkozó engedély kiadása valamilyen oknál fogva nagyon elhúzódott, folyton halogatták.

– Na végre! – vette át a borítékot Lajk. – Na és a többiek? Legalább Szása? Egyelőre nem lehet?

– Egyelőre nem. – Zavulon még mindig zsémbes volt. – Más dolgunk is volt, már megbocsáss! Ez meg a te Turljanszkijodé. Majd add át, én nem érek rá.

A másik borítékban is az Inkvizíció engedélye lapult. Lajknak még csak bele sem kellett pillantania a homálybéli írásjelekkel írt szövegbe.

„Ezennel megerősíttetik Arisztarh Turljanszkij odesszai születésű és ugyanott hasonított Setét mágus azon joga, hogy mostantól és mindig viselje, lelkében és szívében őrizze a mentora által adományozott homálybéli nevét.

A Setét elismeri híve érdemeit.

A Fény elismeri ezt, és nem támaszt akadályokat.

Az Inkvizíció tanúsítja: így legyen.

Kiadatott:...”

Az előző napi dátum állt ott.

– Ohó! – vonta fel szemöldökét Lajk? – Hát így állunk?

– Ha veszed magadnak a fáradságot, és ellenőrzöd a valószínűségeket – morogta tompán Zavulon –, felfogod, mitől mentette meg a Másféléket a Mars-mezőn. Az, hogy Turljanszkij ismerte ezt a selypegő pityeri varázslónőt, hallatlan szerencse. De elég ebből. Inkább azt mondd meg, nem ismersz-e Moszkvában olyasféle helyet, mint a Viktória. Lehetőleg minél közelebb a Tagankához.

Lajk elnevette magát, közben óvatosan elrejtve a Homályban a két borítékot.

– Csak ráharaptál végre?

Zavulon hidegen nézett a kijevire; úgy tűnt, még a nyári forróság is visszavonult a Másfélék által kiválasztott asztaltól.

– Mégiscsak van valami haszna egy ilyen lebujnak, mondhatsz, amit akarsz.

– Odacsöröghetek egy ismerős kis boszorkának, ő nagy mestere az ilyen helyek felderítésének.

– Kinek? Szi húgocskának?

– Neki.

– Hát... csörögj oda!

Ekkor kihozták a sört. Meleg volt. Zavulonnak inkább arra kellett volna irányítania jeges pillantását – a sörnek egyszerűen nem volt ideje rendesen lehűlni a hűtőszekrényekben.

– Miért húztatok el olyan sebesen Kijevből? – érdeklődött gáncsoskodva Zavulon.

„Hiszen elégedetlen – ébredt rá váratlanul Lajk. – Méghozzá nagyon. Ezért morog.”

– Csak úgy... A bűzös Pityer után rákívántunk a tengerre, a napfényre. Meleget kívántunk, az ördögbe is! Ariknak meg át kell adnia az ügyeket Svédnek, neki meg természetesen át kell vennie azokat. Nekem meg ellenőriznem kell, támogatnom, áldásomat adnom.

– Lajk – sóhajtott fel szemrehányóan Zavulon –, ne hülyíts, jó? Pakolj ki mindent, amit a városok hasonítására vonatkozóan kidolgoztál!

Zavulon eközben megerősítette a védőburkot, pedig az addig sem volt gyenge.

„Hát persze – gondolta Lajk csüggedten. – Mindenre rájött. Ostobaság volt titkolózni. Ostobaság... és elbizakodottság. De egyszer csak túlteszek rajta? Feltétlenül!”

„De nem ez alkalommal” – gondolta Zavulon, merőn nézve kollégáját.

A hídon esküvői menet közeledett. Még egy-két óra, és az ifjú házasok a vendégekkel együtt kezdenek elpilledni a hőségtől. Ezért sietve igyekeztek végigjárni az ilyenkor szokásos emlékhelyeket[28], gyorsan pózba vágták magukat a búbánatos képű, idős fényképész előtt, aki a berlini panoptikumban látható, kitömött flamingóra hasonlított, és sietve elnyargaltak az előre kibérelt kiskocsma légkondicionált menedékébe.

– Egyébként – jegyezte meg Zavulon – von Kissel is Odesszában van. Geszer is elküldte... az ügynökét. Kísérettel.

– Kit?

– Ilját.

– Azt a pápaszemest?

– Közülük minden második pápaszemes – morogta Zavulon.

Még mindig láthatóan elégedetlen volt, pedig általában ritkán mutatta ki hangulatát vagy érzéseit, de még ha megesett is ilyesmi, az rendkívül rövid ideig tartott. Eljött hát az ideje, hogy abbahagyja, és nekilásson módszeresen kiszedni Lajkból az információt. Márpedig ez utóbbihoz Zavulonnál senki sem értett jobban kerek e világon.

– Várok, Lajk.

Seremetyjev pedig becsülettel, titkolózás és elhallgatás nélkül elmesélte Zavulonnak azokat a párbeszédeket, amelyeket a közelmúltban folytatott ifjabb kollégáival. Hozzátette néhány saját gondolatát, amelyek éppen a történtek elmondása közben ötlöttek agyába. Tovább titkolózni nem volt értelme. Sőt, veszélyessé vált.

A moszkvai Setétek feje az elhangzottak után elgondolkodott. Sokáig töprengett, teljes félüvegnyi Heineken fogyott el közben. Lajk nem szerette a Heinekent, ezért hazafias módon helyi gyártmányú világost ivott, és várt.

– Hát szóval így állunk – tért magához végül gondolataiból Zavulon. – Másféle város. Merész feltételezés, nyelje el a Setét, nagyon merész! Kinek az ötlete? Megint Turljanszkijé?

– Svéd találta ki. A nyikolajevi. A Fekete-tenger mellékének új főnöke.

– Aha, aha... Te pedig úgy döntöttél, hogy az ügyek átadásának leple alatt ártatlanabbul fest majd a kísérletezgetés?

– Miért, talán volt más választásom? – vicsorgott Lajk. – Kijevben mégsem kísérletezhettem, túlságosan drága nekem, na meg Kijevet nagyítóval lesik. Máshol meg nem lehet kísérletezni. Harkovban ott van Sindzse, Dnyepro-petrovszkban meg Donyeckben egyszerűen kockázatos, Odessza pedig már ennél különb dolgokat is elviselt gond nélkül. Minden mocskot egyszerűen belemos a tengerbe, a mélybe, a kénhidrogénekbe.

– Kísérletezgetsz... – Zavulon a megszakítás nélküli dohogás rekordjának megdöntésére készült. – Legalább olvastad Raphael Plaumarje beszámolóját a párizsi fényjelenségről?

– Olvastam.

– És Scott Dartier-t? Az emberi települések lényegéről?

– Olvastam.

– Egy bizonyos Maribor Branik könyvét, az Urbanoidot?

Lajk alig állta meg, hogy ne röhögjön a markába.

– Azt nem olvastam. Azt írtam...

– Mi, tényleg? Te írtad az Urbanoidot?

– Én. Még nyolcszázharminchatban. Miután... Szóval tudod, mi után, ha ebben az összefüggésben említetted.

– Sosem gondoltam volna – mormolta lenyűgözve Zavulon. – Jól van, tehát járatosabb vagy a témában, mint feltételeztem. Ennek örülök.

Lajk szerényen elnevette magát.

– Szóval nem kell hosszasan magyaráznom – summázta a helyzetet Zavulon. – Azt azonban muszáj megjegyeznem, hogy az Urbanoidban levont következtetések többsége hamis. De akad néhány helytálló is. Például mindaz, amit te és Plaumarje írtok a fehér háttérről, nem igazolódott be. Viszont minden, amit Plaumarje ír a fokozatos stádiumokról, Pityer esetében megfigyelhető, bár a sorrendjük nem igazolódott. Az Inkvizíció már legalább öt évvel ezelőtt kidolgozta a pityeri jelenséget. Mint utóbb kiderült.

– Te tudtál róla? – kérdezte Lajk.

– Tudtam, de azt nem, miről van szó. Azt feltételeztem, hogy Bagolyfő akarja megint sűrű fésűvel átkutatni az ingermanlandi mocsarakat Griddignek és csoportjának a rejtekhelyei után.

– És a Fénypártiak? Ők tudták?

– Azt gyanítom, hogy nem többet, mint én. De kevesebbet sem. Bagolyfő tegnap egy zárt körű tanácskozás keretében ismertette a pityeri kutatások eredményeit. Én voltam jelen, és Geszer.

– Vagyis az Inkvizíció rájött – következtetett Lajk –, hogy nem tarthatja tovább titokban a témát?

– Természetesen. Geszer még ugyanaznap találkozott von Kissellel és az európaiakkal. Te meg ugyanekkor kirontasz Kijevből, és mint az őrült, Odesszába száguldasz! A Fénypártiak szerintem majdnem félreverték a harangokat! Mellesleg én is.

– De a fenébe is, miért? – képedt el teljesen Lajk. – Mi a bűn abban, ha a kijevi Nappali Őrség vezetője, egy eléggé bonyolult és kimerítő, kiszállással járó művelet után pihenni megy a tengerhez? Vagy pláne, ha alaposabban megnézzük, hivatalos ügyben?

Zavulon kiitta a sörét, és átható pillantást vetett Lajkra. Tekintetében egyszerre volt sarkköri fagy és pokoli tűz.

– Valóban nem tudod?

– Mit, hogy a Setét essen bele? – Lajk lassan már kezdett dühbejönni. – Légy oly kegyes, Artúr, mondd meg, és akkor tudni fogom!

– Nézz rá Odesszára! – tanácsolta csüggedten Zavulon. – Maribor Branik szemével.

Lajk engedelmesen lemerült a Homályba. Néhány másodperc múltán ráébredt, hogy nem fogja tudni felébreszteni Odesszát.

Odesszát valaki már felébresztette. Az egységes városi háttéren még látszottak az egyes emberek aurái, de már nagyon halványan. Ahogyan Pityerben húsz évvel korábban.

Lajk néhány pillanatig mozdulatlanul ült, azután hosszan káromkodott egy rég kihalt nyelven, majd egy hajtásra kiitta a sörét.

9. FEJEZET

Öt évvel korábban Arik ugyanezen a helyen állt. Tamara is ugyanott. A Gogol utca kettes számú házával szemben. Arik mindenre emlékezett, amit akkor mondott, Odesszát mutogatva új ismerősének.

– Ez itt – magyarázta azon a reggelen lelkesen Arik, egy idegenvezető gesztusával a házra mutatva – a sah palotája. A perzsa sah építtette, amikor elűzték Iránból, és Oroszország, hogy ne ingerelje Angliát, nem a fővárosokban adott neki menedéket, hanem Odesszába küldte – porto franco, szabad város.

Azt, hogy a sah palotájában egy ideje a Nappali őrség Fekete-tenger melléki hivatala működik, akkor elhallgatta. A következő évben sem mondott semmit Tamarának az Őrségekről. Öt évig találkozgattak, mindig nyáron, mindig Odesszában, és Tamara változatlanul vad Másféle maradt, mindenféle regisztráció nélkül.

Arik nem tudta volna megmagyarázni, amit tett. Pontosabban azt, hogy semmit sem tett. Igazán nem okozott volna semmi bonyodalmat meghívni a hivatalba, hivatalosan hitelesíteni az új Másfélét, és regisztrálni; még a hasonítását sem kellett volna a megszokott módon elvégezni, a Fénypártiak részéről nyilván nem merülhetett volna fel semmiféle kifogás.

Valami mégis visszatartotta. Lehet, hogy ennek a szomorú lánynak a furcsasága. Talán az, hogy a lány semmit nem mesélt magáról, még azt sem, hol született. Arik csak annyit tudott, hogy valahonnan Oroszországból jött. Beszédében volt valami homályosan ismerős, de Arik nem szeretett találgatni, kérdezni meg nem akarta.

Mint minden Másféle, ő is hitt az előérzetekben, így továbbra is tétlen maradt.

– Ez a hivatalunk – mondta Arik elszakadva az emlékektől, és visszatérve a jelenbe.

– Közel van! – mosolyodott el halványan Tamara. – Ide megyünk?

– Aha.

– Nem lehetne később? Olyan keveset sétáltunk...

– Át kell adnom az ügyeket, Toma. Lajk tízre tűzte ki. Összegyűltek az emberek Nyikolajevből, Herszonból, Izmailból, Ovidiopolból.

– Értem...

– Mehetünk?

– Menjünk!

A hűvös előcsarnokban félhomály derengett. Az ügyeletes Genyka volt, az Arik által ismert egyetlen delfin alakváltó, aki képességével pótolhatatlan munkatársnak bizonyult a vízi műveleteknél, amelyek az odesszai kikötőben egyáltalán nem mentek ritkaságszámba.

– Szevasz, Arik!

– Szevasz, Gena. Mindenki itt van már?

– Kobernyik nincs.

– Ő nincs is Odesszában. Brumel megjött?

– Igen.

– Hát Isza?

– Megjött. Svéddel sugdolózik. Jefim is itt van már, az a kijevi. Igaz, hogy áthelyeznek Kijevbe?

– Igaz, Gena.

– Ó-ó-ó... – keseredett el az alakváltó. – Ki lesz helyetted?

– Svéd.

– Gondoltam! – vidult fel nyomban Gena.

Nagyon jóban volt Svéddel – kivel is barátkozna egy delfin, ha nem a megszállott tengerjáró jachttulajdonossal?

Svédet ismerték és szerették Odesszában. Arik nehezen tudott volna elképzelni olyan Setétet, aki ne szerette volna a nyíltszívű Svédet, bármely normális kompánia lelkét. Arik azzal is tisztában volt, hogy nagyon nehéz lesz Svédnek áttérnie a kollégákkal kialakított haveri kapcsolatokról a főnök-beosztott típusú viszonyra. De a Fekete-tenger melléki Őrség gyakorlatilag már exfőnöke bízott az utódjában. Elvégre nem irányítja Svéd a jachtja személyzetét? Tehát képes lesz egy nagyobb, egész Dél-Ukrajnára kiterjedő jachtot is elvezényelni... A tengerészeknél általában nagyon jól működnek az alá-fölérendeltségi viszonyok, erről Arik már a lázongó húszas években meggyőződhetett.

Az ülésteremben – Kobernyik kivételével – már az összes odesszai munkatárs együtt volt, huszonhat ember.

Plusz négyen a megyéből, és még hárman a szomszédos megyékből.

Ebből a huszonhatból csak öten nem a háttérszolgáltatásban dolgoztak; az összegyűltek túlnyomó többségét a számítógépes részleg munkatársai alkották, tinédzserkorú bagázs, akiknek Arik megtiltotta, hogy a meglehetősen nagy teljesítményű komputeren törvénytelen módszerekkel dolgozzanak. Ez a társaság éjjel-nappal a számítóközpontban nyüzsgött, a pincében.

Összesen öt műveletis a csaknem másfél milliós városra és környékére! Na jó, hat, ha az örökké hiányzó Kobernyiket is beszámítjuk. Ráadásul egyikük csak a tengeren képvisel komoly erőt. Valószínűleg minden moszkvai elképedt volna ennek a nyomorúságos számnak a hallatán. A helyzetet az mentette meg, hogy az Éjszakai Őrségben is csak két Fénypárti volt a főnökön kívül. A Fény eszméi nem voltak túlzottan népszerűek Odessza szabad városában...

„Milyen kevesen is vagyunk...” – gondolta már sokadszor Arik gépiesen mosolyogva a teremben ülőkre, és barátságosan integetve.

A számítógépesek pimaszul próbálták a Homályon át letapogatni Tamarát, azonnal közbe kellett lépnie.

– Jó napot, Arisztarh Vitalics!

– Jó napot, jó napot...

Svéd a földijével – Iszával –, Jefimmel és a herszoni Brumellel fecsegett. Lajknak nyoma sem volt sehol.

„Vajon Zavulon eljön? – vettek észrevétlenül új irányt a gondolatai. – De hát szüksége van neki erre?”

– Ülj le! – helyezte el Arik gondosan Tamarát Baruh Stein, a búbánatos öreg zsidó mellett, aki az egész könyvelést irányította. Stein már akkor is a könyvelést vezette, amikor a görnyedt fehér tiszt a nyugtalan Odesszában hasonította a fiatal és kissé lassú felfogású Turljanszkijt, közel egy évszázada. Méghozzá már akkor is jóval több, mint egy évtizede könyvelősködött.

A könyvelő barátságosan megemelte kockás kalapját – ugyanolyat hord, mint Sindzse, futott át Arik agyán.

– Tiszteletem, hölgyem!

– Jó napot! – Tamara barátságosan mosolyogva leült.

Arik bátorítóan megsimogatta a kezét, és felment a keskeny színpadra. Alighogy felért a néhány lépcsőn, a terembe belépett Lajk. Komor volt, és sápadt, legalábbis a szokottnál sápadtabb. A Svéd által megígért és mint mindig, kitűnően elkészített pecsenyét és nyári salátát a főnökség nem kegyeskedett jelenlétével megtisztelni, kénytelenek voltak maguk elbánni vele. Még az volt a szerencse, hogy az este befutott Jefim segített. Arik sem Lajkot, sem Zavulont nem érezte egész éjjel, lehet, hogy elhagyták Odesszát.

Lajk nyomában belépett a terembe egy inkvizítor.

Az ügyek átadása elvben nem kívánta meg inkvizítor jelenlétét. Legalábbis amikor Arik vette át a tisztséget, magas rangú vendégként csak Lajk és a Krím Nappali Őrségének feje volt jelen. Sőt már a puszta tény, hogy egy nem Setét Másféle megjelent a Nappali Őrség hivatalában, kisebb szenzációszámba ment. Elvben ez megengedhető volt, de a gyakorlatban nagyon ritkán esett meg. Ki enged be szívesen idegeneket a szentek szentjébe?

Csönd lett.

Az inkvizítorra Arik a Szovjetszkaja szálló tizenhetedik emeletén nemrégiben lezajlott rendkívüli tanácskozásról emlékezett, ő kísérte akkor a pityeri Őrség tagjait. Nyilvánvalóan alacsony rangú volt. Arik nem tudta megállapítani, hogy korábban a Setétek vagy Fénypártiak táborába tartozott-e. Egyébként mi a különbség: mint barát vagy mint ellenség szűnt meg létezni? A kulcsszó a megszűnt. Az inkvizítor az első sor legszélén ült le, Lajk pedig fölment Arikhoz a színpadra.

– Jó napot, kollégák! – üdvözölte a jelenlevőket színtelen hangon Lajk. – Tudom, nyár van, hőség, de ma nem ülésezünk hosszasan. Na meg vendégünk is nyilvánvalóan siet – pislantott az inkvizítor felé, aki nyugalmából kizökkenthetetlen kínai halványként ült távol mindenkitől. – Két hírem van a számotokra – folytatta Lajk. – Melyikkel kezdjem, a jóval vagy az elkerülhetetlennel?

A számítógépes bagázs, ahogyan egy ilyen bagázshoz illik is, észrevehetően felbolydult, zajongani kezdett.

– Az a lényeg, hogy ne a rosszal – jegyezte meg valamelyikük a helyéről.

