Szergej Lukjanyenko

ÚJ ŐRSÉG

Szergej Lukjanyenko: Novüj dozo

Izdatyelsztvo Asztrel, 2012

Fordította: Weisz Györgyi

Borító: Staudt Ágnes

Szüleimnek

JELEN SZÖVEG KÉTSÉGES A FÉNY SZEMPONTJÁBÓL

ÉJSZAKAI ŐRSÉG

JELEN SZÖVEG KÉTSÉGES A SETÉT SZEMPONTJÁBÓL

NAPPALI ŐRSÉG

ELSŐ RÉSZ

ZAVAROS CÉLOK

PROLÓGUS

GYIMA PASZTUHOV őrmester jó zsaru volt.

Megesett persze, hogy az elszemtelenedett részegeket a szabályzatban nem szereplő intézkedésekkel tanította móresre – jókora nyaklevessel vagy rúgással például. De csak akkor, ha a részeg fickó komolyan kezdett hivatkozni a jogaira, vagy megtagadta, hogy kövesse őt a kijózanítóba. Gyima nem vetette meg a regisztrációval nem rendelkező ukránokból vagy kaukázusiakból kivasalt ötszázast – végül is ha ilyen nyomorúságos a rendőri fizetés, a szabálysértő fizessen csak neki személyesen. Semmi kifogása sem volt az ellen, ha a körzetében lévő kocsmákban a pohár víz helyett egy kupica konyakot töltöttek neki, vagy ha százassal fizetett, és ezresből adtak vissza.

A szolgálat elvégre szolgálat. Veszélyes is, nehéz is. És első ránézésre nem is igen látványos. Jár érte az anyagi megbecsülés.

De Gyima soha nem vasalt be pénzt prostituáltaktól vagy striciktől. Elvből. Volt valami a neveltetésében, ami meggátolta ebben. Az épp csak spicces, de józan eszüket megőrző állampolgárokat sosem cipelte el a kijózanítóba. Ám ha valódi bűntényről értesült, Gyima gondolkodás nélkül a rablók nyomába eredt, becsülettel kutatott a bizonyítékok után, jelentést írt az apróbb lopásokról (persze csak akkor, ha az áldozat ragaszkodott hozzá), igyekezett emlékezetébe vésni a „körözött személyek” arcát. Sikeres letartóztatásokkal dicsekedhetett, köztük egy igazi gyilkoséval is – aki először a felesége szeretőjét szúrta le, ami bocsánatos bűn, majd a nejét, ami érthető, de ezután késsel támadt a szomszédra, aki tájékoztatta az asszony hűtlenségéről.

A szomszéd, felháborodva ezen a hálátlanságon, bezárkózott a lakásába, és hívta a rendőrséget. A hívásra kiérkező Pasztuhov letartóztatta a gyilkost, aki erőtlenül döngette a vasajtót értelmiségihez illően satnya, de vérrel borított öklével, és sokáig küzdött a kísértéssel, hogy kicibálja a lépcsőházba a provokátor szomszédot, és bemázoljon neki egy jókorát.

Így hát Gyima jó zsarunak tartotta magát, és tulajdonképpen nem is járt messze az igazságtól. Némely kollégájával összehasonlítva olyan szorgalmasnak látszott, akár valami régi mesekönyv jóságos rendőr bácsija.

Gyima szolgálati életrajzának egyetlen fekete pontja kilencvennyolc januárjában keletkezett, még nagyon fiatal, zöldfülű korában, amikor Kaminszkij szakaszvezetővel a Népgazdasági Kiállítás körzetében járőrözött. Kaminszkij afféle patrónusa volt a fiatal rendőrnek (akkoriban még rendőrnek nevezték őket, vagy egyszerűen fakabátnak, nem járt divatja a „rendfenntartó”, sem a sértő „zsernyák” kifejezésnek), és nagy büszkeséggel töltötte el ez a szerep. Tanácsai és intelmei alapjában véve arra irányultak, hogyan és hol lehet könnyű keresetre szert tenni. És azon a bizonyos estén, megpillantva a metróból az aluljáró felé igyekvő fiatal, piás fickót (még egy megkezdett negyedliteres, olcsó vodka is volt a kezében), Kaminszkij örömmel belefojt sípjába, és a járőrözők sebbel-lobbal elindultak, hogy elkapják. Minden jel arra mutatott, hogy a részeg nyomban megválik egy ötvenestől, de az is lehet, hogy egy százastól.

De valami nem stimmelt. Ördög tudja, mi kerekedett ki a dologból. A piás váratlanul józan pillantást vetett rájuk (józannak józant, de volt ebben a pillantásban valami félelmetes, vad, olyan, mint az emberekből rég kiábrándult házőrző kutya tekintete), és azt javasolta a járőröknek, igyanak ők is.

És ők engedelmeskedtek. Odamentek a bódésorhoz (elmúltak a Jelcin-féle kuplerájos idők, de még a nyílt utcán is árultak vodkát), és vihorászva, mint a hülyék, vettek egy-egy üveggel – ugyanolyannal, mint amilyen a részegnél is volt, akitől ezt a hasznos tanácsot kapták. Azután még egyet-egyet. És megint.

Három óra múlva mindkettőjüket, akik vidámak és szellemesek voltak, saját járőrük gyűjtötte be a nyílt utcáról – és ez mentette meg Pasztuhovot és Kaminszkijt. Megkapták a magukét rendesen, de a rendőrségtől nem rúgták ki őket. Kaminszkij attól kezdve teljesen begubózott, és esküdözött, hogy az útjukba akadt részeg hipnotizőr, sőt parafenomén volt. Pasztuhov nem szidalmazta fölöslegesen azt a fickót, és nem bocsátkozott üres találgatásokba. De alaposan megjegyezte magának.

Kizárólag azért, nehogy megint az útjába akadjon.

Vagy túl mélyen az emlékezetébe vésődött az az ostoba és szégyenletes lerészegedés, vagy váratlanul különleges képességre tett szert, de egy idő után Pasztuhov kezdett észrevenni más, furcsa tekintetű embereket is. Magában farkasoknak és kutyáknak nevezte el őket.

Az előbbiek tekintetében a ragadozók nyugodt közömbössége látszott – nem gonoszság, nem, a farkas mindenféle rosszindulat nélkül marcangolja szét a birkát, sőt szinte inkább szeretettel. Az ilyeneket Pasztuhov elkerülte, igyekezett nem felhívni magára figyelmüket.

Utóbbiaknak, akik jobban emlékeztetettek arra a régi, fiatal piásra, kutyatekintetük volt. Néha bűntudatos, néha türelmes-gondterhelt, néha bánatos. Pasztuhovot csak egy dolog zavarta: a kutyák nem a gazdájukra néznek így, inkább a gazdájuk gyerekére. Ezért őket ugyancsak kerülte.

Elég hosszú ideig sikerült is megúsznia a találkozást velük.

Ha a gyermek az élet virága, hát ez a gyerek virágzó kaktusz volt.

Alig lépett be Seremetyjevo-D automatikusan szétnyíló kapuján, ordítani kezdett. A haragtól és szégyentől vörös anyja (láthatóan nem ez volt a gyerek első üvöltése) a kezénél fogva vonszolta – de a kisfiú hátradőlve, mindkét lábát megvetve ellenkezett, és bömbölt:

– Nem akarom! Nem akarom! Nem akarok repülni!

Mama, nem szabad! Mama, nem akarom! Mama, lezuhan a gép!

Anyja elengedte a kezét, a kisfiú a földre zuhant, és ülve maradt: kövér, csúnyácska, tíz év körüli gyerek, a júniusi moszkvai időjáráshoz képest kissé könnyű ruhában – nyilván valamilyen melegebb vidékre készültek repülni. A tőlük úgy húszméternyire, a kávézó asztalánál ülő férfi felállt, majdnem felborítva félig kiivott korsó sörét. Néhány másodpercig a fiút és neki valamit magyarázó anyját nézte. Majd leült, és halkan ezt mondta:

– Ez szörnyű! Ez egyszerűen rémálom!

– Én is így vélem – bólintott a vele szemben ülő fiatal nő. Letette kávéscsészéjét, és ellenségesen nézett a fiúra.

– Azt mondanám inkább, undorító.

– Nem látok én itt semmi undorítót – felelte lágyan a férfi.

– De hogy szörnyű, az nem kétséges...

– Én személy szerint... – kezdte a lány, de abbahagyta, látva, hogy a férfi nem figyel rá.

Az elővette a telefonját, beütött egy számot, és halkan beleszólt:

– Első szintre van szükségem. Elsőre vagy másodikra. Nem, nem viccelek. Nézzenek utána...

Bontotta a vonalat, a lányra nézett, és bólintott.

– Elnézését, sürgős volt a hívás... Mit is mondott?

– Én személy szerint child-free vagyok – mondta a lány kihívóan.

– Gyermektelen? Talán meddő?

A lány megrázta a fejét.

– Széles körben elterjedt félreértés! Mi child-free nők ellenezzük a gyerekvállalást, mert az csak rabszolgává tesz. Döntened kell: vagy szabad, büszke személyiség leszel, vagy pedig a lakosság újratermelési mechanizmusának társadalmi kelléke!

– Á! – bólintott a férfi. – Már azt hittem... baj van az egészségével. Egy jó orvost akartam ajánlani... De a szexet azért elfogadja?

A lány elmosolyodott.

– Természetesen! Mi az, talán aszexuálisok lennénk? A szex, a házasélet jó és normális dolog. Egyszerűen... minek láncolnánk magunkat ezekhez a bömbölő, rohangászó...

– Kakáló – súgott neki a férfi. – Hiszen szakadatlanul kakálnak is. És eleinte még a feneküket sem tudják maguk kitörölni.

– Kakáló! – helyeselt a lány. – Pontosan erről van szó! A legjobb éveit azzal töltse az ember, hogy kiszolgálja fejletlen emberi lények igényeit... Remélem, nem áll szándékában erkölcsi prédikációba kezdeni, és arról győzködni, hogy majd meggondolom magamat, és lesz egy sereg gyerekem?

– Nem, nem áll szándékomban. Hiszek magának. Tökéletesen biztos vagyok benne, hogy gyermektelenül fogja leélni az életét.

Elment mellettük az anya és a fiú, aki vagy megnyugodott kissé, vagy – és ez volt valószínűbb – beletörődött abba, hogy kénytelen felszállni a repülőgépre. Anyja halkan magyarázott neki valamit: odahallatszott néhány szó a meleg tengerről, a jó szállodáról és a bikaviadalról...

– Jaj, istenem! – kiáltott fel a lány. – Ráadásul Spanyolországba mennek... úgy néz ki, egy járaton utazunk. Képzelje csak el, három óra hosszat hallgatni ennek a kis zsírpacninak a hisztérikus visítozását!

– Azt hiszem, nem három lesz – mondta a férfi.

– Tíztizenöt óra...

A lány arcán könnyű megvetés suhant át. A férfi igazán sikeresnek látszott; hogyhogy még a legbanálisabb dolgokkal sincs tisztában?

– Barcelonáig három óra az út.

– Három óra húsz perc. De tegyük fel...

– Maga hová repül? – A lány végleg elvesztette érdeklődését a férfi iránt.

– Sehová. Egy barátomat kísértem ki. Azután leültem meginni egy korsó sört.

A lány habozott.

– Tamara. Tamara a nevem.

– Az enyém Anton.

– Magának biztosan nincs gyereke, ugye, Anton? – kérdezte Tamara, még mindig nem óhajtva elszakadni kedvenc témájától.

– Miért ne lenne? Van. Egy kislányom. Nagyenyka. Egyidős ezzel a... zsírpacnival.

– Vagyis nem óhajtotta megengedni a feleségének, hogy egészséges és szabad asszony maradjon? – nevette el magát Tamara. – Milyen nő?

– A feleségem?

– Nem is a lánya...

– Képzettségére nézve orvos. Amúgy pedig... varázslónő.

– Ha van valami, amit ki nem állhatok magukban, férfiakban – mondta felállva Tamara –, azok az álságos szóvirágok. „Varázslónő”! Maga meg nyilván nagyon elégedett azzal, hogy a felesége a tűzhelynél görnyed, mossa a pelenkákat, éjszakánként nem alszik...

– Elégedett vagyok. Bár pelenkát manapság senki nem mos, már régen mindenki eldobható típust használ.

Az eldobható pelenkák említésére a lány arca úgy eltorzult, mintha arra biztatták volna, kóstoljon meg egy maréknyi svábbogarat. Felkapta táskáját, és búcsú nélkül a regisztrációs pult felé indult.

A férfi vállat vont. Fogta telefonját, a füléhez emelte – és a készülék abban a pillanatban megszólalt.

– Gorogyeckij... Egyáltalán? Nem, a harmadik szint semmiképp nem megfelelő. Egy egész charterjárat Barcelonáig. Vehetjük második fokozatnak... Nem?

Hallgatott egy darabig.

– Akkor egy hetediket a nevemre – mondta azután. – Nem, nem hazudok. A fiú első-második szintű jövőbelátó képességgel rendelkezik. Nagyon nyomulnak a Setétek... Egy ötödik szintű beavatkozás... egy ember és egy Másféle sorsának megváltoztatása... Rendben, írja a nevemre!

Felállt, félig kiivott söröspoharát az asztalon hagyta. Odament a regisztrációs pulthoz, ahol kővé dermedt arcú anyja mellett egyik lábáról a másikra állva ott toporgott a sorban a kövér fiúcska.

A férfi elment az ellenőrzőpult mellett (valamilyen oknál fogva senki meg sem próbálta megállítani), és odament az asszonyhoz. Udvariasan köhintett. Elkapta a nő pillantását. Bólintott.

– Olga Jurjevna... Elfelejtette kikapcsolni a vasalót, amikor reggel kivasalta Kesa sortját...

Az asszony arcára kiült a pánik.

– Elutazhat az esti charterral is – folytatta a férfi. – De most jobb, ha hazamegy.

Az asszony megrántotta fia karját, és a kijárat felé rohant. A fiú, akiről a nő mintha teljesen megfeledkezett volna, tágra nyílt szemmel bámult a férfira.

– Azt akarod kérdezni, ki vagyok én, és miért hitt nekem az anyád? – érdeklődött a férfi.

A fiú tekintete elködösült, mintha talán önmagába, talán valahova nagyon-nagyon messze nézne – oda, ahová jól nevelt gyerekeknek nem illik nézni (egyébként szükségtelenül jól nevelt felnőtteknek sem érdemes nézniük).

– Maga Anton Gorogyeckij. Legfelső szintű Fénypárti mágus – mondta a fiú. – Maga Nágyka apja. Maga... maga minket mindannyiunkat...

– Na? – nógatta a férfi nagy érdeklődéssel. – Na, mondd!

– Kesa! – kiáltott fel az anya, akinek hirtelen eszébe jutott a fia. A fiú összerezzent, a köd eltűnt a szeméből.

– Csak azt nem tudom, mit jelent ez az egész – mondta.

– Köszönöm.

– Én mindannyiótokat... – szólt a férfi elgondolkodva, és figyelte, ahogyan az anya és fia a repülőtér üvegfala mentén a taxiállomás felé igyekszik. – Mindannyiótokat szeretlek. Mindannyiótokat megöllek. Mindannyiótoknak az agyára megyek. Mindannyiótokat... Hogy mindannyiótokat mennyire...

Megfordult, és komótosan a kijárathoz indult. A zöld folyosó bejáratánál megállt, és a regisztrációs pult előtt a barcelonai járatra várakozókat nézte.

A sor hosszú és lármás volt. Az emberek a tengerhez készültek nyaralni. Sok gyerek, sok nő és sok férfi, még a child-free lány is ott állt.

– Mentsen meg benneteket Isten! – mondta a férfi. – Én nem tehetem.

Gyima Pasztuhov éppen elővette öngyújtóját, hogy tüzet adjon társának, Biszat Iszkenderovnak. A másiknak is volt, de ez a szokás már csak így alakult. Ha Gyima vett elő cigarettát, Biszat nyúlt a gyújtójáért, amikor az azerbajdzsán készült rágyújtani, Gyima adott tüzet. Ha Pasztuhov hajlamos lett volna intelligens reflexiókra, azt mondhatta volna, ezzel juttatják kifejezésre egymás iránti kölcsönös tiszteletüket, bár nézeteik nagyon sok kérdésben eltérőek – a nemzetiségi problémáktól kezdve egészen addig, melyik kocsi menőbb, a Mercedes ML vagy a BMW X3.

De Gyimában nem élt efféle hajlandóság, ők ketten pedig egy Forddal közlekedtek, többre becsülték a német sört, mint az orosz vodkát vagy az azeri konyakot, s viszonyuk eléggé baráti volt. így hát Gyima megnyomta az öngyújtó gombját, előcsalta a parányi lángnyelvet, közben futólag a repülőtér kijárata felé pillantott – és elejtette a gyújtót, pedig társa már felé nyújtotta cigarettáját.

Az indulási oldal kijáratán egy „kutya” lépett ki. Nem volt félelmetes: intelligens arcú, középkorú férfi. Az ilyenekhez Pasztuhov már hozzászokott, de ez nem egyszerűen „kutya” volt, hanem az a bizonyos... a Népgazdasági Kiállítástól... a távoli, nagyon távoli múltból... Most nem látszott részegnek, inkább kissé másnaposnak.

Pasztuhov elfordult, és lassan az öngyújtó után kezdett kotorászni a földön. A házőrzőkutya-tekintetű ember elment mellettük, ügyet sem vetve rájuk.

– Ittál tegnap? – kérdezte Biszat együtt érzőén.

– Hogy ki? – motyogott Pasztuhov. – Á... nem, csak kicsúszott a kezemből az öngyújtó.

– Remeg a kezed, és egészen fehér vagy – jegyezte meg a társa.

Pasztuhov végre tüzet adott neki, a szeme sarkából figyelte, hogy a férfi a parkolóhoz megy, elővett egy cigarettát, és maga gyújtotta meg, nem várva Biszat szokásos viszonzó gesztusára.

– De fura vagy – jegyezte meg Biszat.

– Igen, leittam magam az este – mormolta Pasztuhov. Megint a repülőtér épületére nézett.

Ekkor egy farkas lépett ki onnan. Magabiztos ragadozótekintettel, határozottan lépkedve. Pasztuhov elfordult.

– Pacallevest kell enni reggel – okította Biszat. – Csak igazi jó pacallevest, ahogy mi csináljuk. Az örményeké moslék!

– Egyformák azok – mondta a szokott választ Pasztuhov.

Biszat megvetően köpött egyet, és megrázta a fejét.

– Csak látszólag, igen. De lényegében teljesen mások.

– Lényegében lehetnek mások, de valójában egyformák.

Biszat megsértődött, és elhallgatott.

Pasztuhov néhány nagy slukkal végigszívta a cigarettát, és megint a repülőtér kijáratára nézett.

Első gondolata dühös, sőt sértődött volt: „Mi az, tán összeröffenést tartottak ma?”

Ezután tört rá a rettegés.

Aki most kilépett a szétsikló ajtón, megállt, és elgondolkodva nézett körül; nem volt kutya, és farkas sem. Valaki más. Harmadik fajta.

„Tigris” – valami miatt így határozta meg magában Pasztuhov.

– Csikar a hasam – mondta. – Megyek a vécére.

– Menj csak, én végigszívom itt – felelte társa, még mindig sértetten.

Furcsa lett volna, ha megkéri Biszatot, hogy kísérje el a vécébe. Arra, hogy elmagyarázza vagy kitaláljon valamit, nem volt idő. Pasztuhov megfordult, és gyors léptekkel eliramodott, ott hagyva Iszkenderovot a tigris útjában. „De hát mért bántaná... elmegy mellette, és kész...” – nyugtatgatta magát.

Csak az indulási oldal bejáratánál nézett vissza.

Épp jókor, hogy meglássa, amint Biszat hanyagul szalutálva megállítja a tigrist. Társa persze nem ismerte fel ezeket, nem érezte meg őket – nem volt része olyan kalandban, mint Pasztuhovnak. De most még ő is érzékelt valamit – azzal a rendőri szimattal, amely segít néha kiszúrni a tömegben a többiektől látszólag semmiben sem különböző embert, aki tokba dugott fegyvert rejteget, vagy kést a zsebében.

Pasztuhov megérezte, hogy a gyomra valóban csikarni kezd. És berohant a repülőtér biztonságos, lármás, emberekkel és bőröndökkel teli belsejébe.

Mivel jó zsaru volt, nagyon szégyellte magát. De még annál is jobban rettegett.

1. FEJEZET

– A REGGELI ESEMÉNYRŐL Gorogyeckij számol be – mondta Geszer, fel sem emelve tekintetét papírjairól.

Felálltam. Elkaptam Szemjon együtt érző pillantását. Belevágtam:

– Két órával ezelőtt kikísértem a New York-i járathoz Womes urat. Miután kollégánk átment a regisztráción, és vodkát vásárolt a duty freeben...

– Úgy értsem, elkísérte az útlevél-ellenőrzés után is, Gorogyeckij? – érdeklődött Geszer, még mindig föl se nézve.

– Hát igen.

– Minek?

– Hogy meggyőződjem arról, minden rendben – köhintettem. – No és hogy én is vegyek ezt-azt a duty freeben.

– Éspedig mit?

– Néhány üveg whiskyt.

– Milyet? – nézett fel Geszer.

– Skótot. Házasítatlan malátawhiskyt. Tizenkét éves Glenlivetet és tizennyolc éves Glenmorangie-t... ezt ajándéknak; úgy vélem, tizennyolc éves whiskyt inni nagyképűsködés...

– Mi a fene ez? – ordította Geszer. – Micsoda kicsinyes, garasoskodó manőverek ezek...

– Elnézést, Borisz Igmtyjevics – mondtam. – De Wornes úr iszik, mint a gödény. És nem a White Horse-t kedveli, hanem kizárólag a menő, házasítatlan malátawhiskyket. Teljesen kiürült a bárszekrényem. És ha holnap megint érkezik valamilyen vendég, maga ismét engem bíz meg, hogy fogadjam... A fizetésem meg nem teszi lehetővé, hogy az exkluzív városi boltokban vásároljak alkoholt.

– Tovább! – utasított Geszer jeges hangon.

– Azután beültem a bárba meginni egy korsó sört.

– Mióta iszik reggelenként sört, Gorogyeckij?

– Negyedik napja. Wornes megérkezése óta.

Szemjon felvihogott. Geszer kissé felemelkedett, végignézett az asztal körül ülőkön – a tíz legalább harmadik szintű, vagy ahogy a veteránok mondják, „harmadik rangú” Másfélén.

– A vendégfogadás feltételeiről majd később beszélünk. Szóval sörrel gyógyítgatta másnaposságát. És azután?

– Jött egy asszony a gyerekével. A tíz év körüli, kövér fiúcska egyfolytában ordított. Könyörgött az anyjának, hogy ne repüljenek el, azt mondta, a repülőgép lezuhan. Hát... persze beszkenneltem az auráját. Kiderült, hogy a fiúcska magas, legalább első-második szintű, hasonítatlan Másféle. A jelekből ítélve jövőbelátó. Még az is lehet, hogy próféta.

A teremben könnyű mozgolódás támadt.

– Honnan ez a merész következtetés? – kérdezte Geszer.

– A színe. Az intenzitása. A csillogása... – Nagy erőfeszítéssel kiküldtem a térbe, amit akkor láttam. A körben ülők mind egy pontra meredtek az asztal fölött. Természetesen semmiféle valóságos képet nem hoztam létre, de a tudat mindig engedelmesen keres egy pontot a levegőben.

– Tegyük fel – bólintott Geszer. – De hogy próféta lenne...

– A jövőbelátók általában nem rendelkeznek azzal a képességgel, hogy tulajdon jövőjüket lássák. A fiú viszont attól félt, hogy meghal. Ez is amellett szól, hogy próféta... – jegyezte meg halkan Olga.

Geszer kelletlenül biccentett.

– Megérdeklődtem, van-e jogunk első-második szintű beavatkozásra, hogy megmentsük az egész repülőgépet. Sajnos nem volt ilyenünk. Akkor szereztem jogot egy ötödik szintű beavatkozásra, és levettem a gépről a fiút és az anyját.

– Ésszerű. – Geszer mintha megnyugodott volna kissé.

– Ésszerű. A fiú ellenőrzés alatt áll?

Vállat vontam. Szemjon tapintatosan köhintett, és közbeszólt:

– Dolgozunk, Borisz Ignatyjevics.

Geszer bólintott, és megint rám nézett.

– Még valami?

Haboztam.

– Még egy jóslatot mondott. Személyesen rólam.

– Egy legfelső szintű Másféléről? – kérdezett vissza valami miatt Geszer.

– Próféta! – mondta Olga szinte vidáman. – Tényleg próféta!

Bólintottam.

– Reprodukálni tudod, amit mondott, Anton? – kérdezte Geszer már teljesen nyugodtan és barátságosan.

– Könnyen. „Maga Anton Gorogyeckij. Legfelső szintű Fénypárti mágus. Maga Nágyka apja. Maga... maga minket mindannyiunkat...

– És tovább?

– Nem volt tovább. Félbeszakították.

Geszer mormolt valamit, és ujjaival dobolni kezdett az asztalon. Vártam. A többiek is vártak.

– Anton, nem szeretnék udvariatlannak tűnni, de... biztosan maga határozott úgy, saját akaratából, hogy megiszik egy sört?

Elvesztettem a fejem. Még csak meg sem sértődtem – elvesztettem a fejem. Megkérdezni egy Másfélétől, nem kerülte idegen befolyás alá – elég komoly dolog. Mintha... szóval mintha az egyik ember intim életének sikeres voltáról faggatná a másikat. Közeli barátok között persze elképzelhető egy ilyen kérdés. De főnök és beosztott között... ráadásul a többi munkatárs jelenlétében... Persze ha egy tapasztalatlan Másféle valami nem helyénvaló tettet követ el, elhangozhat ilyesmi: „A saját fejedet használtad?” De az is csak szónoki kérdésként. Ám ezt nekiszegezni egy Legfelső szintű Másfélének...

– Borisz Ignatyjevics – mondtam, nagy erőfeszítéssel leoldva magamról a teljes mentális védelmemet bizonyára okot adtam valamivel arra, amit mondott. Bár igaz, nem tudom, mivel. Szerintem igen, kizárólag saját akaratom szerint cselekedtem. De ha kételkedik, szkenneljen be, nem tiltakozom.

Persze ez is szónoki jellegű kijelentés volt. Teljes mértékben. Az az ember tesz így, akire valami ostoba gyanú árnyéka vetül – például vendégségben azzal gyanúsítják, hogy ellopta az asztalról az ezüstkanalakat, és ő javasolja, kutassák át a zsebeit...

– Köszönöm, Anton, élek az ajánlatoddal – felelte Geszer felállva.

A következő percben kikapcsoltam.

Azután kinyitottam a szemem. A kettő között persze eltelt valamennyi idő, talán öt-tíz perc. De arra nem emlékeztem. A Geszer irodájában álló díványon feküdtem, amelyet tréfásan csak „vallatódíványnak” neveztünk. Olga tartotta a fejem – és nagyon, nagyon dühös volt. Szemben velem, egy széken ült Geszer – és nagyon, nagyon zavart volt. Más nem volt az irodában.

– Nos hát... nyomorult féreg vagyok, vagy vannak jogaim?

– kérdeztem.'

– Anton, nagyon őszintén a bocsánatodat kérem – mondta Geszer.

– A jelenlevők előtt is bocsánatot kért tőled – tette hozzá Olga. – Anton, bocsáss meg a vén bolondnak!

Felültem, és megdörzsöltem a halántékomat. Nem, nem fájt a fejem, csak meghökkentően üres volt, és zúgott a fülem.

– Ki vagyok? Hol vagyok? Maguk kik, nem ismerem magukat... – mormoltam.

– Anton, kérlek, fogadd el a bocsánatkérésemet! – ismételte meg Geszer.

– Főnök, honnan vetted, hogy befolyás alatt állok? – kérdeztem.

– Nem találod furcsának, hogy kikísérve a vendéget, betelepedtél egy ócska és drága kávézóba sört inni, pedig tudtad, hogy még kocsiba kell ülnöd?

– Hát igen. De így alakult a nap.

– És hogy éppen abban a pillanatban, amikor váratlanul úgy döntöttél, elidőzöl még a reptéren, rendez a szemed előtt hisztériás jelenetet egy jövőbelátó fiú?