– Rendben van, a jó hírrel kezdem – döntött Lajk. – A főnökötök... egyelőre még a főnökötök, Arisztarh Turljanszkij, ahogyan azt mindenki nagyon jól tudja, hármas védnökség alatti különleges küldetést hajtott végre. A küldetés végrehajtása során kitüntette magát, emlékezetes szolgálatot téve a Setét ügyének.

Seremetyjev kezében megjelent egy hosszúkás boríték. A pecsétek, amelyekből összesen három volt, ünnepélyesen fénylettek a Homályban.

– A Setétnek tett különleges szolgálatai folytán Arisztarh Turljanszkij Setét Másféle elnyerte azt a kizárólagos jogot, hogy mostantól homálybéli nevet viseljen. Engedélyt kérek a boríték kinyitására.

– Nyissa ki! – szólt a helyén ülve az inkvizítor.

Lajk végighúzta tenyerét a pecsétek fölött, azok nyomban kihunytak. Az Erő megrándult, elfolyt belőlük; a védő igézetek elvesztették hatalmukat, láthatatlan porrá omlottak szét.

– Setét mágus, a neved ezentúl Ozhar. A Setét dicsőségére és akaratából.

– Ezennel hitelesítve – mormolta az inkvizítor változatlanul ülve, de talárja alatt csinált valamit amulettjeivel. Arik egy pillanatig égető érzést tapasztalt a mellén, ahol a Fekete-tenger melléki régió regisztrációs pecsétje fénylett egyenletesen a Homályban. Ismét áramlott az Erő, de ezúttal nagyon közel, szinte a bőrét súrolva.

Arik Ozharrá változott. Az inkvizítor végre felállt, meglendítette szürke talárja alját, és megpróbált távozni a maga útján. De a Nappali Őrség hivatalát nem volt olyan egyszerű elhagyni.

– Nem erre, kolléga, hanem az utca felől! – emlékeztette lágyan Lajk. – Legyetek szívesek elkísérni az inkvizítort a kijárathoz!

Az egyik ifjonc készségesen felpattant, és kikísérte, majd néhány másodperc múlva visszatért.

– Elment – jelentette talán Lajknak, talán frissen átnevezett főnökének, talán a jelenlevőknek.

– Hát így – jegyezte meg elégedetten Seremetyjev. – Most, hogy egymás közt maradtunk, áttérhetünk az elkerülhetetlenre. Mellesleg látom, hogy ez már senkinek nem újdonság. Ozhar Setét mágus átkerül Kijev város Nappali Őrségének állományába. A helyére a mindannyiotok által jól ismert Dmitrij Svedovot, a nyikolajevi részleg munkatársát nevezem ki. Svéd, légy szíves állj fel, és üdvözöld a beosztottaidat!

„Ozhar – gondolta a volt odesszai, leendő kijevi, mialatt Svéd a színpad felé haladt. – Kezdetben biztosan furcsa lesz ezt hallani, csak a fülemmel, de nem a lelkemmel. De majd megszokom, nincs mit tenni.”

Svéd valamit mondott az összegyűlteknek, nem túl vidáman, inkább megadóan, láthatóan beletörődve már új felelősségébe. Az ifjúság élénken meg is tapsolta Svéd rögtönzött beszédét, ezután a személyzetet szélnek eresztették, a vendégeket, a műveletiseket, Steint pedig meghívták egy emelettel följebb, az immár nem létező Arik Turljanszklij régi irodájába.

Nem sok személyes holmija volt ott Ozharnak. Csak Tamara fényképe egy masszív ébenfa keretben és néhány tölténytár a széfben a pisztolyához.

A működéshez szükséges amulettek és talizmánok Svédre maradtak örökségként.

– Valaki gondoskodjon ételről, italról, kiszolgálásról! – mondta Lajk, a hangsúlyából nem derült ki, kérés ez, vagy utasítás. – Tamara, aranyom, rád ez nem vonatkozik.

A Fekete-tenger melléki Nappali Őrség fejének volt tartalékban pezsgője, jó minőségű és kellő mennyiségű. De Ozhar alig érezte az ízét.

– Nos, mi a helyzet? Ozhar kolléga, úgy gondolom, az lenne a legjobb, ha te köszöntenéd elsőként az utódodat. Rajta! A Setét akaratából!

– Gartulálok, Svéd! – préselte ki magából Ozhar, nehezen uralkodva hangján.

Nem megy olyan könnyen a homálybéli név felvétele. Ozhar egyébként elég hamar erőt vett magán. Elvégre ma maga a Setét volt kegyes hozzá.

A Setét – és még valami, de hogy mi, Ozhar képtelen volt felfogni.

Ezt éjfél felé értette csak meg, amikor a Zavulonnak megígért szárnyas hajó fedélzetéről nézte az éjszakai Odesszát. De előtte még sok minden történt.

Először a Fekete-tenger melléki főnökváltást ünneplő Másfélék átvonultak a hivatallal szomszédos Ta Odessza nevű étterembe. Ott, nem tudni, melyik pillanatban és miféle úton-módon, megjelent Zavulon és egy Jurij nevű moszkvai mágus. Az ajtón biztosan nem jöttek be, és még akkor sem ültek ott a sarokasztalnál, amikor Ozharral az élen bevonult a már eléggé ittas menet.

Lajk az elfogyasztott italmennyiségtől függetlenül teljesen józan maradt, Ozhar pedig alig ivott. Nem ment neki aznap. Tamara viszont felengedett, nem volt olyan szomorú, mint rendszerint. Gyakrabban is mosolygott. Ozharnak ez tetszett, bár nehéz volt elszakadnia tulajdon érzéseitől, és a környezetére figyelnie. Ezután sietve átmentek valahova, emlékezetében valami miatt csak volt helyettesének, Szenya Kricskovszkijnak a mogorva arca maradt meg. A jelek szerint Kricskovszkij egyedüliként elégedetlen volt az új főnök kinevezésével: Ozhar nagyon jól tudta, hogy a helyettes már régóta pályázott a Fekete-tenger mellék főnöki székére. De Seremetyjev valami miatt idegenkedett Kricskovszkijtól, holott az teljesen átlátható személyiség volt, és a déli Másfélék tisztelték. Ozhar azzal is tisztában volt, hogy Svéd jobban megfelel az új szerepnek, mert ha erősebb nem is, mindenképpen tapasztaltabb volt Kricskovszkijnál.

Ozhar gondolataiban egészében véve valami könnyű zűrzavar és elbűvölő összevisszaság uralkodott. Szórakozottan simogatta Tamara napfénytől érintetlen kezét, és úgy döntött, ma önként átengedi magát az élet folyásának, annál is inkább, mert Artúr-Zavulon, Jurij és Lajk gondterhelt arca holmi közeli és aligha túl kellemes meglepetést sejtetett, így aztán az általános aktivizálódás pillanatában egyszerűen követte a többieket, egy az ajtaján a taxijelzés kockáival ékeskedő sárga Opelnél találta magát, kinyitotta az ajtaját Tamara előtt, maga is beült mellé, és elégedetten fedezte fel az első ülésen Lajkot. Vagyis minden úgy ment, ahogyan mennie kellett. Azután elutaztak valahova, Ozhar nem is figyelte, hová. Tamara hozzásimult, minden könnyű, nyugodt és jó volt. Rövidesen megérezte a tenger illatát; Lajk kiszállást vezényelt, és Ozhar nem is csodálkozott rajta, hogy a kikötőben találja magát. Balra tőle a tenger hullámzott, jobbra, kissé távolabb a hajóállomás fényei csillogtak, még messzebb pedig kivehető volt a bulvárra felvezető Patyomkin-lépcső. A szárnyas hajó legénysége természetesen a fedélzeten éjszakázott. Ozhar készségesen segített Tamarának felmenni a lépcsőn, örvendezve, hogy nem ivott. Egy pillanattal később fedezte fel, hogy rajtuk kívül csak Lajk, Zavulon és Jurij lépett a szárnyas hajó fedélzetére. Még Svédet sem látta, bár kinek lett volna feltétlenül ott a helye a hajón, ha nem ennek a megszállott tengerjárónak?

Lassú menetben indultak útnak, ki sem emelkedve a vízből, holott az álmos, szinte tükör simaságú tenger igazán lehetővé tette volna a gyors száguldást. Éppen alkonyodott, Odessza fényei mind csillogóbban és ünnepélyesebben ragyogtak fel, és ekkor Ozhar hirtelen megértette, mi az, amit zavarosan reggel óta érzékelt.

Odessza megváltozott. Megváltozott tarka aurája, megváltozott magának szülővárosának az összképe. Egységesebb és kevésbé álmos lett, mintha a város felébredt volna évszázados álmából.

Nem volt nehéz mindezt összefüggésbe hozni a nemrégiben lezajlott pityeri eseményekkel és a szuperek gondterhelt képével.

A hátsó fedélzet heverőire telepedtek le. Egy fiatal steward italokat hozott, majd felszívódott a fedélzeti vészvilágítás félhomályában. Lajk, lusta lévén az elejétől kezdve felépíteni a védelmet, az egyik előkészített amulettet használta fel, amely sűrítve tartalmazott egy alapvázat. Ezt akármennyi alkohol után is könnyedén képes volt kiegészíteni és megerősíteni.

A többiek vártak.

– Egyensúlyhiány a levegőben a hatodik szinten... – mormolta kis idő után Jurij.

– Az nem egyensúlyhiány – jegyezte meg ugyanolyan hangnemben Zavulon. – Nézd meg, érdekes megoldás! Neked meg, Lucky, nem kellett volna kétszer alkalmaznod ugyanazt a trükköt.

– Itt egymás közt vagyunk – vont vállat Lajk.

– Ki tudja... – sóhajtott fel határozatlanul Zavulon. Lajk nem kezdte elmagyarázni, hogy egyáltalán nem az inverz fehér látvány alatti látszólagos egyensúlyhiány az egyetlen lelemény védőkupakjában. Ezt egyébként alighanem Zavulon is, Jurij is, sőt Ozhar is sejtette.

– Szóval te vagy a mi pityeri hősnőnk – mondta Jurij, mikor úgy vélték, a védelem már készen van. – Jól nézel ki.

– Köszönöm – hálálkodott visszafogottan Tamara.

– Csak betegesen sápadt vagy. Pedig nyár van.

– Semmi baj, Odessza majd helyrehozza. – Lajk rágyújtva a csillagokra sandított.

– Ha jut rá ideje – mondta Zavulon valahogy kellemetlen hangon.

Lajk lehajtotta a fejét: a csillagok szokásuk szerint hallgattak. De a moszkvai kollégának nyilvánvalóan volt mondanivalója. Lajk lényegében már mindent tudott – Ozhart és Tamarát kellett tájékoztatni, mivel a dolog elsősorban őket érintette.

– Mi az? – figyelt fel Ozhar önkéntelenül megszorítva a lány kezét.

– Először talán tisztázzuk a dolgot! – javasolta a barátságtalan Jurij.

Jurij öreg és tapasztalt mágus volt. Az évek múlásával reménytelenül belesüppedt a komorsággal vegyes cinizmusba, és még kollégáival szemben sem érezte szükségesnek visszafogni magát. Lajk és Ozhar ezzel együtt is mint ügyes és dörzsölt műveletist tartotta számon, akire bármilyen vészhelyzetben építeni lehet. Paradoxon volt: az életben nem lehetett Jurijra számítani, de a küzdelemben mindig. Amikor nyílt összecsapásra került sor, Jurij egyszerű, de felbecsülhetetlen értékű filozófiát vallott: vagy valamennyien együtt győzünk, vagy valamennyien együtt pusztulunk. Ez a kegyetlen maximalizmus sokakat riasztott, a Fénypártiak pedig nem kevésbé tartottak Jurijtól, mint Zavulontól. Néha még jobban is féltek tőle.

– Kérdezz! – javasolta Zavulon.

Kissé komikusan festett a dolog, mert az alsóbb szintű őrségbeliek hagyományát követte: a műveletek során a nyomozás lefolytatását a legkevésbé tapasztalt őrségbelire bízták, az idősebbek figyeltek, és ha szükséges volt, segítettek. Úgy vélték, ez fejleszti az önállóságot.

De Jurij fütyült az egészre – régen elmúltak azok az idők, amikor félt a nevetségessé válástól. Ő azután tudta, hogy rendszerint az nevet a végén, aki az elején a legnevetségesebben fest. Ezért azután a főnök szavai semmilyen hatással nem voltak rá.

– Mondd, Ozhar... sok Másfélét hasonítottál?

Ozhar elgondolkodott.

– Úgy tíz körül. Miért?

– Hogyan csinálod?

– Hát... – Ozhar kissé zavarba jött, Tamara jelenléte zavarta.

Zavulon, aki elől semmi nem maradhatott rejtve, visszafogottan elnevette magát:

– Mondd csak, ugyan már! Megérti a lány. Naivitás lenne feltételezni, hogy egy százéves Setét Másféle makacsul megőrzi a szüzességét. Már csak azért is, mert ez a lány sem... szemérmeskedett ott az oltárnál.

Ozhar Tamarára sandított; a lány biztatóan megszorította a kezét, amit eddig sem engedett el, és alig észrevehetően elmosolyodott.

– Nos, általában... – közölte Ozhar – a nőket a legegyszerűbb az ágyban hasonítani. Legalábbis nekem. Férfit pedig csak egyszer hasonítottam, de a részletekre nem nagyon emlékszem, mert a sárga földig leittuk magunkat mézes pálinkával... Ez harmincnégyben volt, Ovidiopol mellett. Szoloha iszonyatosan lehordott akkor...

– Emlékszem az ügyre – bólintott Lajk. – A mézes pálinkára is. Ki volt az?

– Egy helybeli, Roma Kobernyik. Ami... vagyis hát az odesszai Őrségnél szolgál mint futár meg küldönc. Folyton úton van.

– Inkább azt próbáld meg elmagyarázni, mit érzel hasonítás közben! Hogyan csinálod?

Ozhar elgondolkodott. Olyan volt ez a kérdés, mint amikor a százlábútól kérdezik, honnan tudja, melyik lábával kell lépnie.

– Hogyan fogalmazzam meg... Valahogy így: megpróbálom olyannak magam elé képzelni az aurát, amilyen majd a hasonítás után lesz: hogyan kezd színesedni, hol lesz áttetsző, hol tömörebb. Magam elé képzelem a lelket, amint felszabadul és megnyílik a Homály előtt. Valahogy úgy, ahogyan a mag kihajt; biztos láttatok már gyorsított felvételt. Gondolatban kinyújtom a kezem a lényege, a szíve, a lelke felé, megérintem, és azt mondom: „Nyílj meg! Ébredj fel!” – Ozhar elhallgatott, egy pillanat múlva felsóhajtott, és megrázta a fejét. – Nem, nagyon ostobán hangzik ez az egész. Nem tudom, így pontosabb a válasz. Valahogy sikerül hasonítanom, és kész.

– Már késő, elmondtad – hümmögött Zavulon összenézve Lajkkal és Jurijjal. – Egészében véve stimmel a dolog: itt is kísérlet történik az objektum központi lényegével való érintkezésre. A szívével, mondhatni. Egyébként nagyon ügyesen fogalmaztad meg. Gratulálok!

Ozhar nemigen értette az egészet, de Lajk ekkor segítségére sietett, és megmagyarázta.

– Figyelj, mi egész éjjel próbáltuk kidolgozni egy város hasonításának ellentmondásmentes és valószerű mechanizmusát. Arra a következtetésre jutottunk, hogy valamilyen úton-módon a középponti lényegére kell hatni, ahogyan te nagyon szerencsésen megfogalmaztad: a szívére. Gondolom, felfogtad már, mi történt Odesszával. Az időpontokból ítélve hasonítása egybeesett a ti itteni első találkozásotokkal. Tamara és a te találkozásoddal. Rajta, idézzétek fel, mivel foglalkoztatok itt az első napokban a megismerkedésetek után! Várj, segítek...

Az emlékezet felszabadításának könnyed igézete megérintette Ozhart, majd Tamarát, és ők ketten a nyári éjszakából átkerültek az öt évvel korábbi nyári reggelbe. Ugyanilyen meleg volt, de az éjszaka után szinte elviselhetetlenül fényes.

– Ez itt – mutatott Arik az épületre – a Voroncov-kastély. – Az idegenvezetők széles gesztusaitól megszabadulni még Arik képességeit is meghaladta.

– A Voroncov-kastély? – csodálkozott Tamara. – Mindig azt hittem, hogy a Voroncov-kastély a Krímben van.

– Úgy is van – magyarázta leereszkedően Lajk. – A nyári Voroncov-kastély Alupkában van. Ez itt a téli. Voroncov a tartomány kormányzója volt, úgyhogy ez a kormányzói palota. Az oszlopcsarnok tulajdonképpen a palota lugasa, vele együtt épült. Odesszában egyébként makacsul tartja magát az a hír, hogy Voroncov építtetett egy föld alatti átjárót a kikötőbe, akkor még közelebb ért a tenger. Állítólag ott rakodták be a fegyverszállítmányokat a görög felkelők részére suttyomban, hogy ne bőszítsék fel Angliát meg Törökországot, ugyanúgy, ahogy a sah esetében.

– Föld alatti járat? – Tamara valami miatt meglepődött. – Milyen érdekes? Tiszta Monte Christo!

– Sajnos pletyka az egész. Nincs semmiféle járat... Egy időben foglalkoztunk vele. De támogatjuk a járatról szóló híreszteléseket, egyszer még cikket is írtam róla a helyi lapba. Persze összehordtam hetet-havat.

– Ki az a mi? – kíváncsiskodott Tamara.

– Hát... Olyanok, mint te meg én. Nem egészen emberek. Pontosabban többek, mint egyszerű emberek.

Tamara nyomban elkomorodott. Ariknak az volt a benyomása, hogy saját rendkívüli voltához nagyon kellemetlen emlékei fűződnek a lánynak. A vad Másfélék körében ez nagyon gyakori jelenség – hiszen nincs mellettük senki, aki tapasztalt lévén felvilágosítaná, nevelné, visszatartaná őket a meggondolatlan lépésektől és tettektől. Arik teljes mértékben osztotta azt a nézetet, mely szerint a potenciális Másfélék sok szempontból még egy csecsemőnél is védtelenebbek, és további sorsuk attól függ, akad-e a közelükben valaki, aki tapasztalt és jó szándékú.

– Jól van, menjünk tovább! – mondta hangosan, azon igyekezve, hogy szavai élénken és gondtalanul hangozzanak. – A körútra. Richelieu herceg emlékművéhez[29] meg a Patyomkin-lépcsőhöz.

– Igaz az, amit a szellőzőnyílásról beszélnek? Hogy ha rááll az ember, és onnan néz a szoborra...

– A köznapi ember mindig beleesik a zavaros fantáziálás bűnébe – kommentálta Arik felsóhajtva. – A szellőzőnyílásról elvben valóban mulatságos perspektíva nyílik a szoborra. A herceg kezében tartott papírtekercs valóban... nem egészen egyértelmű látványt nyújt. De ne beszéljünk erről többet, rendben?

– Rendben – egyezett bele Tamara.

Sétáló anyukák és különböző korú csemetéik, lusta, kényelmesen haladó nyaralók, többnyire céltudatosan ügybuzgó bennszülöttek között haladtak a körúton. Az emlékmű körül, mint mindig, rendezetlen tülekedést és ösztönösen örvénylő embertömeget találtak: árusok, fényképészek, szájtátók, zsebesek, szerelmesek.

– Odessza alighanem itt kezdődik – mondta Arik halkan, mintegy tűnődve. – Akarod hallani az igazi hangját?

– Persze, hogy akarom – bólintott Tamara.

– Akkor fordulj arccal a tenger felé, hunyd le a szemed, és hallgatózz. Önmagadra és a városra figyelj. Segítek neked.

Tamara engedelmesen behunyta a szemét, a tenger felé fordulva, és nyilván öntudatlanul félig alámerült a Homályba.

– Állj! – hasított bele az emlékezésbe Zavulon komor hangja. Ő maga is komoran festett. – Itt a válasz, tessék.

– Hát igen – vágott Lajk bágyadt grimaszt. – Nagyon úgy fest, ez tagadhatatlan.

Ozhar megrázta a fejét, elűzve az emlékezet igézetének maradványait, és buzgón megtisztította az auráját. Futólag Odesszára pillantott. A város aurája valóban kezdett megváltozni, a pityerihez hasonlóan. De itt alig voltak benne fekete tónusok. A kékek uralkodtak benne, mint az apró vízcseppek sávjai, amelyek a tengerből csaptak fel a rakpartra. – Mi következik ebből? – Lajk abbahagyta a grimaszolást, gondolkodni kezdett. – Hogy Odesszában is számíthatunk holmi meglepetésekre a szektások részéről?

– Talán vannak Odesszában szektások? – érdeklődött Jurij bizalmatlanul nézve Lajkra.

– Vannak. Mindenütt vannak. De az itteniek békés népség. Igaz, Ar... Ozhar?

– Az Őrség főnökeként eltöltött szolgálati időm alatt a hat regisztrált odesszai Setét szekta egyike sem sértette meg egyetlenegyszer sem a Megállapodás semmilyen előírását – közölte Ozhar kissé hivatalosabb hangnemben, mint azt a szárnyas hajón, sétahajókázás során folytatott éjszakai beszélgetés megkívánta volna. – A regisztrálatlanok időszakonként huligánkodtak, ez megesett. De csak apró dolgokban, jelentéktelen ügyekben...

– Világos – sóhajtott fel Jurij.

– Nézd csak meg az auráját! – vetette oda lustán Zavulon. – Odessza nem Pityer. Az Északi Palmirától eltérően a Déli nem dajkálgatja magában a feketeséget. Hogy Pityerben micsoda aura lógott a fejünkre, anyám! Egyfolytában a kötelet akaródzott megcsomózni és felkötni magamat, nyomban, a csillár kampójára.

– Nem tudom, nem járok Pityerbe – vont vállat Jurij. – Hála a Setétnek, semmi szükség rá. Na és tényleg olyan nyomorúságosan festett az egész?

– Csak keveset enyhítettem a képen... – nevette el magát Zavulon. – Jól van, menjünk tovább! – Tamara, most téged kérdezlek. Először is: emlékszel-e a hasonításodra? Történt veled bármi szörnyűség a Mars-mezőn? Segíthetek megint... Már meggyőződhettél róla az előbb, hogy nincs benne semmi félelmetes.

– Nem kell segíteni – mondta halkan Tamara. – Az anyámat megerőszakolták a Mars-mezőn, közvetlenül az örök tűz mellett. Kilenc hónap múlva születtem én.

– Ohó! – Zavulon nyomban felült a heverőn. – Szóval így! Tessék, itt van a második tégla okoskodásunk falához! A kép szerintem egyre egyértelműbb lesz.

– Kislány, te kész vekkeróra vagy a városokra nézve! – csóválta fejét hitetlenkedve Jurij. – Én ne legyek én, ha nem a te hangulatod határozza meg abban a pillanatban a felébredt város általános jövőbeli érzelmi beállítottságát.

– Amikor Pityert felébresztették, én még a világon sem voltam – mondta ugyanolyan halkan Tamara.

– Hohó! Ellenkezőleg! Az anyád és a te esetedben százszor erősebb volt a hatás... mert Ozharnak tökéletesen igaza van: a szex és a hasonítás nagyon szoros kapcsolatban van, éppen az érzelmek miatt.

– A fenébe! – mordult fel hirtelen Lajk, és lendületesen elnyomta csikkjét egy hamutartóban.

Zavulon ugyanebben a pillanatban megérezte a valószínűségek növekvő feszültségét. A múltból és jelenből eredő, jövőbe húzódó szálak megremegtek, összefonódtak, felvibráltak.

– Mi az?

– Tegnap elvittem Kijev szívébe ezt a lányt. A Vlagyimir-hegyre – mondta Lajk komoran. –, és igyekeztem...

– Te felébresztetted Kijevet? – vágott a szavába Jurij, aki mindenre rájött.

– Nem tudom! – mondta dühösen Lajk. – Talán nem. De ott volt Kijev szívében, és én közben szólítottam a várost.

– Milyen hangulatban volt a lány? – Jurij egyébként is rideg hangja végképp olyan lett, mint az acél.

– Álmos volt.

– Tamara! – fordult a lányhoz Zavulon. – Mit éreztél ott? Kijev szívében? Hogy érezted magad, jól vagy rosszul?

– Nagyon jól – felelte habozás nélkül Tamara. – Sokkal jobban, mint Pityerben. Könnyű voltam, és szabad. Régen nem éreztem magam olyan könnyűnek és szabadnak, mint a Vlagyimir-hegyen.

– Hajjaj! – sóhajtott fel a lenyűgözött Jurij. – Szerintem megindult a lavina, kollégák. Amint a Fénypártiak tudomást szereznek a dologról, számíthattok a tiltakozásukra. Azon kívül amint megtudja az Inkvizíció, számíthattok a szankciókra is. A leányzót, ezt lefogadom, lakat alá teszik, és az ébredésre potenciálisan kész városok központjában mindenütt őrséget állítanak.

– Nem akarok lakat alá kerülni – mondta panaszosan Tamara.

– Csakhogy, kislány, ettől kezdve többé semmi sem függ a te akaratodtól – nevette el magát Zavulon. – Addig legalábbis, amíg véglegesen nem tisztázódik a városok hasonításának mechanizmusa és a te szereped ebben a folyamatban. A sorsod pedig közvetlenül az eredménytől függ.

– Artúr... – kérte Tamara remegő hangon –, hiszen te messzire előre látsz! Mondd meg, mi van a sorsomban! Legalább nagy vonalakban! Mi lesz belőlem? Kísérleti nyúl? Halandó? Vagy...

Tekintetében a reménység kivételével nagyon sok minden volt.

– Nem tudom, mi lesz belőled – felelte hosszú szünet után hidegen Zavulon. – Csak annyit mondhatok: megvan a magad sorsa.

Úgy negyven perc múlva Tamarát elküldték aludni, és Ozhar számára ekkortól vált igazán érdekessé a beszélgetés. Először vett részt ilyen magas szintű tanácskozáson. Lajk korábban Artúr-Zavulonnal vagy más szuperekkel beszélte meg a lényeges problémákat, a mesterségbeli tudásban szépen fejlődő fiatal kollégák részvétele nélkül.

De most sok minden megváltozott.

Először a Fénypártiak feltételezhető akcióiról beszéltek, de valahogy bágyadtan, igazi érdeklődés nélkül. Azután áttértek az Inkvizícióra.

– Úgy gondolom – nyilatkoztatta ki Jurij –, hogy a prágai és a berni iroda tájékozottabb, mint az várható lenne...

– Ezt már akár hagyománynak is tekinthetjük – jegyezte meg Lajk nem túl vidáman.

– Úgy, úgy – értett egyet vele Jurij. – Plaumarje és Dartier munkáit már az első időkben rendkívül nagy figyelemmel kísérték. Dartier azután mégis beállt az Inkvizícióba, így minden publikálatlan munkája az ő archívumukba került.

– Figyelmesen áttanulmányoztad Második Ganimex rezolúcióját? – érdeklődött Zavulon a lehető legártatlanabb képpel.

– Figyelmesen – felelte nyugodtan Jurij. – De csak a kivonatolt változathoz férhettem hozzá.

– Én is – nevette el magát torzul Zavulon. – A sorok között kellett olvasnom. Már akkor, a hatvanas években az Inkvizíció hivatalosan felébresztettnek ismert el négy megapoliszt: Tokiót, Londont, New Yorkot és Los Angelest. Igaz, kissé más volt a megfogalmazás, a „felébresztett” szó nem szerepelt benne.

– Hát hogyan nevezték? – figyelt fel Lajk.

– Valahogy így: „olyan, egyelőre még nem tanulmányozott információs-energetikai struktúrával rendelkeznek, amely érzékelhető zavart okoz a mágikus energiával való gyakorlati manipulációban”. A besorolás egyik szempontja éppenséggel az aura megváltozása volt. Az ember-Másféle és város-Másféle párhuzam sem merült fel. Már akkor arra gondoltam, rövidesen Moszkva is felkerül erre a listára.

– Azt akarod mondani, Pityer lekörözött minket? – kérdezte kétkedően Jurij.

– Nem minket, hanem Moszkvát. Meg a többi várost. De nem lekörözte őket, hanem förtelmesebbnek bizonyult. Az említett négy város pedig „felébredt” ugyan, de még nincs teljes mértékig hasonítva. Más szóval még nem hajlottak sem a Setét, sem a Fény felé. Pityer meg... magatok is tudjátok, merre hajlik.

– Azt akarod mondani, hogy Tamara lényegében nem is hasonítja a városokat? Hogy azok semlegesek maradnak, mint a vad Másfélék? – próbálta rendszerezni a mondottakat Lajk.

– Igen.

– ...és hogy a Másféle városokat még remoralizálni kell?

– Valami ilyesmi. Úgy gondolom, Tamara anyjával egy erős Másféle szórakozott, nyilvánvalóan magányos és őrült, olyasféle, mint Fafnir vagy a braunschweigi zsarnok. Talán szektatag. Pityer meg túlságosan is termékeny táptalaj mindenféle mocsoknak. Következményképpen harminc év múltán megkaptuk a Feketék bandáját meg az ő remek boszorkányszombati mulatságaikat; és még valami: az erőszaktevő és az áldozat érzelmeire a város nyilvánvalóan viharosan és készségesen reagált. Tamara az erőszaktevő lánya, örökölhette az apai tulajdonságokat. Ebből fakadhat „vekkerórai” képessége. De Pityeren kívül lényegében ártatlan gyermek, a Déli Palmira ezért nem jutott az Északi, a Fekete sorsára. Feltételezésem szerint egy bizonyos ideig Kijevet sem fenyegeti semmi.

– Addig, amíg ténylegesen nem hasonítják Kijevet? A Setéthez vagy... pffft... a Fényhez hajlítva?

– Pontosan így van.

– Találgatások, találgatások – morogta Lajk. – Ez mind csak találgatás, a hiteles információ nulla.

– Ilyen ügyekben hiteles információval csak az Inkvizíció rendelkezhet – mondta minden zavar nélkül Zavulon. Jurij idegesen dobolt ujjaival az asztalon.

– Tamarát, barátocskáim, óvnunk és őriznünk kell! – mondta felsóhajtva. – Túlságosan is értékes kísérleti alany lett. Ha az Inkvizíció is hasonló következtetésre jut, elveszik tőlünk. Márpedig az Inkvizíció rájön, ha ezek a következtetések a legkisebb hasonlóságot is mutatják a valósággal.

Kollégáin végignézve Lajk levonta a tanulságot:

– Az Inkvizícióval szemben semmi értelme védelmezni őt. Ha Prágában úgy döntenek, így is, úgy is elviszik. Ami meg a Fénypártiakat illeti... az Inkvizíció tőlük is elveszi Tamarát. Nem hiszem, hogy a Fénypártiaknak lenne idejük bármi végzeteset véghezvinni az ő segítségével.

– Miért ne lenne? – vetette ellene Zavulon. – Csak sétáltasd végig Tamarát a Vörös téren, a vesztőhelynél, azután hasonítsd Moszkvát a Fényhez. Nagyon is Geszerhez és kísérletező kontárjaihoz illő cél.

– Ez évekbe telik, Artúr – makacskodott Lajk. – Pityer példájából kiindulva legalább húsz-harminc év kell hozzá.

– Na és? Azt hiszed, ezalatt Geszer megöregszik és meghal?

Jurij visszafogottan hümmögött, és megveregette Lajk vállát.

– Nem is lenne rossz, igaz?

– Jól van, de végül is mit csinálunk?

– Hát semmit – jelentette ki váratlanul hanyagul Zavulon. – Igaz, Tamarát át kell vinni Moszkvába. Az én védőszárnyaim alá.

Zavulon Ozharhoz fordult, és áthatóan az arcába nézett.

– Moszkva tetszik neked, kadét?

Ozhar határozatlanul vállat vont.

– Azt hiszed, ez változtat bármin is?

– Igazad van, semmin nem változtat. Eszes a kadét! Egy füst alatt téged is megtanítunk egyre-másra... megvannak hozzá az adottságaid, méghozzá nem is rosszak. Csak ne szálljon rögtön a fejedbe a dicsőség, sok szép reményű mágust pusztított már el a gőg.

– Nem leszek gőgös – ígérte meg Ozhar. – De Tamara miatt aggódom.

– Helyesen teszed – dicsérte meg ismét Zavulon. – Az aggodalom éberebbé tesz. Az éberségre pedig a közeljövőben igencsak nagy szükségünk lesz. Egyébként – váltott hirtelen témát Zavulon – van horgászbot ezen a ladikon?

– Horgászbot? – lepődött meg kissé Ozhar. – Valószínűleg van. Miért?

– Ne ugorjunk el Kinburnba pecázni? Csak úgy, profilaktikusan... ugyanis így egyben Tamarát is eltávolítjuk Odesszából – hadd törjék csak a fejüket Geszer kiküldött munkatársai, miért csináltuk! Vagy három napra.

– Én nem megyek – figyelmeztette Jurij. – A reggeli gépre szól a jegyem.

– Ahogy akarod...

– Akkor mi legyen, adjam fel a leckét a kapitánynak? – kérdezte Ozhar, és már készült felállni.

– Ne induljunk inkább reggel? – javasolta Lajk. – Jefim reggelre ígérte, hogy előkerül. Még mobilom sincs.

– Ha reggel, hát reggel. – Zavulon jókorát ásított. – Jól van, nem tudom, ki hogy van vele, én megyek az ágyamba. Hogy nevezik az ágyat a hajókon?

– Nem tudom. Amikor Svéd jachtján aludtam, ott koporsónak nevezték – közölte Ozhar.

– Remek. Bár jobban illene egy vámpírhoz – hahotázott Zavulon. – Na és hol van itt a legközelebbi koporsó?

– Menjünk, megmutatom. – Ozhar végre felállt. A többiek is feltápászkodtak.

A szárnyas hajó fölött ringott az éjszakai égbolt.

– Indíts a kikötőbe – utasította néhány perccel később Ozhar a kapitányt. – Holnap majd felveszünk még valakit, és Kinburnba megyünk horgászni.

– Meglesz! – biztosította élénken a kapitány.

– Jó éjszakát!

– Magának is!

10. FEJEZET

Svéd, Jefim és Gena kíséretében reggel felé bukkant fel a kikötőben, amikor még mindenki békésen szunnyadt a kajütjében. Jefim az elfogyasztott italmennyiségtől láthatóan tántorgott, emiatt viszont egyfolytában vihogott, és orrhangon közölte minden szembejövővel: „Viharos szél fúj ma.” Svéd bágyadtan pislogott a napfényben, és időnként csuklott. Gena józanabbnak látszott náluk, de a ruhája csöpögött a víztől: vagy belepottyant a tengerbe séta közben, vagy fürödni támadt kedve. Gena egyébként olyan volt, hogy ha kedve szottyant, akár a szökőkútban is megfürdött. Megviselt kinézetüktől és vitathatatlan elgyengülésüktől függetlenül mind a hárman buzgón cipeltek egy-egy szatyornyi sört.

Az őrszem lustán rájuk pillantott a fülkéből, és hívogatóan intett nekik – gyertek, úgymond, a feljáró a helyén. Svédet természetesen ismerték itt.

A sörrel teli táskák csörömpölve elpihentek az asztal alatt. A viharvert hármas elhelyezkedett a heverőkön, nem is sejtve, milyen váratlan és fontos dolgokról esett szó ugyanitt az előző éjjel.

– Na – szólalt meg a csuromvíz Gena –, még egy-egy üveggel?

– Ide vele! Hukk... – egyezett bele Svéd.

A szárnyas hajó ringatózott a könnyű hullámokon. Úgy látszik, ez a hullámzás a fázisát tekintve nem esett egybe Jefim ingadozásával, sőt szerencsésen kioltotta azt, mivel Jefim igen mélyen szántóan megjegyezte, hogy „valamitől elállt a viharos szél”.

– A fedélzeten vagy, te tökfej – oktatta ki Svéd. – Ez itt nem a part. Ezért nem fúj a szél.

Gena nem minden nehézség nélkül bontott ki egy üveg helyi gyártmányú sört. A beszélgetés helyét egy ideig érthetetlen dünnyögés és elégedett, rövid megnyilatkozások vették át, olyasfélék, mint „á... á... á...” meg „Ó... Ó... Ó...”

Úgy öt perc múlva a hangokra megjelent a gyűrött Jurij, az órájára nézett, hunyorgott a napfényben, és minden teketória nélkül a tengerbe vizelt.

– Kérsz sört? – érdeklődött bizalmasan Jefim, amikor dolga végeztével odament hozzájuk.

– Majd veszek a parton – hárította el. – Nektek kell az útra. Mondjátok meg Zavulonnak, hogy elmentem. Hé, ti ott a hídon, köszönök mindent!

Az ügyeletes őrszem lagymatagon intett neki, és a moszkvai mágus a szárnyas hajót elhagyva kiment a partra.

Újabb tíz perc múlva a kapitány is felébredt, kezet rázott mindenkivel, nem utasította vissza a sört, és valamiféle tengerjárói bölcsességek megvitatásába kezdett Svéddel, majd elment, hogy az indulás felől érdeklődjön a főnökségtől.

Rövidesen feljött a kajütjéből Ozhar és Zavulon is. Lajk természetesen nem reagált a felébresztésére tett kísérletekre; még jó, hogy nem rúgott ki dupla talppal, ahogyan néha megtette.

– Hoztál Lajknak mobilt? – kérdezte Ozhar Jefimet.

– Világos! – csapott Jefim duzzadó övtáskájára, amelynek zárját egyszerű de hatékony igézet védte. – Egy alapkészüléket meg egy tartalékot is.

– Jurij elutazott? Azt hiszem, a reggeli géppel megy.

– Negyedórája elment – nyugtatták meg Ozhart.

– Akkor indulás – sóhajtott fel. – Vezényelj, kapitány! Kinburnhoz, az öbölbe, ahol az osztrigatelep volt.

– Az jó hely – mondta a hozzáértő Svéd. – A vadászokkal minden ökohajszán hallevest falunk ott. Mire odaérünk, már lobog a tűz, vár a bogrács, a vodka...