– Az egész élet csupa véletlenből áll – jegyeztem meg filozofikusan.

– És ahhoz mit szólsz, hogy a repülőgép simán leszállt Barcelonában?

Ez kiütött.

– Hogyhogy simán leszállt?

– Ahogy szokott. Bőgette a motorjait, és csapkodott a szárnyával. Leszállt, kirakta az utasokat, és egy órával ezelőtt visszaindult.

Megráztam a fejein.

– Borisz Ignatyjevics... Én persze nem vagyok jövőbelátó. De ha céltudatosan ellenőrizni kezdem egy ilyen vagy olyan esemény bekövetkezésének valószínűségét... A fiú katasztrófáról ordítozott. Megnéztem az auráját: Másféle, hasonítatlan, az Erő spontán kiáradásának állapotában. Elkezdtem ellenőrizni a valószínűségi vonalakat... a repülőgép lezuhan. Kilencvennyolc százalékos valószínűséggel. Talán... de hát nem léteznek abszolút pontos jövendölések... A két százalék jött be?

– Tegyük fel. Hogyan tudnád még értelmezni a történteket?

– Provokáció – feleltem kelletlenül. – A fiút feltöltötték Erővel, hamis aurát bocsátottak rá. Ez ismert fogás, maga is... Hm. Na szóval, a fiú hisztizni kezd, én meghallom az ordítozását, elkezdem vizsgálni a valószínűséget... tegyük fel, azt is eltorzították.

– Mi célból? – kérdezte Geszer.

– Hogy rákényszerítsenek minket, pazaroljunk el feleslegesen egy első szintű beavatkozást. A gépet nem fenyegette semmilyen veszély, a fiú pedig teljesen érdektelen. Mi meg, mint a hülyék, a levegőbe lőttünk. De hát nem is volt jogunk beavatkozni!

Geszer tanáros mozdulattal felemelte az ujját.

– De volt – dörmögte. – Volt és van. De az én személyes hatáskörömbe tartozik. Ha egyenesen hozzám fordulsz... engedélyeztem volna a beavatkozást.

– Hát ez a helyzet... – mondtam. – De hát akkor... tényleg gyanús. Na és a fiú?

– Próféta – ismerte el Geszer kelletlenül. – Nagy erejű. Rajtad pedig semmi nyoma beavatkozásnak. Úgyhogy alighanem igazad van.

– De a repülőgép nem zuhant le – mondta Olga halkan.

Hallgattunk egy darabig.

– A próféták nem tévednek. A fiú pedig próféta, mivel a saját sorsáról és egy Legfelső szintű Másféle sorsáról mondott jövendölést. De a repülő nem zuhant le. Te nem avatkoztál bele az eseményekbe... – sorolta halkan Geszer.

És ekkor megértettem.

– Hiszen nem is azt ellenőrizte, hatás alatt álltam-e, vagy sem – bukott ki belőlem. – Azt ellenőrizte, nem mentettem-e meg a gépet engedély nélkül.

– Azt is. – Geszer még csak zavarba sem jött. – De a kollégák előtt nem akartam hangot adni egy ilyen feltételezésnek.

– Hálás köszönetem. – Felkeltem, és az ajtóhoz mentem. Geszer megvárta, míg kinyitom, és csak ezután szólalt meg:

– Meg kell mondanom, nagyon örülök miattad, Anton. Örülök, és büszke vagyok rád.

– És miért?

– Mert nem avatkoztál be engedély nélkül. És még olyan emberi ostobaságot sem találtál ki, mint egy telefonos bejelentés, hogy bomba van a gépen...

Kimentem, és becsuktam magam mögött az ajtót.

Ordítani szerettem volna, vagy ököllel verni a falat.

De tartottam magam. Kimért voltam, és hűvös.

Hiszen tényleg nem találtam ki semmilyen „emberi ostobaságot”! Még csak eszembe sem jutott! Meggyőződtem arról, hogy nincs törvényes lehetőségünk megmenteni kétszáz embert – ezért megmentettem egyetlen Másfélét és az anyját.

Hasznomra voltak a tanultak. Legfelső szintű Másféléhez méltóan viselkedtem.

És ettől nagyon nehéz volt a lelkem.

– Anton!

Megfordulva az utánam nyargaló Szemjont pillantottam meg. Kissé zavartnak látszott, mint egy régi barát, aki akaratlanul is kínos, csúnya jelenet szemtanúja lett. De elég régen voltunk elég jó barátok ahhoz, hogy Szemjonnak ne kelljen úgy tennie, mintha csak véletlenül maradt volna tovább.

– Azt hittem, hosszabb ideig tart majd – magyarázta. – Hát, különös dolgokat művel a főnök, különös dolgokat...

– Igaza van – ismertem be kelletlenül. – Valóban fura egy helyzet alakult ki.

– Engem bíztak meg, hogy beszéljek a fiúval, hasonítsam, vegyem rá a szülőket, hogy a mi iskolánkban tanulhasson... szóval a szokásos procedúra. Nem jössz velem?

– Mi van, már meg is találtátok? – érdeklődtem. – Én csak a keresztnevét olvastam le, tovább nem foglalkoztam vele.

– Hát persze, hogy megtaláltuk! Elvégre a huszonegyedik században vagyunk, Antoha! Felhívtuk az információs központunkat, és megkérdeztük, ki nem szállt fel az ilyen és ilyen számú barcelonai járatra. Tolik egy perc múlva visszahívott, megadta a nevet és a címet. Innokentyij Grigor-jevics Tolkov, tíz és fél éves. Az anyjával él... Te is tudod, hogy a csonka családokban statisztikailag gyakrabban fordulnak elő Másfélék.

– A hátrányos társadalmi helyzet hatása – mormoltam.

– Én egy olyan változatot hallottam, miszerint a papák öntudatlanul megérzik, hogy a gyerek Másféle, és elhagyják a családot – mondta Szemjon. – Szóval félnek... Tolkovék az úszóstadion mellett laknak. Megyünk?

– Nem, Szemjon, én nem megyek – ráztam meg a fejem.

– Egyedül is remekül boldogulsz.

Szemjon kérdően nézett rám.

– Minden rendben! – jelentettem ki határozottan. – Ne izgulj, nem kapok hisztériás rohamot, nem leszek alkoholista, nem forgatom a fejemben, hogy elhagyom az Őrséget. Kimegyek a reptérre, szétnézek ott. Valahogy nem stimmel ez az egész, érted? A próféta fiú holmi ködös jóslatokat nyilatkoztat ki, a repülő, amelyiknek le kellett volna zuhannia, nem esik le... az egész nem stimmel!

– Geszer már kiküldött valakit a reptérre – közölte Szemjon, és hangjában kajánság bujkált.

– Kit küldött ki?

– Laszt.

– Értem – bólintottam, megállva a lifteknél, és megnyomva a hívógombot. – Vagyis Geszer semmi érdekesre nem számít.

Lasz nem volt tipikus Másféle. Kezdve azon, hogy a Másfélék összes képessége hiányzott belőle, és kialakulásukra sem látszott semmi remény. De néhány évvel korábban úgy esett, hogy egy ősi mágikus könyv, a Fuaran igézetének hatókörébe került. Kosztya, a vámpír, aki korábban a szomszédom, sőt a barátom volt, Lasz személyén demonstrálta, hogy a könyv segítségével képes Másfélévé változtatni az embereket...

De a legfurcsábbnak nem is azt tartottam, hogy Lasz Másfélévé változott, hanem azt, hogy Fénypárti Másféle lett. Nem volt gonosztevő, de egészen sajátos humorérzékkel bírt... na meg az életszemlélete is inkább egy Setétére hajazott. Az Éjszakai őrséghez tartozott, és az ott végzett munkája, amelyhez úgy viszonyult, mint valami új tréfához, nem sokat változtatott rajta.

De gyengécske Másféle volt. A legalacsonyabb, hetedik szintű, határozatlan kilátásokkal arra, hogy elérje a hatodik vagy ötödik szintet (Lasz egyébként nem is nagyon törekedett erre).

– Ne mondd ezt! – tiltakozott Szemjon. – Geszer nem számít semmi érdekesre... mágikus szempontból. Elvégre te ott voltál, és semmit nem vettél észre. Pedig te Legfelső szintű vagy...

Elfintorodtam.

– Legfelső, Legfelső – mondta Szemjon barátságosan.

– Még kevés a tapasztalatod, de a képességeid megvannak. Úgyhogy ebben az irányban nincs értelme kutakodni. Viszont Lasz másképp látja a helyzetet. Gyakorlatilag egy ember szemszögéből. Elég paradox módon jár az agya; hátha észrevesz valamit.

– Akkor viszont érdemes kettesben kimennünk – adtam neki igazat. – Te pedig rohanj, és hasonítsd a prófétát!

– Talpra, indulás, munkára... – Szemjon lépett be elsőként a liftbe, mely közben megérkezett. Felsóhajtott: – Jaj, de nem szeretem a prófétákat és jövőbelátókat! Vartyognak valamit neked címezve, te meg jössz-mész, mint egy hülye, és azon jár az agyad, mire is gondolhatott. Néha mindenféle szörnyűséget képzelsz be magadnak, pedig csak valami semmiség az egész, törődni se érdemes vele!

– Kösz – mondtam Szemjonnak. – De ne aggódj... nyugodtan kezelem ezt az egészet. Ugyan már, miféle próféta ez?!

– Emlékszem, volt nálunk, Péterváron egy jövőbelátó – kezdett bele készséggel Szemjon. – És egyszer, ezerkilencszáztizenhatban, újév táján a kilátásokról faggattuk. Ő meg azt szavalja nekünk...

Laszt még az udvaron sikerült elcsípnem, épp amikor tisztára csutakolt Mazdájába szállt be. Megjelenésemnek őszintén megörült.

– Anton, nagyon elfoglalt vagy?

– Hát...

– Nem tartasz velem Seremetyjevóra? Borisz Ignatyjevics utasított, hogy járjam végig a nyomaidat, keressek holmi furcsaságokat. Nem csatlakozol?

– Mit tehetnék? – sóhajtottam fel bemászva a jobb ülésre. – Veled tartok. De az adósom leszel, ugye tudod?

– Erről van szó! – derült fel Lasz, beindítva a kocsit. – Csakhogy időzavarban vagyok, fel kellett borítanom a mai terveimet.

– Miféle terveket? – kérdeztem, miközben kikanyarodtunk a parkolóból.

– Hát csak azt... – Lasz kissé zavarba jött. – Ma akartam megkeresztelkedni.

– Hogy mit? – Azt hittem, rosszul hallok.

– Megkeresztelkedni – ismételte meg Lasz az utat figyelve. – Ez ugye nem baj? Szabad nekünk megkeresztelkednünk?

– Kik azok a „nekünk”? – pontosítottam mindenesetre.

– Másféléknek.

– Szabad, persze – feleltem. – Ez mondhatni... amolyan lelki dolog. A mágia az mágia, a hit meg...

Laszból szinte kitört a szóáradat.

– Éppen ezen gondolkodtam; ördög tudja, hogy tekintenek rá „ott”, hogy mágiával foglalkozom... tulajdonképpen mindig is agnosztikus voltam, vagy hát pontosabban amolyan széles profilú ökumenikus, aztán egyszer csak az jutott eszembe, jobb lenne megkeresztelkedni, a biztonság kedvéért.

– A Simpson családban is van egy figura, az mindenesetre megtartja a szombatot is, meg muzulmán módra naponta ötször imádkozik is. – Nem álltam meg e megjegyzés nélkül.

– Ne káromold az Istent! – szólt rám Lasz szigorúan.

– Én komolyan beszélek. Külön kerestem egy templomot Moszkva közelében. Azt beszélik, Moszkvában minden pópa korrupt. De vidéken közelebb vannak az Istenhez.

Tegnap felhívtam, megbeszéltem vele... szóval, ismerősök beajánlottak... azt ígérte, ma megkeresztel, erre Geszer ma feladatot ad...

– Valahogy túl gyorsan intézed ezt... – adtam hangot kételyemnek. – Egyáltalán felkészültél a keresztség szentségére?

– Hát persze – nevette el magát Lasz. – Vettem egy kis keresztet. Meg a Bibliát, pár kis ikont...

– Várj, válj! – állítottam le. Éppen kiértünk a Leningrádi sugárútra, száguldottunk a reptér felé. Lasz szokása szerint feltette a kocsira az „eszkort” igézetet, ettől mindenki sietve utat adott nekünk. Nem tudom, a sofőrök mit láttak – ki mentőt, ki szirénázó rendőrautót, ki kormányzati szuperautót, amelyik úgy teli van villogó lámpákkal, akár egy bunkó mobiltelefonnal, de sietve félrehúzódtak az utunkból. – Na és megtanultad a hitvallást?

– Miféle hitvallást? – csodálkozott Lasz.

– Hát az apostoli hitvallást, a hiszekegyet!

– Hát az is kell? – Lasz nyugtalan lett.

– Na mindegy, majd a pap súg neked – mulattam rajta.

– Na és a keresztelői inget megvetted?

– Az minek?

– Hát amikor kimászol a keresztelőmedencéből...

– Abba csak a csecsemőket mártják, én nem mászom bele! A felnőtteket meghintik a vízzel.

– Bunkó vagy – mondtam mély átéléssel. – Vannak speciális keresztelőmedencék, felnőtteknek. Baptisztériumnak nevezik.

– Az nem a baptistáknál van?

– Mindegyiknél van.

Lasz elgondolkodott; szerencsére az „eszkort” igézet védelme alatt a vezetés nem igényelt nagy erőfeszítést.

– Na és ha csajok is lesznek ott?

– Ők neked most már nem csajok, hanem nővéreid Krisztusban!

– Hiszen te hazudsz! – méltatlankodott Lasz. – Elég ebből, Anton!

Elővettem a mobilomat, egy pillanatig tűnődtem, azután megkérdeztem:

– A mieink közül kinek hiszel?

– Lelkiismereti ügyekben? – tisztázta Lasz. – Hát... Szemjonnak hiszek.

– Rendben – bólintottam. Beütöttem Szemjon számát, kihangosítottam a készüléket.

– Igen, Anton? – jelentkezett Szemjon.

– Figyelj, te meg vagy keresztelve?

– Hát lehet az én koromban orosz ember nem megkeresztelve? – kérdezett vissza. – Hiszen én még a cár idején születtem...

– Na és most mennyire áll közel hozzád a pravoszláv hit?

– Hát... – Szemjon érezhetően zavarba jött. – Járok templomba. Néha.

– Mondd, hogy keresztelik meg a felnőtteket?

– Általában úgy, mint a gyerekeket. Az illetőnek le kell vetkőznie, és háromszor belemártják a fejét a vízbe.

– Köszönöm. – Bontottam a vonalat. – Megértetted? Te hitetlen Tamás... készülj a szentségekre...

– Mi lesz még ott? – kérdezte Lasz.

– Arccal nyugat felé megállsz, háromszor kiköpsz, és azt mondod: „Megtagadom a sátánt!”

Lasz hahotázni kezdett.

– Na, hát, Anton... Jól adod. A keresztelőben benne vagyok, csak elragadtattam magam. Egy tisztességes, nem korrupt pópa nem fog takarékoskodni a vízzel. De hogy arccal nyugat felé... köpködni...

Megint felhívtam Szemjont.

– Igen? – kérdezte kíváncsian.

– Még egy kérdés. Hogyan megy végbe a sátán megtagadásának szertartása a kereszteléskor?

– Megállsz arccal nyugat felé. Az atya megkérdezi, megtagadod-e a sátánt és az ő ügyeit. Háromszor fennhangon megtagadod, és nyugat felé kiköpsz...

– Köszönöm. – Megint bontottam a vonalat.

Lasz hallgatott, belekapaszkodott a kormányba, és maga elé nézett. Már elhagytuk a külső körgyűrűt.

– És még milyen bonyolult dolgok lesznek? – kérdezte Lasz szinte félénken.

– Megmártózol, megtagadod a sátánt – kezdtem az ujjaimon számolni. – A harmadik lépés... vésd az eszedbe, hogy az egyházban minden háromszoros, mivel Isten hármas lényegű! A harmadik lépés, hogy amint kiszálltál a keresztelőmedencéből, háromszor körülfutod a templomot, szigorúan ellenállva...

– Pucéron? – rémült meg Lasz. – Nadrág nélkül?

– Természetesen. Amiképpen az ószövetségi Ádám, ki bűntelen vala, míg meg nem ízlelé a tudás fájának gyümölcsét!

A mondat spontán született meg, de nagyon meggyőzően hangzott.

– Hát... ha muszáj – mondta halkan Lasz.

– Menj be bármelyik templomba! – tanácsoltam neki.

– Akár egy korrumpáltba is. Vegyél egy könyvet, amiben benne vannak a magyarázatok!

– Kellemetlen dolog bemennem egy templomba – vallotta be Lasz. – Nem elég, hogy még meg sem kereszteltek, ráadásul varázsló is vagyok! A francba, nem kéne elhalasztani a keresztelőt? Ha már meztelenül kell futkosni, elmegyek fitneszre, felkészülök...

– Jól van, a templom körül futás nem igaz – szántam meg.

– De mindenképp azt tanácsolom neked, vedd komolyabban ezt a dolgot.

– Minden olyan bonyolult – sóhajtott fel Lasz a terminál elé kanyarodva. – A D épülethez megyünk?

– Igen, az újhoz – erősítettem meg.

– Nos hát, próbálkozzunk Isten segítségével! – mondta Lasz.

Megértettem, hogy neofita buzgalma nem hunyt ki teljesen.

2.FEJEZET

A REPÜLŐTÉREN különváltunk. Lasz nekiindult, hogy az emberekkel beszéljen – képességei tökéletesen elegendőek voltak ahhoz, hogy mindenki mindent kitálaljon neki. Elsősorban a műszaki személyzetet kellett kifaggatnia, azokat, akik felkészítették a szerencsétlen (vagy helyesebb lenne azt mondani, a szerencsés?) Boeinget a felszállásra, azután a diszpécsereket, és végül, ha sikerül, a gép személyzetét. Én pedig a reptéren ügyeletet tartó Másfélékhez indultam.

Az előírásnak megfelelően ketten voltak – egy Setét és egy Fénypárti. A miénket persze ismertem: Andrej, fiatal srác, ötödik szintű, a hivatalba ritkán nézett be, állandóan a repülőtéren dolgozott. A Setétet láttam néhányszor, amikor valahova utaztam vagy hazajöttem.

Természetesen már tudtak a történtekről. Andrej is, az idősebb, Arkagyij nevű Setét is szívesen megtárgyalta velem a repülőgép históriáját, de semmi hasznosat nem tudtak mondani. A Setétek már ironikus nevet is adtak a kissrácnak: A fiú, aki nem repült el” – mindössze ennyi újat sikerült megtudnom. És észrevettem, hogy Andrej és Arkagyij viszonya nagyon baráti; gondolatban megjegyeztem: javasolni fogom az ügyeletesek gyakoribb cseréjét. Elvben semmi nem tiltja a Másfélék közti baráti kapcsolatokat. Megesik az ilyesmi... én magam is jóban voltam egy vámpírcsaláddal, Pityerben pedig van egy rendkívüli pár: egy Fénypárti mágus és egy Setét jövőlátó asszony. Igaz, egyikük sem vesz részt a pityeri Őrségek munkájában... De ebben az esetben, a fiatal Fénypárti és a tapasztalt Setét kapcsolatában felmerülhet a nemkívánatos befolyás veszélye.

Jobb a túlbiztosítás.

Ezen tűnődve bolyongtam a reptéren; észrevettem egy vámpírt a regisztrációra váró sorban, unalmamban ellenőriztem a pecsétjét – minden rendben volt. Átvillant agyamon a gondolat, hogy jó lenne meginni még egy sört, de ez már túlzás lett volna. Másrészt viszont... nem kell már vezetnem... és azon kaptam magam, hogy egyre közelebb és közelebb kerülök a bárpulthoz.

Szerencsére előkerült Lasz – feldobott volt, és vidám. Megkönnyebbülve elfordultam a bártól, és intettem neki.

– Kilencvennégy százalék! – közölte örömmel.

Kérdően felvontam a szemöldököm – vagy legalábbis megpróbáltam így tenni.

– Már régóta foglalkoztat a kérdés, hány ember kotorászik az ujjával az orrában, ha biztos benne, hogy senki sem látja. Ezért kifaggattam pontosan száz embert, kilencvennégy beismerte!

Egy pillanatig azt hittem, Lasznak elment az esze.

– És erről faggattad az embereket ahelyett, hogy tapasztaltak-e valami furcsát?

– Miért „ahelyett”? – sértődött meg Lasz. – Ezt is, azt is! Gondolj csak bele: minimális mágikus beavatkozással ráveszed az embereket, hogy igazat mondjanak, azután meg felejtsék el az egészet. Szociológusként mutatkoztam be, aki a vezetőség engedélyével felmérést készít. Kifaggattam őket a tapasztalt furcsaságokról, arról, hogyan töltötték a mai reggelt... szóval mindenről, ami kell. Az egészet a Platón hatása alatt. És a végén tettem fel a kérdést az orr-turkálásról. Magad is megértheted, az az ember, aki (bár névtelen felmérés keretében) beismeri, hogy egymagában lévén kotorászni szokott az orrában, igyekszik minél előbb elfelejteni az egész históriát! Hasznos az ügy szempontjából, ráadásul választ kaptam a kérdésemre is!

– Minek neked ez a válasz? – kérdeztem. – Az egyedül levő emberek gyakran követnek el... na, szóval nem túl szép dolgokat. Az meg, hogy az ujjukkal az orrukban kotorásznak, igazán semmiség.

– Hát persze – hagyta rám Lasz. – De azért jellemző! Az emberek túlnyomó többsége körömszakadtáig tagadná ezt a semmiséget. Nem azt, hogy gyerekpornót néznek, hogy a munkahelyükön kellemetlenkednek a kollégáiknak, hanem egy banális, senkinek semmi kárt nem okozó, nevetséges dolgot: hogy turkálják az orrukat! Ez azért sokat elmond az emberről!

– Legközelebb arról kérdezd őket, turkálnak-e az ujjúkkal egy másik helyen! – mondtam borúsan. – Na és mi van a mi ügyünkkel?

Lasz vállat vont.

– A géppel minden rendben volt. Átvizsgálták, ahogyan kell, és nem találtak semmi hibát... Mellesleg tudtad, hogy a gép akkor is felszállhat, ha a berendezések egy része nem működik? De ennél nem volt semmi rendellenesség. Maga a gép is még új, három éve készült, és nem afféle ócska, kínai másolat.

– Tehát nem kellett volna lezuhannia?

– Mindannyian Isten kezében vagyunk – vont vállat Lasz, és megcsillogtatta bibliai ismereteit: – Az ő akarata nélkül egy madár sem eshet le az égről. Hát még egy repülőgép! Nem is esett le.

– De a fiú azt jósolta... – emlékeztettem. – És a valószínűségi erővonalak is elkerülhetetlen katasztrófát mutattak... Jól van. A gép rendben volt, a legénység tapasztalt. Volt valamilyen furcsaság?

– A repülőgéppel kapcsolatban vagy egyébként? – érdeklődött Lasz.

– Egyébként.

– Hát... az egyik helyi rendőr reggel beszart.

– Micsoda?

– Nem ért el a vécéig. Belecsinált a nadrágjába. Az őrszobán találtak neki egy régi egyenruhát, a zuhanyozóban tisztába tette magát...

– Lasz, miért vonzanak téged ennyire a brutális dolgok? – méltatlankodtam. – Még ha a belügy dolgozójával esik is meg, a hasmenés nem kitárgyalandó téma... és főleg nem lehet irónia tárgya! Elvégre Fénypárti vagy! Fénypárti Másféle!

– De hát mind a két rendőrrel együtt érzek – vetette oda Lasz hanyagul.

Valami belém hasított.

– Mind a kettővel? Valami romlottat ettek a helyi büfében?

– Nem, a másiknak semmi baj az emésztésével – nyugtatott meg Lasz. – A másiknak az esze ment el.

Haboztam. Világos volt, hogy Lasz kérdéseket vár, és hogy a drámai hatás kedvéért adagolva csepegteti majd az információt.

– Nem érdekel? – kérdezte Lasz.

– Jelents szabályszerűen! – utasítottam.

Lasz felsóhajtott, megvakarta az állát.

– Egészében véve semmi különös. De valahogy kirí a mindennapi életből. Reggel, körülbelül akkortájt, amikor te eljöttél a repülőtérről, kellemetlen eset történt a helyi rendőrjárőrrel. Az egyik, Dmitrij Pasztuhov elindult a vécére, de nem érte el időben. A másik... a másik kicsit később bement az őrszobára, letette az asztalra a pisztoly-táskáját, az okmányait, a rádiót. Azt mondta, elvesztette az érdeklődését a rendfenntartó erőknél végzett munka iránt, és elment. A főnöke egyelőre még nem jelentette sehol a dolgot, azt reméli, a rendőr meggondolja magát, és visszamegy.

– Gyerünk! – mondtam.

– Melyikkel kezdjük?

– Amelyik nem ért célba.

– Akkor nem kell messzire menni. Mondom: megmosakodott, átöltözött, és visszament a helyére.

Első pillantásra senki nem mondta volna, hogy Dmitrij Pasztuhov rendőr ma reggel olyan kínos, sőt, mondjuk ki nyíltan, szégyenletes helyzetbe került. Csak ha alaposabban megnézte az ember, látszott, hogy egyennadrágja kicsit nagy rá, színe pedig egy árnyalattal eltér a zubbonyétól.

Azért egyszerűen remekül festett. Mint a mesebeli rendőr, aki a tett színhelyén elfogta a bűnözőt, és a tábornok kezéből vehetett át egy karórát, amelybe belevésték: „Szolgálati kötelességének ellátása közben tanúsított hősiességéért”.

Mint a pilóta, akinek mégiscsak sikerült elvinnie a repülőtérig gépét, amelynek leállt a motorja – és érzi, hogy a kerekek puhán leértek a földre. Mint a járókelő, aki visszanéz a mögötte éppen oda lezuhant hatalmas jégcsapra, ahol egyetlen másodperccel korábban állt, és bamba vigyorral előhúz egy szál cigarettát...

Mint olyan ember, aki halálos veszedelemben forgott, de már ráébredt, hogy túlélte, bár még nem teljesen érti, miért.

Dmitrij Pasztuhov a repülőtér bejárata előtt sétált fel-alá, a szabályzatnak nem egészen megfelelően a háta mögött összefonta a kezét, s valahogy nagyon jóindulatúan, sőt barátságosan nézelődött körbe-körbe.

De ahogy Lasszal egyre közelebb értünk hozzá, a rendőr arcán egészen más kifejezés jelent meg.

Mint azén a rendőrén, akinek tábornoka épp ezt mondja: „Bravó, gratulálok... biztosan tudtad, kinek az unokaöccsét tartóztatod le – és nem féltél? Szép kis hős...”

Mint a pilótáén, akinek gépe már a betonon gurul, amikor mohó lángtengerbe borul az üzemanyagtartálya.

Mint a járókelő, aki már megpuhította cigarettáját, és le nem veszi szemét a lezuhant jégcsapról, mikor kiáltás harsan fölötte: „Vigyázz!”

Félt tőlem.

Tudta, ki vagyok. Talán nem pontosan... de nem volt értelme, hogy ellenőrként, újságíróként vagy közegészségügyi orvosként mutatkozzam be.

Tudta, hogy nem ember vagyok.

– Lasz, válj itt! – kértem. – Majd inkább egyedül...

Pasztuhov várt, nem próbált elmenekülni vagy úgy tenni, mintha nem látná, hogy felé közeledem. Nem nyúlt a fegyveréért (amitől egy kicsit tartottam; nem szerettem volna ilyen energikusan kezdeni a társalgást). Amikor pedig úgy kétlépésnyire tőle megálltam, mélyet sóhajtott, félszegen elmosolyodott, és megkérdezte:

– Megengedi, hogy rágyújtsak?

– Mi? – jöttem zavarba. – Hát persze...

Pasztuhov cigarettát vett elő, és mohón rágyújtott.

– Nagyon kérem... ne kényszerítsen megint, hogy leigyam magam! Kirúgnak a szervektől! Most folyik nálunk az éppen soros kampány, már azért is kiteszik az embert, ha másnaposán jelenik meg...

Néhány másodpercig néztem. Azután összeállt a fejemben a kép: megpillantottam a szürke, moszkvai telet, a Mir sugárút szélén a piszkos hókupacokat, a Népgazdasági Kiállítás metróállomás bejáratánál sorakozó boltocskákat, a két felém közeledő rendőrt – az egyik idősebb, a másik egészen fiatal legényke...

– Bocsásson meg – mondtam. – Nagyon megszorongatták akkor?

A rendőr határozatlanul vállat vont.

– Maga egyáltalán nem változott – jegyezte meg azután.

– Tizenhárom éve... és még csak nem is öregedett.

– Mi lassan öregszünk – feleltem.

– Aha – dünnyögte Pasztuhov, és eldobta a cigarettát.

– Nem vagyok hülye. Mindent értek. Úgyhogy... mondja meg most rögtön, mit akar! Vagy csinálja, amit kell!

Félt tőlem. De ki nem ijedne meg attól az embertől, aki egyetlen szavával bármire rákényszerítheti?

Lenéztem, az árnyékomat keresve. Beleléptem – és a Homályban találtam magam. Nem volt erre különösebb szükség, de onnan pontosabban lehet rögzíteni az aurát.

A rendőr ember volt. Semmi nyoma annak, hogy Másféle lenne. Ember, nem is a legrosszabb.

– Mondja el, mi történt ma reggel! – kértem, visszatérve a hétköznapi világba. Pasztuhov pislogott: valószínűleg megérezte a Homály leheletét. Eltűnésemet ilyen rövid idő alatt semmiképp sem érzékelhette.

– Itt álltunk Biszattal – fogott bele. – Csak úgy fecsegtünk... Jó napunk volt. – Hangsúlyából érződött, hogy most már nem így gondolja. – És akkor kijött maga...

– Megismert, Dmitrij? – kérdeztem. Semmi értelme sem volt rábocsátani az igazmondás igézetét; őszintén beszélt.

– Hát, először csak rájöttem, hogy azok közül való... – A rendőr bizonytalan mozdulatot tett a kezével. – Azután megismertem, igen...

– Hogy jött rá?

Pasztuhov csodálkozva nézett rám.

– Hát... az ilyeneket, mint maga, azonnal felismerem...

– Hogyan?

A rendőr végre felfogta.

– Miért, ez olyan ritka dolog? – kérdezte, láthatóan valamin töprengve.

– Nem arról van szó, hogy ritkaság lenne. – Úgy döntöttem, nem titkolok el semmit. – De minket rendszerint csak az ugyanolyan Másfélék látnak, mint amilyenek mi vagyunk. Felismernek az auránkról.

– Aura... ez ugye olyan fényesség a fej körül? – ráncolta a homlokát Pasztuhov. – Azt gondoltam, csak a buggyantak „látják”. Meg a csirkefogók.

– Nem csak a fej körül, és nem csak a buggyantak meg a csirkefogók látják. És maga mit lát?

– Én a szemükről ismerem fel magukat. Mióta először találkoztam magával... – közölte Pasztuhov élesen. – Magának olyan a szeme... mint egy házőrző kutyáé.

Ha nem épp az imént vettem volna le az auráját, biztos lennék benne, hogy valami különös, gyenge Másféle áll előttem, aki nagyon sajátosan érzékeli másokét. Az aura végül is valóban erősebb a fej körül, és az arcon a szemek sugározzák legintenzívebben a fényt. Lehet, hogy tényleg így ismeri fel a Másféléket?

Nem, ez lehetetlen; ő nem Másféle, ember...

– Érdekes – ismertem be. – Szóval mint a kutyáé?

– Nem sértésnek szántam – vont vállat Pasztuhov. Lassan magához tért.

– Nincs ebben semmi sértő. Szeretem a kutyákat.

– Aztán vannak azok, akinek olya a szeme, mint a farkasé – magyarázta tovább Pasztuhov.

Bólintottam. Világos. Tehát így látja a Setéteket.

– Folytassa, kérem!

– Reggel maga elment mellettünk – mondta Pasztuhov.

– Hát én... persze feszült lettem. Azt gondoltam, én hülye, hogy maga is megjegyzett engem, ahogy én magát. De hát valójában miért jegyzett volna meg? Maga valószínűleg naponta csinál ilyen trükköket az emberekkel.

– Nem – tiltakoztam. – Nem szabad. Akkor kritikus volt a helyzet. Na meg én magam is... nagyon fiatal és tapasztalatlan voltam. Tettem, ami eszembe jutott... Folytassa!

Pasztuhov megtörölte a homlokát. Vállat vont.

– Azután jött egy farkas... hát... nem nagy ügy. Naponta látom a magukfajtát itt a reptéren. De azután jött még egy... és akkor megrémültem.

– Szintén „farkas” volt? – próbáltam tisztázni.

– Nem... – Pasztuhov elakadt, egyik lábáról a másikra állt.

– Ilyet még sosem láttam. Tigrisnek neveztem el magamban.

Olyan volt a tekintete... mintha bárkit, akit akar, rögvest felfalna. És én... valamiért azt gondoltam, hogy kiszúr engem. Rájön, hogy látom. És itt helyben megöl. De mit is beszélek; nem „gondoltam”, most is ezt gondolom! Megölt volna. Abban a pillanatban. És úgy döntöttem, elmegyek. Azt mondtam a társamnak, hogy csikar a hasam, megyek a vécére. Biszattal nem történhet semmi. Ő nem látja magukat! De amikor elindultam, látom, hogy Biszat megállítja azt... a tigrist!

– Le tudod írni? A tigrist?

Pasztuhov megrázta a fejét.

– Csak messziről láttam. Férfi, középkorú, átlagos termetű, a haja sötét...

– Nagyon nem szeretem az ilyen külsejű embereket – mormoltam. – Hogyan láthattad a tekintetét messziről?

– A tekintetet bármilyen távolságból érzékelem – felelte Pasztuhov komolyan. – Magam sem tudom, miért.

– Nemzetisége?

A rendőr elgondolkodott.

– Az európai részen születhetett.

– Tehát nem kaukázusi, nem ázsiai, nem skandináv...

– És nem is néger.

– Még valami?

Pasztuhov lehunyta a szemét, a homlokát ráncolta. Igazán igyekezett.

– Csomagja nem volt. Amikor Biszat mellett állt, láttam, hogy üres mind a két keze. Aligha így repült ide, igaz?

– Köszönöm, ez érdekes – mondtam. Valójában persze a csomag lehetett láthatatlan is. Magam is vittem fel egyszer a repülőre láthatatlan bőröndöt, hogy ne kelljen túlsúlyt fizetnem.

A rendőr sóhajtva mesélte tovább:

– Valószínűleg vissza kellett volna mennem. De tényleg csikarni kezdett a hasam, és attól féltem, nem érek el a vécéig... – Egy pillanatra elakadt, majd folytatta: – És nem is értem el. De ezt valószínűleg már tudja.

– Tudom – bólintottam.

– Belecsináltam a nadrágomba – fakadt ki Pasztuhov elkeseredetten. – Még ha valami gyomorrontás, hasmenés lett volna... az bárkivel előfordulhat. De ez... a terem közepén...

Valahogy megtisztítottam magam, ahogy tudtam, amíg beértem az őrszobára... ott nadrágot cseréltem, felvettem egy régi egyenruhát... Az ügyeletes röhögött, érthető, estére már mindenki tudni fogja... Aztán visszajöttem a helyemre.

– És? – A történet többi része sokkal jobban érdekelt, mint Pasztuhov egészségügyi problémái és renoméja.

– Látszólag semmi. Biszat csak áll, és mosolyog. Kérdezem tőle, mi volt azzal, akit megállított. Legyint, és azt mondja: „Minden rendben nála, nem volt értelme megállítani”. Na, gondolom, megúsztuk... De Biszat hirtelen leveszi a zubbonyát, és gondosan leszedi róla a váll-lapokat. Leszedi a névtábláját! Előveszi az igazolványait, a pisztolyát, a rádiót, a különleges eszközöket... És mindent a kezembe nyom! Kérdezem, mi van vele. Ő meg azt mondja: „Ennek mind semmi értelme, semmi szükség a munkámra”. És elindul a helyiérdekűhöz. Kiabálok utána, de ő csak legyint, és megy tovább. Most már biztosan otthon van.

– Azt hallottam, ő maga vitte be a holmiját az őrszobára – jegyeztem meg.

– Romántól? – érdeklődött Pasztuhov. – Én kértem rá, hogy ezt mondja, mikor bevittem a holmit az őrszobára. Egy dolog, ha valaki a nyílt utcán dob el mindent, és egészen más, ha leadja az őrszobán. Hátha meggondolja magát, és visszajön... így is jó adag kellemetlenségre számíthat... bár talán bedugják a diliházba, és az egészségi állapota miatt bocsátják el...

– Komolyan azt hiszed, hogy visszajön? – kérdeztem.

Pasztuhov megrázta a fejét.

– Nem. Nem hiszem. A tigris. Az csinált vele valamit. Talán ráparancsolt... ahogy maga parancsolta nekünk akkor, hogy igyuk le magunkat... Talán valami mást csinált. Nem jön vissza.

– Köszönöm – mondtam őszintén. – Azt hiszem, jó ember vagy. Bocsáss meg, hogy akkor úgy alakult!

Pasztuhov egy pillanatig habozott. Azután mégiscsak megkérdezte:

– És velem most mi lesz? Megparancsolja, hogy felejtsek el mindent?

Elgondolkodva néztem rá. Még a legegyszerűbb igézetet sem szerettem volna Pasztuhovra bocsátani. Különös ember, még hajó is.

– Becsületszavadat adod, hogy soha senkinek semmit nem mesélsz a beszélgetésünkről? – kérdeztem. – És egyáltalán rólunk?

– Talán hülye vagyok? – háborodott fel a rendőr. – Ki hinne nekem? Nem szólok senkinek!

– Akkor egy utolsó kérdés. Amikor egyedül vagy, nincs a közeledben senki, turkálsz az orrodban?

Pasztuhov kinyitotta, majd becsukta a száját. Váratlanul elvörösödött. Azután azt felelte:

– Hát... ha szükség van rá... megesik.

– Majd benézek hozzád, még beszélnünk kell – adtam tudtára. – De ne nyugtalankodj! Csak őszinte beszélgetés, semmi több.

– Aha... – mondta Pasztuhov kelletlenül. – Köszönöm...

– Semmit nem akarsz tőlem kérdezni?

Pasztuhov lassan megrázta a fejét.

– Szeretnék. De nem fogok. Minél kevesebbet tud az ember, annál nyugodtabb az álma.

Már elindultam Lasz felé, amikor utánam szólt:

– Segít Biszaton?

– Miért gondolod, hogy segítek rajta? – kérdeztem.

– Hát... – A rendőr elakadt. Azután hirtelen elmosolyodott:

– Mert a kutya az ember barátja. Nem igaz?

Megfenyegettem az ujjammal, és odamentem Laszhoz.

– Mi volt? – tudakolta Lasz kíváncsian.

– Ő is kotorászik az orrában – válaszoltam epésen.

– Felírtad annak a rendőrnek az adatait, aki elhagyta a helyét? Hívd fel az információt, sürgősen szükségünk van a címére! Bár nem, ülj a volánhoz, majd én telefonálok útközben.

3.FEJEZET

BISZAT ISZKENDEROV rendőr a közelben, Kurkinóban lakott. Jó környék, sokak szerint még elit negyednek is mondható. De Iszkenderov önkormányzati lakásban élt ott, úgyhogy aligha tartozott azon sikeres rendőrök közé, akik egész életükben utcai járőrként dolgoznak, mégis luxuslakosztályokban laknak, s reprezentatív kivitelű Mercedesen járnak munkába.

Míg elértünk a szolgálatától oly váratlanul és szokatlanul megvált rendőrhöz, elmeséltem Lasznak a Pasztuhovval folytatott párbeszédemet.

– Tehát „kutyák” – mondta Lasz elgondolkodva. – Ez ütős... De figyelj csak, miért beszéltél vele olyan sokáig? Ráengedhetted volna a Platón igézetet, és akkor örömmel kitálal mindent. Vagy egyszerűen belenézhettél volna a fejébe... te megteheted...

Ez utóbbi szavaiból kiérződött az irigység. Lasz gyenge Másféle volt, és semmi eséllyel arra, hogy magasabb szintre emelkedjen. Néhány igézet örökre elérhetetlen marad a számára.

– Lasz, gyakran találkozol olyan emberekkel, akik látják a Másféléket? – válaszoltam neki kérdéssel.

– Nem.

– Hát én sem. Még csak nem is hallottam ilyenről. Úgy látszik, a velem történt találkozása után alakult ki ez a képessége. Akkor viszont elképzelhető, hogy ez az általam alkalmazott igézet következménye.

– És attól félsz, hogy egy új igézet megfosztaná ettől – bólintott Lasz. – Értem. De hát te vagy a Legfelső szintű, ezt neked kell eldöntened.

– Döntenie Geszernek kell – ismertem be. – De nem akarok semmit elkapkodni. Pasztuhov senkinek semmit nem mond el. De ha mégis, diliházba kerül.

– És az... a „tigris”?

– Mi van a „tigris”-sel?

– Mit gondolsz, kiféle, miféle? Legfelső szintű mágus?

– Pasztuhov engem nem nevezett tigrisnek...

– Logikus... De akkor ki ez? Inkvizítor?

– Nem – mondtam sajnálkozva. – Nem hiszem. Az Inkvizítorok megmaradnak Fénypártinak vagy Setétnek, akik előzőleg voltak.

– De az aurájuk szürkére változik.

– Valójában nem. Az aurájuk szürkének álcázza magát. De egy erős Mágus bepillanthat az aura alá, és ott ugyanazt látja, ami előzőleg volt. Vagy Fénypárti, vagy Setét. A lényegük nem változik.

– Szóval így – vonta fel szemöldökét Lasz. – De hát ettől még miért ne lehetne Inkvizítor?

– Egy másféle szürke azonosíthatatlan aurával: ez lenne a tigris? Ez valahogyan nem jön össze, nem igaz? Figyelembe véve, milyen pontosan jellemzett minket és a Setéteket Pasztuhov.

– Akkor meg kicsoda?

– Erről is gondolkodjon Geszer – válaszoltam. – Neki jó feje van, okos. Már régóta él a földön. Gondolkodjon ő!

– Ez a leghelyesebb álláspont – értett velem egyet Lasz.

– Figyelj, eltűnődtem valamin... Az a rendőr hazudott a társának, hogy a vécére megy...

– Aha – bólintottam. Éppen bekanyarodtunk egy sokemeletes ház udvarára; Lasz parkolóhelyet keresett.

– Az elején hazudott, de azután becsinált.

– Az ijedtségtől – feltételeztem.

– Ez akkor is valahogy furcsa egybeesés.

Hallgattam. Volt reális magja annak, amit Lasz mondott.

Ha fura dolgok történnek, minden véletlen egybeesést különös gonddal kell megvizsgálni.

– Menjünk! – szóltam kiszállva a kocsiból. – Beszéljünk ezzel a Biszattal... majd utána gondolkodunk.

Inkább csak megszokásból, mint arra számítva, hogy valami szokatlant látok, a lépcsőházban lemerültem a Homályba. A rendőr az elsőn lakott; a szolgálati lakások ritkán vannak a tekintélyesebb felső emeleteken. A földszinten nem volt semmi meglepő – minden falat egyenletes rétegben elborított a kék moha, a Homály élősködője; különösen a sarkokban, a fűtőtestnél és a liftajtó körül burjánzott sűrűn. Érthető, a radiátornál csókolóznak a fiatal párok, mielőtt a lány, megigazítva ruháját, hazaszaladna a papához és mamához... vagy a férjéhez és a gyerekeihez. A liftnél meg káromkodni szoktak megpillantva a feliratot, hogy nem működik, és gyalog kell felmenni a tizenegyedik emeletre, vagy csöndben örülnek, hogy mindjárt hazaérnek... A megszokott mozdulattal szórtam minden irányba a tüzet, felégetve a parazitát. Végleg persze lehetetlen kiirtani, de olyan ez minden Másféle számára, mint hogy hazaérve megtöröljük a talpunkat a lábtörlőn.

Az első emelet gondolkodóba ejtett. Mindenütt volt kék moha – egyetlen ajtót kivéve. Attól mintha elkúszott volna. Méghozzá nemrég, alig néhány órája. A vékony kék fonalak lassan fonódtak össze kék szőnyeggé – ahogyan az amőba összehúzódik, ha sókristály ér hozzá.

– Itt lakik – mondtam, visszatérve a valóságba.

– Láttál valamit? – érdeklődött Lasz.

– Nem, semmi különöset.

Becsöngettem.

Majdnem fél percbe telt, mire ajtót nyitottak. Nem kérdeztek semmit, a kukucskálón sem néztek ki, pedig ezt minden moszkvai rituálisan mindig megteszi.

Alacsony, telt nő állt az ajtóban. Afféle tipikus „már nem fiatal, keleti asszony”, ahogyan azt a moszkvaiak elképzelik – lány korában nyilvánvalóan szép volt, most már nem igazán az; valahogyan nagyon csöndes az arca, mintha önmagában merült volna el.

– Jó napot! – léptem előre. – Az igazgatóságtól jöttünk... Biszat itthon van?

Az igazgatóság – nagyon kényelmes szó. Valamilyen oknál fogva soha senki nem próbálja tisztázni, miféle igazgatóságról is van szó. Az asszony sem kérdezett rá.

– Jöjjenek be! – lépett oldalt. – A hálóban van...

Mintha vártak volna minket. Na persze nem éppen minket, de valakire számítottak.

Belépve megnéztem az asszony auráját. Természetesen semmi különös. Ember.

A lakás háromszobás volt, de kicsi, az előszoba nagyon szűk és kényelmetlen. A nappali nyitott ajtaján ismeretlen rockzene hallatszott ki:

Zsugáztam mindig, játszhatnék is Azzal, aki kitalálta

A kártyát. Mindig nyertem, és hittem, hogy csillagom

Sosem hagy el, de egyszer rászedett sorsom...

Az élet drága, mégis A gyengét lecsapják, mint a molyt,

Válassz, mi megbízhatóbb:

A Biblia vagy a Colt?

Lasz hegyezte a fülét – odavolt az ismeretlen együttesekért –, de sajnálkozva csóválta meg a fejét, és csettintett a nyelvével. Az asszony szótlanul átnyújtott nekem egy pár papucsot, kiválasztva egy nagyobbat az ajtónál tornyosuló halomból. Lasz nem vette le a cipőjét – az asszony erre sem reagált sehogyan.

Különös. Az ilyen egyszerű szokások mindennél makacsabbak. Vagy megkért volna mindkettőnket, hogy vegyük le a cipőnket, vagy a divatos európai hagyományoknak megfelelően, amelyek a klíma és a sár miatt nehezen vernek gyökeret Moszkvában, nekem sem kínált volna fel papucsot.

A nappaliban sovány kisfiú ült a díványon, térdén notebookkal. A gépből zsinórok vezettek kígyózva a padlón álló hangszórókhoz. A fiú ránk nézett, csökkentette a hangerőt, de még csak nem is köszönt, ami egy keleti sráctól igen szokatlan volt. Az ő auráját is beszkenneltem. Ember.

– Erre...

Az asszony nyomában odamentünk a hálóhoz. Kinyitotta az ajtót, beengedett minket, és szó nélkül becsukta mögöttünk, kint maradva az előszobában.

Jaj, valami nagyon nem jó dolog történik itt...

Biszat Iszkenderov a bevetett ágyon feküdt egy szál gályában és trikóban, s az ággyal szemközti falon függő tévét nézte. Az egész helyiség valahogyan szándékosan moszkvai volt, gyakorlatilag minden nemzetiségi kolorit, személyes jelleg nélkül: a bútorok az Ikeából, az ágy fejénél a falra függesztett szőnyeg (azt hittem, ez már kiment a divatból, valamikor az avatag brezsnyevi időkben volt hagyomány), az egyik éjjeliszekrényen női folyóirat, a másikon krimiantológia. Ez a hálószóba bármelyik oroszországi városban lehetett volna. Ványa, a menedzser vagy Rinat, az építőmunkás is heverhetne itt.

Nem szeretem az olyan lakásokat, amelyek nem viselik magukon gazdájuk lenyomatát.

– Jó napot, Biszat! – üdvözöltem. – Az igazgatóságtól jöttünk. Mi történt magával? Beteg?

Biszat rám nézett, majd visszafordította tekintetét a képernyőre. Valami népszerű adás ment, egy jóságos szemű, idősebb orvosnő beszélt a népnek az aranyérről. „És most kérjük, hogy jöjjön ki valaki a közönség soraiból, akin póló vagy gallér nélküli ing van...”

– Jó napot! – válaszolt Biszat. – Nem történt semmi. Egészséges vagyok.

– De elhagyta az őrhelyét... – vetettem fel.

És megnéztem őt a Homályon keresztül.

Először azt hittem, velem történt valami.

Azután rájöttem, hogy nem. De ettől nem könnyebbültem meg.

– Lasz, nézd meg az auráját! – kértem halkan.

Lasz a homlokát ráncolta.

– Valahogy semmit sem látok – válaszolta.

– Mivel nincs is – nyugtattam meg.

Biszat türelmesen várt, míg ezt megbeszéltük. Csak ezután felelt:

– Azért hagytam ott a helyemet, mert semmi értelme sem volt arra járőrözni.

– Meséljen arról az emberről, akivel beszélt, mielőtt eljött volna onnan! – kértem.

– Nem értek valamit – szólalt meg elgondolkodva Lasz.

– Talán léteznek emberek aura nélkül?

„Képzeljék el, hogy a póló nyaka tulajdonképpen...” – magyarázta a képernyőn a műsorvezető.

– Mielőtt eljöttem, Gyima Pasztuhovval beszéltem – mesélte Biszat. – Rendes ember.

– Előbb! – sürgettem. – Gyima előtt!

– Gyima előtt a trafik eladónőjével beszélgettem – mondta Biszat. – Szimpatikus asszony, csak nagyon sovány...

– Nem, válj! – szakítottam félbe. – Biszat, amikor Pasztuhovnak megfájdult a hasa, és bement a reptér épületébe. Emlékszel? Megállítottál egy embert, aki az érkezési oldalról jött ki...

– Az nem ember volt – vetette ellene nagyon nyugodtan Biszat.

– Hanem ki? – kiáltottam fel.

– Nem tudom. – Biszat ugyanolyan rezzenéstelen maradt. – De nem ember. Ilyen ember nem létezik.

– Jól van. Meséld el nekem, hogy nézett ki az a „nem ember”! – kértem. – És azt is, miről beszéltetek.

– Hát az... – Biszat most először gondolkodott el, mielőtt válaszolt volna. Sőt kissé fel is élénkült: kinyújtotta a kezét, és megvakarta a hasát. – Szőke. Nagyon magas. Rövid szakálla van. A szeme kék. Kértem az iratait. Azt felelte, erre semmi szükség. A vállamra tette a kezét, és a szemembe nézett. Én... meg akartam kérdezni, hogy merészeli. De nem kérdeztem meg.

– Miért?

– Mit számít?

– A társa, Gyima máshogyan írta le azt a... nem embert.

– Nem tudom, ő hogyan írta le – közölte Biszat nyugodtan.

Felsóhajtottam, és egy kevés Erőt gyűjtve a kezembe a rendőr felé löktem a Szókratész igézetet – rövid ideig ható, de leküzdhetetlen késztetést igazat, és csakis az igazat mondani.

Az igézet ködcsomóként suhant át a Homályon, keresztülment Biszaton, majd a falon áttörve az utcára. Jaj, valakinek kijut ma...

– Próbáld a Dominánst! – javasolta Lasz.

Megráztam a fejem, az ágyon fekvő embert nézve. A közönséges embert, akinek minden mindegy. Akinek nincs aurája. És akin egyszerűen átment az igézet.

– Nem segít. Menjünk, Lasz!

– De...

– Menjünk! – ismételtem.

Biszat megint a képernyő felé fordult. A műsorvezető boldogan magyarázta: „És ezek a finom hajtások és fodrocskák... „

A rendőr felesége az előszobában várt minket. A zene most is szólt, csak halkabban:

Tetszik, vagy nem, de a lényeg az,

A sikerért meg kell fizetnem.

Csakhogy késő, eső után köpönyeg, tesó,

Pénz nem adja vissza életem.

– Elmegyünk – mondtam félszegen. – Tudja... biztosan felhívják még magukat. És eljönnek... a munkahelyéről.

– El akarom őt vinni – szakadt ki hirtelen az asszonyból.

– Hova?

– Haza. Azerbajdzsánba. Van ott egy gyógyító, Juszuf. Füvekkel gyógyít. Mindent kikúrál. Nemcsak füvesember, hanem sámán is.

– Boszorkánymester? – kérdeztem.

Az asszony bólintott, és szorosan összezárta az ajkát.

– Vigye el! – biztattam. – De előbb mutassa meg a mi tudós emberünknek, rendben?

Az asszony gyanakodva nézett rám.

– Még ma eljön magukhoz – ígértem. – Nagyon jó tudós ember. Higgye el!

– Mi van vele? – kérdezte.

– Nem tudom – ismertem be.

– Mintha nem lenne lelke – mondta az asszony.

– Várja meg a tudós embert! – kértem.

Kiléptünk a lakásból. Belenéztem a Homályba – a kék moha még távolabb húzódott az ajtótól. Nem tetszett neki, ami ott végbemegy.

– Gyerünk, Lasz! – mondtam. – El kell mennünk Geszerhez, éspedig minél gyorsabban.

De az utcán mégis meg kellett állnunk egy pillanatra. A kapu előtt egy párocskába botlottunk – a lány arca egyszerre volt dühös és értetlen, a fiú pedig lelkesen magyarázta:

– Csókolóztam a nővéreddel, de csak mert részeg voltam. Lenykával meg mindössze egyszer feküdtem le, feljött, amikor te nem voltál otthon...

– Ezt el kell rendeznünk – jelentettem ki. – Én a lánnyal foglalkozom, te meg vedd le a srácról a Szókratészt, és intézd el, hogy elfelejtse az egészet!

– Kell ez? – kérdezte Lasz elgondolkodva. – A srác tehet mindenről, rendezze is el ő maga...

– A hibákat ki kell javítani – mondtam. – Legalább azokat, amiket lehet.

Lasz nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy én már értek ezt-azt, és most azért sietünk céltudatosan Geszerhez, mert ő aztán mindent ért. Ki az a tigris, hogy lehet, hogy egy élő embernek nincs aurája (és ráadásul teljesen elvesztette minden érdeklődését az élet iránt), miért siklanak át rajta a rá irányított igézetek. Valójában nem értettem semmit. És arra gyanakodtam, hogy Geszer legalább ennyire elképed majd.

Ha belegondolunk, mi is tulajdonképpen az aura?

Az Erő. Ugyanaz az Erő, amelyet az emberek folyamatosan produkálnak, de felhasználni nem tudják. Az Erő kiárad a térbe, elborítja az egész földet. Mi, Másfélék jóval gyengébben termeljük – és ezért tudjuk felvenni a külső környezetből (nagyjából ugyanezt teszi a kék moha is, de mi jóval hatékonyabban, és még gondolkodni is tudunk). Ha nincs aura, az azt jelenti, Erő sincs... nincs életenergia... az ember vagy Másféle már halott...

Nem, nem jól okoskodom. Hogy is van az, hogy nincs aura? A vámpírok halottak, „élet utáni” állapotban vannak, de rendelkeznek aurával. Különleges, sajátos vámpíraura, de létezik. Nágyuskának – az Abszolút Varázslónőnek, akinek „mágikus hőmérséklete nulla” – szintén van aurája, méghozzá milyen!

Megtöröltem a homlokomat. Soha nem is próbáltam eligazodni létezésünknek ezekben a részleteiben. Azt gondoltam, törje ezen a fejét a tudományos részleg... mindezek a teóriák fényévnyi távolságra vannak az élettől.

Szóval... miért van aurájuk azoknak, akik halottak? És azoknak is, akik egyáltalán nem sugároznak „életenergiát”? És miért élnek... Bármily iszonyú volt is egy kalap alá venni Nágyát és a vámpírokat, erőt vettem magamon, és igyekeztem elvont kérdésként megvizsgálni az egészet.