– Mi az az ökohajsza? – érdeklődött Zavulon, aki ekkor úgy nézett ki, mint egy szabadságon lévő üzletember, laza volt, és jóindulatú.

– Ökológiai regatta, három szakaszból álló jachtverseny. A mi jachtklubunk szervezi.

– A nyikolajevi?

– Nyikolajevben tizenkét jachtklub van – magyarázta Svéd. – A miénk a Nyikolajevi Hajóépítési Egyetemé. Igaz, az egyetemet már régen átkeresztelték, most Tengerhajózási Műszaki Egyetem a neve, de a mi klubunk neve a régi maradt.

– Értem.

A szárnyas hajó közben elindult, és lassan haladt a kikötő kijárata felé. Majd felbőgött a motor, a hajó kiemelkedett a vízből a szárnyaira, és sebesen siklott a felszín fölött. Mögötte finom fátyollá porlottak szét az apró vízcseppek.

– Ejha! – lelkesedett Jefim. – Ez már igen! Gena, adj még egy sört, légy jó barát!

Ozhar arra gondolt, fel kellene ébresztenie Tamarát, hadd lássa ő is ezt a csodát, de a következő pillanatban megsajnálta a lányt, és arra gondolt, láthatja majd máskor is. Pihenjen csak, a jelek szerint nem túl rózsás jövő vár rá.

A fürge kezű steward salátákat és harapnivalókat készített a sörhöz, így aztán észre sem vették, hogyan marad el mellettük bal kézről Juzsnij, majd Koblevo, utána Morszkoje, Ribakovka, majd a távolban feltűnt a földnyelv pereme. A hajó érzékelhetően délnek kanyarodott, és egy darabig Kinburn csúcsa mellett haladt. A lapos parton valamiféle érthetetlen rendeltetésű építmények látszottak, meg a kikötő maradványai.

– Kikötőbakok – közölte Svéd jelentőségteljesen, ujjával határozatlanul a part felé bökve.

Rövidesen elhagytak két kis szigetet, Kerek és Hosszú volt a nevük.

A Hosszú déli partját nagy ívben kerülték meg, ott sekély volt a víz, az egy métert sem érte el.

A szárnyas hajó valóban nagyon gyors járműnek bizonyult. Még a sörüket sem tudták meginni, és a legénység már a magas, eléggé lepusztult képet mutató betonfalon sürgölődött a kikötéssel. A kikötő fölött egy rozsdás őrtorony magasodott. Az elhagyott parton egy vízibicikli otromba váza meredezett félig a homokba süppedve, mindenfelé a partra sodródott, kiszáradt hínár látszott.

„Mégiscsak fel kell ébreszteni Tamarát – döntött Ozhar. – Átalussza az egész napot.”

Kényelmesen leballagott a kajütbe, amelynek felső, függőágyra emlékeztető polcán töltötte az éjszaka egy részét. Az alsó ágy szerepét betöltő láda üres volt.

„Aha – gondolta Ozhar. – Már felkelt.”

Visszament a fedélzetre, ahol Zavulon a hajó kapitányával egy nagy halom horgászcucc közt kotorászott, és élénken tárgyaltak valami horgászati kérdésről. Ozhart mindig hidegen hagyta a téma, ezért a hozzá kapcsolódó tudományokban sem igazodott el. Ha ugyanezen a szárnyashajón valamiféle főnököket hoztak ki horgászni, sosem kellett az eredmény miatt aggódni: Gena, a delfin részvétele mint hajtó kétszáz százalékig garantálta a sikert.

Tamara nem volt a fedélzeten.

Ozhar sört kortyolgatva várt még tíz percig. Tamara még mindig nem jelent meg.

„Mi ez? Felkelt, kiment a vécére, aztán visszafeküdt aludni?”

Másodszor is benézett a kajütbe, de az üres volt. Végigment a folyosón, a mosdó ajtaját zárva találta.

„Aha” – gondolta, de ebben a pillanatban csattanva kinyílt az ajtó, és kilépett rajta az egyik matróz.

– Szabad – vigyorgott vidáman Ozharra.

Ozhar szerette volna megkérdezni tőle, nem látta-e a lányt, de valahogy kínos lett volna ezt a kérdést a vécé ajtajában feltenni.

Végigjárta a hajó minden helyiségét, sorra benézett minden kajütbe és zugba. Még a gépházba és a parancsnoki hídra is benézett.

Tamara nem volt sehol.

Visszatérve a többiekhez Ozhar nem titkolta tovább nyugtalanságát.

– Látta valaki Tamarát? – kérdezte hangosan. A horgászcsevej nyomban elhallgatott.

– Hát nem a kajütben van? – kérdezte valaki.

– A kajüt üres. Minden kajüt üres, csak Lajk heverészik az egyikben.

Ozhar megérezte, hogy Zavulon csinál valamit a Homályban – érzékelhetetlenül gyorsan, úgyhogy semmit nem lehet belőle érteni.

– De hát hová lehetett? – húzta a szót értetlenül Svéd. – Csak nem esett bele a tengerbe?

– Nem esett bele – mondta Zavulon szárazon és magabiztosan. – Gyerünk a kajütbe!

A szűk közlekedőfolyosó nyomban tele lett velük. Mindenki, még a steward is Ozhar és Zavulon nyomába eredt, nem beszélve a kapitányról, akit még a többieknél is jobban nyugtalanított egy utas elvesztése.

– Itt? – kérdezte komoran Zavulon.

Ozhar válasz helyett széthúzta a fülke ajtaját. A kajütben Zavulon egy percig szótlanul állt, egy mozdulattal leállítva Ozhar és a kapitány kísérletét, hogy ők is belépjenek. Majd áttört a tömegen az álmos Lajk egy szál fürdőnadrágban, mezítláb.

– Mi van itt? – kérdezte elégedetlenül.

– Tamara eltűnt – mondta halkan Ozhar. – Reggel nem ébresztettem fel, arra gondoltam, hadd aludjon. Később benéztem, és nem volt itt.

– Egy dinamikus portált nyitottak itt meg. Körülbelül egy órával ezelőtt – közölte szárazon Zavulon. – Méghozzá Fénypárti portált.

Lajk egyetlen mozdulattal elküldte a hajó legénységét, még a kapitányt is, aki gyengécske Másféle volt.

– Ez mit jelent? – érdeklődött Ozhar komoran, mikor a kívülállók elmentek. Zavulon vállat vont.

– A jelek szerint Geszer kiküldöttei aktivizálták magukat...

Szavait félbeszakítva megszólalt Jefim analóg tartalék mobilja.

– Halló... Mi?!

Jefim néhány másodpercig hallgatta a hívót, majd teljesen eltorzult az arca. Semmit nem ismételt meg hangosan. De lényegében nyomban alkalmazott egy egyszerű átjátszó igézetet, és a jelenlevők mindegyike hallhatta a pánikban lévő kijevi Szajrink hangját:

– Jefim! Azonnal hívd a főnököt! Nálunk itt kész háború folyik! A Fénypártiak megostromolták a Szagajdacsnijen az oktatóközpontot! Azt hiszem, Plakunt megölték! A pityeri lányokat elrabolták! Rubljov, Palatnyikov és Larisza Narimanovna a hivatalban gubbaszt, nem tudnak kijönni! A Viktóriát körülzárták! Nem tudom...

– Várjatok! – mondta röviden Lajk Jefim hangján, és Zavulonhoz fordult:

– Egy portálra van szükségem a Dnyeperre. A Posta térrel szemben. Segítesz?

– Segítek.

A kijevi hívás legfeljebb egy perccel előzte meg a moszkvait. Zavulonnak és Lajknak még arra sem volt ideje, hogy értelmesen elmagyarázza a szárnyas hajó kapitányának, mit várnak tőle és a hajójától, amikor Zavulon előbb kővé dermedt, majd lassan az övén függő tokhoz nyúlt, és elővette a mobilját. Egy másodpercig várt, míg felhangzik a csengetés, amely az adott körülmények között nem is hangozhatott másképp, csak baljóslatúan.

A moszkvai Setétek feje a füléhez emelte a készüléket, vagy tíz másodpercig szó nélkül hallgatott, majd ismét csak szó nélkül visszadugta a készüléket a tokjába.

– Lajk – mondta komoran –, oldd meg egyedül! Elmegyek. Moszkvában is folyik a mészárlás, már vannak áldozatok. Utána keress meg!

Azzal belépett a Homályba, egyenesen a legmélyebb rétegekbe.

Lajk bánatosan nézett utána.

– Egyedül – mormolta a kijevi dühösen. – Már megint egyedül! Legalább egyszer segítenének a nyavalyás muszkák!

Felemelte a fejét, és szúrós pillantással végigmérte a jelenlevőket.

– Minden erőtökre szükségem van – közölte túlzottan artikulálva Seremetyjev valahová a semmibe bámulva. – Úgyhogy engedjétek el magatokat!

Ozhar nem állta meg szó nélkül:

– Lajk! Meg kell találnunk Tamarát!

– Már keressük. Rajta, segíts!

Tudatát zavaros, nyomasztó hullám borította el: Lajk csoportos irányító mágiát alkalmazott. Ozhar tompán hallotta, hogy felbőgnek a motorok, és a szárnyas hajó, akár a pórázáról elengedett vadászkutya, nekiiramodik szembe-száguldva a hullámokkal.

Egy másodperccel később pedig Ozhar és a többiek erejét elszívták. Majdhogynem teljesen, mindet, amennyi csak volt. Lajk, vakon meredve a válaszfalra, karjait kinyújtotta, ujjait begörbítve skandálta az igézet szavait.

Ekkor hirtelen teljes csönd lett, mintha egy katasztrófafilm vetítése közben hirtelen eltűnt volna a hang a moziban. Lajk két tenyere közt hangtalanul kék villám cikázott át. A világ elszürkült: valami mindannyiukat lerántotta a Homályba.

Vakító villanás; egy másodperccel később a Homály visszahúzódott. Újabb néhány másodperc múlva a világba kelletlenül visszatértek a hangok. Lajk támolyogva, két kézzel a válaszfalakra támaszkodva a feljáró felé rohant.

Magukhoz térve a többiek is a nyomába eredtek: Ozhar, Svéd, azután Jefim és Gena.

Az égető déli hőség átadta helyét a mérsékelt, megszokott melegnek. A szárnyas hajó a Dnyeperen száguldott, elöl már feltűnt a folyami kikötő épülete. A jelek szerint a kapitány nagyon jól tudta, mit kell tennie, mivel biztos kézzel a legszélső móló felé kormányozott.

A portál megnyitása a jókora tengeri hajó számára alighanem kimerítette Lajkot. De az is lehet, hogy egyszerűen tartalékolta erőit. Ugyanis egyszerűen kiugrott a mólóra, még mielőtt a matrózok leeresztették volna a lépcsőt, és futva a város felé iramodott mindenféle mágia nélkül, bár szerencsére az oktatóközpont a Szagajdacsnijen nagyon közel volt. Jefim azonban nem hazudtolta meg magát: a kikötőépület előtt egy pillanat alatt elkapta a legközelebbi taxit. Ozhar, Svéd, Gena és maga Jefim is bepréselődött a hátsó ülésre, és a sárga Volga nekiiramodott. Fékeztek, felvették Lajkot. Jefim váratlanul rutinosan megbénította a tér és a Szagajdacsnij utca élénk forgalmát.

Az autónak köszönhetően legalább három-négy percet nyertek.

Az oktatóközpont bejárata a háromemeletes ház meszelt falának éppen a közepén helyezkedett el, pontosan a középpontban lévő ablakok között. Csak a Homályon át lehetett belépni. Az ajtón belül szédítő csapás érte az idegeiket: a Másfélék nagyon érzékenyek mások fájdalmára, főként, ha az hozzájuk hasonló Másfélék fájdalma.

Oldalt, a lépcső mellett feküdt Plakun. Karját előre nyújtva még utolsó erejével is igyekezett elérni valakit, aki már rég elrohant. Az arca, amelyet eltorzított a Homály, sértett volt, mintha halála előtt még rávicsorgott volna az ellenségre, mint valami alakváltó.

Egy lépcsőfordulóval följebb csak a hőségtől megfeketedett falon kirajzolódó sziluett emlékeztetett az ügyeletesre. Ő is meghalt, bár védekezett. Kezei körvonalán látszott, hogy megpróbálta felidézni a Graas-Mo pajzsot, de nem volt rá ideje, elégett.

Ám odafent, az előadótermekben nyoma sem volt összecsapásnak. Sehol egyetlen felborult szék, helyéből elmozdult asztal, vagy szétszóródott papírok; minden a helyén, a székek szabályos sorban, a papírok csinos kupacokban. Ám sehol senki.

Lajk komoran nézett végig mindenen.

– Talán a hivatalban? – találgatott bátortalanul Jefim. – Itt már úgyis... mindennek vége. Ott meg Iraklij és Larisza Narimanovna...

– Már ott is vége mindennek – dörmögte Lajk el-elfulladva. – Úgy tíz perce. Mindjárt itt lesz Iraklij.

Fáradtan lerogyott egy székre, amelyet a hibátlanul szabályos sorból húzott ki.

A Homály lassan megnyugodott. Ismét kibocsátotta bolyhos csápjait a kék moha, mely a csata idején rémülten lapos csomókba húzta össze magát. A felkavart szürke gomolygás ismét egynemű lett. A ma lezajlott csata nyomai még sokáig érzékelhetőek lesznek, különösen az erős mágusok számára. A Jefimhez hasonló újoncok vagy az alakváltó Gena már egy óra múlva sem lát majd semmit, vagy ha mégis észlel valamit, nem érti, mi az.

Hamarosan megjelent Iraklij. Bajsza harciasan meredt, szemüvege folyton lecsúszott az orrnyergéről.

– Mi van? – kérdezte keményen Lajk.

– A hivatalban nincs veszteség – jelentette Iraklij. – Még az előcsarnokba sem engedtük be őket.

– Kik? – Lajk aznap különösen szűkszavú volt.

– Fénypártiak. Nem kijeviek, nem ismerem őket, Lara és Gyimka sem.

– Miért?

– Ez az, amit nem értek, és még valami... Útközben találkoztam von Kissellel. Megesküdött, hogy nem tud semmiről – nem tudja, ki a támadó és mi a támadás célja. Az eredendő Fényt hívta tanúul...

Lajk merően bámulta Iraklijt, szemét kissé összehúzva, de nem titkolva, hogy feszülten figyel.

– Még ha hazudott is von Kissel – fejezte be elkeseredetten Iraklij –, én nem vettem észre. Na meg szerintem az eredendő Erő színe előtt senki nem fog hazudozni, főleg, amikor végül is halottakról van szó.

Lajk néhány pillanatig gondolkodott, majd Jefimhez fordult. Jefim végig oldalt állt készenlétben tartva mindkét mobilt – mindegyik kezében egy-egy készülék. A hangjukat bölcsen kikapcsolta, mivel az adott helyzetben afféle eleven telefon- és információs központ szerepét töltötte be egymaga, és semmiképp nem akarta külső hangokkal megzavarni a főnököt, vagy a figyelmét elvonni.

– Mi van a Viktóriában?

– Már minden csendes. Áldozatok nincsenek, mindenki él, bár rémült. A támadók benéztek a terembe, az étkezőbe, a konyhába és mindkét fenti lakásba. Fönt nem volt senki, lent nem bántottak senkit. Körülrohantak, és eltűntek a Homályban.

– Tehát elkéstünk – foglalta össze Lajk. – Mi van a többi városban?

– Csaknem ugyanez, főnök. Villámgyors rohamok, foglyok ejtése és ugyanolyan villámgyors távozás. A foglyok mindenütt a pityeri lányok, a volt Feketék. Harkov, Vinnyica és Lvov már jelentette. Feltételezésem szerint mindjárt jelentkezik majd Donyeck is, egyfolytában foglalt volt, a hivatal pedig egyelőre senkinek nem válaszol.

– Más városokban is voltak támadások? Ahová nem küldtünk pityerieket?

– Nem, főnök. Egyetlen ilyen jelzést sem kaptunk.

– Adj összesítést Oroszországról! Ha jól értem, Moszkvában is történt valami. Elsősorban azokat a városokat nézd meg, ahová szétosztották a pityeri lányokat!

Jefim a széfhez nyargalt, kikapta az első keze ügyébe eső notebookot. Egy fél perc alatt rákapcsolódott a hálózatra. Újabb fél perc kellett ahhoz, hogy összeszedje a híreket.

– Úgy is van, főnök! A Fénypártiak támadásairól csak azokból a városokból érkezett jelentés, ahová szétosztották a pityeri lányokat: Moszkva, Tver, Jekatyerinburg, Rosztov, Novoszibirszk, Perm, Szamara... Kazany ebben a pillanatban jelentette. Mindenütt ugyanaz.

– Nem járt Moszkvában az utóbbi napokban valaki a vezető európai mágusok közül? Valamelyik Fénypárti?

– Nincs adat – felelt szinte nyomban Jefim. – Már úgy értem, hivatalos adat.

– Pityerben? – kérdezte hirtelen Lajk.

– Pityerben? – csodálkozott Jefim. – Máris... Hm... A pityeri adatok hozzáférhetetlenek... Talán kipurcant a szerverük a hivatalban?

Ozhart ebben a pillanatban mintha fejbe vágták volna. Látomása – vagy talán előérzete? – támadt, úgy zuhant rá, mint a hótömeg a háztetőről a gyanútlan járókelőre. Korábban is voltak látomásai, mindig erős érzelmi felindulás hatására. Ezek pedig mindig százszázalékosan pontosnak bizonyultak.

– Lajk – mondta rekedten Ozhar –, Pityerben van. Érzem.

– Kicsoda? – Lajk nem értette meg rögtön.

– Tamara. Szerintem a lányok is ugyanott vannak.

Lajk most Ozharra meredt ugyanolyan merően és hosszan, ahogy az imént Iraklijra.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

– Nos hát... A szív néha megbízhatóbbnak bizonyul, mint a telefonok vagy számítógépes hálózatok. Jefim! Kapcsolj össze az Inkvizíció ügyeletes vonalával...

Néhány pillanat múlva Jefim átnyújtotta neki a készüléket.

Lajk gyakorlatilag nem is beszélt, csak hallgatta, amit neki mondtak. Amikor végighallgatta, kiadta az utasítást:

– Jefim! Kocsit! Iraklij, Ozhar, Svéd, utánam!

Máris megindult lefelé.

Az utcán alig kellett várniuk: odagördült eléjük egy fehér Nissan, jobb első ajtaján alig észrevehető horpadás. A vezető tekintete kissé üveges volt, ajkán butácska mosoly. Jefim, bár gyenge mágus volt, de a sofőrökkel egészen bravúrosan bánt, jókora távolságból is.

Nem kellett messzire menniük: a Gosztyinij Dvorig a Szagajdacsnijen, azután fel az Andrejevszkijen, a volt Komszomol-székház oszlopos épületéig, amely úgy nézett ki, mint valami gigantikus patkó.

A Nissan vezetőjét útjára bocsátották, lifttel felmentek a legfelső, homálybéli szintre, ilyenekben bővelkedtek a sztálini korszakban emelt építmények a volt Szovjetunió valamennyi városában.