Életenergia nélkül nem lehet élni... márpedig a holtak és a „nullás varázslók” nem termelik...

Állj! Hiszen ez pofonegyszerű. Nem termelik, de használják. A vámpíroknak az idegen Erő teszi lehetővé a halál utáni létezést. Ebből következik, hogy Nágyának is ez biztosítja az életet. Ha valamiféle analógiát keresünk... a lányom olyan ember, akinek a szervezete nem termel vért. És állandó, szakadatlan vérátömlesztés tartja életben...

Elfintorodtam, megborzongtam. Erre még gondolni is kínos volt. Lehet, hogy ezért nem mélyedtem el soha abban, hogyan függ össze egymással az Erő, az aura és az élet?

Na jó, mindez csak spekuláció. Éljen csak Nágya idegen életerőből. Él, és remekül van. De hogy lehet megfosztani egy embert az Erőtől – mégis életben hagyni? Nem megölni, nem vámpírrá változtatni – ám valamiféle furcsa, beszélő bábuvá tenni?

Nem tudom.

– Nagyon elgondolkodtál – szólalt meg Lasz.

– Aha – hagytam rá.

– Figyelj, kérdezni akarok valamit... A Legfelső szintűek... ők látják, hogyan száll el a lélek?

– A lélek? – Nem értettem. – Elszáll?

– Na igen. Az aura, az a lélek, igaz? És amikor az ember meghal, látni lehet, hova száll el? Arra gondolok, hogy ebből ki lehetne számítani a pokol és az éden elhelyezkedését. Ha veszünk két egyszerre haldokló embert a földgolyó két különböző pontján, és bemérjük a lélek távozásának irányát, a háromszögeléssel...

– Lasz, az aura nem a lélek! – vitatkoztam vele. – Az aura az életenergia.

– Én meg azt hittem, a lélek – lombozódott le Lasz. – A lélek tehát nem látható?

– Nem – feleltem. – És amikor az ember meghal, az aura nem repül sehova, egyszerűen kialszik.

Volt ebben valami. Lasz kérdésében is, és az én válaszomban is...

De nem tudtam felfogni, micsoda, egyszerűen nem volt rá idő – behajtottunk az engedelmesen felnyíló sorompó alatt a parkolónkba. És pont Geszer előtt álltunk meg.

Hát ebben különbözik az igazi Legfelső szintű mágus a hozzám hasonló neofitától – a tapasztalatban. És abban a képességben, hogy egy időben egy egész sor üggyel foglalkozzon. Ha én küldtem volna el valakit valamilyen ügy elintézésére, és figyeltem volna, mit művel, valószínűleg képes lettem volna megérezni, hogy már visszafele igyekszik fontos bejelentenivalójával. De nekem külön foglalkoznom kellett volna ezzel. Geszer pedig a jelek szerint csak úgy mellesleg érzékelte közeledésemet – ám annyira érdekelte a dolog, hogy lejött elém.

– Beszélj! – utasított röviden, miközben kezdtem kikászálódni a kocsiból. – Éspedig gyorsan!

Ha gyorsan, hát gyorsan. A szemébe néztem, és gondolatban felidéztem a Pasztuhovval folytatott párbeszédet és az Iszkenderovnál tett látogatást.

– Gyere az irodámba! – fordult meg Geszer. Ilyen kis távolságra portált nyitni nagyképűsködés lett volna. – Hívd fel Szvetlánát!

– Minek? – kérdeztem előkotorva a mobilomat.

– Portált nyitok a lakásotokban. Fogja Nágyát, és jöjjenek ide!

Undok hidegként futott végig a hátamon a félelem.

– Nem, nem látok közvetlen fenyegetést – nyugtatott Geszer vissza sem nézve. – De nagyon nem tetszik nekem, ami történik. És Moszkva összes Legfelső szintűjére szükségem van.

Menet közben Geszer időnként mintha elakadt volna, de nem állt meg, csak egy-egy másodpercre lassított. Valószínűleg ekkor lépett kapcsolatba a többi Legfelső szintűvel.

Bár kik azok a többiek? Szvetlánát én hívom... Miért nem veszi fel...? Azután ott van még Olga... és ezzel teljes is az „Éjszakai Őrség kategórián felüli mágusainak” névsora. A Nappaliaknál most csak az egy Zavulon van, sok az első és második szintű mágusuk, de Legfelső szintű az utóbbi időben valahogy nem akad...

– És én mit csináljak? – kiáltott utánunk sértődötten Lasz.

– Menj fel a tudományos részleghez! Innokentyij jöjjön hozzám! – utasította Geszer. Szerette, ha körülötte mindenkinek megvan az elfoglaltsága.

Szvetlana végre jelentkezett.

– Anton?

– Szveta, Geszer mindjárt nyit nálunk egy portált...

– Már megnyitotta – felelte Szvetlana nyugodtan.

– Fogd Nágykát, és tűzzetek ide!

– Sürgős? – kérdezte Szveta.

– Hozzanak két-három napra elegendő holmit! – vetette oda Geszer. – De ne húzzák az időt!

Nagyon nem tetszett nekem ez a közbeszólás. Mintha Geszer védőőrizetbe akarná venni Szvetát és Nágyát. Ez megrémített. Tekintetbe véve, hogy egy Legfelső szintű varázslónőről volt szó (még ha a gyógyításra szakosodott is; elvégre ismeretes, hogy bármely gyógyító igézet ugyanolyan sikeresen használható támadó fegyverként), és egy Abszolút Varázslónőről – az, hogy mindössze tízéves, nem teszi Nágyát védtelenné. Képes felállítani a legközönségesebb Tagadás Szféráját, de olyan erejűt, hogy ágyúval sem lehet szétlőni.

– Hallottam – mondta Szveta. – Mindjárt bedobok egy táskába tiszta fehérneműt... Vigyek valamit neked is?

– Hát... – Megakadtam egy pillanatra. – Talán pár zoknit meg alsónadrágot...

– Biztos, ami biztos, viszek tiszta inget is – döntött Szvetlana.

Már odaértünk Geszer irodájához, amikor rászántam magam, hogy megszólaljak – a főnök addigra nem akadozott el menet közben, nyilván időközben kapcsolatba lépett mindenkivel, akivel kellett.

– Borisz Ignatyjevics, úgy látom, maga már érti, mi történik itt...

– Semmit sem értek, Anton – felelte Geszer. – Egyáltalán semmit. Még csak nem is hallottam ilyesmiről. És ez – összeszorította ajkát, a megfelelő szót keresve –, ez megrémít.

Kinyitotta az ajtót, és beléptünk az irodájába.

4. FEJEZET

AZ ELSŐ, amire felfigyeltem, az volt, hogy a levegőben portálok lebegnek. A Geszer által idehívott Legfelső szintűek nagyon siettek.

Azután megszámoltam a portálokat. Egy az én lányaim részére – ez vékony, fehér keretként villódzott, várva, hogy átlépjenek rajta. Három portál lassan kihunyt.

Három?

Rábámultam azokra, akik már az asztalnál ültek.

Olga. Nos, ez érthető. Gépisen biccentettem neki.

De ki az a csöndes, borzas üstökű, kopott öltönyt és régimódi, széles nyakkendőt viselő öreg, aki koros professzorra vagy orvosra emlékeztet?

Na és az az erős, szakállas férfi, akinek az arca valahogyan ismerős... nem az Őrségből, inkább az emberi világból, vagy a tévében, vagy újságban láttam...

Nálunk az Őrségben nincsenek ilyenek...

– Köszönöm, hogy nem késlekedtek – mondta Geszer odamenve székéhez. – Ismerkedjenek meg! Ő itt Anton Gorogyeckij. Bizonyára hallottak már róla.

– Ki ne ismerné Anton Gorogyeckijt? – mosolygott az öreg.

– Ő pedig Mark Emmanuilovics Germensohn – mutatta be Geszer. – Legmagasabb szintű Fénypárti harci mágus.

– Szergej – mutatkozott be a másik. – Szergej Gliba. Legmagasabb szintű Fénypárti.

– Magát ismerem – jutott hirtelen eszembe. – Maga az... maga az a...

– Jövendőmondó! – erősítette meg Gliba örömmel.

Valóban jövendőmondó volt. Azok közül, akik bulvárlapokban és bulvárfolyóiratokban publikálnak, tévében szerepelnek, az első sorban ülnek a meghívott vendégek között a számtalan talkshow-ban. Megjósolta a pénzügyi válságot, amikor az véget ért. A rubel megerősödését, mielőtt az zuhanni kezdett. Az USA dollár valamiféle híre sincs „ameró-ra” cserélését. Aszteroidák becsapódását. Földönkívüliek érkezését. Madárinfluenza-járványt. Az orosz gazdaság sosem látott fellendülését. Tájfunokat és földrengéseket.

Ha minden jóslata bevált volna, vagy éppen ellenkezőleg, a dolognak lett volna valami értelme. De ez csak a szokásos légből kapott locsogás volt. A sajtó néha gúnyolódott rajta, de impozáns megjelenése és jól pörgő nyelve tetszett az olvasóknak (pontosabban a női olvasóknak) és nézőknek, és nem maradt munka nélkül.

– Maga jós? – kérdeztem kételkedve.

– Anton, talán csak nem hiszi, hogy komolyan jósolni fogok az embereknek? – felelte Szergej mosolyogva.

– Sosem láttam magát az Őrségben – jegyeztem meg.

– Nem szolgál az Őrségben – mondta Geszer bánatosan.

– Mark Emmanuilovics, mondhatni, nyugdíjba vonult.

– Egy sebesülés miatt – tette hozzá vidám mosollyal Germensohn.

– Szergej pedig egyszerűen nem akar szolgálni – közölte Geszer.

– Jogom van hozzá – felelte Gliba. – Emberként akarok élni.

Az utolsó portálból kilépett Szvetlana, kézen fogva Nágyát. A portál nyomban kialudt.

– Jó napot! – köszönt Nágya nagyon udvariasan. – Geszer bácsi, Olga néni, jó napot!

Láttam, milyen leplezetlen kíváncsisággal nézi lányomat Mark meg Szergej, és elnevettem magam.

– Megjöttetek, remek – konstatálta Geszer. – Lássunk munkához! Mindannyian tudjátok, mit derített ki Anton...

Ohó... ez aztán gyors munka volt. Tehát nem csak idehívta, tájékoztatta is őket.

– Rendkívüli helyzet alakult ki – folytatta Geszer.

– Jól feltételezem, hogy nagyon is rendkívüli? – érdeklődött Mark Emmanuilovics.

– Nagyon is – szólt közbe váratlanul Gliba, fejét hátrahajtva, szemét lehunyva. – Geszer... köszönöm, hogy mindannyiunkat összehívtál.

– Mit látsz? – kérdezte Geszer rá sem nézve a jósra.

– Semmit.

– Akkor mitől estél pánikba?

– Semmit nem látok, Geszer. – Gliba megtörölte a homlokát, és görbén elmosolyodott. – Hát ezért a pánik. Hiszen tudod, valamit mindig látok...

– Rendszerint mindenféle ocsmányságot... – morogta Geszer.

– Ilyen az élet. De most: semmi.

– Mi van, a világvégét jövendölöd? – érdeklődött Germensohn. – És azután a nagy semmi?

– Nem feltétlenül. – Gliba elfintorodott. – A te tapasztalatoddal, Emmanuilics, illenék már tisztában lenned a jövendölés ábécéjével. A „jós vaksága” abban a helyzetben következik be, ha a közeljövőre olyan erők hatnak, amelyek legalább egy nagyságrenddel meghaladják a jós erejét. Tehát második szintű jövendőmondó esetén első szintű mágus, első szintű esetén pedig Legfelső szintű mágus...

– Ebből kifolyólag pompás kép tárul elénk: Moszkvában olyan erő jelent meg, amely egy nagyságrenddel meghaladja egy Legfelső szintű mágus erejét – összegezte az elhangzottakat Geszer. – Nem tudom, ti mit gondoltok, de engem ez az apokalipszishez közeli helyzetre emlékeztet...

– Geszer bácsi! – Nágya, aki Szvetlana mellett ült az asztal túlsó végén, felemelte a kezét, akár az iskolában.

– A Legfelső szintűek ereje nem térhet el nagyságrenddel, nekünk ezt tanították az iskolában.

Geszer homlokát ráncolva megkérte:

– Nágya, hagyjuk a „bácsit”. Te már...

– Nagylány vagyok – mondta Nágya engedelmesen.

– Na, szóval azt tanították nekünk, hogy a Legfelső szintű mágusok ereje gyakorlatilag azonos, a Nyomáshoz hasonló közvetlen erőösszecsapások esetén tapasztalható kisebb ingadozásoknak semmi jelentőségük, és ezek nem is stabilak. Ma az egyik Legfelső szintűnek nagyobb az ereje, holnap a másiknak. A Legfelső szintűek összecsapásaiban a tapasztalat és a párbaj végrehajtásának taktikája játssza a döntő szerepet.

– Kivételek a szabály alól? – kérdezte Geszer kíváncsian.

– A hozzám hasonló, úgynevezett nullás mágusok – felelte fölösleges szerénykedés nélkül Nágya. – A mi erőnk végtelenül felülmúlja bármelyik mágus erejét, a Legfelső szintűeket is beleértve, mivel elvben bármilyen erejű igézet létrehozására képesek vagyunk.

– Bármilyenre, de csak a földön fellelhető mágikus energia határain belül – pontosította Geszer. – Precízebben fogalmazz!

– Igen, csak nem volt időm végigmondani – felelte Nágya.

Kivágta magát!

– Jól van, ötös alá – zárta le Geszer. – Na és mit akartál mondani?

– Hogyan létezhet olyan mágus, aki egy nagyságrenddel nagyobb, mint egy Legfelső szintű jós? Vagy nullás, vagy...

– Na, na! – biztatta Geszer.

– Vagy egyáltalán nem mágus. – Nágya hirtelen zavarba jött, és az anyjához simult. Szvetlana átölelte a vállát. Elkaptam lányom pillantását, és helyeslően bólintottam neki.

– Nem zárhatjuk ki teljesen egy másik nullás mágus létezését – mondta Geszer. – De erre nem utal semmi.

– Ráadásul semmiféle előjel sem volt erre vonatkozóan – jegyezte meg Gliba. – Nágya megjelenését viszont megjósolták.

– Nézzünk meg más változatokat is! – javasolta Geszer.

– A mágus, még ha nullás is, nem több mint mágus.

– Tükör? – kérdezte Szvetlana halkan.

Feszült csönd támadt.

Ha Tükör – az baj. Az nagyon nagy baj, mert gyakorlatilag lehetetlen felvenni ellene a harcot. A Tükröt a Homály szüli... vagyis valójában senki nem tudja, miért és hogyan lesz tükörmágus a hétköznapi, hasonítatlan, meghatározatlan aurájú Másféléből, aki egyaránt hajlik a Fény és a Setét felé. Az viszont tudható, miért jelenik meg, és mi történik ezt követően. A tükörmágus ott jelenik meg, ahol nagyon megbomlott a Fény és a Setét egyensúlya, és a vesztésre álló felet támogatja. És megszünteti a szakadást. A legbanálisabb módon: vagy megöli a mágusokat, vagy megfosztja őket erejüktől. Szvetlana tizenegy évvel ezelőtt elvesztette ereje nagy részét, még szerencse, hogy olyan gyorsan sikerült visszanyernie.

– Ez nem lehet Tükör – mondta Geszer, és megrázta a fejét. – A tükörmágus a többi mágussal folytatott összecsapás során emelkedik magasabb szintre. De most harcolt közülünk valaki Tükörrel?

– És a Setétek? – találgatott Mark Emmanuelovics.

– Az ő Őrségükben csak egyetlen Legfelső szintű van, maga Zavulon.

– Hát Jurij és Nyikolaj? – vonta fel a szemöldökét csodálkozva Germensohn.

– Jurij hét éve áttelepült Minszkbe, ott jobbak a karrierkilátásai – nevette el magát Geszer. – Nyikolaj pedig úgy van, mint maga. Tartalékos, már ötödik éve. Szerintem semmi mással nem foglalkozik, csak a pecázással...

– És szerelmes regényeket ír női álnéven – tette hozzá Olga.

– Igen? – támadt fel hirtelen Gliba érdeklődése. – Na és milyenek?

– Olvashatóak – élénkült fel Olga. – Különösen...

– Csöndet! – kopogtatta meg az asztalt Geszer, valahogy váratlanul hangosan. Lehunyta a szemét, néhány pillanatig szótlanul ült. – Megkértem Zavulont, ellenőrizze tartalékban levő Legfelső szintűjeit. De feltételezésem szerint egyikük sem harcolt most senkivel. Na meg mi értelme lenne, hogy a Tükör Setéteket öljön? A jelenlegi erőmegoszlás alapján megint minket kellene gyilkolnia!

– De hát akkor ki ez? – tárta szét a karját Germensohn.

– Ha nem Tükör... valamelyik ősi mágus? Voltak köztük nullások is... vagy ahhoz közel állók...

– Ki lenne az, és miért? – válaszolt kérdéssel Geszer. – Főként: miért? Titokban megjelenni Moszkvában, és csuda tudja, mit művelni egy véletlenül útjába akadt emberrel... Nem, nézzünk inkább alternatív változatokat!

– Nem Tükör, és nem számunkra ismeretlen Legfelső... Nullás mágus? – kérdezte Gliba.

– Milyen változatok lehetségesek még? – tette fel a kérdést elsőként Szvetlana. – Bocsásson meg, Borisz Ignatyjevics, de otthagytam a tűzhelyen a félig kész ételt, Nágya a leckéjét írta, amikor idecitáltak minket... és úgy látom, maga sem tudja, miért!

Geszer rám nézett.

– Rajta, Anton! – nógatott. – Mi az, ami téged nyugtalanít?

Gondolkodtam egy percig, mielőtt válaszoltam volna.

– A repülőgép... A repülőgép, amelynek le kellett volna zuhannia, de nem zuhant le. A jós fiú, aki olyan szerencsés módon került a szemem elé. A szavai... elsősorban a velem kapcsolatosak. A rendőr, akivel sok évvel ezelőtt összeakadtam, és aki most látja a Másféléket, bár ő maga nem Másféle. A társa, akinek eltűnt az aurája, és akinek most minden mindegy. Az ismeretlen, akit a rendőr tigrisnek nevezett. Az, hogy a két rendőr máshogyan írta le az ismeretlent. Az, hogy még a Legfelső szintű jós mágus sem képes előre látni az eseményeket.

– Hogyan függhetnek össze ezek a dolgok?

– Nem tudom – ismertem be becsületesen.

– És mi az, ami téged ebben megrémít? Csak nem a tigris szó? De az a te rendőröd minket kutyának nevezett, a Setéteket pedig farkasnak.

– Engem a furcsaságok ilyen sokasága rémít meg – válaszoltam. – Az egész ma reggel kezdődött. Nyolc és fél órával ezelőtt. És hirtelen ennyi minden történt!

Geszer bólintott. Úgy láttam, elégedett azzal, amit mondtam.

– Helyes. Túl sok a furcsaság. Ez nem lehet véletlen egybeesés, tehát lennie kell valamilyen közös okának. Van valami ötletetek?

– Maga tisztára olyan, mint dr. House, Borisz Ignatyjevics – ironizált Szvetlana.

– Mi? – Ez azon ritka esetek egyike volt, amikor zavartnak láttam a főnökömet. Szerintem egyáltalán nem érdekelték a filmek, a tévében pedig kizárólag a híreket és a műkorcsolyát nézte, az valahogyan vonzotta.

– Nem fontos – mondta Szvetlana. – Van egy ilyen orvos... ismert. Ő is azt kéri a beosztottjaitól, mondjanak képtelen ötleteket, ő meg kiválasztja közülük azt, amelyik helyes.

Geszer enyhe kétellyel nézte Szvetlánát. Aztán bólintott.

– Remélem, több kezdeményezés szorult annak a doktornak a beosztottjaiba. Én egyelőre egyetlen feltételezést sem hallok.

– Isteni lényeg – vetette fel hirtelen Germensohn.

– Nem istenről vagy messiásról beszélek, de lehet, hogy valamilyen szakrális, misztikus lényeg megtestesülésével van dolgunk...

– Rossz hatással van rád a nyugdíj, Mark – mondta ingerülten Geszer. – Világunkban egyetlen misztikus lényeg létezik, és ezek mi, Másfélék vagyunk. Minden más csak az emberek folklórja.

– Nana, némely Másfélék nem így gondolják – dörmögte Germensohn, egyébként minden neheztelés nélkül.

– Akkor az meg a Másfélék folklórja – fojtotta belé a szót Geszer. – Komoly ötlet nincsen?

– Az Eredendő Erő szülötte – találgatott Gliba. – A Fényé vagy a Setété...

– Ez ugyanaz az „isteni lényeg”, csak más szavakkal – mondta Geszer.

– De a Fény és a Setét létezik – vont vállat Gliba. – Amikor a Fényre esküszünk, megerősíti a szavainkat.

Geszer a homlokát ráncolta.

– Szofisztika. Nem tudjuk, hogyan és miért történik így.

Te tudod? Én nem. Lehetséges, hogy hajdanán az egyik Hatalmas mágus készített egy igézetet, amelyik a mai napig működik. Tudatos működést feltételezni a Fényről és a Setétről, ez...

– Ez ugyanaz, mint feltételezni a Homályról, hogy megteremti a Tükröt, és elküldi a vesztésre álló félhez...

– mondta Olga lágyan.

Geszer szava elakadt.

Elakadt a szava, és nem elhallgatott. Egy darabig az asztallapot nézte, majd megszólalt:

– Elfogadom a verziót. Képtelenség. Nem tetszik nekem... mert valami ilyesmitől tartok. De mint lehetséges változatot elfogadom. Még valami?

Nágya megint felemelte a kezét.

– Azt hiszem, Borisz Ignatyjevics, nincs most értelme találgatnunk – mondta. – Mit számít, ki az, aki megjelent?

Hiszen már tudjuk, hogy nagyon erős, és fura dolgokat művel. Na és? Nekünk azt kell megértenünk, mit akar.

– És? – kérdezte Geszer.

– A papa... Anton... – Nágya elvörösödött.

– Semmi baj, tudjuk, hogy ő a papád – nyugtatta meg Geszer váratlanul gyengéden. – Beszélj!

– Az egész azzal kezdődött, hogy a papa meglátta azt a próféta fiút, aki félt felszállni a repülőre, mert annak le kellett zuhannia – kezdte Nágya láthatóan zavarban. – De ő megmentette a fiút és a mamáját, igaz? És ha valaki más is meg akarta menteni, csak egyszerűbben csinálta, és megmentette az egész gépet? Ezért nem zuhant le. De amikor rájött, hogy a fiú nincs ott, elindult, hogy megkeresse...

– Na és a história a rendőrökkel? Miért lőtt ekkora bakot? Egyszerűen tanúkat, nyomokat hagyott hátra.

– Nem bakot lőtt. Hanem bemutatkozott – felelte Nágya halkan.

– Hátrahagyta a névjegyét – csettintett az ujjaival Olga.

– Úgy van. Rájött, hogy az egyik rendőr felismerte benne a Másfélét. Befolyásolta a társát. De honnan tudhatta, hogy megtaláljuk őket, ráadásul ilyen gyorsan?

– Ha az a rendőr közönséges ember, de látja a Másféléket, az lehet a papával való találkozásának a következménye – mondta Nágya. – Tanultuk, hogy az igézetnek lehet mellékhatása, valamilyen nyomot hagyhat... És ez a nyom rendszerint ahhoz a mágushoz kapcsolódik, aki az igézetet alkalmazta. Valaki hirtelen meglátta ezt a nyomot a rendőrön, és rájött, hogy az a papával függ össze. Olyan volt ez neki, mint... mintha belerúgna egy kutyába, hogy az felvonyítson, a gazdája meg hátranézzen...

– Szép kis hasonlat – jegyezte meg Olga szárazon.

– Bocsánat – vágta rá Nágya. – Én az ő szempontjából mondtam...

Felfigyeltem arra, hogy Geszer már fél perce csukott szemmel ül. És lassan elvörösödik. Azután kinyitotta a szemét, és felállt.

– Úgy. Nem hallom Szemjont. És nem tudok kapcsolatba lépni vele. Próbálja meg valaki!

Olga is lehunyta a szemét.

Gliba látványosan a homlokához emelte kezét.

Germensohn az ajka szélét harapdálta.

Szvetlana a homlokát ráncolta.

Én meg elővettem a mobilomat, s megnyomtam a gyorshívás gombját.

– Igen, Antoha? – jelentkezett vidáman Szemjon.

– Hol vagy?

– Én? Vendégségben Óljánál és Kesánál. Teázunk. Elmeséltem nekik, milyen remek a művészi tehetséggel rendelkező gyerekeknek szervezett iskolánk.

– Geszer nem tud kapcsolatba lépni veled – mondtam. Rövid szünet következett, majd Szemjon megszólalt:

– Tudod, én sem tudok kapcsolatot teremteni. Senkivel. Valahogy süket minden... az éterben...

– Mondd, hogy megyünk! – utasított Geszer, gyors léptekkel indulva az ajtó felé. – Anton, Mark, Olga, ti velem jöttök. Szvetlana, Szergej, ti lesztek az Őrség parancsnokai.

– Én nem vagyok státusban – jött zavarba Szveta.

– Vedd úgy, hogy mozgósítottak! – vetette oda Geszer vissza sem fordulva.

– Szveta, ha most vitatkozni kezdünk – mondta lágyan Olga, aki felállva Geszer után indult –, meghalhat az a gyerek. És Szemjon is. Érted?

És Szvetlana – aki emlékezetem szerint legalább százszor hárította el Geszer próbálkozásait, hogy bevonja őt az Őrség munkájába – most nem ellenkezett. Csak megkérdezte utánuk szólva:

– És mit csináljak?

– Ölj meg mindent, ami érthetetlen, és megpróbál bejönni a hivatalba – felelte Geszer.

– Orvos vagyok, nem gyilkos – háborodott fel Szvetlana.

– Minden orvosnak rendelkeznie kell saját temetővel – zárta le a vitát Geszer.

Mire lerohantunk az udvarra, a bejárati sorompót már felhúzták, és a járőrkocsiba – egy viharvert japán városi terepjáróba – addigra beült Aliser és Garik; úgy látszik, ma ők az ügyeletesek.

– Mark Emmanuilovics, légy szíves, ülj be a fiúkhoz!

– vetette oda Geszer.

A jelek szerint komolyan szükségesnek tartja, hogy minden kocsiban legyen legalább egy Legfelső szintű. Mi abba az öreg BMW-be szálltunk be, amellyel Geszer járt, amióta csak az eszemet tudom. Én előre ültem, Olga a hátsó ülésre, Geszer a volánhoz. Általában nem így csinálta, sőt abban sem voltam biztos, hogy a Hatalmas egyáltalán tud-e vezetni.

Kiderült, hogy tud, nem is akárhogyan! Kiszáguldottunk az utcára, és lendületből a menetiránnyal szembe fordultunk; Geszer nyilván úgy gondolta, az út így kevésbé forgalmas. Azt általános átkozódástól, az elszemtelenedett képviselőknek és fejeseknek (akik úgy közlekednek, ahogy csak akarnak) szóló szidalmaktól csak egy dolog mentett meg minket.

Az autó láthatatlan volt.

Ráadásul Geszer nem valami megszokott igézetet használt, a Tagadás Szféráját vagy valami hasonlót. Teljesen láthatatlanok voltunk. Üres hely, amely huzatként száguldott az úton, bármelyik vezető szemszögéből a semmi.

Őszintén szólva ez nagy erőfeszítést igényel, még ha Legfelső szintű mágus ül is a volánnál, akinek vezetői gyakorlata a száz évet is meghaladhatja.

De Geszer a jelek szerint nem szándékozott fogócskázni a moszkvai gépkocsivezetőkkel. A következő pillanatban a kocsink belesiklott a Homályba.

A Homályba bármelyik Másféle le tud merülni. Hogy magával vigyen egy embert vagy bármit, az is csak szimpla technikai kérdés.

De egy egész autót levinni!

– Emlékszel arra, amikor harci elefánttal mentünk le a Homályba? – kérdezte hirtelen Olga, és elnevette magát.