Már várták őket. Inkvizítorok. Hárman.

Edgar, Makszim és Hena. Egyikük sem kegyeskedett magára ölteni a rituális szürke inkvizítori talárt. Az észt, tekintet nélkül a hőségre, kifogástalan háromrészes öltönyt viselt, a volt Dúvadon könnyű vászonnadrág és színes ing volt, Henán pedig farmernadrág és világos póló kék Galicsina felirattal. A padlón gomolygó köd eltakarta a lábbelijüket, de aligha volt bármelyiküké is valami rendkívüli. Edgar nyilván félcipőt viselt, Dúvad bizonnyal valamilyen nyári mokaszint, Hena pedig valószínűleg képes volt valami olcsó kínai sarut a lábára húzni.

– Mellőzd a vádaskodást, Taviszkaron! – figyelmeztette Seremetyjevet Makszim.

– Először azt szeretném megtudni, mi történik itt – szűrte a szót a fogai közt Lajk, makacsul leszegve a fejét. – Ha ez háború, akkor mi az oka, és kinek a hallgatólagos hozzájárulásával folyik?

– Ez nem háború.

– Akkor mi? Ki rohamozta meg az embereimet? Ki ölt meg legalább kettőt közülük?

– Te sokaknál jobban tudod – felelte zavartalanul Makszim –, hogy nem olyan könnyű megölni a Másféléket. Előre figyelmeztetlek, hogy a Plakun mágus és Mojszejenko boszorkánymester Homályból történő visszahozására vonatkozó kérés csak a hivatalos eljárás során terjeszthető elő. Ha az Inkvizíció rendkívüli kollégiuma engedélyezi. De minden alapunk megvan arra, hogy feltételezzük a sikert.

– Vagyis? – Lajk úgy döntött, most nincs idő csodálkozásra. – A Fénypárti agresszorok bűnössége már bebizonyosodott és beismertetett?

– Nem a Fénypártiak támadtak meg benneteket, Taviszkaron – közölte érzelemmentesen Makszim.

– Hát kik? Szektások?

– Inkvizítorok támadtak rátok.

Erre még a nagyon bölcs Seremetyjev sem számított.

– M... m... mi?

– Inkvizítorok – ismételte meg Makszim. – Ez hivatalos bejelentés. Az elmúlt éjjel a kivizsgálásra Szentpétervárra telepített misszióból egy nagy csoport inkvizítor magyarázat és látható okok nélkül elhagyta a várost. Négyes csoportokra oszlottak, és Oroszország, illetve Ukrajna nagyvárosaiba mentek, csak azokba, amelyekbe szétosztották a nemrégiben felmentett pityeri Fekete szektásokat. A Nappali Őrségek ellen végrehajtott támadás az ő művük. Az okokat még nem sikerült megállapítanunk, de felhatalmazásom van bejelenteni, hogy ez az Inkvizíció belső ügye, amelynek kivizsgálásába sem az említett vagy egyéb városok Nappali vagy Éjszakai Őrségeinek munkatársai, sem szabad Másfélék nem folyhatnak bele.

Lajk a kollégáira nézett – nem is annyira zavarában, mint inkább nyilvánvalóan időnyerés céljából.

Néma kérdésére Iraklij alig érzékelhetően vállat vont.

– Mi... mi most mit tegyünk? – fordult Seremetyjev az inkvizítorokhoz rövid szünet után.

– Várjatok! – jelentette ki Makszim. – Egyszerűen várjatok! A veszteséget pótolják. A bűnösöket megbüntetik. A Homályba alávetetteket visszahozzák, ha lehetséges lesz. Most pedig... arra kérlek benneteket, távozzatok, és a közeljövőben ne tegyetek semmit... elhamarkodottan. Megtalálnak benneteket, ha eljön az ideje.

– Kérdésem van – szólt közbe merészen Ozhar. – Hol vannak most az elrabolt lányok, és mi van velük?

– Mindannyian, beleértve Tamarát, a potenciális Hatalmas varázslónőt is, jelen pillanatban Szentpéterváron vannak. Amennyire én tudom, egyikükkel sem történt semmi végzetes. A részletek tisztázása folyik. Ennyi, szót se többet!

Az inkvizítor parancsoló mozdulattal útnak indította Lajkot és társait. Edgár és Hena az egész beszélgetés alatt meg sem moccant, baljós bálványokként álltak Makszimtól jobbra és balra. Talán az ünnepélyesség végett?

A liftben és a kijárat felé haladva egyetlen szót sem szóltak. A bejárat előtt már ott várt a limuzin, volánjánál természetesen Platon Szmerekával. A kocsiban ott ült Jefim az Őrség egyik komputeresének társaságában, akinek térdén egy nyitott notebook feküdt, a GPRS-en keresztül hálózatra kapcsolva. Lajk mindezt mint magától értetődő dolgot fogadta.

– Főnök – közölte Jefim hadarva –, először is, előkerült Szimonov. A hivatalban van, teljes pánikban. Másodszor pedig kikotortam egy fura tényt, talán érdekes lesz.

– Pakolj ki! – morogta Lajk kinyitva a bár ajtaját.

– Tegnap Pityerbe érkezett Jamaica egyik legerősebb boszorkánymestere. Természetesen Másféle. Az Őrségekkel nem működik együtt, soha nem is volt velük kapcsolatban.

Nem lehetett megítélni, hatott-e ez a hír Lajkra, vagy nem. Csaknem csordultig töltötte poharát konyakkal, majd egy hajtásra kiitta az utolsó cseppig. Azután utasította Szmerekát:

– Boriszopolba.

– Hová repülünk? – kérdezte nyomban Jefim.

– Te sehová. Rendelj négy jegyet Moszkvába! Ha a következő két órában nem indul járat, szervezz egyet! Szimonov maradjon a hivatalban, és ne hisztériázzon!

Elmondva ezeket, Lajk eldőlt a Rolls-Royce elegáns ülésén, és lehunyta a szemét. Boriszopolig már meg sem szólalt, meg sem mozdult, és a szemét sem nyitotta ki.

Ozhar és Svéd nagyon jól tudta – és Iraklij is, már ősidők óta –, hogy ha a főnök ilyen mogorva és hallgatag, az azt jelenti, hogy nagyon dühös. Ilyenkor jobb nem ingerelni. Kénytelenek voltak követni példáját, szerencsére a limuzin bárja igen tartalmas volt, és kényelmes ülőhely is jutott mindenkinek.

Közvetlenül a beszállás előtt Lajk halkan megkérdezte Jefimet:

– A Jamaicai boszorkánymesterről... honnan van az információ?

– Az Inkvizíció tegnapi jelentéséből.

– Publikus?

– Nem, belső. De titkos jelzés nélkül. Az Inkvizíció megpróbálta megakadályozni Pityerbe érkezését, de...

– Mi az, hogy de?

– De a jelek szerint nem sikerült.

– Nem is fog – bökte ki komoran Lajk.

Sem Ozhar, sem Svéd nem értette, mit akar ezzel mondani.

Vnokovón Iraklij gondterhelten az órájára pillantott, átállította a moszkvai időre, és megérintette Lajk vállát.

– Szükséged lesz rám Moszkvában?

– Moszkvában nemigen. Pityerben nagyon is.

– Akkor elmegyek.

– Ne kapcsold ki a mobilodat! – figyelmeztette Lajk.

A kijeviek főnökének arca már reggel kővé dermedt, és azóta is ugyanúgy maradt.

Egyébként úgy látszott, nem csak az arca vált kővé. Seremetyjevnek a szíve is kővé, sőt jéggé változott. Útitársai nem lettek volna képesek világosan megfogalmazni ezeket az asszociációkat, de azok mindannyiszor felmerültek, ha az ukrajnai Őrségek ügyei kezdtek rosszra fordulni. Ha a főnök jégszívű szoborrá változott, komoly dolgokra kell felkészülni.

Iraklij válaszként csak bólintott, majd távozott, gyorsan felszívódva a tömegben.

Az első útjukba akadt taxis szokás szerint szép kerek summát kérve vállalta, hogy elszállítja a központba az érkezett triumvirátust.

Svéd szokás szerint éber volt: ő vette észre elsőként a taxijuk nyomába ragadt sötétkék Fordot.

– Főnök – mondta, ugyanakkor elterelve a taxisofőr figyelmét –, farkunk nőtt.

Lajk előrehajolt, és belenézett a visszapillantó tükörbe. Vagy fél percig figyelt.

– A Ford Taurus? – érdeklődött.

– Aha – erősítette meg Svéd.

A Homályon át még egy felületes pillantás is elég volt ahhoz, hegy semmi kétség se maradjon: Másfélék, méghozzá Fénypártiak üldözik őket. Az „üldözik” szó egyébként egyelőre alighanem túlzás volt. Pontosabban fogalmazva csak követték, figyelték őket.

Egyelőre.

Az a hírhedt „egyelőre”. Szinte egyetlen pillanat alatt mehetett át üldözésbe, sőt támadásba.

– Mit csinálunk? – Svéd, aki a cselekvések embere volt, elképzelni sem tudta, hogy egyszerűen csak legyintsenek a nyomukban lihegőkre. Ha észrevetted, hogy követnek, azonnal meg kell szabadulnod tőlük, más megoldást Svéd el sem tudott képzelni. De Lajk válasza arra kényszerítette, hogy szívét megerősítve, természetével ellentétesen cselekedjen.

– Hadd csinálják! – mondta tompán Lajk, és ismét mozdulatlanná meredt az első ülésen.

Svéd felsóhajtott, és elhallgatott, de mogorván még egyre hátra-hátranézett – hajós megszokásához híven ügyet sem vetett a visszapillantó tükrökre.

– Elég már! – igyekezett megnyugtatni őt Ozhar. – Na és? Figyeljenek csak...

Svéd nem válaszolt.

Ozhar sem volt jó kedvében. A szenzációszámba menő kijevi eseményektől függetlenül gondolatai egyre vissza-visszatértek Tamarához. Igaz, megérezte, hogy Tamara él, fizikailag teljesen rendben van. De csak fizikailag. De már ami a többit illeti... Ezenkívül nagyon nem tetszett Ozhar-nak a lány túlságosan is gyors Pityerbe vitele. Ráadásul akarata ellenére. Az ukrajnai deszantnak már része volt abban a kétséges örömben, hogy meggyőződhessen róla, mire képes ez a nem a jóra felserkentett megapolisz.

– Ha jól értem, a moszkvai hivatalba megyünk? – kérdezte Svéd.

– Jól érted – vetette oda Lajk.

– Regisztráltatjuk magunkat?

– Majd ott...

A moszkvai Nappali Őrség hivatala a Tverszkaján volt, nagyon közel Moszkva középpontjához. A szívéhez.

A Fénypártiak makacsul a nyomukban maradtak, és csak Vozdvizsenka táján kanyarodtak el az Új Arbat felé. Svéd, észrevéve ezt, kissé ellazult, és a Kreml fogazott falát kezdte szemlélni a Sándor-kerten túl, de erre nem sokáig volt módja: szemük előtt elsuhant a Manyezs tér, a kocsi balra kanyarodott, és kissé túlhajtva a Tverszkaján megállt egy hosszú, hatemeletes épülettel szemben. Az épületnek valójában volt még három homálybéli szintje. Az egyik a közönséges földszint és első emelet között helyezkedett el, a másik kettő legfelül. A Homályban nagyon hatásosan festett a ház – az ébenszín kőből épült homálybeli emeletek nagyon látványosak voltak, még a modern légkondicionálók sem törték meg a hangsúlyozottan klasszikus stílust. Az alsó homálybéli szint raktárként, a műszaki szolgálatok bázisaként szolgált, egyben pedig ütközőzónaként is a központi helységek és az utca között, ahol bárki mászkálhat, a Fénypártiakat is beleértve. A közönséges szinteket a Nappali Őrség egyáltalán nem ellenőrizte: azokon lakások voltak, és az ott élőknek sejtelmük sem volt a meglehetősen veszélyes szomszédságról. A lakók ugyanakkor bizonyos mértékű biztonságot is nyújtottak a Setéteknek: a hivatal elleni bármilyen támadás elkerülhetetlenül a közönséges emeleteken élők pusztulásához vezetett volna, márpedig a Fénypártiak számára az emberi áldozatok elfogadhatatlan iszonyatot jelentettek. Ennél az ő szemükben csak a Fénypártiak pusztulása lehetett borzalmasabb.

A bejáratnál két zöldfülű volt az ügyeletes, egy kezdő vámpír és egy bánatosan metszett szemű, csinos kis boszorkány.

A boszorkány már éppen mondani kezdett volna valamit, de felberregett a belső telefon, és egy parancsoló hang még a bejáratnál is jól hallhatóan azt mondta:

– Bejöhetnek.

A lány pislogott, a vámpír már a liftért akart rohanni, de Lajk nélküle is tudta, hová kell menni. Egy intéssel megállította a vámpírt, aki erre a helyén maradt.

Felmentek a legfelső szintre, ott az ukrán hármast egy szigorú asszonyság, egy boszorkány vette gondjaiba, akit az összes moszkvai szigorúan csak kereszt- és apai nevén, Anna Tyihonovnának szólított, többnyire a kegyeit keresve.

– Jó napot! – üdvözölte Lajk, fejét kissé meghajtva.

– Nem túl jó – felelte a boszorkány, ajkát összeszorítva. – Jöjjenek, megkapják a regisztrációt, mert az Inkvizíció nincs túl jó kedvében... a legutóbbi események óta.

A regisztrációs procedúra nem tartott soká, Lajk, Ozhar és Svéd mellén a kiegészítő pecséttel nemsokára belépett a főhadiszállás előterébe. Ott néhány számítógépes ügyködött, valaki félhangosan egy bizonyos Hellemart szólongatott, egy ősz mágus, valószínűleg az ügyeletes műszak vezetője, egy anakonda hosszúságú nyomtatott jegyzéket tanulmányozott. Oldalt egy asztalkánál szuperek kávéztak – a nemrég Odesszában látott Jura és egy másik, Nyikolaj nevű erős mágus. Mindketten borúsnak látszottak, mint késő ősszel a Patriarsije.

– A főnök nincs itt – mormolta köszönés helyett alig kivehetően Jura. – Fejtágításra ment az inkvizítorokhoz.

– Mi van, ennyire rossz a helyzet? – érdeklődött Lajk a csészéjébe szórva egy adag különleges keverésű Tsibo kávét. A kávéválaszték a moszkvaiaknál mindig felülmúlt minden várakozást.

– Ez már nem is rossz. Ez már iszonyatos.

Egyik moszkvai mágus sem nyúlt a kanna után, hogy forró vizet töltsön a kijevi vendég csészéjébe. Mellesleg Lajk nem is számított a vendégszeretet külsődleges megnyilatkozásaira – a Setétek közt az ilyesmi inkább szolgalelkűségnek, mint udvariasságnak számított.

– Mi történt Pityerben?

– Hogy a fene egye meg! Érkezett valami mocsok Jamaikáról, utána a fiatal inkvizítorok marionettfigurákká változtak – ugyanúgy, ahogy a te ifjoncaid az akciótok során. Az egész kivizsgáló csapatból csak Bagolyfő meg Hena gubbasztott valahol távolabb tőlük. A cseh vámpír meg volt Dúvad nem volt Pityerben, épp előző este tértek vissza Prágába.

Jura kelletlenül és kedvetlenül beszélt. A konfliktus kimenetelének lehetséges változatai közül nyilvánvalóan a legbékésebb és legeseménytelenebb lett volna kedvére való. Sajnos ez a változat volt a legkevésbé valószínű.

– Hol van most Bagolyfő?

– Moszkvában. Sürgős megbeszélésen az MGU-n.

– Miről tárgyalnak?

– Csak a szokásos kérdésről – fintorgott Jura. – Lenni vagy nem lenni. Ez itt a kérdés...

– Kinek a létéről döntenek?

– Pityeréről.

– Szóval így. – Lajk sokáig húzogatta a csészét az orra alatt, a kávé aromáját élvezve. – Mi lesz, ha úgy döntenek, „nem lenni”? Talán elárasztják, vagy mi?

– Az segítene, nem vitás. – Jura vállat vont. – Ha sikerült Pityert hasonítani, nyilván sikerülhet megsemmisíteni Másféle lényegét. Bagolyfő lényegében erről tárgyal most Zavulonnal. Mellesleg először meg akartak várni téged, de végül úgy döntöttek, nyomban elkezdik.

– Sebaj – dörmögte Seremetyjev. – De azért, mint rendszerint, engem küldenek majd oda, hogy az egésznek megigyam a levét. Efelől ne legyenek kétségeid...

– Nincsenek is. Bevallom neked őszintén, Lajk, ez az Északi Palmira már hosszú évek óta a bögyömben van.

– Kinek nincs a bögyében?

Jura válasz helyett csak lehangoltan sóhajtott.

– Igyatok kávét! – fordult Nyikolaj az oldalt hallgatagon álldogáló Ozharhoz és Svédhez. – Ott vannak a csészék, a szekrényben.

– Köszönöm – hálálkodott Svéd. – Sörötök nincs?

– A hűtőszekrényben.

A sör jó volt, bár nem ukrán.

Zavulon körülbelül egy óra múlva jelent meg, és azonnal magához rendelte Lajkot. Ozhar és Svéd ott maradt a szállodai szobában, amely inkább egy közönséges Sztálin korabeli lakásra emlékeztetett. Konyhája legalábbis volt, méghozzá eléggé tágas. Ozhar egyre komorabb és komorabb lett, Svéd pedig nem tudta, mivel terelhetné el barátja figyelmét sötét gondolatairól. Sehogyan sem tudott segíteni rajta, tanácsot sem adhatott: a nyikolajevinek sosem alakult ki valamennyire is tartós szerelmi kapcsolata, és főleg sosem rabolták el az asszonyát. Tulajdonképpen nem is értette meg Ozhart. Vagyis ésszel persze nem volt nehéz felérnie, hogy Ozhar nyomorultul érzi magát, és bánatos, de összevetni ezt a már általa ismert érzelmekkel, és önmagára alkalmaznia őket – nem, erre Svéd egyelőre képtelen volt. Hiányzott hozzá a kellő élettapasztalata.

Svéd erősen gyanította, hogy főként az élettapasztalat hiánya gátolja a fiatal Másféléket abban, hogy magasra kapaszkodjanak az Erő lépcsőfokain. Természetesen fontosak a veleszületett képességek. De legalább ennyire fontos a leélt évek emléke. Itt van például ez a mostani helyzet: egy egész város ébredt fel az évszázados álomból, és teljesen megvadult. Hol a helyi ifjoncokat vetkőztette ki teljesen önmagukból, és egészen az emberáldozatig hajszolta őket. Hol a Lajk csapatához tartozó Setétek fejét zavarta meg, rávéve őket, hogy beleszálljanak teljesen értelmetlen és ostoba összecsapásokba. Most meg már az inkvizítorokra kerített sort... Pedig ők aztán tanult és járatos népség, nem afféle pityeri fajankók. Svéd korábban még soha nem került szembe semmi ilyesmivel. Az öreg mágusoknak – Zavulonnak, Lajknak, no meg Henának és Bagolyfőnek – nyilván van valamilyen elgondolásuk az adott helyzetről. Mint kiderült, Lajk már foglalkozott a városok felébresztésének problémájával, valamiféle könyvet is írt róla. Hát tessék, itt van a hosszú élet, a felhalmozott tapasztalatok előnye. Legalább azt tudhatod, honnan közelítsd meg a problémát. A mágikus mértékkel mérve ifjú Svéd fejében tökéletes volt az űr: elképzelése sem volt róla, hogyan kellene hozzáfogni.

Ozhar csaknem ötször öregebb volt nála, de őt csak zavarta a tapasztalat. Az odesszai ugyanis abban a furcsán megváltozott lelki állapotban volt, amelyet a másik nem képviselője iránti vonzalom vált ki egy férfiból. Igen, egy Másféle is képes olyan állapotba kerülni, hogy fülig szerelmes lesz, és emiatt tapasztalataitól teljesen függetlenül ostobaságokat művel, akár egy közönséges ember. Másrészt viszont Svéd elképzelni sem tudta a szerelmes és ostobaságokat művelő Lajkot. De Ozhar nem Lajk, Ozhar fiatalabb, és még nem érte el a bölcsességnek és cinizmusnak azt a ritka ötvözetét, amely már lehetetlenné teszi az őrült szerelmet. A lélek idővel megkérgesedik, minél tovább tart, annál inkább. Az öreg mágusok magányosak, kivétel nélkül mind. Rövid regények velük is megesnek, néha még emberekkel is, sőt olyan régi kapcsolatok is akadnak, mint például Gerszeré Olgával[30].

De ez nem család és nem szerelem. Ez csupán sajgó nosztalgia tulajdon ifjúságuk és tapasztalatlanságuk iránt.

Vagy a tudás, vagy a szerelemre való képesség. Ez a kettő nem férhet meg egyetlen személyben, bármit daloljanak is az idealista Fénypártiak.

Svéd megpróbálta elmesélni Ozharnak az elgondolásait, de olyan kevéssé meggyőzően és sután hangzott, hogy hamarosan felhagyott a próbálkozással.

Ozhar hallgatott.

Az odesszait, akinek nem jutott ideje arra, hogy igazi kijevi legyen belőle, másfajta gondolatok gyötörték. Az asszonyát – Tamarát, aki rá bízatott, és aki mintha viszonozta volna azt a lelkében születőben lévő valamit – egyszerűen elrabolták. Mit kell tennie ilyen helyzetben egy férfinak? Feltúrnia a földet, hegyeket megmozgatnia felkutatva a rablókat, és kiragadni a mancsukból választottját! De valójában mi történik? Lajk néhány kelletlenül odavetett frázisa, villámgyors Moszkvába rohanás és idegtépő várakozás. Ozhar boldogan felrúgott volna mindent, nem sajnált volna felhasználni néhány tartalék talizmánt egy Pityerbe nyíló portálra, és rohant volna megkeresni Tamarát. De...

Hát éppen ez az – de... Egy portál Pityerbe hatalmas mennyiségű energia. Ez már második szintű beavatkozás. Természetesen nem engedélyezett. Ami azt jelenti, hogy a Fénypártiak rögtön követelésekkel állnak elő. Ami meg azt jelenti, hogy Lajk dühöngeni fog, na meg Zavulon is, hiszen az ő területén történik a dolog. Így hát a szerelmes Ozhar tűkön ül, de az öregek hozzájárulása nélkül a kisujját sem meri megmozdítani... Nevezheti-e akkor szerelemnek, amit érez? Joga van-e férfinak nevezni önmagát, nem gyáva féregnek?

Üvölteni szeretett volna, ököllel verni a falat, hogy a vére is kiserkenjen, hogy a fájdalom elűzze a kétségbeesést. Reménykedni, hogy Lajk meg a többi szuper bölcs tervei Tamara felkutatásához és kiszabadításához vezetnek. De a tapasztalat, a tapasztalat, amiből Ozhar ötször többel rendelkezett, mint a mamlasz Svéd, éppen az ellenkezőjét sugallta neki. Az öregebb mágusokban bízni semmi értelme. Az ő céljaik nem átláthatóak, eszközeik időnként igazolhatatlanul kegyetlenek. De az életben leggyakrabban éppen az ő forgatókönyvük szerint zajlanak le az események, mivel a forgatókönyveket ők írják, az intellektus és a kiherélt érzelmek apologétái. Ők, akik már több évszázada elfelejtették, hogyan kell szeretni.

Valóban ennyire kegyetlen lenne a valóság?

Ozharnak nem jutott ideje tovább gondolkodni – feltépték az ajtót, és belépett Lajk. Külseje összeszedett, céltudatos volt.

Ozhar rögtön fölpattant.

– Lajk! Engedd meg, hogy Pityerbe repüljek! – rimánkodott.

– Időben odaérsz – morogta Lajk. Másodiknak Zavulon lépett be a szobába – mint rendszerint, sötét öltönyt, kamáslit viselt, zakója alatt szürke inget. Kezét nadrágzsebébe dugta, és pont úgy nézett ki, mint egy körúton sétálgató dendi, épp csak a krizantém hiányzott a gomblyukából.

– Lajk, meg kell találnom Tamarát! Értsd már meg végre!

– Megtalálod – fojtotta belé a szót Lajk, és mozdulatlanul megállt a szoba közepén, mintha fülelne valamire.

– Nyomorúságos – szólalt meg hirtelen Zavulon. – Ilyen védelemmel öt másodpercig sem maradnak talpon a Jamaicaival szemben...

– Aha. – Lajk a mellénye zsebében kezdett kotorászni.

– Mindjárt ellátjuk őket valami olyasmivel... valami vuduállóval...

Vagy tíz percig ügyködött Ozhar és Svéd mágikus védelmén, furcsa, ismeretlen igézeteket szőve bele és néhány különös amulettel fűzve össze, amelyeket Ozharnak és Svédnek a ruhája alá kellett rejtenie. Zavulon kritikus pillantással figyelte az egészet, de hallgatott, és nem avatkozott közbe.

– Na milyen? – kérdezte végül Lajk Zavulon felé fordulva. A moszkvaiak főnöke gyorsan letapogatta a két délit, ismét csak úgy, hogy ők ebből lényegében semmit nem éreztek.

– Szerintem megfelel – summázta. – Végül is nem blokádot kell majd kiállniuk. Ha nem boldogulnak egykettőre, tízszeres védelmet is rakhatsz rájuk, akkor sincs semmi értelme.

Zavulon szavaiból az derült ki, hogy megint ukrán deszantot küldenek Pityerbe, ezúttal csökkentett létszámút. A jelenlevőkön kívül ott volt valahol Moszkvában Iraklij is – Lajk megemlítette, hogy őt is be akarja venni a csapatba.

– Figyeljetek, sólymaim! – kegyeskedett végre legalább valamit elmagyarázni Seremetyjev. – Azonnal indultok – micsoda meglepetés! – Pityerbe. Küldetésetek egyszerű, de végtelenül hősies lesz. Ketten mentek. Pontosabban hárman, Sagron elvisz benneteket, de valahol a külvárosban kitesz, és ő maga visszajön Moszkvába. Onnan már magatoknak kell továbbmennetek. A feladatotok... a feladatotok... – Lajk elakadt, nyilvánvalóan improvizált. – Nos legalább felkutatni Tamarát.

– Már régen ezt kellett volna tenni! – ugrott fel Ozhar.

– Ülj le, még nem fejeztem be! – tartotta vissza Lajk, és az odesszai gyorsan visszaült a szék peremére. – Nézzetek be abba a házba a Fontanka partján! Azt hiszem, ez nem fog ártani.

– Ha megtaláltuk, mi legyen? Hozzuk el gyorsan, vagy... – faggatózott türelmetlenül Ozhar.

– Ne kapkodj, te szélvész! – hümmögött Lajk. – Megtalálni biztosan megtaláljátok. De hogy elhozzátok, azt aligha engedik meg. Ez az átutazóban járó Jamaicai – mellesleg a te Tamarád papácskája – aligha engedi el olyan könnyen az ő kislányát. Na meg ő maga sem akar eljönni, mivel Pityer beleakaszkodott a lelkébe. Úgyhogy, barátocskáim, kemény meló és hadakozás vár rátok. Készüljetek fel! A szükséges pillanatban majd beszáll a nehéztüzérség. Észreveszitek majd.

Lajk mélyet sóhajtott, egyenként végigmérte beosztottjait.

– Világos?

– Nem – ismerte be becsülettel Svéd. – De azért érthető. Remélem, arra nem lesz idejük, hogy megsemmisítsenek minket.

– Nem lesz rá érkezésük. Még szükségem lehet rátok.

– Indulás, Svéd! – állt fel megint Ozhar. – Hol van Sagron? Odalent?

– Odalent. – Lajk hirtelen elkomorodott, öregesen meggörnyedt, mintha elviselhetetlen súllyal nehezedne vállára a több száz leélt év.

Ozhar már tett néhány lépést a kijárat felé, amikor Lajk utána szólt.

– Várj! – Odalépett hozzá, a szemébe nézett. – Az ügy veszélyes, Ozhar. De boldogultok, hiszek benne. Sosem küldenélek benneteket a pusztulásba.

Az odesszai csak bólintott. Svéd érthetetlenül mormolt valamit az orra alatt – mint aki elégedetlen, de annyira azért nem, hogy az a fegyelem vagy az alárendeltségi viszony megsértését jelentse.

– Sok sikert!

Ozhar megint bólintott.

– Na... menjetek!

Zavulon nem látta szükségesnek hozzáfűzni bármit is.

A liftben Ozhar merően a tükörbe bámult, a saját szemébe. Svéd idegesen dobolt hosszúra nőtt körmével a műanyag falon. A bejáratnál a szomorú szemű boszorkány és a fiatal vámpír lelkes pillantással kísérte őket – a helyi személyzet nyilvánvalóan többet tudott a műveletről, mint amennyit az ukrán légiósokkal közölni kegyeskedtek.

Az utcán Ozhar meredten megállt, és szemével az ismerős fekete BMW-t kereste, de Sagron egy kétszínű, száztizenkettes, lapos, áramvonalas Bugatti ablakából integetett nekik. A kocsi olyan alacsony volt, hogy úgy látszott, csak feküdni lehet benne.

– Indulás... te ágyútöltelék! – mondta Svéd megtaszítva partnerét.

A kocsiba valóban inkább befeküdtek, mint beültek. Egy másodperccel később Sagron már indított is.

Előző életében Sagron valószínűleg űrhajós lehetett.

Fentről, a homálybéli szintről két kategórián felüli mágus tekintete kísérte a fekete-bordó villámot.

– És a szerelmes szívű teremtmény abban a pillanatban elszáguldott végrehajtani feladatát – jegyezte meg epésen Zavulon. – Hát igen.

– Semmi vész, boldogulnak – felelte Lajk. – Ráadásul tényleg szereti azt a lányt, bár fél ezt még önmagának is bevallani.

– Miért félne? – vitatkozott Zavulon. – Szerintem nem is titkolja.

– Még semmit nem döntött el önmagában. Én ne ismerném?

– Mindig is disznó voltál, Lajk – mondta nyugodtan Zavulon. – Különösen a hűség dolgában. De van egy felbecsülhetetlen tulajdonságod.

A moszkvai mágus elfordította pillantását az utcáról, és kijevi kollégájára nézett.

– Mindig megmented azokat, akiket oly körültekintően elárultál. Erre még én sem vagyok képes.

– Hát éppen ezért javasoltam, hogy az enyéimet küldjük, ne a tieidet – válaszolta minden sértődöttség nélkül Seremetyjev.

11. FEJEZET

Leírhatatlan, amit Sagron az autópályán művelt. Rakétaként, meteorként, eszét vesztett sebességgócként száguldott. A szemben haladó autók elmosódott sávvá olvadtak össze, amelyben a recehártya képtelen volt érzékelni az egyes sziluetteket, bal oldalról csak a ritmikusan ismétlődő „vzzsu” hallatszott. A velük egy irányban haladó kocsikat olyan könnyedén hagyta el a megvadult Bugatti, mintha egy helyben állnának. A bal szélső sávban nem volt senki – nyilván Sagron űzött el mindenkit minden teketória nélkül, bár a főnökség is megtehette ez ügyben a magáét.

Amikor véget ért a rendes autópálya, és meglehetősen gyatra aszfalt váltotta fel, Sagron valamilyen ismeretlen amuletthez folyamodott, és nyomban megszűnt a kocsi rázkódása: úgy tűnt, mintha szárnyat növesztett volna, vagy legalábbis légpárnát, és az előző sebességgel száguldott tovább. Ugyanúgy villantak fel a szembe jövő autók, ugyanolyan rémülten húzódtak az útszélre a velük egy irányban haladók...

Nagyon gyorsan odaértek – Svédnek még arra sem jutott ideje, hogy ráhangolódjon a munkára, amikor már elsuhantak a Pulkovszkaja szálló és a nevezetes emlékmű mellett, amelyet a népnyelv csak feszítővasnak[31] nevez.

– Yes-s-s – sóhajtott nagyot Sagron, de a sebességet nem csökkentette. – Megvan az új rekord a Recsnojtól a feszítővasig! Belefért négy órába!

Ozhar közömbösen meredt a szélvédőre.

– Ott a kereszteződésénél kiteszlek benneteket – mondta vidáman Sagron. – Onnan már boldoguljatok magatok. Ez a főnök utasítása.

Nem válaszoltak neki.

Alighogy Ozhar és Svéd kiszállt a kocsiból, Pityer komor aurája rájuk zuhant, ólomként nehezedett a vállukra, bevette magát testük minden sejtjébe, könyörtelenül a repedezett aszfalthoz nyomva őket. Ezúttal nem esett az eső, de az eget teljesen eltakarták az alacsonyan szálló felhők, így a nyári égbolt csillagai sehogyan sem tudták fényükkel áttörni ezt a vaskosan gomolygó réteget.

– Uhh... jaj... – Svéd még köhögni is kezdett. – Ez igen!

Ozhar egyre hallgatott, vállát megfeszítve ellenállt Fekete Palmira nyomásának. Pityer egész korábbi feketesége cirógató szellőnek tűnt ehhez a nyomáshoz képest.

Sagron valamit bűvölt a nyitott kocsiajtóhoz hajolva, majd becsapta, egyszerűen a tengelye körül megfordult a kocsival, és tíz másodperc múlva már el is tűnt a szemük elől. Beolvadt a legközelebbi jelzőlámpánál álló kocsik stoplámpái közé.

Már csak néhány perc hiányzott az éjfélhez.

– Na mi legyen? – kérdezte harci lelkesedéssel eltelten Svéd. – Hogy jutunk oda?

– Egyelőre mágia nélkül – morogta Ozhar. – Fölösleges idő előtt felhívni magunkra a figyelmet.

Jelentőségteljesen kinyújtotta a kezét.

Éppen akkor fékezett le előttük egy autó, amikor megváltozott a dátum.

A Sagronnal átélt utazás után az volt az érzésük, hogy a jól gondozott Zsiguli alig-alig vánszorog. Irgalmatlanul rázott, minden zökkenőt előbb a gerincükben, azután a fejükben éreztek. Ráadásul továbbra is nyomasztotta őket a város: makacsul, tompán, tolakodóan, mint egy állandó migrén.

– Svéd – szólt halkan Ozhar félúton a Lermontovszkij felé.

– Igen?

– Nem kapsz... megint rohamot? Mint legutóbb, amikor nekiestél a pityeri ifjoncokat aprítani?

Svéd először megfeszült, azután bizonytalanul tiltakozott:

– Olyan védelmünk van most... nem úgy, mint korábban.

Ozhar egy darabig hallgatott.

– Jól van. Csak vigyázz... szedd össze magad! Ne borulj ki!

– Nem borulok ki – ígérte Svéd.

Teljes erőből próbált hinni saját magának.

Közvetlenül az Egyiptomi híd után szálltak ki. Ozhar azzal fizetett, amit a zsebében talált: egy száz euróssal. Orosz rubeljük természetesen nem maradt már. A Zsiguli gazdája nagyon megörült, és elhajtott a Szadovaja felé.

– Nos, mi legyen, Svéd? – kérdezte Ozhar furcsán feszült hangon. – Mint Jaltában?

– Mint Jaltában – visszhangozta a nyikolajevi. – Vezess!

Elindultak. Befordultak az udvarra, bementek az elmebajos számozású lépcsőházba, felmentek az első emeletre. Ozhar bekopogott, mert a csengő hallgatott, mint szardínia a dobozban.

Az ajtót Tamara egyik leányzója nyitotta ki, vörös haja rövidre volt nyírva, és Marlène Jobert-re emlékeztetett a Futó zápor című filmben. A látogatókat megpillantva arca megnyúlt, ösztönösen hátrahőkölt, és megpróbált egy egyszerű pajzzsal védekezni. De senki nem akarta megtámadni őt.

– Jó estét! – üdvözölte halkan Ozhar. – Tamara itt van?

– Jó-ó-ó... – motyogta a lány. – Mindjárt.

Ismét erősebbnek látszott, mint Pityeren kívül. Egy, de inkább két szinttel. Legalább derekas harmadik szintű volt most.

Az ajtó becsapódott. Ozhar és Svéd türelmesen várt – körülbelül egy percig. Azután nagyon-nagyon lassan, régen nem megolajozott sarokvasain halkan csikorogva kinyílt az ajtó, és a küszöbön megjelent Tamara. Sápadt volt, haja a vállára eresztve.

– Szervusz, Toma! – üdvözölte Ozhar remegő hangon.

A lány úgy nézett Ozharra, mintha megpróbálná felidézni, ki is ez az alak. Mi közük egymáshoz? Sokáig nézte. Azután halkan, minden szót külön kiejtve megkérdezte:

– Miért? Jöttél? Ide?

– Érted – felelte egyszerűen Ozhar. – Semmi keresnivalód ebben a halott városban. Elviszlek Moszkvába. Vagy Odesszába.

– Nem! – Tamara dühösen megrázta a fejét, ettől a sörénye felcsapott, mint valami vad, fekete láng. – Az én helyem itt van! Megjött apám.

– Apád? – Ozhar tudta, hogy fájdalmas pontot érint, de most éppen erre volt szükség. Hogy felrázza, felébressze a lányt Fekete Palmira narkotikus bűvöletéből. – Vagy az, aki erőszakot követett el az anyádon?

Tamara összerezzent. Egy pillanatig úgy látszott, mintha ismét a régi lenne, de ekkor szélesebbre tárult az ajtó, és a lány mögött megjelent egy magas, hosszú köpenyt viselő férfi. Áthatóan áradt belőle az Erő.

Különös, de a Jamaicai bőre nem volt sötét. Inkább úgy festett, mint egy jól lebarnult európai. De elég volt egyetlen pillantást vetni rá a Homályon keresztül, és rögtön minden a helyére került, ott még magasabb volt, és barna, mint a csokoládé. Fura, ellenzős angol cilinderre emlékeztető fejfedője alól több tucat vékony hajfonat meredezett. A fejfedő ferdén volt rajta, az ellenzője oldalt volt, és az egészet teljesen elborították az érthetetlen írásjelek és ábrák, egyértelműen mágikusak. Köpenyét több helyen rávarrt csontok ékesítették, alighanem madárcsontok. Nyakában amulett függött: egy szárított tyúkláb. Pontosabban kakasláb, jól látszott a hosszú, görbe sarkantyú.