Tréfál, vagy komolyan beszél? Ki tudhatná...

Most a homálybéli Moszkvában száguldottunk. Az első réteg áll a legközelebb a realitáshoz. Itt még vannak házak, autók, emberek. Minden szürkés, elmosódott, lelassult – de valóságos. Majdnem valóságos. Csak megjelent a kék moha az utakon és a házak falán...

De a kocsi alaposan átalakult. Az öreg, de erős német autó mintha szétfolyt volna, megváltoztak az arányai, az utastér jóval ódivatúbb lett, a kormánykerék összement Geszer kezében, vékonyabbá vált, közepén büszke szarvast ábrázoló, fényes, nikkelezett emblémával. Ugyanilyen szarvasfigura bújt elő a motorháztetőből is. A műszerfal kidomborodott, félkör alakú sebességmérőt tolva ki Geszer előtt, alatta négy apró, szögletes számlappal. Középen, a szerény fedélzeti komputer helyén nagyon primitív, két hullámsávos rádiókészülék jelent meg, közvetlenül előttem pedig kerek, mechanikus óra.

– Igen – mondta Geszer. – Előnyben részesítem a hazai gyártmányú kocsikat. Ez egy második generációs Volga. Az én hűséges harci ménem. Kérem senkinek nem elmesélni... ismerlek benneteket, csípős nyelvű szellemeskedőket...

Ez nem csak illúzió volt – éreztem a bőrborítás szagát, fészkelődtem a csúszós ülésen. Na ez szép... nem is tudtam, hogy a szovjet autóipar bőrborítású utastérrel és automata felszereléssel is gyártott Volgát... talán még légzsák is van benne... nem is ártana!

Na de hogy milyen fickó a főnök! Öreg Volgával járni, lestrapált, mégiscsak tekintélyes BMW-nek álcázva!

Őszintén szólva nem számítottam ilyen szemérmes hazafiságra... Vagy ez nem is hazafiság, hanem konzervativizmus?

Egyébként e kettő többnyire elválaszthatatlan.

Geszer a kormányt tekerve kikerült egy az út közepén álló Rangé Rovert. Furcsa volt ez az autó – telemázolva valamilyen reklámfeliratokkal, kívül-belül rohadt, a motorja kibukott a motorháztetőn. A valóságos világban valószínűleg már régen nem létezett, a Homályban információs fantomként romladozott – azokkal a tárgyakkal esik meg ilyesmi, amelyek ilyen vagy olyan oknál fogva hosszú ideig állnak az emberi érdeklődés középpontjában. Valamilyen közúti baleset nyoma lenne?

– Nem, mélyebbre kell menni – mondta hirtelen Geszer.

És ekkor képesztett el igazán. Krákogott egyet – és a világ kifakult körülöttünk.

A Homály második rétegében voltunk.

A házak átalakultak – mind fából készült. Becsületszavamra nagyon furcsán festenek a tíztizenegy emeletes faházak. Az út kanyargó, zsombékokkal borított dűlővé változott. Az emberek szinte teljesen eltűntek, a második réteg szintjéről nehezen kivehetőek. Minden szürke lett. Az úton kocsik helyett párafelhők lebegtek – mintha egy hideg napon valaki mély lélegzetvétel után kifújná a levegőt...

Na és persze nagyon hideg lett.

És a kocsi megint megváltozott.

Meglehetősen feltűnően, és előnyére.

A motorháztetőn az ugrásra lendülő szarvas szárnyas lányalakká vált.

Egy darabig a két összefonódó latin R betűt formázó emblémára meredtem. Azután megkérdeztem:

– Borisz Ignatyjevics, szóval maga a hazai autómárkákat részesíti előnyben?

Geszer szótlanul vezette tovább a Rolls-Royce Phantomot az üres úton, gond nélkül áthajtva a párafelhőkön és az embereken. Többségük semmit sem vett észre. Néhányan egy másodpercre hideget éreznek a bőrükön, és elfogja őket a tompa, reménytelen vágyakozás valami gyönyörű, magával ragadó iránt... amit soha nem lesz módjuk megtapasztalni. Erre mondják az amerikaiak, hogy „valaki átment a síromon”.

Valójában ennél kissé rosszabb történik – ebben a pillanatban átment rajtad egy Másféle.

– Mindenki hazudik, Anton – válaszolt hirtelen Geszer.

– Mindenki hazudik.

Úgy látszik, mégiscsak néz tévét.

És konzervativizmusa mégsem azonos a hazafisággal.

– Jó kocsi – ismertem be. – Szóval... köztünk szólván persze...

A második rétegben ugyanolyan sebességgel haladtunk, mint a valódi világban. Azzal a különbséggel, hogy itt nem akadtak utunkba dugók. De Geszert persze nem ez érdekelte. Az volt a lényeg, hogy itt jóval lassabban telik az idő, mint a valóságban. A telefonhívás után egy perccel már ott leszünk Szemjonnál.

Egyébként aki hozzá igyekszik, szintén mozoghat a Homályon át. Sőt még egy-két réteggel lejjebb is mehet.

Persze ha van egyáltalán valaki, aki hozzá siet.

Geszer hirtelen elkáromkodta magát. A nyelvet, amelyen most kifakadt, persze nem ismertem. Valószínűleg ezen a nyelven beszéltek Tibetben gyerekkorában. De a hangsúly félreérthetetlen volt – a főnök szitkozódott.

– Pfúj, Geszer – erősítette meg feltételezésemet Olga.

– Nem vesztek észre semmi különöset? – kérdezte az.

Körülnéztem.

– Homály – mondtam. – Kék moha. Mint mindig.

– A második rétegben vagyunk – mormolta Olga elgondolkodva. – Hogy kerül ide kék moha?

Tulajdonképpen kevés volt belőle. Elszórtan egy-egy folt az úton vagy a házfalon. A második réteg színtelensége miatt alig lehetett észrevenni, de valóban ott volt.

Kék moha – a Homály második rétegében!

– A helyzet az, hogy ilyet még sosem láttam – szólt Geszer. – Talán csak...

De nem volt ideje befejezni a mondatot – egy Tűzgömb száguldott egyenesen a Rolls-Royce szélvédője felé.

5. FEJEZET

HA MINDEN létező mágiát két részre osztanánk, azt mondhatnánk, hogy van a harci és a hétköznapi mágia. A kezdő Másfélék körében elterjedt nézettel ellentétben a köznapi mágia kétszeresen, olykor háromszorosan meghaladja a harci mennyiségét. Az Éjszakai őrségnél a legelső foglalkozásokon ezt alaposan belesulykolják az újoncok fejébe – a mágia nem a rosszat, nem a háborút, nem a gyilkolást szolgálja... Egyetlen Tűzgolyóra vagy Mamba Csókjára öt békés igézet jut: Daráló a szemét felaprítására, Vasaló a ruhanemű kivasalására, Ár vagy Fúró háztartási javításokhoz, Prométheusz a tábortűz vagy a barbecue-sütő könnyed és gyors begyújtására...

Egyébként az újoncok viszonylag gyorsan rájönnek, hogy a köznapi igézetek remekül alkalmazhatók harc közben is. Lényegében egyetlen hátrányuk van – vagy lassabbak, vagy több Erőt emésztenek fel, mint a speciális harci igézetek. így mialatt egy kezdő Másféle megcsinál egy Darálót vagy az ellenfél képébe tudja nyomni a Vasalót, addig úgy tízszer oda lehet vágni a Hármas Pengével.

Ezért a Daráló vagy Pumpa nem szabványos alkalmazási módjai iránti érdeklődés rövid időszaka után a Másfélék többsége felhagy a kísérletezéssel, és a köznapi mágiát a hétköznapokban, a harcit pedig harcban kezdi használni.

Néhány Másféle kivételével. Ők azok, akik rövidebb-hosszabb idő után kiérdemlik a harci mágus megbecsült címét.

Ők végül felismerik a legfőbb igazságot – nagyon egyszerű és hatásos Tűzgömbökkel csépelni vagy Nyomással lapítani egymást. Méghozzá jó hosszú ideig. Mert az ellenfél ezt el is várja tőled. És az Akarat Gáljával, a Tagadás Szférájával vagy a Mágus Pajzsával védekezik... így szemben áll a Fénypárti meg a Setét, igézetekkel csépelik egymást, védekeznek ellenük, közben néha még arra is jut idejük, hogy szidalmazzák a másikat. Lehet, hogy ez még jó is. De a mágikus összecsapások többsége nem életre-halálra megy, hanem addig, míg az ellenfél meg nem adja magát, vagy el nem hagyja a csatamezőt. Különben már régen kiirtottuk volna egymást.

De ha igazi harci mágus avatkozik a küzdelembe, minden egészen máshogy megy végbe. Ő a jó öreg Nyírfakérget fogja alkalmazni, vagy annak mulatságos setét változatát, az Aszpirint. És az ellenség, aki erre nem számított, hirtelen észreveszi, hogy testhőmérséklete lezuhant a környezet hőmérsékletére. A harci mágus nem hajigái Hármas Pengét, ő az egyszerű Reszelőt használja, amivel Szvetlana készíti a vitaminsalátát Nágyuskának almából meg répából, vagy a Súrolót, amivel én tisztítom meg a lábost, ha odaégett valami... És az ellenfél egy-két milliméterrel vékonyabb lesz. Körös-körül. Az összecsapást ezután általában senki nem tudja folytatni.

Én persze nem nőttem föl addig, hogy igazi harci mágus lehessen belőlem. De már Tűzgömböket sem hajigálok régóta.

Egyébként az a Tűzgömb, amely most felénk száguldott, minden tiszteletet megérdemelt. Kereskedelmi cégek menedzsereinek szóhasználatával élve ez prémium-tűzgömb volt. Költőien fogalmazva, a tűzgömbök királya. Egy biológus alfa-tűzgömbnek mondta volna. Három méter körüli átmérőjű tűzgömb, állapította volna meg egy rendkívül hidegvérű matematikus.

Beszarás, mekkora Tűzgömb volt ez!

– Anyádat... – ordított fel Geszer félrerántva a kormányt. Az igazi rémület pillanatában csak az orosz nyelv volt képes kifejezni érzelmeit. Büszke vagyok a nagy orosz kultúrára!

A Rolls-Royce balra tért ki – mint minden vezető, Geszer is akaratlanul úgy kormányzott, hogy a csapás ne őt, hanem a mellette ülőt érje. Nem volt ebben semmi személyes, egyszerűen a reflexek működtek.

Reflexeim nekem is voltak – a szélvédőre csaptam, legnagyobb meglepetésemre ki is ütöttem, és nyitott tenyeremet a felénk száguldó Tűzgömbre irányítottam.

Magam sem tudtam, mit akarok: Tagadás Szféráját vagy Mágus Pajzsát. Mert közben kiderült, hogy önkéntelenül Nyomást csinálok – a tiszta Erőt hajítom a lángcsóvára.

Ösztönös reakcióm sikeresnek bizonyult. Nagy kérdés, hogy a Pajzs ellenállt volna-e ilyen hatalmas erejű Tűzgolyónak. Lett volna-e Geszernek ideje kitérni előle, szintén nem világos. A jó Tűzgolyó magától megtalálja a célt, akár egy korszerű rakéta.

De az Erő csapása segített. A Tűzgolyó szétspriccelt minden irányba, mint az égő olaj. Néhány kisebb lángpamacs elérte a kocsit – de Olga sem tétlenkedett, beborított minket valamilyen ravasz igézet félig átlátszó burkával, de úgy látszik, a kocsi eleve is alaposan teli volt pakolva igézetekkel. A láng lecsúszott a kerekek alá, és mi áttörtünk a bömbölő tűzviharon.

Épp idejében, hogy megpillantsuk ellenfelünket.

Engem egyáltalán nem emlékezetett a rendőrök által adott személyleírásra.

Egészen fiatal, alig több húsznál.

Karcsú, szőke.

Kellemes jóindulatú, valahogy jóságos arc.

Ruházata világos árnyalatú (a Homály második szintjén a színeket nem lehet kivenni), és palást van rajta. Becsületszavamra palást! Igazi, a válláról hullámzik alá, mint valami képregényhős Supermannek!

A srác mozdulatlanul állt, és a kocsinkat nézte. Nem csalódottan... de némi csodálkozással.

– Gyerünk! – mondta Geszer levéve a gyújtást, s kiugrott a volán mögül.

Olga és én követtük. A kocsin kívül halálos öleléssel fogott át minket a Homály hidege. Egyenletes, fagyos szél fújt, a második réteg örök szele.

– Ki vagy, és mit akarsz? – kiáltotta Geszer.

A srác nem válaszolt. Mintha gondolkodott volna.

– Éjszakai Őrség! Kilépni a Homályból! – mondtam, nem kiabálva, de emelt hangon, hogy meggyőzőbb legyen.

– Ellenkező esetben Erőt alkalmazunk! – támogatott Olga.

A srác elmosolyodott. Geszer pedig halkan odaszólt nekünk:

– Én ezt most nem mondanám, nehogy még ő...

És a srác valóban maga cselekedett. Azt nem tudom, Geszer mit is akart mondani, de az idegentől nem lehetett elvitatni az öntörvényűséget. Széttárta karját – az volt a benyomásom, hogy újabb Tűzgömböt formál a levegőből, valamivel kisebbet az előzőnél, de nem csillant fel fény, bár az Erő ott villogott a tenyerén, valami készült...

– Fagy! – kiáltott fel Olga, és én úgy reagáltam erre, mint valami vezényszóra, teljes erőmből az idegen felé zúdítva az idő lokális megállításának igézetét.

Na és? Ha belegondolunk, ez humánus és megbízható megoldás. Az ellenfél mozgásképtelen, tehetetlen, de teljesen sértetlen. Időt nyerünk eligazodni és csinálni valamit, neki pedig semmire nincs ideje.

Csakhogy Olga egyáltalán nem azt akarta, hogy én alkalmazzam a Fagyasztást. Figyelmeztetett, mire készül az idegen.

Geszer hirtelen eltűnt – úgy látszik, följebb vagy lejjebb ment a Homályban. Olga akkorát ugrott, hogy Brumel[1] vagy egy éhes vámpír is megirigyelhette volna, és legalább tíz méterrel odébb ért földet.

Én, mint egy hülye, ott maradtam állva. Éppen a közeledő Fagy útjában...

De nem az volt nekem megírva, hogy ott ragadjak a Homályban, a megállított időben, akár egy borostyánba dermedt bogár. Az én Fagyom – jóval gyengébb, mint az ellenségé – a felém száguldó igézettel rohant szembe. És ahogyan az gyakran megesik az igézetekkel, egyetlen pillanat alatt kölcsönhatásba léptek.

A karikatúraszerű faházak közé szorult, komor, szürke út közepén drágakőként csillogó sokszög lebegett a levegőben. Lassan forgott, lefelé, a föld felé ereszkedett. Ellenfelünk sziluettje számtalan apró alakra bomlott szét mögötte.

– Vén hülye! – ordította Geszer mellettem felbukkanva. Intett, és az átlátszó kristályon túl zöld láng lobbant fel.

– Ne eméssze magát, főnök! – böktem ki.

Válaszul Geszer értetlen pillantását kaptam.

– Örülök, hogy kedved van viccelődni, de én róla beszélek – intett fejével a zöld láng felé. – Úgy látom, Anton, mára teljesen kimerítetted a sikerkészletedet. Faggyal elhárítani a fagyot: nem a legkönnyebb feladat.

– Róla? – próbáltam tisztázni a helyzetet a srác felé intve. Ránéztem a zöld lángra: az lassan halványodott. – Mi ez?

– Lelassítja őt – mondta Geszer kitérően, de nagy meggyőződéssel.

A zöld láng kialudt.

A srác lesöpört a palástjáról néhány ragadós, zöld szikrát, és ránk nézett. De ezúttal egyáltalán nem jóindulatúan.

– Ohó – szólt Olga visszatérve hozzánk. – A Tajgára tehát rá se rántunk...

– Valami szörnyűség közeleg – közölte Geszer, miután levette és ledobta a földre a zakóját. Talán csak nem ökölharcra készül?

A jelek szerint a srácnak semmi kifogása nem volt ez ellen – elkanyarodva kikerülte a térnek a Fagy által megdermesztett részét, és felénk indult. És egész rokonszenves, jóindulatú kinézete ellenére élesen emlékezetembe idéződött, amit Pasztuhov mondott.

Tigris...

És ebben a pillanatban közeledő motorzúgás hallatszott. Germensohn, a harci mágus és csapata végre utolért minket. Kiugrottak a kocsiból, szerintem előbb, mint hogy az megállt volna. Garik menet közben feldobta a Mágus Pajzsát, ráadásul annak erejéből ítélve valamilyen szolgálati amulettet használt. Germensohn előrelendült. Aliser fejét kissé lehajtva, kezét szívére szorítva mögötte állt, úgy láttam, arra készül, hogy támogatóként energiával tölti fel Germensohnt.

A srác megállt, mérlegelte a helyzetet. Őszintén szólva fogalmam sem volt, mire készülhet ebben a helyzetben – vele szemben négy Legfelső szintű mágus és még két operatív munkatárs, akiknek az ereje elmarad ugyan az övétől, de nem kevés harci tapasztalattal rendelkeznek.

Germensohn meglendítette a kezét alulról fölfele, mintha láthatatlan súlyt emelne fel. Közte és az ismeretlen között felpúposodott a föld. Háromméteres oszlopban magasodott fel. Az oszlop rángatózott, majd groteszk emberi alakot öltött, amely mellett Nyikolaj Valujev[2] karcsúnak és szépnek látszott volna, bár alacsonynak, törékenynek.

Már volt alkalmam gólemmel találkozni. Sőt, gyakrabban is, mint azt kívántam volna általános fejlődésem érdekében. De gólem teremtését, ráadásul ilyen gyorsan és az agyagba helyezett mindenféle rúna és kézirat nélkül, most láttam először.

– Jaj, ezek a zsidó hókuszpókuszok! – nyögte Olga.

A srácot a gólem láthatóan zavarba hozta. Felfoghatatlan mozdulatokat tett – és mintha iszonyatos súly szakadt volna a gólemre, visszanyomva azt a földbe. Csakhogy ez meg a gólemet nem zavarta. Belesüllyedt a földbe, és egy másik helyen nőtt ki belőle, jóval közelebb az ismeretlenhez. És felé nyújtotta hatalmas mancsát.

Ismét könnyed ujjmozdulatok, az ajkak megrebbentek – és az ismeretlen felé nyújtott kar agyagcsomókként kezdett lehullani a földre, mintha egy láthatatlan húsdaráló aprítaná menet közben.

A gólem oda sem figyelt erre – tovább nyújtotta a karját, a földre hullott agyagdarabok pedig felszívódtak a lábába, tehát semmit sem vesztett a tömegéből.

– Se ileh Adonai a pehbad mi a makom a ze! – kiáltotta Germensohn.

A srác hátralépett egyet. Gyors pillantást vetett felénk. Azután Germensohnra.

És ebben a pillanatban összesűrűsödött mögötte a félhomály. Olyan volt, mint egy tintapaca a levegőben. A pacniból kilépett egy furcsa láb, olyan, mint egy gigantikus imádkozó sáska végtagja. A lábat követte a gazdája is – egy démon, amely méretében nem maradt el a gólem mögött.

A lovasság sajnos a csata végén érkezett. A srác gyors pillantást vetett a démonra, széttárta karját – és eltűnt. Mindenféle dörgés, villámlás nélkül. Nem nyitott portált, nem oldódott fel a levegőben, és nem süllyedt a föld alá. Egyszerűen eltűnt.

Ez nagyon ésszerű lépés volt a részéről. Ha az Éjszakai és a Nappali Őrség feje száll veled szembe, plusz az őket kísérő Legfelső szintűek, az a legjobb, ha odébbállsz.

A gólem lelassult, majd beleolvadt a földbe. A valamilyen konkrét feladat végrehajtására megalkotott gólemek rendszerint porrá omlanak. De ez nem hullott szét... talán nem tekintette elvégzettnek a feladatát.

– Szervusz, Zavulon! – szólt Geszer.

A démon emberré alakult át – közönséges, középtermetű, meghatározhatatlan korú és megjegyezhetetlen arcú ember ré. Mindig csodálkoztam, miért járnak a Setétek a Homály alsóbb rétegeiben félelmetes külsőt öltve. Régebben azt gondoltam, hogy előttem ismeretlen veszedelmek rejtőznek ott, de már régen nem vagyok kezdő, tapasztalatlan mágus. Keresztül-kasul bejártam a Homályt, az összes rétegét, és tudom, hogy nincs ott semmiféle vérszomjas szörnyeteg.

Vagy talán még sincs igazam? Lehet, hogy a Setéteknek megvannak a maguk útjai, és azok különböznek a miénktől?

– Szervusz, Geszer! – bólintott Zavulon. – Mi volt ez az ocsmány szerzet?

Elnevettem magam. És egészen addig hahotáztam, míg Geszer arcán meg nem jelent, hogy érti már.

– Te undorító, dühödt démont láttál, Zavulon? – kérdezte. A Setét elfintorodott. Bólintott.

– Én egy ravasz, középkorú férfit láttam – mondta Geszer.

– Anton, feltételezem, kellemes, egyszerű srácot.

Germensohn bölcs, öreg zsidót. Olga fürge és ármányos asszonyt.

– Elfelejtetted hozzátenni, hogy nem egyszerűen egy ravasz, középkorú férfit láttál, hanem egy nagyon szerény, ravasz és középkorú férfit – pontosított Olga.

– És nagyon önelégültet – horkant fel Zavulon. – Mellesleg alighogy én megjelentem, eltűnt.

– Talán egyszerűen fejlett az esztétikai érzéke... – morogta Aliser. De csak halkan. Egy hétköznapi Fénypárti Mágusnak nem a legjobb ötlet összeakaszkodnia egy Legfelső szintű Setéttel.

Hárman mentünk fel a lakásba, ahol Tolkovék kis családja élt – én, Geszer és Zavulon. Ezt megelőzően Zavulon udvariasan kijelentette, hogy a Nappali Őrség nem tart igényt a próféta kisfiúra, de ő, Zavulon szeretne vetni egy pillantást a gyerekre. Csak éppen tájékozódás céljából. Mert igazi próféta nemzedékenként legfeljebb egy vagy kettő akad, olyannal pedig, amelyikre tigris vadászik, még nem volt alkalma találkozni.

– Van valami ötleted erre vonatkozóan? – kérdezte Geszer, amikor beszálltunk a liftbe.

Zavulon bólintott, sőt halványan el is mosolyodott.

– Van, Geszer. Van. Nagyon jó, hogy ti találtátok meg ezt a fiút, és nem a mi fejünk fáj miatta.

– Na ez aztán szép, a Nappali Őrség lemond egy prófétáról – mormolta Geszer. – Te nem is szálltál volna harcba érte a tigrissel, hm?

– De igen – ismerte be Zavulon sajnálkozva. – A mohóság rákényszerített volna. De nagyon nem tetszik nekem, hogy négy Legfelső szintű Fénypárti nem volt képes nem hogy legyőzni, de még visszarettenteni sem ezt a jövevényt.

– De ki ez a jövevény? – kérdeztem.

Zavulon rám nézett, és tekintetében valami nagyon nem jó villant meg. Nem, jelenleg nincs közöttünk semmiféle vendetta. De sok disznóságot követtünk el egymás ellen. Úgy alakult, hogy bár az őrség hétköznapi munkatársa vagyok, sikerült borsot tömöm Zavulon orra alá... és személyes ellenségévé válnom. Most olyan fegyverszünetféle van közöttünk.

De a Setétek nem attól válnak Legfelső szintűvé, hogy tudnak felejteni és megbocsátani. Egyszerűen képesek várni.

– Nem tudom, Anton, nem tudom – sóhajtott fel Zavulon. – Eleinte azt hittem, mégiscsak tükörmágussal van dolgunk. De a Tükör csak az idegen erőt tükrözi vissza, nem a megjelenést. Na meg úgy is viselkedett... – Elakadt.

– Fejezd csak be! – mondta Geszer barátságosan. – Mi van még a bögyödben... ?

– Jut is eszembe, nem felejtetted el, hogy most segítettem? – kérdezte Zavulon.

A tizedik emeleten kiszálltunk a liftből.

– Nem felejtettem el – biztosította Geszer. – És kész vagyok a segítségedre sietni...

– A Nappali Őrségnek – javította ki Zavulon.

– Moszkva Nappali Őrségének – hagyta rá Geszer – olyan helyzetben, amikor ez nyilvánvalóan nem ütközik az Éjszakai Őrség vagy az emberek céljaival és érdekeivel.

– Kitérő válasz, de elfogadható – bólintott Zavulon.

– Kedves ellenségem, némiképp még együtt is érzek veled. Meggyőződésem, hogy ez a ti „tigrisetek” nem ember.

– Miért a miénk? – kérdeztem.

– Miért nem ember? – kérdezte Geszer.

– Kész vagyok egy kérdésre felelni – közölte Zavulon örömmel. – Válasszatok, melyik legyen az.

Geszer megvetően felhorkant, és kijelentette:

– Egészében véve mindkét kérdésre elementárisán egyszerű a válasz. Egyáltalán nem volt aurája. Aligha tudta volna elmaszkírozni egyszerre több Legfelső szintű elől. És mindannyiunk szemében máshogyan nézett ki. Tehát egyáltalán nem anyagi természetű, egyszerűen csak a tudatunkban tükröződik. És azért a „miénk”, mert az a fiú érdekli, aki most a mi védnökségünk alatt áll.

– Tehát egyáltalán nincs szükség az én válaszomra?

– örült meg Zavulon.

Néha az az érezésem, örökké képesek így marakodni.

– Felelj Anton kérdésére! – mondta Geszer. – Miért a mi problémánk a „tigris”?

Zavulon bólintott.

– Méltóztass parancsolni. Szerintem nem az a dolog lényege, hogy a fiúra vadászik. Lehet, hogy csak szeretné megsimogatni a buksiját, és sok sikert kívánni neki a Fény ügyéért vívott harcához. Jóval érdekesebb az, hogy a tigris az én megjelenésem után tűnt el.

– Nem kockáztatta meg a kétfrontos harcot – találgatott Geszer másodpercről másodpercre egyre jobban elkomorodva.

Zavulon hahotázni kezdett.

– Ezt ne is reméld! Azt feltételezem, hogy bennem nem akart kárt tenni.

– Lelki rokonság alapján? – kérdeztem.

– Hogy te milyen gyerekes vagy, Anton! – dorgálta Zavulon. – Mikor zavart ez egy Setétet? Erejét tekintve a Nappali Őrség jelenleg elmarad mögöttetek. És ha mindnyájunkat megsemmisít, az Éjszakai Őrség egyszerűen kivérzett volna, de a Nappalinak már egyszerűen vége lenne.

– Az egyensúly fenntartása az Inkvizíció feladata – mondta Geszer. – Erre célzol?

– Nem. Arra célzok, hogy az egyensúlyt maga a Homály is fenntartja. Ez a Homály teremtménye. Lehet, hogy nem hiszel bennük, de...

Geszer és Zavulon néhány pillanatig farkasszemet nézett. Szerettem volna rájuk szólni: „Nehogy összeverekedjetek!” De nem voltam biztos benne, hogy igazam van.

A feszültséget az oldotta fel, hogy kinyílt az egyik ajtó. Lassan, ünnepélyesen, mint amikor a teknősbéka előbújik a páncéljából, kidugta a fejét egy anyóka. Tulajdonképpen még ötvenéves sem volt, de öregasszonynak látszott, olyan karikatúraszerű orosz „bábuskának”, ahogyan azt az amerikaiak és európaiak elképzelik – puffadtan kövér, elnyűtt, pecsétes otthonkában, vaskos harisnyáján papucs, fején kendő. Bele kell bolondulni! Ilyen alakokat legfeljebb a templomok környékén lehet látni.

– Mit ácsorogtok itt? – kérdezte a nyanya. – Szállj le a lábtörlőről, te szörnyeteg!

Zavulon csodálkozva nézett le a lábára. Valóban annak a szőnyegdarabnak a csücskén állt, amelyet az öregasszony lábtörlőnek tett ki az ajtaja elé. A lábtörlő láthatóan szebb napokat is látott. Valamikor egy nagy, élénk színű, műszálas szőnyeg része volt, a szovjet időkben sorba kellett állni az ilyenért. Később, amikor a műszálat az idő már kifakította, pecsétes lett, helyenként teljesen elkopott, irtott még cigarettával is kiégették, a szőnyeg sorsa az üvegezetten erkélyen telt be. Eső áztatta. Az őrült városi molyok megpróbálták kirágni. Ráborult egy doboz festék.