– Újjá! – mondta basszus hangon a Jamaicai, leguggolt, és széttárta a karját, már amennyire a szűk előszoba megengedte. – Hadd jöjjenek, lányom!

Ozhart és Svédet mintha hátulról megtaszították volna, egyben megkötözve a kezüket. Lábuk csak nagy erőfeszítés árán mozdult. A Jamaicai és Tamara eltűnt az előszoba mélyén, bementek a nagyszobába.

– Jól jön nekünk az erejük, lányom – mondta ugyanolyan mély hangon a Jamaicai.

Svédnek még pislantani sem volt ideje, mielőtt belökték volna abba a szobába, ahol az oltár volt. Az asztalként szolgáló tévédoboz mögött hihetetlenül komoly arccal ültek a lányok – nem mind, az ajtót nyitó vörössel együtt csak öten voltak. Ozhar csak Tamarát nézte, akinek mozdulatai fokozatosan egyre szögletesebbek lettek, szeme egyre vadabbul csillogott.

Az ajtó döngve becsapódott.

– Melyikkel kezdjük, lányom? – kérdezte a Jamaicai.

– Ezzel – mutatott Tamara Svédre. – A másikat későbbre hagyom...

Ozhar szemébe nézett.

A vámpírok néznek így áldozatukra öt másodperccel a harapás előtt...

Svéd elengedte magát, és megpróbált lemerülni a Homály második rétegébe, de nyomban visszarántották, akár egy odapiszkító macskát a dívány alól.

A Jamaicai egy pillanat alatt előtte termett kezében egy hatalmas, görbe pengével: valamikor az egyiptomi múzeumban látott hasonlót. Az egyiptomiak talán a mumifikáláskor használtak ilyen eszközöket a trepanáláshoz – egy ekkora sarlót nem is lehet késnek nevezni. Svéd rémülten kancsalított, mert már a lába sem engedelmeskedett.

A Jamaicai egyelőre csak Svéd ingét metszette fel és hasította szét recsegve. Ugyanerre a sorsra jutott a sortja és az alsónadrágja is. Alig öt másodperc alatt teljesen meztelen lett, ráadásul az oltáron találta magát, amely hideg volt, mint a Homályban minden.

A Jamaicai és Tamara félig merült le a Homályba: látni lehetett őket az első rétegből is, és a valós világban is. Úgy látszik, azok, akik Pityert találták komfortosnak, másképp nem tudtak lemerülni. Vagy nem akartak.

Svédnek még istenigazából pánikba esni sem volt ideje: valami feldübörgött a szobában. De alaposan, megadva a módját. A dübörgés igazából csupán a valóságos világban hangzott fel, a Homályban csak mély visszhangja volt érzékelhető. Egyszerre két portál nyílt meg: egy Setét és egy Fénypárti. Az elsőből Zavulon és Lajk lépett a szobába, a másodikból Geszer és von Kissel. Rajtuk kívül ott termett Bagolyfő és Hena is, de hogy ők honnan kerültek elő, Svéd nem értette.

„Na hála a Setétnek! – gondolta Svéd megkönnyebbülten. – Itt van a nehéztüzérség! Nem váratott magára...”

– Jó éjszakát! – mondta rekedten Bagolyfő, és régi szokásához híven rámeredt a Jamaicaira.

Az ragadozó módjára vicsorgott, és egy réteggel lejjebb szállt. Ezúttal teljesen lemerült. Hena és Svéd kivételével mindenki lement a Homályba. Ozhar is. De csak nagyon rövid időre, vagy tíz másodperc múlva mind visszatértek.

– Ne handabandázz, Jamaicai! – tanácsolta Geszer. A jelek szerint Tamara papácskájára már teljesen ráragadt ez a név – Több, mint elég az erőnk.

Jamaicai szeme dühödten villogott.

– Igen? Úgy gondolod?

Csettintett az ujjával – nyilván jelet adott Tamarának. A lány az ismerős módon széttárta a karját, és a mennyezet felé emelte tekintetét. De nem azt látta: csak a Homály feneketlen, szurokfekete egét Szentpétervár fölött.

Egy pillanattal később kék fénynyaláb tört fel az oltárból, egy távoli sarokba lökve Svédet, aki a falnak vágódott, majd amőbaként lecsúszott a hűvös padlóra; Hena időben odébb mozdult, helyet adva neki.

– Ne vadulj, Jamaicai! – Geszer nyugodt maradt. – Úgyis eltaposunk.

Az mintha meg sem hallotta volna; Zavulont nézte, aki nadrágzsebébe dugott kézzel a falnak támaszkodott, és róla sem lehetett megmondani, hol van: a Homály első rétegében vagy teljesen kívül a Homályon.

– Na, erről a Csingacsgukról nincs mit mondanom – közölte rekedt hangon Jamaicai szemével Lajk felé intve. – De te, Zavulon! Mi történt veled? Fénypártiakkal cimborálsz mostanában?

– Inkább Fénypártiakkal, mint veled – vágott vissza zavartalanul Zavulon. – Ráadásul ebben a pillanatban nem is annyira a Fénypártiakkal, mint inkább az Inkvizícióval. A Fénypártiak csak afféle grátisz ráadás.

Geszer eközben szkeptikusan hümmögött, de nem szólt közbe.

A szobában lüktetett és vibrált az Erő. Kolosszális Erő, amely egyaránt képes volt hatalmas pusztítást okozni vagy hatalmas teremtést létrehozni. Csak nem úgy festett a helyzet, mintha bárki is teremtésre akarná felhasználni.

– Elég, Jamaicai! – lépett közbe Bagolyfő. – Senki nem engedi meg neked, hogy garázdálkodj ebben a városban. Tudatlanságból hibáztunk néhányszor, de most már több, mint elég információval rendelkezünk. Bábművészi trükkjeid nem működnek többet.

– Ez az én városom! – üvöltött fel dühödten Jamaicai. – Én ébresztettem fel kétszáz éve! Azt hiszed, olyan könnyen meghátrálok? Feladom és meghátrálok?

– Látod ezt? – Bagolyfő mutatott neki valamit – bizonyára valamilyen amulettet vagy kisebb talizmánt. – Nem jut róla eszedbe valami? Semmi nem marad belőled, a lányodból meg az oltárból. Határozz!

– Csak próbáld meg, Dunkel! – vicsorgott Jamaicai. – Tisztában vagy vele, mivel jár ez. De az én kabátujjamban is van valami! Rajta! Gyerünk! Meglátjuk, ki mire képes!

Bagolyfő felsóhajtott, és mágikus fegyveréhez nyúlt; ezzel egy időben a Hatalmasok felöltötték homálybéli alakjukat, végképp lemerülve a Homályba.

– Álljatok meg! – kiáltott fel ekkor Ozhar, és odaállt Tamara meg Jamaicai mellé. – Nem engedem, hogy megöljétek! Én velük vagyok!

– Ozhar, mit művelsz? – képedt el Lajk.

– Döntöttem, Lajk! Ne is próbálj meggyőzni!

A Jamaicai hátravetette a fejét, és diadalmasan felnevetett:

– Na, Dunkel! Hogy tetszik ez a fordulat? A szerelem remekül megsokszorozza a mi erőinket! Most már biztosan győzni tudunk, igaz?

– Ozhar, térj észre! – Lajk feszültnek látszott, de a feszültséggel mindig tanácstalanságát leplezte. Nyilvánvalóan a többiek sem számítottak az erők ilyen átcsoportosítására, amely valóban sok mindent megváltoztatott. Az erős lelki megrázkódtatások pillanataiban a Másfélék képességei felerősödnek. Ha helyesen használják fel a szerelmesek fellángolását, ráadásul egy hozzáértő mágus teszi ezt... Egészében véve még a Hatalmasok válogatottja számára is igen bonyolulttá válhat a helyzet.

Ozharnak viszont mindegy lett: Tamara olyan pillantását kapta el, hogy képtelenségnek látszott a meghátrálás.

A Setét, a Fény és az Inkvizíció válogatottja habozott. Úgy látszott, a meghatározott forgatókönyvet a legváratlanabb módon felborították, a helyzet kritikussá vált.

„Mennyire elegem van ebből az egészből!” – gondolta a sarokban a pucér Svéd esetlenül fészkelődve. Fájt a háta a fallal való ütközéstől. A kötelékek, amelyek megfosztották mozgásszabadságától, néhány másodperccel korábban lehullottak – a Jamaicai nyilván pazarlásnak tekintette, hogy még erre is mágikus energiát fordítson.

Svéd gyakran cselekedett első véletlen ötletének engedelmeskedve.

Kicsit közelebb a szoba közepéhez, tőle vagy kétméternyire, neki háttal állt a Jamaicai. A sarokban pedig egy közel egy méter magas, öntöttvas gyertyatartó.

Hogy mágiával férkőzzön a Jamaicaihoz, értelmetlen próbálkozás lett volna. Ha még a szuperek is haboznak...

Svéd végül feltápászkodott, megmarkolta a gyertyatartót, kilépett a Homályból, és mindenféle mágia nélkül, teljesen ostoba módon tarkón vágta a Jamaicait a közönséges öntöttvas jó néhány kilójával.

Hogy mi történt ezután, nem tudta, mert a mágikus csapástól elvesztette az eszméletét. Úgy rémlett neki, valami felvillant, dübörgött körülötte. Kétszer lecsúszott a Homályba, de mindkétszer visszahúzták a valóságos világba.

Azután mindennek vége lett.

Szemét kinyitva Svéd körülnézett.

Az oltár helyén formátlanná olvadt obszidiántömb füstölgött gyengén. Ozhar Tamarát átölelve oldalt állt. Bagolyfő fejét vállára hajtva kritikus szemmel figyelte, ahogy a mozgásképtelenné tett Jamaicaira négy inkvizítor egyre újabb pecsétes kötelékeket rak. A Fénypártiak közben láthatóan távoztak. A szemközti falnál viszont, háttal a lepusztult tapétának dőlve ült Zavulon meg Lajk, és megállíthatatlanul hahotáztak.

– Nem, ezektől a te ifjoncaidtól... hahaha... egyszer biztosan kifekszem! – Zavulon szavait lépten-nyomon röhögési roham szakította félbe. – El tudtad volna képzelni? Gyertyatartóval! Kupán vágta! Mindenféle mágia nélkül!! Hahaha...

Lajk összegörnyedt, görcsösen rázkódott. Képtelen volt megszólalni. Svéd felkönyökölt. Valami bűzös karbolszagot árasztott. Eszébe jutott, hogy teljesen meztelen, megpróbált valamiféle leplet összemesterkedni, de biztonságosan el volt zárva minden hozzáférés a mágiához. Nyilván az inkvizítorok buzgólkodtak.

A falhoz támaszkodva Svéd felállt, és nyomban fájdalmasan beleütközött a szerencsétlen gyertyatartóba.

– Jaj! – kiáltott fel fél lábon ugrálva. – A fenébe! Figyeljetek, nem szereznétek nekem legalább valami nadrágfélét? Nincs valakinek?

Zavulon és Lajk újult erővel kezdett nevetni. A többiek meg egyszerűen rá sem hederítettek Svédre.

„Mindig így van ez – gondolta keserűen Svéd. – A Hatalmasoknak nem jut idejük egy közönséges nadrágra! Általában semmire sincs idejük a saját titokzatos és hatalmas ügyeiken kívül.”

Hogy mit művelnek az inkvizítorok és őrségbeliek a Mars-mezőn, Svéd elvben értette. Ártalmatlanítják a városnak a Jamaicai törekvései által életre hívott lényegét. De az ebben a misztériumban részt vevők egyes különálló cselekedeteinek értelmét nehezen tudta kihüvelyezni.

Svéd nem ment el a többiekkel az örök tűzhöz – a kocsiban maradt.

Vagy tucatnyi inkvizítor érkezett – beleértve Karmadon-Bagolyfőt, Henát, Vitĕzslavot és Makszimot is. A Setét őrségbeliek közül, bármily meglepő, főleg kijeviek voltak jelen – azon, hogy Iraklij ott van, Svéd nemigen csodálkozott, de már Larisza Narimanovna megjelenésére Pityerben igazán nem számított. No és Lajk meg Zavulon nélkül egy ilyen megmozdulás egyszerűen elképzelhetetlen lett volna. Természetesen Ozhart és Tamarát is magukkal vitték. Svéd a nyitott ajtajú kocsiban ült, és bánatosan egy félliteres palack Jack Daniels kiürítésével foglalatoskodott. Az ő állapotához jobban illett volna a vodka, de egyedül vodkázni valahogy nem igazán oroszos. A vodkát kupicánként kell inni, koccintva vagy sem, de mindenképp társaságban. A tengeren túli árpapárlatot ellenben be lehet szopni egyenesen az üvegből és egyedül is. Valószínűleg a whisky a legjobb dolog, amit a lelki emelkedettségtől elrugaszkodott, megrögzött individualisták fajzata fel tud mutatni.

Lelkében teljes volt a zűrzavar. Több okból is. Amikor vagy egy hete elutazott innen, Svéd nem kételkedett abban, hogy győzelmet arattak, sikert értek el. Jól hajtották végre a műveletet – miért ne adhatta volna át magát a jó közérzetnek? Igaz, nyugtalanította a nem túlzottan kívánt előléptetés, de várt rá déli szülőföldje, Nyikolajev, Odessza, Kinburn, a tenger.

Minden végtelenül világos és végtelenül egyszerű volt. Összecsaptak a Feketékkel, és végső soron győztek. Semmi nem utalt arra, hogy ilyen hamar vissza kell térniük Pityerbe, méghozzá ilyen rendkívüli körülmények között. Még az az ostoba csapás a gyertyatartóval, amely most magának Svédnek is hihetetlennek tűnt, még az sem nyújtott megnyugvást. Nem mágikus eszközzel elbánni egy erős mágussal? Még ha figyelmét lekötötte is hat szuper jelenléte... Na nem, ez dajkamese frissen hasonított Másfélék számára.

Egészében véve e történtek hol bohózatra, hol rémálomra emlékeztettek.

„Ebben a pokoli városban még az összecsapás sem összecsapás, és a mágia is valahogy mellékvágányra fut... – gondolta dühösen Svéd, sokadszor is a palackhoz folyamodva. – A fenébe is! Hiszen Arikot – vagyis hogy Ozhart – is kirúgják most az Őrségből. Úgy kirúgják, hogy a lába sem éri a földet...”

Régi barátja lényegében nyíltan szembeszegült a főnökséggel. Átállt az ellenfél oldalára. Az pedig, hogy eközben mi vezérelte, a legkevésbé sem érdekel senkit. Számítás, érzelmek, valamiféle magasabb szempontok. Átállt, és kész.

Az ilyesmire nincs bocsánat. Főleg a Lajk és Zavulon szintű mágusok nem ismernek pardont.

Pedig Svéd és az odesszai kapcsolatai nagyon régiek és szorosak voltak. Kevesen hívhatták fel Svédet az éjszaka kellős közepén, és mondhatták minden magyarázat nélkül: gyere! Svéd pedig ment. Mindig ment.

Svéd egészében véve nagyon nyomorultul érezte magát. Még akkor sem örült, amikor Pityer váratlanul felkiáltott, a Homály megrendült, és az egységes és egyszínű aura hirtelen milliárdnyi tarka, csillogó szilánkra esett szét. Svéd becsület szavára többre becsülte volna, ha ez a komor északi város továbbra is felfalja a rothadásba vakon beleszeretett lakói lelkét, csak Ozhar, aki korábban Arik Turljanszkij volt, ugyanolyan marad, amilyen volt, és ugyanott, ahol volt. Ám az események ütemes folyását még a Másfélék sem képesek visszafordítani.

A kiürült whiskysüveg néhány ugrás után elnyugodott az aszfalton. Svéd bánatos pillantással kísérte, és hosszút sóhajtott.

Amikor felszállt a gépük, azon a nyáron először feloszlottak a felhők Pityer fölött, és előbukkant a nap. Az északi főváros lakói bizonytalanul hunyorogtak a fényre, és bátortalanul próbálgatták arcukra varázsolni az elfeledett mosolyt.

Ketten repültek: Lajk és Svéd. Larisza Narimanovna szokása szerint jobbnak látta külön elutazni, Iraklijnak valami sürgős dolga akadt Viborgban, ahová nyomban el is száguldott, alighogy Lajk elengedte. Ami Ozhart illeti, őt Tamarával együtt visszatartották a rendkívül gondterhelt, ugyanakkor önmagukkal nagyon elégedett inkvizítorok. Bonyolult hadműveletük sikerrel zárult, már csak a tanulságokat kellett levonniuk, és diadalmasan beszámolniuk az Európai Irodának.

Ha a Nappali Őrség érdemeit elismerték is ebben a győzelemben, elsősorban a moszkvaiét, másodsorban nem is az egész Őrségét, hanem mindenekelőtt személyesen Zavulonét. A közvetlen végrehajtókat, mint mindig, félreállították, lényegében lesöpörték őket a színről.

Az ukrán csapatnak jutott immáron sokadszor a munka legveszélyesebb és legfáradságosabb része, elvesztette egyik legígéretesebb mágusát, majd tiszteletadás és kitüntetések nélkül hanyatt-homlok távozott.

Lajk dühös és ingerült volt. Még szép, Ozhar elvesztése teljesen felborította a jövőre vonatkozó terveit. Új rés támadt az Őrség soraiban, amelyet nem volt kivel kitölteni. Nemrég még arra számított, hogy a pityeri varázslónőkkel bővül a létszám, ehelyett csupa veszteség érte. Igaz, megígérték, hogy a Jamaicai által elbolondított inkvizítorok eszeveszett támadásának áldozatul esett Plakunt és Vityka Mojszejenkót felélesztik...

De Lajk nagyon is tisztában volt az európai bürokraták ígéreteinek valós értékével. Szó és tett között egy egész évszázad telhet el. Sőt a dolog olykor el sem jut a tettig.

Zavulon arra célzott Lajknak, hogy jó lenne beugrania Moszkvába, de a kijevi úgy döntött, nem megy el. Elég volt, az otthoni réseket kell betömködnie. Ideje a saját lehangoló ügyeivel foglalkoznia.

Így történt, hogy a Fekete Palmira hadműveletben aratott győzelem a közvetlen végrehajtók számára tiszta vereséggé változott.

Nem csoda, hogy Lajknak egész úton nem volt kedve beszélgetni; rezzenéstelen arccal a repülőtéren vásárolt könyvet olvasta. Svéd pedig, aki mindig bűnösnek érezte magát, ha a főnöknek ilyen volt a hangulata, bekapcsolta a lejátszót, feltette a fejhallgatót, és belemerült a hangok világába. Már csak abban reménykedhetett, hogy Kijev felmelegíti és megnyugtatja majd.

„Miért? – gondolta Svéd. – Miért csinálta ezt Ozhar? Talán fontosabb neki az a nő, mint az ügy? Fontosabb, mint a barátai, a harcostársai?”

„Egyáltalán miért törekszenek egymáshoz az emberek? Hiszen a magány kifizetődőbb és megbízhatóbb. Egyedül minden egyszerűbb: senkiről nem kell gondoskodni, nem kell az egyik hozzád közel álló kedvéért elárulnod a másikat...”

„Tudván mindezt miért másznak bele mégis sokan a rabságba, hajtják a nyakukat a kapcsolatok igájába, és süppednek bele egyre mélyebben ebbe az álnok mocsárba, amelyből csak fájdalom, a lélek kiüresedése és elválás árán lehet szabadulni?”

„Miért kaparják ki egyesek szívesen a gesztenyét mások számára, bár nagyon jól tudják, hogy cinikusan kihasználják őket?”

„Miben különböznek elvileg a Másfélék az emberektől, ha hagyják, hogy cinikusan kihasználják őket?”

Svéd meg sem próbált válaszolni. A kérdések egymás után hullottak a semmibe, hullottak, hogy valaki másnak a lelkében verjenek visszhangot. A világ ugyanolyan helytelen és igazságtalan maradt, amilyennek régmúlt gyerekkorában látta, amikor egyeseknek szinte mindent szabad volt, másoknak viszont csakis azt, amit a legkevésbé akartak csinálni. A kívánatos szokás szerint tilalmas. Szinte mindenki számára, kivételt csak azok képeznek, akik a legkevésbé szolgáltak erre rá.

Azután Svéd arra gondolt, hogy nyafog és panaszkodik, ettől még rosszabb lett a kedve. Gyorsan úgy döntött, kiűz a fejéből az utolsó szálig minden gondolatot, és egyszerűen elmerül a zenében. Annál is inkább, mert a vékony füstfelhő borította földön feltűntek az ősi Kijev megszokott körvonalai, a fülhallgatóban pedig egy jól ismert dal csendült fel.

A repülőgép leszálláshoz készülődött.

Felrepedezett föld,

Rajta szürke jég, fehér hó.

Ráborul, mint rongyos takaró

A város, az útháló.

Vak felhők szállnak a város fölött,

Elzárják az égi fényt.

A város fölött sárga köd.

A város kétezer éve

Él ama csillag fényében,

Amelynek neve Nap...

Kevés volt a felhő – legalábbis nem annyi, hogy kinézve az ablakon Svéd ne látta volna a várost. Lehet, hogy valaki ott lenn hátravetve fejét éppen az ezüstös madarat nézte a Dnyeper fölött.

Kétezer évnyi háború.

Háború, melynek nincs oka.

Gyógyszer a ráncok ellen

Mert ez az ifjak dolga.

Ez a háború szinte észrevehetetlen. Tud-e például a pityeriek többsége a legutóbbi hetek eseményeiről? Az összecsapásról a Mars-mezőn és Jamaicai rendkívülinek mondható fogságba eséséről? Jaj, nagyon kevesen...

...Hevíti fényével a csillag,

Amelynek neve Nap.

A csillag, amelynek neve Nap benézett az utasszállító ablakán, fürge fényfoltok siklottak a falon, a szemközti sorok ülésein. Az utasok hunyorogtak.

És tudjuk mi jól, így volt ez mindig.

A végzet jobban kedveli azt,

Akinek korán kell halnia,

Ki létéhez más törvényt választ.

Aki nem ismer sem igent, sem nemet,

Nem tart észben sem rangot, sem nevet,

De a csillag után nyúl ki keze.

Nem latolgat, hogy csak álom,

S zuhan, felperzseli a csillag,

Amelynek neve Nap…

Ez nem igaz, Viktor. A városok emlékeznek az igenre is, a nemre is. Általában nagyon sok mindenre emlékeznek. Te valószínűleg tudtad ezt. Különben miért nem énekelted el a közönséges embereknek a negyedik versszakot is? Azt, amely most csak a Homályban hozzáférhető?

És a város felgyújtja fényeit.

Az a sok fény – a mi szemünk.

Emlékszik ránk, mikor könnye hull,

Ismer minket, ha az ég derült.

E kétezer hosszú év során

Már megszokta szemünk tüzét.

Szerinte nincs idegen és saját,

Úgy látja, csak egy pillanatig

Időztünk a csillagfénye alatt,

Amelynek neve Nap…

– Kelj fel! – veregette vállon Lajk Svédet. – Megérkeztünk.

Svéd kikapcsolta a lejátszót, levette a fejhallgatót.

Jefim fogadta őket Platon Szmerekával. Már a limuzinban, a kialakult szokásnak megfelelően egy pohár vermuttal a kezében, Lajk gyanúsan távolságtartó hangon megérdeklődte Svédtől:

– Legalább felfogtad, mit műveltél?

– Milyen értelemben? – igyekezett pontosítani Svéd. Elvégre Lajk bármit forgathat a fejében.

– Hiszen az egész világ előtt megszégyenítetted a Jamaicait. Mágia nélkül intézted el.

Svéd elkomorodott:

– Mi mást tehettem volna?

Egyetlen korttyal félig ürítve poharát Lajk elgondolkodva kommentálta az ügyet:

– Mellesleg egyetlen mozdulattal lezártál egy ősrégi elméleti vitát. Volt, aki hosszasan érvelt amellett, hogy nem kell teljesen lemerülni a Homályba. Úgy valóban alkalmazni lehet a mágiát is, és nem veszítesz annyi energiát. Ugyanakkor viszont bárki, akár egy közönséges ember is, nem is beszélve egy Másféléről, könnyedén fejbe vághat bármivel, ami a keze ügyébe kerül.

– Főnök – kezdte makacsul a nyikolajevi –, valamit nem értek: te most letolsz vagy megdicsérsz?

Seremetyjev elnyomott egy mély sóhajt.

– Vitathatatlanul hozzásegítettél minket ahhoz, hogy égzengés meg veszteségek nélkül elfogjuk a Jamaicait. Úgyhogy inkább dicsérlek.

Jefim hallgatva figyelte a párbeszédet, természetesen nem merészelt közbeszólni.

– Látom, hogy haza kívánkozol – mondta Lajk Svédnek. – Menj, heverészd ki magad. Platon, kérlek, kerülj a pályaudvar felé.

Majd halkabban hozzátette:

– Negyven perc múlva indul a nyikolajevi vonat.

– Köszönöm – mormolta Svéd. Valóban haza kívánkozott. A kocsi sötétített ablaküvegei mögött feltűnt Kijev.

A pályaudvar előtt Svéd megszorította a főnök felé nyújtott kezét, bólintott Jefimnek, és kiszállt.

– Egy hét múlva kereslek – mondta Lajk. – Alaposan kiértékeljük a történteket.

– Aha. Viszlát!

Az ajtó szinte zajtalanul becsukódott, és a limuzin elhajtott.

A legutóbbi órák során Svédet a történtek irreális voltának furcsa és nem túl kellemes érzése kerítette hatalmába. Valószínűleg egyszerűen kimerült. Az is lehet, hogy csak az újjáélesztett Pityer szívta el reggel túlságosan sok morális erejét. Minden lehetséges.

Semmihez sem volt kedve, még a pályaudvari tömeg elbolondításához sem. Ehelyett becsülettel végigállta a sort, a megszokott módon vette meg a jegyét, mintha nem is Másféle lenne.

A nyikolajevi vonalon ritkán utaznak hálókocsival, ezért arra mindig van jegy. Svéd mindenesetre kettőt vett – különben még valami tolakodó útitársa akadhat...

Beszerezve az útra az elengedhetetlen hazai sört, Svéd betelepedett a kupéjába. Úgy érezte, mindjárt egyszerűen eldől és elalszik. De még előtte állt egy beszélgetés – azzal, akire a legkevésbé sem számított.

Körülbelül fél óra és két üveg sör múlva valaki nagyon korrekten és udvariasan bekopogott hozzá.

– Tessék – mondta Svéd elégedetlenül, arra gondolva, talán valamilyen újságárus, esetleg a kalauznő lehet.

Az ajtó félrecsúszott, és a küszöbön egy fiatal srác jelent meg, kétségtelenül Másféle.

– Jó estét, Dmitrij – köszöntötte jóindulatúan a vendég. – Kérem, jöjjön velem, beszélni akarnak magával.

– Ki? – csodálkozott Svéd.

– Mindjárt megtudja.

A srác lefegyverzően mosolygott, és ez nagyon nem tetszett Svédnek – a vendég Fénypárti volt.

De muszáj volt vele menni.

A sajátjától számított második fülkébe belépve Svéd szó szerint sóbálvánnyá dermedt: az asztalkánál nem más ült, mint Sindzse, a Holtak Bírája.

– Jó... Jó napot... – mormolta Svéd gyámoltalanul.

– Jó napot, fiatalember. Üljön le... Szóval ilyen. Villámokat szór... gyertyatartóval.

Svéd óvatosan letelepedett az ülés szélére csaknem szemben Sindzsével.

Sindzse nagyon hétköznapian festett – közönséges nyugdíjas, csak kockás sapkáját tette le, most ott függött a villanykapcsoló fölötti fogason. A Fénypárti ifjonc mellesleg nem lépett be a kupéba, kint maradt, és becsukta az ajtót.

Sindzse egy darabig figyelmesen tanulmányozta Svédet, aki ettől zavarba jött.

– Igen – mondta hirtelen Sindzse, mint kiderült, egy kimondatlan kérdésre válaszolva. – Ozharnak el kell hagynia az őrséget. Tulajdonképpen ebben a pillanatban éppen az inkvizítori talárt próbálja fel.

Svéd meghökkenve bámult az öreg Másfélére:

– Ozhart felveszi az Inkvizíció?

– Miért ne? Bagolyfő nem szokta hagyni, hogy veszendőbe menjen egy értékes káder. Valószínűleg hamarosan a lányt is felveszik, mihelyst véget ér a vizsgálat.

– De... hiszen Ozhar elárulta a Setétet...

– Mi köze ehhez az Inkvizíciónak? – vont vállat Sindzse. – Setét, Fény... Ez mind csupán viszonylagos. A Fény könnyen Setétté válhat, amikor elkezdi csak a saját érdekeit követni.

– És a Setét?

– A Setét ugyanolyan könnyen Fénnyé válhat, ha nem követi a sajátjait. A Másféléknek egyszerűen sokkal több érdeket kell figyelembe venniük a sajátjaikon kívül, mint a hétköznapi embereknek.

– És az Inkvizíció?

– Az Inkvizíció egyszerűen arra ügyel, hogy ez a felpörgött búgócsiga le ne álljon. Ha leáll – lezuhan, és az valóban iszonyatos lesz. Egyedül ez tartja mozgásban az Inkvizíciót és rajta keresztül az Őrségeket. Ha az úgynevezett jó beszünteti harcát az úgynevezett rossz ellen – vége a világnak. Egyszerűen vége lesz, kimerevedik, mint egy fénykép. Az Inkvizíciónak az az érdeke, hogy a világ fennmaradjon. Mit számít, kit neveznek az adott pillanatban jónak, és kit rossznak? Csak az a fontos, hogy a csiga pörögjön, az úgynevezett harc pedig folytatódjon. Majd megérted... később. Ha felnősz. Ha majd úgy véled, hogy a csiga lezuhanóban van, inkvizítor leszel.

Svéd ösztönösen megérezte, hogy ebben a percben bármilyen kérdést feltehet, Sindzse válaszolni fog.

– Maga miért nem lett inkvizítor?

– Mert én már eléggé felnőttem ahhoz, hogy megértsem: ez a búgócsiga soha nem fog lezuhanni. Egyszerűen nem eshet le. Aztán amikor még felnőttebb leszel, amikor megérted, hogy a csiga nem esik le, kilépsz az Inkvizícióból.

– Hová?

Sindzse halkan elnevette magát, hátravetette fejét.

– A következő csigához. Hiszen a Másfélék világában egyáltalán nem csak ez az egy létezik. Mi viszonylagos egyensúlyban élünk. De az eszmény nem az egyensúly, hanem a harmónia. Gondolom, érzed a különbséget, Dmitrij, akit Svédnek neveznek. Rendben van, menj, aludj, mindent láttam, amit látni akartam. Isten veled!

– Viszontlátásra! – motyogta Svéd felállva.

Ez az epizód méltó betetőzése volt a kaleidoszkópszerűen zűrzavaros éjszakának és a rá következő ugyanolyan napnak. Svéd visszament a kupéjába, lerogyott az ágyra, és valóban mélyen elaludt. Mint akit agyoncsaptak.

Körülbelül ugyanebben az időben Lajk és Szimonov a második sörét itta a Viktóriában.

– Szóval elintéztük Fekete Palmirát – jegyezte meg elégedetten Szimonov, konyakot töltve a gömbölyű poharakba. – Kár, hogy én kimaradtam belőle!

– Fekete Palmira majd még megmutatja az arcát – bökte ki sötéten Lajk. – Majd meglátod.

– Tudom. De remélem, hogy már nem nekünk.

2002. május – 2003. február

Nyikolajev – Moszkva

A regényben a Belomorsz, az Arija, a Kino együttes dalszövegei, valamint Leonyid Jevdokimov (Szahalin) mikroelbeszélése szerepel a kiscsirkéről, Leibnizről és Schopenhauerről.

SZERZŐNKRŐL

Orosz író, 1967 augusztusában született. Apja három és fél éves korában megtanította olvasni, és ő rövid idő alatt menthetetlenül elveszett az SF csodálatos fantáziavilágaiban.

A ‘80-as évek végén rádiómérnöki diplomát szerzett, és prózai módon az államvasutak kommunikációs részlegénél helyezkedett el. Másfél esztendeig bírta ezt a munkát, majd előtört vándorösztöne, és bebarangolta a hatalmas országot egyik végétől a másikig. Többnyire alkalmi munkákból tartotta el magát, de közben elkezdett írni is. Első elbeszélése, a „Hasonmások” 1987-ben jelent meg egy magazinban. További novellái Szverdlovszktól Donyecken át Moszkváig a legkülönbözőbb kiadványokban láttak napvilágot. Első önálló kötetét, mely a Félelem és szemrehányás nélkül címet kapta, Volgográdban jelent meg.

A nagy áttörést a Szívek és gépek című regény hozta meg számára 1997-ben, mellyel a kiberpunk egyes számú oroszországi gurujává vált. Egyformán otthonosan mozog az SF és a fantasy világában, de kémtörténettel is próbálkozott már. Kedvenc szerzői közt tartja számon a mi Rejtő Jenőnket, hazája SF-irodalmában pedig többek közt Szergej Lukjanyenkót jelölte meg követendő példaként. Ezek után elképzelhető, mekkora örömmel fogadta a felkérést a Nappali Őrség társszerzőségére. A regény urban fantasy-világa annyira megtetszett neki, hogy Lukjanyenko hozzájárulásával később egyedül is írt egy történetet bele.

Művei jelentek már meg bolgár, lengyel és angol fordításban, s immár magyarul is olvasható.

JEGYZETEK

[1] J. Stuhr lengyel színész, Wajda-, Zanussi-, Kieslovski filmek szereplője.

[2] Julius Machulski lengyel rendező, Déjà vu c. filmje 1989-ben készült.

[3] Kijev egyik turista látványossága, a díszes épület 1901-1903-ban épült, eredetileg bérháznak. Meredek domboldalon áll, ezért utcai frontja három-, udvari frontja hatszintes.

[4] Kijev elegáns főutcája.

[5] Hangulatos, ódon utca Kijev óvárosában.

[6] Az Andrejev lejtő egyik lakóépülete, amely 1902-04-ben épült angol neogót stílusban. A helyiek Oroszlánszívű Richárd várának nevezik.

[7] Arbat: Moszkva belvárosának patinás, hangulatos környéke volt, az 1980-as évektől kezdve teljesen felújították, és ettől elvesztette régi arculatát, hangulatát.

[8] Pityer: Szentpétervár.

[9] Podol: Kijev óvárosa.

[10] A Tükör története a Nappali Őrség c. kötetben olvasható.

[11] Itt épült a 18. sz. elején Szentpétervár Nagy Péter parancsára.

[12] A moszkvaiak és péterváriak között évszázadok óta hagyományos az ellentét, kölcsönösen lenézik egymást.

[13] G. Kotovszkij a polgárháború egyik hadvezére volt.

[14] Lengyel származású építész, a valódi neve Leszek Wladyslaw Horodecki (1836-1930). Sokáig Kijevben élt és alkotott.

[15] A szovjet legendárium szerint 1917-ben, a forradalom kitörése előtt Lenin egy Razliv közelében lévő csőszkunyhóban bujkált.

[16] Lasz története az Alkonyi Őrség c. kötetben olvasható.

[17] Péterváron a Moszkvai pályaudvarra futnak be a Moszkvából érkező vonatok. A Nyevszkij sugárút Pétervár elegáns főútvonala. Pulkovóban van a szentpétervári repülőtér.

[18] A XVIII. század végétől az orosz irodalomban gyakran Észak Palmirájának nevezték Szentpétervárt, az ókorban a mai Szíria területén állt kereskedővárosra utalva, amely szépségéről és gazdagságáról volt híres.

[19] Fafnir karmának története a Nappali Őrség c. kötetben olvasható.

[20] Viktor Vasznyecov (1848-1926) orosz festő, egyik híres képe az orosz népmondák három hősét ábrázolja, a címe: Vitézek.

[21] A XVIII. sz. második felében bazárnak épült, kétszintes üzletház.

[22] A Fuaran történetét az Alkonyi Őrség c. kötet meséli el.

[23] Könnyű, száraz kaukázusi bor.

[24] A második világháború idejéből származó szállóige, eredete nem tisztázott. 1942 januárjában a németek már Moszkva alatt álltak. Állítólag ekkor hangzott volna el a város védőinek egyik parancsnokától: „Oroszország nagy, de nincs hova hátrálnunk, Moszkva van mögöttünk.”

[25] Arina történetét az Alkonyi Őrség és az Utolsó Őrség című kötetetek beszélik el.

[26] A Mars-mező közepén lévő, gránit mellvéddel körülvett tömegsíron égő emlékláng.

[27] Kijev repülőtere.

[28] A volt Szovjetunióban vált szokássá, hogy az esküvő után a násznép az elesettekre emlékezve felkeresi a háborús emlékműveket, virágot helyez el rajtuk.

[29] Armand Richelieu herceg (a híres bíboros dédunokaöccse) a francia forradalom elől II. Katalin udvarába menekült. A cárnő Odessza polgármesterévé nevezte ki. A herceg szobrának kezében lévő papírtekercs egy bizonyos pontról szemlélve meredező nemi szervre hasonlít.

[30] Geszer és Olga kapcsolatáról az Éjszakai Őrség c. kötetben lehet olvasni.

[31] A pulkovói dombokon, a városhatár közvetlen közelében húzódott a második világháború idején a front. Ezen a helyen áll az emlékmű.

TARTALOM

- PROLÓGUS
- 1. FEJEZET
- 2. FEJEZET
- 3. FEJEZET
- 4. FEJEZET
- 5. FEJEZET
- 6. FEJEZET
- 7. FEJEZET
- 8. FEJEZET
- 9. FEJEZET
- 10. FEJEZET
- 11. FEJEZET
- SZERZŐNKRŐL
- JEGYZETEK