És akkor ezt a félig elrothadt szőnyegroncsot girbegurbán feldarabolták, s lábtörlőnek kirakták az ajtó elé.

Zavulon hangsúlyozottan udvarias biccentéssel leszállt róla.

– Inni jöttetek ide? – kérdezte a vénasszony. – A nyolcadikra menjetek, ott vannak az alkoholisták! Itt rendes népek laknak!

Az volt a legmeglepőbb, hogy Zavulon még csak nem is haragudott a nőre. Egy olyan rovarkutató élénk érdeklődésével tanulmányozta, akivel egy svábbogár próbál kapcsolatot teremteni. Inkább Geszer bosszankodott.

– A szomszédjához jöttünk vendégségbe – mondtam.

– Minden rendben, ne aggódjon!

– Olkához? – derült fel a vénasszony. – Végrehajtók, ugye? Mi van, nem fizeti a hitelét? Megmondtam neki, nem kéne jó dolgában eszét vesztenie. Félj nélkül van, neveli azt a zsírpacni fiát, közben meg hol felújítja a lakást, hol külföldre szaladgál... – A vénasszony szavaiból világosan kiérződött annak az embernek az őszinte gyűlölete, aki soha sehova nem utazott. – Aztán meg lapos tévét vesz, meg szakkörökre-tanfolyamokra hurcolja a zsírpacnit...

– Anton, csinálj valamit! – kérte Geszer. – Félek, hogy én túllőnék a célon...

– Igen, ügyködj csak! – bólintott Zavulon. – Ha akarod, remoralizáld. Megígérem, hogy nem számítom be a beavatkozási kvótátokba.

Valószínűleg meg lehetett volna próbálni hatni az öregasszonyra. Elvégre csak nem volt ilyen mindig... A természettől nem lesz ilyen egy ember. Valami rossz történt vele... vagy a tudomány számára egyelőre ismeretlen komiszsági vírus támadta meg...

– Nem fogom remoralizálni, félek, hogy túlerőltetném magam... – mondtam. – Menjen aludni, nagyanyó!

Még ahhoz sem volt kedvem, hogy kiderítsem a nevét, mintha attól félnék, bemocskolnak a gondolatai.

– Aludni? – csodálkozott a vénasszony.

– Pontosan tíz órát fog aludni – közöltem. – És amikor felébred, nem fog ránk emlékezni.

Az anyó bólintott, és becsukta az ajtót, a legutolsó pillanatban húzva be a fejét.

– Ez zseniálisan egyszerű – mondta Geszer. Becsöngetett a szomszédos lakásba.

Olga Jurjevna nyitott ajtót. Tekintete kissé ködös volt, mint minden emberé, aki egy Másféle gyengéd, de elháríthatatlan befolyása alá került.

– Jöjjenek be! – mondta egy szívélyes háziasszony hangján, és oldalt lépett.

Egyből megpillantottam Szemjont – a szoba közepén állt, egyik karjával magához szorította a fiút, Kesát, a másik kezével valamilyen nagyon-nagyon kellemetlen igézetet tartva a levegőben. Szemjon tapasztalt és rátermett operatív mágus. De miután szemtől szemben láttam a „tigris”-t, megértettem, hogy minden tapasztalata és mesterségbeli tudása sem segített volna Szemjonon.

Megjelenésünkkor megkönnyebbülten felsóhajtott, és egy kézmozdulattal hatástalanította az igézetet.

– Ezek jó barátok, Kesa – nyugtatta a fiút. – Most már minden rendben...

Majd hozzánk fordult, és őszinte átéléssel ezt mondta:

– Köszönöm. Ha tudnátok, mennyire örülök, hogy látlak benneteket! Még téged is, Zavulon.

6.FEJEZET

A MESEKÖNYVEKBEN az ifjú varázslók szüleivel mindig becsülettel közlik, hogy gyermeküket mágiát tanulni viszik el. Az Őrségek sosem tesznek így. Először is, nekünk nincs semmiféle különleges iskolánk. A Másféléket az Őrségek oktatják, és a növendékek közt ritkán akad egyharmaduknál több gyerek, hiszen a Másfélék képességei bármely életkorban megnyilatkozhatnak. A Másfélék között – ahogyan a sakkozók között sincs – nem létezik felnőtt és gyermek kategória. Másodszor pedig, jobb, ha a szülők ezt egyáltalán nem tudják. És nem arról van szó, hogy kifecseghetnének valamit – ezt könnyű megelőzni egy egyszerű igézettel. Egészen más a probléma lényege.

Ások évszázad folyamán, amelyek alatt az emberiség végleg elvesztette hitét a mágiában, a boszorkánymesterek és varázslók pedig létrehozták az Őrségeket, Fénypártiakra és Setétekre váltak szét, bőséges tapasztalatunk halmozódott fel az emberekkel való érintkezéssel kapcsolatban. Képzeljék el, hogy közölték önökkel, fiuk vagy lányuk varázsló!

Kezdetben valószínűleg egyszerűen örülni fognak ennek a ténynek (vagy elkeserednek, ha az ellentmond lángoló hitüknek vagy nem kevésbé heves ateista meggyőződésüknek). Azután... azután sértődötté válnak. Természetesen minden szülő a legszebb jövőt kívánja gyermekének. De hogy ennyire szép legyen... felfogni azt, hogy maguknak a közönséges ember rövid élete jut, miközben gyermekük csodákat tehet, és több száz évig fog élni – nem könnyű helyzet! Nagyon sokan nem is viselik el, és nyíltan vagy titkon a gyereken vezetik le ingerültségüket. És ez egyébként igen nagy kellemetlenségekhez vezethet: a gyerekek sokkal nehezebben kontrollálják önmagukat, mint a felnőttek.

De még csak nem is ez a lényeg.

Tegyük fel, hogy az ember örül annak, hogy gyermeke Másféle.

Tegyük fel, hogy őszintén szereti, és az irigységnek még az árnyéka sem érhet hozzá.

Ez rendszerint azt jelenti, hogy jó, szerető családdal van dolgunk.

És ekkor következik a legnehezebb.

„Kislányom, a nagyi nagyon beteg... ugye tudsz rajta segíteni?”

Tud. Hetedik szintű beavatkozás. Természetesen semmiség... de máris megsérti az Őrségek közötti egyensúlyt.

„Kisfiam, valahogy egyre nehezebb megélni... Nem nézel be hozzám a munkahelyemre? Van ott egy bácsi, tőle függ, felemelik-e a fizetésemet... nem tudnál... beszélni vele?”

Tud. Hetedik vagy hatodik szintű beavatkozás. Ráadásul – az ifjú Másféle erkölcsének megrendülése.

„Hát mit művelnek ezek a disznók?! Ez a törvény tönkreteszi az oktatásunkat!”

Semmit nem is kell mondani. A becsületes, jó Másféle gyermek ránéz a képernyőre, a hivatalnok fénylő fizimiskájára. És akaratlanul is rosszat kíván neki.

És a bölcs hivatalnoki fej fölött máris ott kavarog a pokoli tölcsér. És még csak nem is olyan, amilyet napról napra gyűjtenek a fejükre a közönséges emberi átkokból – azokért feleljenek ők maguk narkós gyerekeikkel, felrobbantott autóikkal, a videokamerákkal a fürdőjükben –, hanem igazi, komoly. Amely akkorát robban, hogy az Inkvizíciónak kell utána összebékítenie az Őrségeket, amelyek azon marakodnak, ki a felelős, és most melyik mivel tartozik a másiknak. Ezért az egyetlen és legjobb módszer elmagyarázni az embernek, mindegy, hogy kicsi vagy nagy: „Te nem ember vagy. Te Másféle vagy. Ez nem jobb és nem rosszabb... ez más. Mostantól téged nem érintenek az emberek gondjai és bajai, és nem tartoznak rád. Elég lesz neked a magad gondja és baja.”

Nem mindig azonnal, de végül mindenki megérti.

A szülők pedig... ők megtudják, hogy tehetséges gyermekük mostantól a rendes iskola mellett egy másikba, különlegesbe is jár majd. Fizikai-kémiaiba. Művészetibe.

Vagy hetente ötször makramészakkörbe. Tökéletesen mindegy, mit fognak gondolni, mert bármilyen hazugságot elfogadnak, és soha nem is próbálják meg kideríteni az igazságot. Régebben azt gondoltam, ez kegyetlenség. De később megértettem, hogy nem az, hanem szigor. Jóindulatú szigor.

...De ami valóban kegyetlen dolog: tiszta szívből szerelmes Másfélét hasonítani. És elmagyarázni neki, hogy nem, aligha tudja majd megfiatalítani szerelme tárgyát, vagy meghosszabbítani az életét... hogy soha semmit nem mondhat el neki... Olyan lehet ez valószínűleg, mint egy idegen országba beépült fedett ügynök, felderítő élete. Csakhogy a Másfélék nem felderítők, és a szerelmesek rendszerint elválnak. Még akkor is, ha a Másféle beletörődik abba, hogy embert szeret, hogy hallgatnia kell, és néznie, hogyan közeleg a könyörtelen öregedés – maga az élet távolítja el őket egyre jobban, napról napra, évről évre. Változik az érdeklődés, az ízlés, a szokások. És a szerelem meghal.

Ezért azok az emberek, akik lemondanak a hasonítás lehetőségéről, és emberek maradnak, valószínűleg helyesen döntenek. Ostobán, de helyesen.

– A mamának nem mondhatok meg semmit? – kérdezte Kesa.

– Semmit – erősítette meg Geszer.

– De hát Hermione... – Kesa felsandított Gerszerre.

– Harry Potter barátnője.. .

– Tudom – mondta Geszer biztatóan.

– Ő elmesélte a szüleinek.

– De azután, emlékezz csak, kénytelen volt törölni az emlékezetükből – jegyezte meg Geszer kedvesen. – Hidd el, jobb, ha nem mondasz semmit!

Hát igen, Rowling könyvei után jóval egyszerűbb lett a dolog. A gyerekek kapásból megértik az alapkoncepciót, csak az keseríti el őket nagyon, hogy nincs Roxfort. Geszer azt állítja, a szerző a londoni Őrség, pontosabban mindkét Őrség megbízásából írta meg könyveit, az információ egy részének kiszivárogtatásához az Inkvizíció is hozzájárult. Lehet, hogy ez igaz. De az is lehet, hogy egyszerűen viccel. A Fénypárti Másféléknek a tréfálkozás lehetősége pótolja, hogy hazudniuk lehetetlen.

– De a rendes iskolába is járni fogok? – érdeklődött Kesa, nyilvánvalóan tagadó választ remélve.

– Természetesen – mondta Geszer. – Senkinek nem kellenek tanulatlan varázslók. A rendes iskolai foglalkozások után fogsz a miénkbe járni. De most... most egy ideig nálunk kell laknod, az Éjszakai Őrségnél. Vannak ott helyiségek a munkatársak részére, kapsz majd egy szobát egy nagy tévével és számítógépes játékokkal...

– Internettel – tette hozzá Olga.

Kesa egy kicsit elsápadt – tízévesen a kilátás, hogy valahova el kell menni a mama nélkül, ijesztőbb, mint amekkora örömet ígér, hogy varázsolhatsz. De azért elég eltökélten kérdezte:

– És a mama megengedi?

– Természetesen – bólintott Olga. – Mi majd meggyőzzük. És nem tart sokáig. Néhány nap... talán egy hét. És azután hazajöhetsz.

Zavulon szarkasztikusan mosolygott, de hallgatott. Valahogy nem sietett elmenni, nyilván nem telt még be az igazi próféta látványával. Mi ketten oldalt álltunk, Geszer és Olga pedig Kesát közrefogva a díványon ült, és kórusban ecsetelték neki a Másfélék életének előnyeit. Szemjon, aki nagy félelmet állt ki, míg meg nem érkeztünk, Olga Jurjevnával teázott a konyhában. Lényegében semmi borzasztó nem történt, mielőtt ideértünk volna. Egyszerűen csak rájött, hogy képtelen bárkivel is kapcsolatot teremteni mágikus úton, nem tudja letapogatni maga körül a teret, és a jövőbe látni legalább egypercnyire. Na és pillanatról pillanatra erősödött benne a közeledő veszély érzete.

Szemjon semmit nem tudott a „tigris”-ről, de azt felfogta, hogy itt most nem az Őrségek közötti szokásos huzavonáról van szó, a helyzet sokkal komolyabb. Ezért állt valamilyen készenlétbe helyezett igézettel arra várva, ki ér oda előbb...

– Az nagyon érdekes, hogy varázsló vagyok – mondta Kesa határozatlanul. – De... de muszáj azzá válnom? Nem maradhatok ember?

Geszer és Olga összenézett a fiú feje fölött. Zavulon hümmögött.

– De, maradhatsz – ismerte be Geszer. – Ha akarsz. Ezt akarod?

– Nem – tiltakozott Kesa határozottan. – Csak érdekelt.

A kisfiút zsírpacninak nevező, komisz szomszédasszonynak igazat kellett adni. A fiúcska puhány volt, arca kerek, az arcbőre rücskös, ami idősebb embereknél teljesen megszokott, de gyereknél rendkívül ritka. Az ilyen gyerekekről mondják a szüleik bocsánatkérő hangon: „Tudja, nagyon okos, jó gyerek...”

Ami a jóságot illeti, nem tudom; bár a fiú aurája jó, és egyértelműen Fénypárti. Zavulonnak semmi keresnivalója nem volt itt. És hogy okos – ez is igaznak látszott.

– Ez az egész a repülőgép miatt van? – folytatta a faggatózást Kesa. – Mert megijedtem?

– Igen – bólintott Geszer. – A repülőgép valóban lezuhanhatott volna, te előre láttad a veszélyt. Anton pedig – intett felém Geszer – megértette, hogy próféta vagy.

– És megmentette a repülőgépet? – érdeklődött a fiú.

– Mint tudod, a gép nem zuhant le – tért ki a válasz elől Geszer.

– Akkor én csak jósolni fogok tudni? Semmi mást? – kérdezte Kesa nyilvánvalóan elkeseredve.

– Nem, dehogy. Egyszerűen csak az fog sikerülni neked a legjobban – kapcsolódott be a beszélgetésbe Olga.

– Olyan ez, mint a zenével. Zongorázni mindenkinek meg kell tanulnia, még a hegedűsnek vagy fuvolásnak is. Hogy jobban fejlődjön. Úgyhogy hajigálhatsz majd Tűzgolyókat, megállíthatod az időt, láthatatlanná válhatsz...

Hirtelen elkapott a vágy, hogy rágyújtsak. Az utóbbi időben ritkán dohányzom, mégis megnyugtató érzés, ha van a zsebemben egy csomag cigaretta. Zavulonra néztem – hosszú, sötét szivart puhítgatva toporgott mellettem. Összenéztünk, és egyetlen szó nélkül kimentünk az erkélyre.

Ahogyan az egy kis lakás kis erkélyén várható is, alaposan tele volt zsúfolva. Akadt itt szánkó és régi gyerekbicikli, egész gyűjtemény üres lekváros meg savanyúságos üvegekből, egy nagy kartondoboz mindenféle lommal és egy műanyag ládikó szerszámokkal. A ládikó nyitva állt, és láttam, hogy a kalapács is, a laposfogó is rozsdásodik. De hát ki tartja a szerszámokat egy beüvegezetlen erkélyen? Jaj, a nők...

Vagy jobb lenne így mondani: jaj, a férfiak? Nehéz gyermekét egyedül nevelő anyának lenni. Különösen Oroszországban.

Rágyújtottunk – Zavulon előzékenyen felém nyújtotta a nyegle módon a hüvelyk-és mutatóujja közt tartott apró lángnyelvet, én pedig nem hárítottam el, rágyújtottam. Mélyen leszívtam a füstöt, és ezt mondtam:

– Az anyócát alighanem el kell küldeni nyaralni. Minek nyűglődne itt, ha egyszer a kölyök nálunk lesz? Hátha... felcsíp valakit, szórakozik...

– Küldd el! – hagyta rám Zavulon. – A Nappali Őrségnek nincs ellene kifogása.

– Milyen jóságos vagy ma – jegyeztem meg. – És ez, már megbocsáss a rossz szóviccért, nem vezet jóra.

– Megengedhetem magamnak, hogy jó legyek – nevette el magát Zavulon. – Te viszont, Anton, röstelled a saját jóságodat.

– Hogyhogy?

– Miért használnál különben ilyen szavakat: „anyóca”, „kölyök”, „felcsíp”? Eljelentékteleníted a saját jó javaslatodat. Röstelled.

Elgondolkodtam, majd ráhagytam.

– Igen. Röstellem. Napjainkban még a jóságos varázslók is igyekeznek gonosznak látszani. Zavulon... mondd, mi az, hogy a Homály teremtménye?

– Merő spekuláció – nevette el magát Zavulon. – Verd ki a fejedből!

– De hát a Homályban senki nem él – vetettem fel.

– Ha nem, hát nem – hagyta rám könnyedén a Setét, és megértettem, hogy több információt nem húzok ki belőle.

– Na jó – mondtam, és egy pöccintéssel lehajítottam a csikket az erkélyről, egy másik ujjmozdulattal pedig röptében megsemmisítettem. – Köszönöm, hogy segítettél. És hogy nem tartottál igényt a srácra.

– Lenne csak harci mágus, igényt tartanék rá, de még mennyire – nevette el magát Zavulon. – A fiú persze nem a miénk, de mindig vannak lehetőségek... És ha jövőbelátó lenne, harcolnék is érte. De egy prófétáért? Köszönöm, nem.

– Többre becsülöd a jövőbelátót, mint a prófétát? – lepődtem meg.

– Természetesen. A jövőbelátó arról beszél, ami megtörténhet, és a jövőt meg lehet változtatni. A próféta igazat jövendöl. Azt, ami elkerülhetetlen. Minek tudni az elkerülhetetlent, Anton? Ha az elkerülhetetlen rossz, nem érdemes időnek előtte bánkódni miatta. Ha meg jó, legyen kellemes meglepetés. A sok tudás: sok bánat. – Zavulon a kezében tartott bagóra nézett. – Viszlát, Fénypárti...

A cigaretta komor, bíborszín lángot vetett. A tűz átterjedt az ujjaira, végigfutott a karján, elborította egész testét. Zavulon a lángokon keresztül rám mosolygott – és eltűnt.

Csak az égő csikk hullott a lábam elé.

– Pozőr – mormoltam. – Pojáca... Öntelt hólyag!

Az, hogy Zavulon demonstratívan lemondott a próféta fiúról, engem megrémített. Lehet, hogy csak megjátszottá magát, de valami azt súgta nekem, a Setét azt mondta, amit gondol. Ugyanakkor egyáltalán nem mondott el mindent, amit tud. Ilyen rosszul ismerné a prófétákat, ennyire nem érti, ki is az a Tigris?

És egyáltalán: mi a csuda lehet a Homály teremtménye?

Zavulon úgy beszélt, mintha Geszernek pontosan értenie kellene, amit mond. Tehát ő is tudja...

De természetesen semmit nem kérdeztem a főnöktől. Borisz Ignatyjevicsnek megvan a véleménye arról, mit kell a beosztottak tudomására hoznia ahhoz, hogy sikerrel lássák el feladataikat.

Látogatásunk a Tolkov-lakásban pontosan úgy ért véget, ahogyan feltételeztem. A fiú anyját kocsiba ültették, majd Igor, Alisev és Germensohn kíséretében útnak indították a repülőtérre, hogy a menetrend szerinti járattal elrepüljön Barcelonába, tengerparti nyaralásra. Nyilvánvalóan jó anya volt – abból ítélve, hogy Szemjonnak két hatodik szintű beavatkozást kellett alkalmaznia a meggyőzésére, bízza a mi felügyeletünkre gyerekét, ő meg menjen nyaralni a katalán tengerpartra. Nekünk meg Geszer portált nyitott egyenesen az Őrség székházába.

A fiút pedig személyesen ő hasonította a Homályon való átkelés idején. Ha a kölyök nem lenne igazi próféta, ezt nagy megtiszteltetésnek nevezhetnénk.

A lakószobák a hivatali épület alagsorában voltak. Bevált megoldás – igazából kevesen laknak odalent, rendszerint az ügyeletesek éjszakáznak ott, vagy más városokból kiküldetésbe érkezett Másfélék.

Lejjebb van még néhány szint – a levél-és kelléktáraktól az előzetesen letartóztatottak celláiig. De ez egy másik történet, oda másik lépcső vezet, és egyáltalán nem könnyű lejutni.

Kesa a nemdohányzók szobáját kapta meg. Lecipeltek oda egy hatalmas plazmatévét, kétféle számítógépes játékot, egy kupac CD-t és két zsák különféle játékszert, amit a közeli gyerekáruházban szereztek be. A jelekből ítélve egy gyerektelen munkatársat küldtek el bevásárolni, különben aligha lettek volna itt plüssállatok, legókészletek, távirányításos autók és helikopterek, társasjátékok, amelyekkel egyedül nem lehet játszani, készségfejlesztő fajátékok kiscsoportos óvodásoknak. Kesa kezét vaskos derekára téve, kissé rémülten nézte ezt a jókora kupacot.

– Szemjon, figyelj oda, hogy a kosztjáról családos munkatárs gondoskodjon, akinek vannak gyerekei! – kértem.

– És a gyereke lehetőleg száz évnél fiatalabb legyen. Különben rablóhúst, sört meg füstölt kolbászt hoznak enni a gyereknek.

– A sör még korai lenne neki, ezt értem – bólintott Szemjon. – De mi a baj a rablóhússal meg a kolbásszal? Emlékszem, a polgárháború idején történt a dolog, a pályaudvaron összeszedtem egy csavargó gyereket, akiről kiderült, hogy Fénypárti Másféle. Egyébként ismered is... de ez mellékes. Csontsovány volt! Na és egy hónapig kolbásszal etettem. Ukrajnában történt a dolog, nagyon jó kolbászt csinálnak ott... sütni valót...

– Értem, túltárgyaltuk – bólintottam. – Valamelyik asszonyt kérd meg, hogy foglalkozzon a fiúval! Rendben?

– Megkérek valakit – nevette el magát Szemjon. – De a vacsora még odébb van, a főnök azonnal foglalkozni akar a fiúval, a mágia alapelemeit akarja megtanítani neki.

Vállat vontam. Minek ez a nagy sietség? A gyerekre most az egész Éjszakai Őrség vigyáz. Tisztázni kellene előbb, mire képes...

– Megyek – mondtam Szemjonnak. – Hazaviszem a családomat. Szvetlana azt ígérte, borscsot főz.

– A borscs, az remek – terült szét a mosoly Szemjon képén. – Én meg átmegyek az étkezőbe. Eszem valamit, és megkérem a szakácsnőt, hogy kotyvasszon valamit a fiúnak.

A szakácsnőnk negyven körüli asszonyság volt, Másfélének gyengécske, de remekül főzött. Az étel a mi étkezőnkben csak áraiban maradt el egy Michelin-csillagos étterem mögött.

– Kitűnő ötlet – hagytam jóvá.

A kocsiban Nágyka megállás nélkül fecsegett. Először is, fellelkesítette a Geszer nyitotta portál. Ő maga is tudott portált nyitni, bár ezt a legszigorúbban megtiltottuk neki, ráadásul Geszer portálja szerinte különleges volt. Valamiféle „finom energetikai struktúra” és „személyes elegancia” jellemezte. Egyébként pedig megnyitására Geszer egy nagyságrenddel kevesebb energiát fordított, és csak az tudott átmenni rajta, akinek ezt ő engedélyezte.

Másodszor, Nágya nagyon sajnálta a próféta fiút. Sajnálta, mert a mamájával él, a papája nélkül. Sajnálta, mert a fiú nem utazhatott el a tengerhez. Sajnálta, hogy a mamája nélkül, az unalmas hivatalban kell gubbasztania... bár érdekes játékokat vittek oda neki, vajon ha elkérné tőle a helikoptert, megengedné a fiú, hogy játsszon vele egy kicsit? Sajnálta, mert kövér és nem sportol, az iskolában biztosan kinevetik.

Harmadszor, Nágya nagyon büszke volt, hogy helyes tanácsot adott magának Geszernek. Nem, nem arról van szó, hogy hencegett volna, de többször is visszatért rá...

Szvetlana alig észrevehetően mosolygott a hátsó ülésről áradó fecsegést hallgatva. Majd halkan megszólalt:

– Nagyon féltettelek benneteket.

– Egész hadsereg voltunk.

– Na és sokat számított? Nem szeretem az érthetetlen bűvésztrükköket...

– Ez afféle emberi atavizmus – sóhajtottam. – A Másféléknek szeretniük kell a mágia minden megnyilvánulási formáját. Egyébként nem tudod, mi lehet a Homály teremtménye?

– Először hallom – csóválta a fejét Szvetlana.

– Hát én is...

– De én tudom! – kiáltott fel mögöttünk Nágya.

Lenyűgöző a gyerekeknek az a képessége, hogy minden érdekeset meghalljanak, még akkor is, ha a saját szájuk be sem áll.

– És? – figyeltem fel.

– Ha a Homályban élnek növények...

– Miféle növények?

– Hát a kék moha! Akkor olyannak is lennie kell, amelyik azzal táplálkozik.

– Na és mi eszik mohát? – kérdezte Szvetlana.

– A szarvasok – feleltem gépiesen. – De ez... ez semmiképpen sem emlékeztet szarvasra. Természetesen barom, de semmiképp sem szarvas...

– Anton!

– Miért, mit mondtam? – morogtam. Nágya vihogott.

– Kritikus a helyzetünk...

– Már nem kritikus! Valaki vadászott a próféta fiúra. Na és? Az egész Őrséggel szemben, főleg, ha a Setétek is segítenek, senkinek semmi esélye. Geszer most majd kapcsolatba lép az Inkvizícióval, ha már meg nem tette. Majd kotorásznak az archívumokban. Megtalálják, miről van szó. Talán valamilyen szekta. Mint a Regin Fivérei, emlékszel? Inkább azt döntsd el, befejezed a borscsot, vagy matekozol Nágyával!

– A matematikát választom – feleltem. – A borscsfőzéshez nem értek.

Szekta... Lehet, hogy tényleg az? Üldögéltek csöndben néhány száz évig, és várták a prófétát. Talán azt akarják, hogy tálja fel nekik az élet értelmét. Ültek, vártak... Feltöltötték az amulettjeiket energiával, edzették a vadászt...

Elfogadható változat. Egzotikus, de érthető. Szeretném remélni, hogy így van.

7. FEJEZET

A MATEMATIKA nehezen ment Nágyának. A nyelveket könnyedén elsajátította, ráadásul elvből maga tanulta őket, nem folyamodott a mágiához. A történelem remekül ment – nagyon érdekelte, az embereké is, a Másféléké is. Sokat és szívesen olvasott.

De a matematika nem.

Nagy kínnal túlestünk a másodfokú egyenletek felén (nevezhetnek szadistának, fordulhatnak a gyermekjogi ombudsmanhoz, de Nágya olyan iskolába jár, amelynek oktatási programja nem felel meg az oktatási minisztérium előírásainak). Lányom megkönnyebbülten csukta be a füzetet, és az ágyra telepedett egy könyvvel. Futó pillantást vetve a borítóra úgy véltem, valamiféle Harry Potter-utánzat – lelkes fiút ábrázolt, aki éppen igézetet csinál (legalábbis valamilyen meglepő módon csillogó, kék köd borítja el a kezét, a srác közben komoran ráncolja homlokát). Én átmentem a nappaliba, kiválasztottam Terry Pratchett egyik könyvét, és lefeküdtem vele a díványra.

Mi kell még egy családos, már nem egészen fiatal varázslónak a boldogsághoz egy viharos nap után? Kitalált varázslókról olvasni, mialatt a felesége borscsot főz, a kislánya pedig valami békés és csöndes dologgal foglalatoskodik.

– Papa, tehát tényleg léteznek a Homály teremtményei?

Nágyára néztem. Mit is olvas?

– Talán. Nem tudom.

– És vadásznak a prófétákra?

– Ne higgy el mindent, amit a mesékben mondanak!

– feleltem, lapozva egyet. Széltoló, a varázsló éppen belesodródott a következő bonyodalomba, amelyből majd természetesen sikerrel kiverekszi magát. A hősök mindig kimásznak a slamasztikából, ha a szerző kedveli őket... és ha még nem unt rájuk.

– De hát ez nem mese!

– Mi? – Kivettem a könyvet lányom kezéből, fellapoztam a kiadói adatokat. Aha... tényleg. A Másféle Szó Kiadó Másféléknek publikál könyveket és egyéb kiadványokat. Fénypártiak és Setétek számára válogatás nélkül. Természetesen semmilyen különösen komoly dolgot nem jelentetnek meg – az igazi igézetek vagy szigorúan titkosak ahhoz, hogy kinyom-tathatóak lennének, vagy lehetetlen csak szavakban, papírra vetve átadni őket. Vannak dolgok, amiket csak élőszóban és példákon bemutatva lehet közvetíteni. Nyomtatásban csak a legalapvetőbb dolgok jelennek meg... és itt nincs különösebb jelentősége a titkosságnak, ha egy ilyen könyv egy közönséges üzletbe kerül (ami néha meg is történik), gyerekkönyvnek vagy egy grafomán fantasztikus művének tekintik. A könyv címe: Híres Másfélék gyerekkora.

– Ez valami tankönyv?

– Kötelező olvasmány. Történetek nagy varázslók gyerekkoráról.

Én nem járhattam a mágusiskolába. Azokban az években nem túl sok Másfélét találtak, és nem tartották célszerűnek iskolát nyitni a számukra. Úgyhogy én munka közben tanultam...

Átlapoztam a Merlinről, Kari Zemiusról, Michel Lefroy-ról, Pan Csangról szóló fejezeteket. Ráakadtam a Geszerről szólóra, és elvigyorodtam elolvasva az első sorokat: „Amikor a nagy Geszer még kisgyerek volt, Tibet hegyei között élt. Kiskorában csúnyácska, beteges volt, gyakran megfázott, ezért a Dzsora – „taknyos” – csúfnevet adták neki. Senki nem tudta, hogy Geszer valójában Másféle, a Föld egyik legerősebb mágusa. Erről csak egy Setét Másféle, Szoton tudott, aki arról álmodozott, hogy Geszert Setétté teszi...”

– Tovább – mondta Nágya türelmetlenül. – Erasmusról...

– Rotterdami Erasmus talán próféta volt? – csodálkoztam a megjelölt oldalnál kinyitva a könyvet. A könyvjelző rózsaszínű volt, rajta tündérkék valamelyik Disney-rajzfilmből. – Á... Darwin...

A szerző nem kényeztette ifjú olvasóit változatos bevezetőkkel. Ez egyébként adott az elbeszélésnek valamilyen epikus jelleget.

.Amikor a nagy próféta, Erasmus Darwin kicsi volt, Elton falucskában élt, Írországban. Kiskorában álmodozó, romantikus fiúcskának ismerték. Gyakran elszökött otthonról, lefeküdt a virágzó lóhereföldön, és a virágokat nézegette. Erasmusnak meggyőződése volt, hogy a növények is képesek szeretni, mint az emberek, sőt, megvan a maguk szexuális élete. Erről írta nagyszerű poémáját, »A virágok szerelmé«-t. De ez később történt...”

Becsuktam a könyvet, megnéztem a borítót. „Segédanyag kötelező olvasmányokhoz felső tagozatos és közép-iskolás korú Másfélék számára”. Hümmögtem.

– Papa, talán azt hiszed, semmit sem tudok a szexuális életről? – kérdezte Nágya.

Ránéztem.

– Nágya, tízéves vagy. Igen, azt hiszem, semmit sem tudsz.

Nágya egy kicsit elpirult.

– De hát nézem a tévét – motyogta. – Tudom, hogy a felnőttek szeretnek csókolózni meg ölelkezni...

– Állj! – estem pánikba. – Erről beszélj inkább a mamával, rendben?

– Rendben – bólintott Nágya.

Vissza akartam adni a könyvét.

– Amit a Homályról ír, az igaz? – kérdezett megint Nágya.

– A Homályról? Ja, igen... – Továbbolvastam a szöveget. Erasmus megtanult lemerülni a Homályba... A Másfélék megpróbálták bevonni őt az Őrség munkájába... na szép, a Nappaliéba... Mi?

Leültem a díványra, és rámeredtem a szövegre:

„...a prófétákat és jövőbelátókat mindig nagyra becsülik az Őrségekben, mert az ő képességük rendkívül ritka – különösen az igazi prófétáé. És ha egy próféta az egyik erő szolgálatába áll, az igen nagy bajokhoz vezethet. Ezért maga a Homály igyekszik ezt megakadályozni. Ha a próféta valami nagyon-nagyon fontosat mondhatna, amit a Másféléknek nem kell tudniuk, akkor elmegy hozzá a Homály teremtménye. A Homály mélye szüli őt, és a Homály teremtményének ereje végtelen – egyetlen Másféle sem képes megállítani vagy legyőzni. És vagy békén hagyják az Őrségek a prófétát, vagy a Homály teremtménye megöli őt – hogy ne történjen nagyobb baj... Akis Erasmusnak szerencséje volt. Amikor megértette, hogy a Homály szülötte a nyomában van, elment kedvenc fájához, egy öreg, odvas kőrishez, és próféciáját belekiáltotta a fa egyik üregébe. Amikor a próféta kimondja élete legfőbb jövendölését, nem emlékszik szavaira. A Homály teremtménye megértette, hogy a jóslatot senki nem fogja megtudni, és békén hagyta Erasmust... „

A folytatás azt mesélte el, hogyan sikerült a ravasz Erasmusnak rávennie az Őrségeket, hogy ne háborgassák, boldogan élt, szórakozásképpen gólemeket fabrikált és holttesteket állított talpra, gyakran mondott egyszerű jóslatokat Másféléknek, néha pedig sokkolta a körülötte élő embereket a tizenhetedik században a Nagy Bummról beszélve, máskor meg a hidrogén-és oxigénmeghajtású reaktív hajtóművekről vagy az élet önnemzéssel végbement születéséről az óceánokban. Néhány szóban megemlítették unokáját, Charlest is, akit az emberek sokkal jobban ismernek. Idővel Erasmus visszavonult, és ahogyan az a Másfélék körében szokásos, megrendezte saját halálát, és most valahol Nagy-Britanniában él, senkivel nem óhajtva kapcsolatot tartani...

Gyorsan a fejezet végére lapoztam. Vajon miről híres ez a próféta, akiről én őszintén szólva eddig még csak nem is hallottam. Nos... itt van:

„Bizonyára azt kérdezitek: miről is híres Erasmus Darwin? Hát arról, hogy sikerült becsapnia a Homály teremtményét. A próféták rendszerint csak akkor tudják elmondani legfőbb próféciájukat, ha rögtön a hasonításuk után mondják ki – hiszen még a Homály teremtményének is időbe telik, míg megtalálja áldozatát. Erasmus pedig kitalálta, hogyan szabadulhat meg üldözőjétől, amikor a szörnyeteg már a sarkában volt, és vakon izzó szemének pillantása nyomán az emberek alig voltak megkülönböztethetőek az Erasmus által annyira szeretett növényektől... Soha nem szabad kétségbeesni, soha nem szabad megadni magunkat, még a legyőzhetetlen erőt is rá lehet szedni – erre tanít minket a nagyszerű kis Másfélének, Erasmusnak az élete...”

– Vakon izzott a szeme... – mondtam orrnyergem megdörzsölve. – Tigris, tigris...

– Valami új fordítás? – kérdezte Szvetlana kikukkantva a konyhából.

– Minek a fordítása?

– ”Tigris, tigris, csóvafény Éjszakáknak erdején, Mily kéz adta teneked / Szörnyű és szép termeted?” Blake.

William Blake.[3] „A tigris” című verse.

– Nem tudod véletlenül, ismerte-e Charles Darwin nagyapját?

– Erasmust? – kérdezett vissza Szvetlana. – Aki Másféle volt?

Bólintottam, és felálltam a díványról.

– Már hogyne ismerte volna? Blake még illusztrálta is a könyveit. Valami a növények szerelméről.

– Hát nem csak verseket írt?

– Egy csomó könyvet illusztrált, képzőművészként nem kevésbé híres, mint költőként. Egyébként a szó betű szerinti értelmében nem volt Másféle, de volt egy rendkívül ritka képessége... – Szvetlana hirtelen elakadt.

– Éspedig? – kérdeztem fáradtan, és kinyitottam a szekrényt, amelyet Nágyának szigorúan tilos volt megközelíteni. A zárak vele szemben sajnos semmit nem érnek, de Nágya okos kislány, és szófogadó.

– Látta a Másféléket. A Setéteket is, a Fénypártiakat is.

– Mint ismerősöm, a rendőr – említettem meg. – Szvetlana, be kell mennem a hivatalba.

– Eszel borscsot? – kérdezte a feleségem.

Csak felsóhajtottam, teleszórva zsebeimet mindenféle mágikus aprósággal. Száz százalékig biztos voltam abban, hogy egyikre sem lesz szükségem ezek közül az amulettek közül, de a megszokás erősebb volt.

– Anton... – szólt utánam Szveta, mikor már az ajtóban álltam.

– Mi van?

– Valamikor kiléptem az Őrségből, hogy együtt lehessünk...

– Emlékszem.

– Már régóta arra szeretnélek kérni...

Ránéztem. Szvetlana elhallgatott egy pillanatra, azután lesütötte a szemét.

– Vigyázz magadra!

Úgy rohantam fel a második emeletre, Geszer irodájába, mint az őrült. Tekintetbe véve, hogy a híres Másfélék gyerekkoráról szóló könyvvel hadonásztam, alighanem úgy festettem, mintha egy mesekönyvben rejtjeles próféciát találtam volna kétszáz évre előre, beszámolót űrlényekkel való találkozásról, a nátha gyógyszerének receptjét vagy egy illetlen akrosztichont a második fejezet elején.

– Ég a ház? – kérdezte Geszer.

Az asztal szélén ült, karosszékében a próféta fiúcska. A szék finoman fogalmazva nagy volt a legénykének. Abból ítélve, hogy Kesa a legegyszerűbb meditációs póz ügyetlen utánzásában ült, Geszer arra próbálta megtanítani, hogyan ellenőrizze képességét. Más nem volt ott.

– A tigris! – kiáltottam.

– Még messze van – felelte Geszer nyugodtan. – Úgy gondolom, reggelig van időnk.

– Tigris, tigris! éjszakánk

Erdejében sárga láng,

Mely örök kéz szabta rád

Rettentő szimmetriád?

Milyen katlan, mily egek

Mélyén gyűlt ki a szemed?

Szárnyra mily harc hőse kelt,

Aki e tűzhöz nyúlni mert?

Milyen váll és mily művész

Fonta szíved izmait?

És Mikor elsőt vert szíved,

Milyen kar s láb bírt veled?

Milyen pöröly? mily vasak?

Mily kohóban forrt a agyad?

Mily üllőre mily marok,

Törte gyilkos terrorod?[4] – szavaltam.

– Nekem jobban tetszik a másik fordítás – mondta Geszer.

– Az így hangzik:

Szíved izmait mi csel

És mi váll csavarta fel?

És mikor vert, volt erő,

Kéz-láb, dacra vakmerő?

Volt pöröly? És lánc-e, több?

Mily kohón forrt a velőd?

Volt üllő? Volt vad kapocs,

Gyilkos présével dacos?[5]

Kesa, szemét kinyitva, értetlenül bámult ránk. Napjainkban ritkán látni, hogy két felnőtt férfi szavalni kezd. Majd újra becsukta a szemét. Elképesztő, milyen nagy igyekezet!

– Na és mi a különbség? – kérdeztem komoran.

– Ha hihetünk ennek a fordításnak, reggelig van időnk[6] – magyarázta Geszer. – De a másik estére teszi a Tigris megjelenését:

Hogy a csillagfény kigyúlt

S az ég nedves könnye hullt,

Rád mosolygott Alkotód?

Ki bárányt is alkotott?

– Maga mindent tud – mondtam. – Erasmus Darwin próféta. Az egyetlen próféta, akinek sikerült megmenekülnie a Homály teremtményétől.

– Nem tudom – felelte Geszer egyszerűen. – Van egy ilyen verzió. De én csak afféle költői szabadságnak tekintem, az írországi Fénypártiak és Setétek közti valamilyen megszokott marakodás tükröződésének.

– A Tigris olyasmi, mint a Tükör? – kérdeztem.

– Nem. Egyáltalán nem minden prófétát vesz üldözőbe a Homály teremtménye. És egyáltalán nem érdekli az Őrségek közti erőegyensúly. Ha... ha hihetünk a legendáknak... az olyan próféciák elhangzását igyekszik megakadályozni, amelyek szörnyűséges bajokat és katasztrófákat jövendölnek. És megsemmisít mindenkit, aki az útjába áll...

– Maga tudta – mondtam ki. – Maga mindent tudott, Borisz Ignatyjevics.

– De nem tudtam semmit! – ordította Geszer. – Hát mi vagyok én? Komputer, hogy mindenre emlékezzek? Zavulon célzott a Homály teremtményére. Én semmi ilyesmiről még csak nem is hallottam, de megjátszottam magam... mintha érteném, miről van szó. Utasítottam az elemzőket, ők átbogarászták az adatbázist, és fél órával ezelőtt adták ide nekem ezt a könyvet... plusz kétoldalnyi elemzést és lehetséges variációt... Tolik adta ki neked az információt? Az évszázad végéig megvonom a prémiumát!

– Senki nem adott ki semmit – keltem barátom védelmére.

– Nágya olvasta ezt a könyvet mint kötelező olvasmányt, és kérdezett valamit. Beleolvastam. Azután... azután a család közösen találta ki. Erasmust, Blake-et, a Tigrist...

– Erasmushoz nyilván nem ember alakjában ment el a Homály teremtménye – nevette el magát Geszer. – Erasmus azután mesélt valamit a barátjának, aki, bár nem volt Másféle, látta őket...

– Borisz Ignatyjevics, segítséget kell kérni az Inkvizíciótól – mondtam. – Ha mindez igaz, akkor a Tigrissel szemben...

Geszer nem engedte, hogy befejezzem.

– Megtagadták a segítséget, Anton.

– Mi? – képedtem el.

– Az Inkvizíció azt tanácsolja, ne bonyolódjunk konfliktusba, tegyük lehetővé, hogy a Tigris elvigye a fiút.

Most először ejtette ki úgy a Tigris szót, hogy az tulajdonnévnek hangzott.

– De hát ő... – Kesára sandítottam.

– Igen, a Tigris megöli őt – bólintott Geszer.

– Borisz Ignatyjevics!

– A fiú nem hall minket – nyugtatott meg a főnök. – Leárnyékoltam. Egyszerűen azért, hogy ne zavarja a hangunk.

– Geszer, akkor ki ez a Tigris?

– Senki nem tudja, Anton. Nagyon is ritka jelenség. Vagy sikerül a prófétának elmondania legfőbb jövendőlését, és akkor a Tigris visszavonul tőle. Vagy... vagy megöli a prófétát, és elmegy. Feltételezem, hogy ezért van ilyen kevés próféta. A teremtmény rendszerint előbb megtalálja, mint mi.

– Mi az a legfőbb prófécia?

Geszer felsóhajtott. Tüntetőleg az órájára nézett. Azután az egyik fotelra mutatott, és ő is letelepedett mellém. Kesára sandított, ujjával megfenyegette. A fiú megint lehunyta a szemét.

– A legelső jövendölést, amelyet a próféta funkciójába lépve elmond, a legfőbbnek nevezik. Ez lehet nagyon fontos, de lehet teljesen jelentéktelen is. De van... van egy feltételezés... itt nagyon ingoványos talajra lépünk, Anton.

– Ne húzza az időt!

– Van egy olyan feltételezés, hogy az első prófécia nem a valóság megjövendölése, hanem annak megváltoztatása. És van egy másik... hogy a jövőt megváltoztatni a próféta természetesen nem képes. De kiválaszt egyet a lehetséges áramlatok közül, előhívja... és ezzel fixálja. Hogy a fotósok nyelvén fogalmazzak.

– Ma már nincsenek olyan fotósok, akik előhívnak és fixálnak – mormoltam. – Vagyis a Tigris elejét veszi az első próféciának, mert ha az borzalmas, meg is valósul?

– Hát igen. Például ha a fiú megjósolja a harmadik világháborút, az be is következik. Ha egy több kilométer átmérőjű aszteroida becsapódását jövendöli, az ránk is fog zuhanni.

– De az, amit nekem mondott a repülőtéren...

– Az nem prófécia. Előrejelzés. A próféciát most kell elmondania, a hasonítása után. Rendszerint az első napon. Néha az első órákban.

Odanéztem a kövér kölyökre, aki a hatalmas, kopott karosszékben fészkelődött.

– Mit akar csinálni, főnök? – kérdeztem.

– Noszogatni a fiút, hogy mégiscsak mondja el a legfőbb próféciáját. Hiszen egyáltalán nem törvényszerű, hogy borzalmas legyen. Semmi kedvem, Anton, meghátrálni holmi érthetetlen Homály-teremtmény előtt, amely ráadásul szóba sem akar állni velünk!

– A fiút nem sajnálja?

Geszer vállat vont.

– Mindenkit nem sajnálhatsz meg. Ha egyetlen gyermek könnyei miatt tucatnyi Másfélének kell a vérét áldoznia... hát inkább csak bőgjön. De tétlenül sem akarom áldozatul odadobni.

– Tehát ha eljön a Tigris...

– Az Éjszakai Őrség nem fog harcba szállni vele.

– Ez aljasság.

– Ez így becsületes. Ha az Inkvizíció segítene... lenne valamilyen esély. Talán. De megtagadták. Most minden attól függ, mennyi időnk van, mikor jelenik meg a Tigris. Ha reggel felé, valószínűleg boldogulok a fiúval. Mondja csak el a próféciáját... én meg sem hallgatom. Motyogja bele a vécécsészébe. Vagy egy odúba, mint Erasmus... növeszthetek neki egy odvas fát. De ha éjszaka jön el a Tigris...

– Borisz Ignatyjevics, hogy van az eredetiben? – kérdeztem. – Blake-nél? Napkelte előtti csillagfény? Vagy „Hogy a csillagfény kigyúlt”?

Geszer néhány másodpercig hallgatott. Majd idézte:

– When the stars threw down their spears,

And water ’dheaven with their tears...

– A fenébe! – tört ki belőlem.

– Nagyon remélem, hogy orosz viszonyok között a fordítás fontosabb az eredetinél – mondta Geszer.

– Amikor lehullott a csillagok sugara... – mormoltam.

– Nem lehet, hogy ez a hajnalt jelenti? Nem a csillagok feltűnését az égen? A költők... olyan költők...

– Az elemzők azt mondják, ez utalás Milton művére, az Elveszett Paradicsomra. És itt a bukott angyalokról van szó, akiket legyőztek, akik lezuhantak az égből, és akiket a többi angyal megsiratott... A költők, Anton, igazad van, ők ilyen költők... Próbálj csak eligazodni, mire is gondoltak...

Odamentem az ablakhoz, és felnéztem a moszkvai égre. A megszokott, alacsony moszkvai égre. A csillagok nem látszottak, bár már besötétedett, fel kellett volna jönniük. Eső... nagyon valószínű, hogy eső lesz...

– Anton, nem tehetsz semmit – mondta Geszer lágyan.

– És én sem. És az egész Őrség együttvéve sem. Menj, én dolgozom a fiúval. Remélem, sikerül.

A főnök persze pragmatikus. És pragmatikus lévén habozás nélkül átadja a fiút akár a Homály teremtményének, akár egy igazi tigrisnek az állatkertben, ha úgy ítéli meg, hogy ez a kisebbik rossz. De egyszerűen makacsságból mindent megtesz, amit csak lehet, hogy megmentse...

Ezt tudtam.

– Itt leszek a hivatalban – mondtam. – Ha van valami, telefonáljon, Borisz Ignatyjevics...

Geszer bólintott.

– Amiről beszéltünk... titok? – kérdeztem meg mindenesetre már az ajtó felé menet.

– Ahogy szükségesnek látod – felelte váratlanul Geszer.

Megálltam. A főnökre néztem.

És kimentem, becsukva magam mögött az ajtót.

Az ügyeletesek szobájában hárman ültek együtt – Lasz, Szemjon és Aliser. Nem a próféta fiúról és nem is a Tigrisről tárgyaltak. Jóval fennköltebb témája volt társalgásuknak.

– És akkor megéreztem – mesélte Lasz hogy megszáll a nyugalom és a lelki béke. Tehát helyes volt a döntésem, hogy Istenhez fordulok.

– Még szép, egy üveg konyak után – jegyezte meg Aliser.

– Szevasz, Anton!

– Szevasztok – feleltem letelepedve az asztalhoz. Az ügyeletesek szobája eléggé tágas, de a két dívány, a nagy, kerek asztal és a körülötte álló fotelek, az egyik fal melletti teakonyha miatt nem túl sok a hely benne.

– A konyaknak ehhez semmi köze! – méltatlankodott Lasz. – Te hiszel Allahban?

– Hiszek – felelte Aliser. – Ezért is nem iszom.

– Na és a sör?

– Sört iszom. A próféta azt mondta, hogy az első csepp bor megöli az embert, de a sörről egy szót sem szólt.

– Mellébeszélés – zárta le a témát Lasz. – Akkor meg miért gúnyolod az istenhitemet?

– Nem gúnyolom – felelte nyugodtan Aliser. – Nagyon jó, hogy hiszel. Csak a lerészegedést nem kell összekeverni az isteni hívással. Nem jól veszi ki magát.

Lasz csak legyintett.

– Az enyhe lerészegedés segít az embernek, hogy megszabaduljon a formaságoktól, felszabadítsa a tudatát.

– Ez egyáltalán nem feltétele az Isten megnyilatkozásának – hümmögött Szemjon. – Én például szeretek templomba járni, ott nyugalom van, jó illat, jó az aura, fényes. De Istent nem érzem.

– Eljön majd a te órád is! – mondta Lasz ünnepélyesen.

– És megérzed Istent magadban. Hiszen te jó ember vagy.

– Másféle vagyok – felelte Szemjon. – És remélem, hogy jó. De Másféle. És attól félek, számunkra nincs Isten.

– Fiúk, kérdezhetek valamit? – szóltam közbe.

– Na? – élénkült fel Lasz.

– Ha pontosan tudod, hogy lehetetlen győzni, de ha nem szállsz harcba, elpusztul valaki... Mit csinálsz?

– Ha lehetetlen, akkor miért kellene elpusztulnom?

– kérdezte Lasz.

– Ha muszáj harcolni, nem számít, győzöl-e, vagy sem – felelte Aliser.

– Mi van, nagyon rosszul áll a fiú szénája? – komorodott el Szemjon.

– Fiúk, hallottatok a Homály teremtményéről? – folytattam a faggatózást.

Hallgatás.

– Én is csak most hallottam róla. Azért van ez, mert nem olvasunk gyerekkönyveket. Csak azt nem tudom, jó-e...

– Ha elkezdted, mondd tovább! – szólt Szemjon. – Vagy mondd el egyből, vagy hallgass róla örökké. Minden más tisztességtelen.

– Az az érzésem, Geszer ránk bízza a döntést – mondtam. – Fiúk, ma éjjel megostromolják a hivatalunkat. Pontosabban megostromolja... És nem győzhetünk.

8.FEJEZET

ŐSZINTÉN SZÓLVA az volt a benyomásom, Geszer hallgatólagosan azzal bízott meg, hogy toborozzak önkénteseket. Valahogy rögtön magam elé is képzeltem, hogyan történik majd – elmondom a fiúknak, ők elmondják a barátaiknak, és a hivatalban összegyűlik az egész Őrség, és amikor megjelenik a Tigris, Moszkva összes Fénypártija fogadja... És együtt szembeszállnak vele. Végül is ki mondta, hogy lehetetlen legyőzni a Homály teremtményét? Na hisz, az elemzők... eredete ismeretlen, ereje ismeretlen, céljai nehezen értelmezhetőek, legyőzni lehetetlen...

Győzünk! Összegyűlünk mindannyian – és győzünk. Együtt még az ördöggel viaskodni is vidámabb dolog. Szemjon, Aliser meg Lasz talán elfogadja azt, hogy átadjunk egy védtelen gyereket holmi ismeretlen szörnyetegnek?

– Ha közülünk kerülne valaki ilyen históriába, beavatkoznék – mondta Szemjon. – Ha a te lányodról lenne szó... pfű-pfű... – Szemjon lekopogta az asztalon. – De ezért a fiúért nem.

– De hát közülünk való! – hökkentem meg.

– Fénypárti Másféle – bólintott Szemjon. – De nem közülünk való. Talán egy év múlva már az lesz. Egy hónap múlva. De most még nem az. Hiszen te magad mondod, hogy nem győzhetünk. Talán jobb lesz, ha mindannyian elpusztulunk?

– De honnan tudjuk, hogy lehetetlen győznünk? – makacskodtam.

– Abból az összetűzésből kiindulva, amelyik ma történt napközben, lehetetlen – válaszolta nyugodtan Szemjon. – Esélyünk sincs. És ostobaság lenne elpusztítani az Őrséget egyetlen Másféle miatt.

– Szemjonnak igaza van – bólintott Aliser. – Nem félek attól, hogy elpusztulok egy összecsapásban, ha van esély a győzelemre. De ez a játék nem a mi szintünkön folyik.

Láttam őt... és nem tetszett. Reménykedjünk, hogy Geszernek sikerül megtanítania a fiút, hogyan mondja el a próféciáját.

– De hát éppen az előbb mondtad, hogy ha muszáj harcolni, mindegy, hogy győzhetsz-e.

– Igen. De itt nem muszáj harcolni.

Laszra néztem.

– Miért ellenszenves, kövér fiúcska a próféta, miért nem gyönyörű, fiatal lány? – kiáltott fel. – Így semmi motiváció az önfeláldozásra!

– Mintha megkeresztelkedni készültél volna... – emlékeztettem.

– Erről van szó. Meg akarom érni. Tudod, még az ostoba lovagok is, akik pedig alig várták, hogy megverekedhessenek bárkivel, még ők is csak akkor indultak harcba a sárkány ellen, ha az gyönyörű fiatal lányt rabolt el, nem pedig egy takonypóc fiút.

– Valahogy nagyon is egoista a motivációd – mondtam dühösen.

– Esztétikus – javított ki Lasz. – Ha már fel kell áldoznom magamat, a cél legyen magasztos.

– A próféta élete nem elég magasztos cél?

– A próféták általában nem túl vidám jövendöléseket mondanak – mormolta Szemjon.

Végignéztem rajtuk, és kellemetlen előérzet kerített hatalmába.

– Mi van, már megbeszéltétek a helyzetet? – kérdeztem.

– Természetesen – felelte Szemjon. – Azt, hogy kivel van dolgunk, nem tudtuk. De feltételezni, hogy a támadás megismétlődik, ahhoz nem kell sok ész.

– De ha megmakacsolom magamat, és a srác védelmére kelek? – néztem Szemjon szemébe.

– Akkor segítek neked – bólintott Szemjon. – És együtt pusztulunk el. Úgyhogy arra kérlek, ne csináld. Gondolj Szvetlánára! És Nágyára! És mondd meg becsülettel: készen vagy meghalni egy számodra ismeretlen fiúcskáért?

Végignéztem barátaimon.

Néhány pillanatig gondolkodtam.

Magam elé képzeltem Szvetát, Nágyát...

Azután a próféta fiút.

És ért mondtam:

– Nem, Szemjon. Nem vagyok kész rá.

– És igazad is van – bólintott Szemjon. – A magasztos célok, a fennkölt fellángolások, a vakmerő bátorság, a fenntartás nélküli önfeláldozás: mindez nagyon szép. De csak ha van oka. Igazi oka. Különben minden nemes törekvésed... csak ostobaság. Az Őrségek krónikái sok Másféle emlékét őrzik, akik jó szándékúak, de ostobák voltak. De csak a krónikákban maradt fenn a nevük. És nem követendő példaként.

– Inkább menj haza! – tette hozzá Aliser. – Nem is vagy ügyeletes.

Rájöttem, hogy amikor megengedte, hogy megosszam az információt a Tigrisről, Geszernek egészen más volt a célja. Engem akart észre téríteni.

Nos, sikerült neki.

Természetesen nem mentem haza. Többé már senkit nem zaklattam a kérdéssel – hajlandó-e reménytelen küzdelembe bocsátkozni a Homály teremtményével. És nem is kóboroltam a hivatali épületben, gondolatban Másféle őrszemeket állítva a kulcspontokba. Benéztem az elemzőkhöz, elkértem a Geszer számára készített jelentésük másolatát (mielőtt ideadták volna, a srácok kapcsolatba léptek a főnökkel, és megkapták jóváhagyását). Figyelmesen átolvastam, meggyőződtem róla, hogy Geszer igazat mondott, és az elemzők véleménye szerint (amely a Tigrissel szembeni néhány tizenötödik és tizenkilencedik századi, rosszul dokumentált összecsapási kísérleten alapult) a Homály teremtményével szemben nem lehet győzni.

Az Őrség épülete éjszakánként, bármily furcsa is, kihalt. Bár a nevünk Éjszakai Őrség, és többnyire éjjel járőrözünk az utcákon (mi mást tehetnénk, ha ügyfeleink alapvetően alsóbb szintű Setétek, vámpírok és alakváltók, akik nem bírnak magukkal), olyan a munkánk, mint a jéghegy: nagyobb része láthatatlan. És ezt a munkát éppenséggel nappal végezzük el – a papírmunkát, az oktatást, az adatelemzést, a beérkezett információk tanulmányozását.

Mégiscsak az emberek között élünk, kényelmesebb alkalmazkodni az ő életritmusukhoz. Szerencsére nemrégiben sikerült átverni az emberi kormányzaton, hogy országszerte bevezessék az óraátállítást – hogy rövidebb ideig tartson a napok sötét szakasza...

Egy darabig a számítógép előtt ültem a szobámban. Belenéztem a postámba, megírtam néhány levelet. Valamiről hirtelen eszembe jutott az a dal, amelyet Iszkenderov rendőr fia hallgatott, megkerestem az előadó együttest – meglepetésemre kiderült, hogy kazahsztániak, nem is tudtam, hogy arrafelé nem csak dombrán[7] játszanak! Azután találtam egy kalóz site-ot, ahol más dalaik is voltak. Rákattintottam az „Engedelmes fiúk” címűre, és hátradőlve hallgattam:

Borzas őszirózsát hintve az útra

Hold az édes ifjúsághoz eljött,

Eretnekséget ontva így énekelt:

„Gyerek, ne függjön az áramtól életed!

Gyerek, amíg még fényesen csillog szemed,

Mutatok neked csillagos menedéket.

Aki elindul a holdfényes úton,

A bűvös városba egyszer majd eljut.

Ott álmok építenek minden palotát,

Az ihlet, mint levegő, mindent átjár.

Ott napfény melegít, nem bankszámla,

És ha szeretsz, nem vesznek őrültszámba.”

És a hold hamis dalának hitt a fiú,

Aki a létrán magában üldögélt.

S hogy elhitte, megnőtt alatta a létra,

Az égig nyújtózva, egyre magasabbra.

A fiú elindult fel a fokokon,

De odalent összefutott a sok rokon:

„Állj meg, hová mész? Ne légy már ostoba!

Mi dolgod az égen? Nem járt ott senki soha!”

A fiú engedett, a fiú visszatért,

Csak fájó szívvel nézett vissza a holdra.

De ettől kezdve bujkált, mindenkit gyűlölt,

Siratta, amit ott fenn látott az égen.

Akaratlanul elundorodtam. Rossz választás volt. Bár a próféta fiú semmiben sem emlékezetett a romantikus ifjú hősre, a dal mintha szemrehányást tett volna nekem.

Sírt, érezve mellében a hideg űrt,

Hiszen fölfelé tört, szívével világítva,

Fénylő, reszkető szívével az utat,

De ott fenn siettében elejtette azt.

És szíve most csillagként remeg az űrben,

Mint fénylő dísz a karácsonyfán

A többi szív, a többi dísz között, amit

Engedelmes fiúk hagytak ott örökre.

Hát ez meg mi? Miért nem tudnak ezek is, mint az egész orosz popszakma, normális dalokat énekelni szépséges lányokról, drága üdülőhelyekről és csillogó autókról, ezek a kazahok meg valami dekadens romantikát nyomatnak! Kikapcsoltam a számítógépet, és kimentem a szobámból.

A lábam magától vitt le az alagsori helyiségekbe. Az egyik ajtó nyitva volt, benéztem. Az „öregek” üldögéltek odabent, Germensohn és Gliba, s komótosan konyakot iddogáltak. Mark Emmanuilovics a legnagyobb lelki nyugalommal falatozott a konyak mellé egy nem kóser füstölt angolnából, Gliba pedig, aki a szovjet korszakon edződött, kávéval és cukorral meghintett citromot szopogatott. Az új időknek annyi jele volt csak, hogy nem Nescafét használt, hanem szemes kávét – erős ujjaival szétmorzsolta a kávészemeket a citrom fölött. A mágusok háttal ültek nekem, de ez egyébként egyáltalán nem zavarta őket.

– Gyere be, Anton! – invitált Germensohn barátságosan.

– Kérsz konyakot – mondta Gliba ugyanolyan szívélyesen. Nem kérdezte, hanem kijelentette.

Szó nélkül leültem melléjük, és átvettem a poharat. A konyak várakozásom ellenére nem francia volt, hanem moldáviai. A hasas üvegen a „Meglepetés” feliratú címke díszelgett.

– A jó erőinek győzelmére! – szólt Germensohn fenékig ürítve poharát.

– Az értelem erői fölött! – tette hozzá Gliba.

Egy hajtásra kiittam a konyakot, de nyomban meg is bántam. Az ital váratlanul finomnak bizonyult. Mondhatni kiváló volt.

– Hol vették ezt? – csodálkoztam.

– Ismerni kell a jó helyeket – nevette el magát Gliba. – Látod, Emmanuilics? Mondtam neked, hogy Anton okos ember.

– Hát ez az, hogy ember... – dörmögte Germensohn. Zakózsebéből bőrtokot húzott elő, felém nyújtotta: – Kér egy szivart, fiatalember? Nagyon javaslom. Nem kell itt citrommal hókuszpókuszolni, a jó konyak mellé csak egy igazi szivar dukál.

A Hatalmasok teljesen békésnek és oldottalak látszottak. Egyáltalán nem úgy festettek, mintha a Tigris elleni küzdelemre készülnének. De akkor mit csinálnak itt a hivatalban?

– Geszer mindent elmondott maguknak? – kérdeztem.

– A Tigrisről? – kérdezett vissza Germensohn. – Igen, persze. Valójában szégyellem a dolgot. Hallottam róla ezt-azt... egyébként az nagyon régen volt.

– Na és? – kérdeztem élesen.

– Elüldögélünk itt reggelig, öregesen elfecserészünk – vont vállat Germensohn. – Ha eljön... nos, majd meglátjuk. Verekedni nem fogunk, de megnézzük... azért még nem verik be az ember képét.

– Végignézik, hogy öli meg a Tigris a kisfiút?

– Ilyen helyzetben elmenni még nagyobb gyávaság – válaszolta Germensohn hidegvérűen. – Mondd el inkább, mit jósolt neked a repülőtéren! Szóról szóra! Hátha téved Geszer. Lehet, hogy a fiú már elmondta a próféciáját?

– Akkor miért hajszolná még mindig a Tigris? – felelt kérdéssel Gliba. – Mondd csak el, Anton Ez tényleg érdekes.

– ”Maga Anton Gorogyeckij. Legfelső szintű Fénypárti mágus. Maga Nágyka apja. Maga... maga minket mindannyiunkat...” – Széttártam a karomat. – Lehet ez prófécia?

– Nem – csóválta meg a fejét Gliba. – Dzsorának igaza van, ez a stressz által előidézett jövendölés.

– De van ebben valami érdekes. – Germensohn felemelte az ujját. – Nem igaz?

– De igaz – mondta Gliba konyakot töltve poharainkba.

– Először is, a jövendölés személyre szóló. Antonnak szól. Talán azért, mert ő akadt a fiú útjába?

– Vagy mert Anton mentette meg... – bólintott Germensohn. – És fontos az, hogy „Nágyka apja”. Apró barátunk nem tartozik azok közé a fiúk közé, akik ilyen családiasan beszélnek a lányokról. Tehát...

– Tehát a jövendölés Nágyára is vonatkozik, és a próféta fiúnak össze kell vele barátkoznia...

– És minden Másfélére is vonatkozik... nem véletlen itt az, hogy „minket mindannyiunkat”. De a döntő szerepet Anton játssza. – A jelek szerint Germensohn nem először játszott brainstormingot Glibával.

– Tényleg nagyon érdekes – derült fel Gliba. – Jó lett volna hallani. Remélem, Dzsora el tudja magyarázni a fiúnak, hogyan kell prófétálni.

– Dzsora meg tudná tenni – mondta Geszer a szobába lépve. – De én nem voltam képes.

Leült közénk (érdekes dolog – úgy rémlett, hogy csak három szék van az asztalnál), fogott egy poharat (negyedik pohár viszont biztosan nem volt, főleg nem teli). Rám nézett, hümmögött, belekortyolt a konyakba.

– Nem tudom berúgni a labdát – közölte. – A kölyök Másféle, tényleg próféta. Csak tévedtünk: nem Legmagasabb, hanem első vagy második szintű.

– Próféta esetén ez nem kritikus különbség – mondta Gliba. – Ritkábban fog próféciákat mondani, ennyi az egész.

– De itt nem csak a hasonításról van szó – folytatta Geszer.

– És nem is a technikai részletek megértéséről. Azokat elmagyaráztam, és a fiú értelmes. De szükséges még a megfelelő ráhangolódás. Hogy készen álljon prófétálni. És ezt előhívni nehezebb. Bármennyire igyekeztem is, semmi nem sikerült, valahol a felhők között kóvályog...

– Biztosan az anyjára gondol – mondta Gliba együtt érzőén. – Én is gyerekként kerültem az Őrséghez, és rettentően hiányoztak a szüleim...

– Borisz Ignatyjevics, beszélhetnék vele én? – kérdeztem.

– Próbáld meg! – egyezett bele könnyedén Geszer. – Nem hiszem, hogy ez segítene, de próbáld meg! Csak ne nagyon nyúzd a gyereket, már majdnem éjfél van, a fiúnak leragad a szeme...

Helyeslően és együtt érzőén néztek utánam, de minden lelkesedés nélkül.

Innokentyij Tolkov tíz és fél éves, az Erő első színijén álló próféta még nem aludt. A padlón ült, az Éjszakai Őrség bőkezűsége nyomán hegyekben álló játékok előtt, és egy játék telefont forgatott a kezében. Megjelenésemre zavarba jött, és a telefont gyorsan a tarka kupacra tette – a játékszer egészen kicsiknek készült, néhány jókora gomb a számjegyekkel, ha megnyomták őket, valamilyen vidám, kínai melódia hangzott fel, és volt egy gomb valamilyen saját szöveg felvételére. Nágya, mikor hároméves volt, szintén kapott egy ilyen „telefon”-t.

Nagyon kínosan éreztem magam.

– Szevasz, Kesa! – üdvözöltem, és mellé telepedtem a padlóra.

– Jó estét, Anton bácsi! – felelte Kesa.

– Micsoda kincseid vannak! – mondtam esetlenül, kihúzva a játékhegyből a helikoptert. – Az én Nágyám szeretne egy ilyennel játszani...

– Vigye el neki! – javasolta Kesa nyugodtan. – Nekem úgysem kell.

A szemébe néztem, és ha eddig kínosan éreztem magam, hát most borzalmasan.

– Miért mondod ezt? – kérdeztem szándékosan élénken.

– Borisz bácsi mindent elmondott nekem. Hogy a Homályból jött vadállat vadászik rám. És hogy maguk nem tudják megállítani.

– Miért? – kérdeztem, de a kérdés természetesen nem a fiúnak szólt. – Miért?

De Kesa válaszolt:

– Azt mondta, ez az utolsó esély, hogy motiválni tudjon. Hogy össze kell szednem magamat, és elmondanom a próféciát. Akkor a vadállat békén hagy.

– Na és?

– Nem sikerül. – A fiú bűntudatosan lesütötte a szemét.

– Pedig igyekeztem, becsületszavamra! Bocsásson meg...

Még ő kér bocsánatot tőlünk...

– És most mi lesz? – kérdeztem.

– Borisz bácsi azt mondta, ha nem sikerül, nincs értelme hiába kínlódni. Hogy feküdjek le aludni. Lehet, hogy el sem jön a vadállat. És akkor minden rendben lesz, mert reggel biztosan sikerülni fog.

– De nem feküdtél le – mondtam.

– Félek – felelte a fiú egyszerűen.

– Tényleg igyekeztél? – kérdeztem.

– Igen. Hát hülye vagyok én? De Borisz bácsi azt mondta, ha nincs remény, kár tovább erőlködni.

Felnézett rám, és így szólt:

– Menjen el, tényleg! Még játszom egy kicsit, azután lefekszem.

– Ha nincs remény... – mondtam. – Ha nincs remény...[8]

– Megtapogattam a zsebeimet, elővettem a telefonomat.

– Válj csak, Kesa...

Éjfélkor felhívni tízéves lányomat pedagógiai szempontból nem éppen helyes megoldás. De nem volt időm rá – kezemben megszólalt a telefon, és a fülemhez emeltem.

– Igen?

– Papa, fel akartál hívni? – Nágya hangja egyáltalán nem volt álmos, sőt, nagyon, nagyon izgatott.

– Igen.

– Harcoltok? Azzal a vadállattal?

– Nem, Nágya, nem fogunk harcolni vele. Nem tudjuk őt legyőzni.

– De ha...

– Te sem fogsz vele harcolni!

– De nem azt akartad, hogy odamenjek? – firtatta Nágya.

– De igen, csak egyáltalán nem azért, hogy harcolj, hanem... – kezdtem.

Hirtelen hideg fuvallat támadt. A levegőben sötéten villogó, fehér szikráktól övezett ovális jelent meg. Nágya lépett ki belőle – mezítláb, rózsaszín pizsamában.

– ...azért, hogy Kesának legyen reménye – fejeztem be a lányomat nézve.

– Papa, sikerült nekem is úgy, mint Geszernek! – mondta Nágya örömmel. – Juj! Szia!

Nem, Nágya nem jött zavarba. Kesa viszont elvörösödött, és lesütötte a szemét.

– Nágya, attól félek, nagyon kevés az időnk – mondtam. – Talán csak néhány óra. Kesának el kell mondania első próféciáját. Tudja, hogyan kell csinálni. De sehogyan sem sikerül neki. Azt hiszem, te tudnál neki valahogyan segíteni.

– Talán csókoljam meg? – kérdezte Nágya ártatlan hangon. – Az ihlet kedvéért? A rajzfilmekben ez mindig segít!

De hát kicsi... egészen kicsi... nem, természetesen nem boszorkány. De van benne valami a boszorkányokból. Mint minden nőben.

– Attól félek, itt nem a csókról van szó – mondtam. – Nágya, beszélj a fiúval! Próbáljátok meg kitalálni, mi a baj! Én... én itt leszek a közelben. Öt perc múlva visszajövök.

Kimentem, becsuktam magam mögött az ajtót, és arra gondoltam, néhány év múlva már óvakodnék kettesben hagyni a lányomat egy fiúval. Na szép! Megcsókolni! Mégiscsak ki kell dobni a televíziót...

– Anton!

Bementem a szobába, ahol Geszer, Aliser és Germensohn ült együtt. Úgy láttam, az üvegben még több lett a konyak, ami némi gyanúra adott okot. Gliba eltűnt valahová, de az, hogy a moszkvai jövőbelátó helyét a kazah harci mágus foglalta el, egyáltalán nem változtatott a társaság időtöltésén.

– Volt valamiféle... mozgás... – jegyezte meg Geszer rám nézve. – Mondd, ugye nem csináltál semmi ostobaságot?

Nem teleportáltad innen a fiút?

– Nem, Nágya volt az – mondtam. – Én hívtam ide... hogy beszéljen a fiúval. Nágya mindig is tudta, hogy ő Másféle. Talán mondhat neki valamit.

– Az önfeláldozó apa – szólt Geszer.

– De hát nem maga akarta ezt? – firtattam. – Amikor azt mondta a fiúnak, hogy ha nincs remény, semmi értelme próbálkozni.

Geszer lassan megrázta a fejét.

– Nem, Anton. Köszönöm, hogy ilyen nagyra értékeled minden egyes szavamat, de én nem céloztam semmire. Egyszerűen azt mondtam, nincs remény. Nem gondoltam a lányodra...

– Pedig milyen szép lett volna... – dünnyögte Germensohn elgondolkodva. – Kár...

És ekkor én is megéreztem a „mozgást”, amelyről Geszer beszélt. Mintha a Homály megrándult, összehúzódott volna energiát kilövellve, majd elnyugodva.

– Megyek, megcibálom Nágya fülét – mondtam.

– Nem kell kislányok fülét cibálni – közölte Geszer, és felállt. – Ezt nem ő csinálta.

– Ez a Tigris – állapította meg Germensohn felállva.

– Anton, fogd a lányodat, és tűnjetek el! – Aliser elővett a zsebéből egy karkötőt, amely három összefonódott gyűrűből állt: egy aranyból, egy ezüstből és egy rézből. Felhúzta bal kezére, meglengette a levegőben, mintha egy láthatatlan súlyt próbálna megemelni.

– Mit csináltok? – kérdeztem. – Azt mondtátok...

– Nem mindegy, mit mondtunk? – vont vállat Germensohn. – Különben is... ha sikerül egy-két órát nyernünk, az mindent megoldhat. A Homályon át nem tud elmenekülni, Geszer?

– Nem – jelentette ki Geszer keményen.

– Talán mégis segítséget kellene kérni az Inkvizíciótól... vagy Zavulontól...

– Már kértem. Egy negyedórával ezelőtt. Megtagadták a segítségnyújtást.

– Akkor csak a saját erőnk marad – jelentette ki Germensohn élénken. – Nagyon érdekes... Ali, hogy is hívjátok ezt ti, fiatalok?

– Experience – mondta Aliser, és megrázta karján a karkötőt. Testét fehér villogás borította el. Megint megrázta a kezét, és a villogás eltűnt.

– Pontosan – derült fel Germensohn. – Experience! Nem hittem volna, hogy bármi képes még meglepni, de ez a Tigris... ez valóban új élettapasztalat.

Ebben a pillanatban odafent dörrenés hangzott. Erősen, visszhangosan – mintha felrobbant volna valami. A mágusok felemelt fejjel hallgatóztak.

– Szemjon – szólalt meg Geszer –, azt parancsoltam, ne avatkozzatok közbe... Nagy kár, hogy az őrségnél nincs divatban a testi fenyítés...

– Be lehet vezetni – élénkült fel Germensohn.

– Óvatosan csinálja – mondta Aliser. – Nem akarják a fiúk ölbe tett kézzel feladni a hivatalt. Hát... legalább jelképesen...

Geszer rám nézett.

– Anton, a te feladatod egyszerű. Miután a Tigris lejött a lépcsőn, és megjelenik a folyosó túlsó végén, olyan háromöt percünk lesz. Csinálhatsz valamit... a lelkiismereted megnyugtatására. Egy vagy két igézetet, de igyekezz nem feldühíteni... Azután fogd a lányodat, és tűnj el! Nágya tud portált nyitni.

– Én is tudok – mondtam különösebb meggyőződés nélkül.

– Nagyon jó. Menjetek el! És meg se próbáld magaddal vinni a srácot! Ne játszd a hőst fölöslegesen, neked még élned kell!

– Nem csinálom – bólintottam, és undorral tudatosult bennem, hogy igazat mondok.

– Mi is igyekszünk feltartani, ameddig csak lehet, azután elmegyünk – mondta Geszer talán nekem, talán Germensohnnak és Alisemek. – Hátha ez a néhány perc is számít...

Fentről átható süvítés hallatszott – mintha egy keskeny résen nagy nyomású gőz préselődne át. Mit művelnek ott? Vagy ez a Tigris?

– Milyen szép jelenet – szólalt meg váratlanul Germensohn. – És nagyon pozitív... nemzetközi... Egy tibeti, egy ka-zah és két zsidó igyekszik megmenteni egy orosz kisfiút...

– Én üzbég vagyok – jegyezte meg Aliser.

– Én meg nem vagyok zsidó – tisztáztam.

– A Gorogyeckij névvel? – érdeklődött Germensohn.

– Ez ősi orosz családnév! Egy Volga-parti kisváros nevéből, ott éltek az őseim.

– Akkor még szebb – döntött Germensohn. – Egy tibeti, egy üzbég, egy orosz meg egy zsidó...

– Úgy hangzik, mint egy vicc eleje – morogta Aliser.

Geszer Germensohnra nézett, és megkérdezte:

– Mi van, te talán zsidó vagy, Mark?

– Hergelj csak, hergelj – mormolta Germensohn.

Odafent valami sűrűn kattogni kezdett, mintha valaki bekapcsolt volna egy varrógépet. Vagy egy géppisztolyból kezdtek lőni, és ez alighanem valószínűbb volt – aligha hagyta volna békén a Tigris a fiút néhány jól megvarrt nadrág fejében.

– Az optimisták – vicsorgott Geszer.

– Miért ne próbálnák meg? – vont vállat Germensohn.

– Tudod, amikor feltalálták a puskaport, odavoltam örömömben. Ez aztán remek fegyver a feltámasztott halottakkal szemben!

A folyosón hirtelen pislogni kezdtek, majd kialudtak a lámpák. Egy pillanat múlva újra felvillantak, de már homályosabban – működésbe léptek a tartalék generátorok.

De újabb néhány másodperc múlva végleg minden kialudt.

Meglendítettem a kezem, és az egész folyosó mentén meggyújtottam néhány mágikus fényt. Geszer csettintett az ujjával, és a hozzánk legközelebb eső kettőt kioltotta, közben ezt morogva:

– Taníthatlak én, taníthatlak...

Lépesek hangzottak fel a lépcsőn. Komótosak. De magabiztosak. A Tigris lejött, és megállt a folyosó végén. Felénk nézett – a sötétség a jelek szerint nem zavarta. Elmosolyodott, és lépett egyet az irányunkba.

Dörrent valami, és a Tigrist fehér, fagyos vihar borította el. Mintha köd vagy hóvihar lenne... Egy pillanatra mozdulatlanná vált, azután némi erőfeszítéssel megint lépett egyet – felénk indult.

– Mondtam, hogy ez nem működik – vetette oda Geszer a válla fölött.

– De azért érdemes volt megpróbálni – felelte Germensohn sértődötten.

Mind a két Legfelső szintű előrelépett, eltakarva Alisért és engem. És ebben a pillanatban dörrent egy ajtó mögöttem. Megfordultam, és megláttam Nágyát.

Kislányom elgondolkodónak látszott, ugyanakkor elégedettnek is. Odajött hozzám, megfogta a kezem.

– Ő az? – kérdezte.

A Tigris eközben megállt. Arcán valamiféle zavar és tanácstalanság jelent meg, mintha a Nullás, Abszolút Varázslónő váratlan fordulatot jelentett volna terveiben.

– Kit látsz? – kérdeztem. – Kislányt?

– Nem. Egy tigrist. Nagy, csíkos, és lángol a szeme.

– Szép – sóhajtottam fel.

– Papa, a tigriseket nem szabad megölni, benne vannak a Vörös Könyvben.

– Ezt szabad – mondtam. – Csak sehogy sem sikerül.

És a Tigris hirtelen megszólalt. Előző találkozásunk alatt egyetlen szót sem ejtett ki, és az igazat megvallva meggyőződésem volt, hogy nem is tud beszélni.

– Menjetek el! Rátok nincs szükségem.

– Nekünk sincs szükségünk rád – felelt Geszer. – Miért nem mész el te?

A Tigris megrázta a fejét. (Vajon hogy látja most Nágya? Beszélő tigrisnek? Sir Kánnak valami Maugliról szóló rajzfilmből?)

– A próféciát senki nem hallhatja meg.

– De hát ő csak egy kisfiú – vetette fel Geszer. – Hagyd őt békén, adj neki időt! Hangozzék el a prófécia a semmibe! Hogy senki ne hallja!

– Kockázat – mondta a Tigris. – Először is próféta. És csak azután kisfiú. Menjetek el!

– Adj neki időt! – ismételte meg Geszer.

Válasz helyett a Tigris megindult. A jelek szerint a társalgás ideje lejárt.

Hogy mit is csináltak a Hatalmasok, nem értettem. A folyosót mintha tarka, lángoló pókháló borította volna el.

Kék, piros, zöld, narancsszín fonalak hálózták be a levegőt. A Tigris beléjük akadt, az arca eltorzult, mintha fájna neki. De jött tovább. Lassan, de megállíthatatlanul.

– Anton, menjetek el! – ordította Geszer.

Nágyára néztem. Erősebben megmarkoltam a kezét.

Bólintottam.

– El kell mennünk, papa? – kérdezte nagyon nyugodtan.

Bólintottam.

– Már csak nagyon-nagyon kevés kell neki – mondta Nágya. – Várj, majd én...

– Elmegyünk! – kiáltottam. – Nyiss portált! Megparancsolom!

– Papa, nem parancsolhatod meg, hogy elmenjek!

– Nem mint apád parancsolom, hanem mint az Őrség munkatársa!

Nágya engem nézett, és én nem tudtam, hat-e, amit mondtam. Kicsi kora óta arra neveltük, hogy tisztelje az Éjszakai Őrséget, hogy amit egy őrségbeli mond, az parancs. Hogy a mágia nem tréfa. De kicsi lány volt, aki úgy hiszi, a mesék mindig jól végződnek – és láttam, szemében akkora energia tombol, hogy képes lenne egész Moszkvát elárasztani... de hogy ez segítene-e a Tigris ellen, nem tudta senki.

– Nágya, kérlek! – ismételtem meg fáradtan.

Kislányom szemében könnyek csillogtak. Összeszorította az ajkát, bólintott – és megnyílt mellettünk a portál. A Tigrisre néztem – már a folyosó felénél járt. Nem rohamozott, nem tekintett minket ellenségnek... csak útban voltunk, a prófétát megölni indult.

Kézen fogtam Nágyát, a portál felé húztam...

Ebben a pillanatban a Tigris megállt. Felemelte a kezét, s egészen emberi módon megtörölte a homlokát. És elmosolyodott.

Mögöttünk kinyílt az ajtó, és kilépett a folyosóra Kesa, az apró próféta. Szakadt róla a víz, mintha a kövér gyereket tornázni kényszerítették volna. Tekintete kissé ködös volt, zavartan nézett ránk, alig ismert fel minket. Orrából folyt a vér.

– Minden rendben – szólt a Tigris. – Elmegyek.

Úgy tűnt, mintha egyszerűen el akarna menni – a folyosón. De lába alatt hirtelen beomlott a padló, beton-és deszkatörmelék spriccelt szét mindenfele. A Germensohn által még az előző összecsapásban elindított gólem mégis utolérte ellenfelét.

Arcán a legnagyobb elképedéssel a Tigris lezuhant a nyílásba, amelyben hánykolódott a föld, mint valami fortyogó kása. Fel-feltűnt a gólem karja, a Tigris lába... egy másodpercig úgy láttam, mintha egy hosszú, csíkos farok bukkanna ki a földből, mint egy hatalmas giliszta...

És minden eltűnt.

– Attól félek, a gólem nem ölte meg – mondta Germensohn. – Attól félek, a Tigris egyszerűen nem látta szükségét a harcnak...

A színes pókháló kihunyt. Geszer és Germensohn egymásra nézve mosolyogni kezdett.

Nágyához hajoltam, és halkan megkérdeztem:

– Hogy segítettél Kesának?

A fiú felé fordulva Nágya lábujjhegyre állt, és a fülembe súgta:

– Azt mondtam neki, hogy ha nem mondja el most rögtön azt a buta próféciáját, megverem, és mindenkinek elmesélem, hogy egy lány elpáholta.

– Elhitte?

– Orrba vágtam.

Elővettem egy zsebkendőt, odamentem a fiúhoz. Odaadtam neki.

– Hajtsd hátra a fejed – mondtam –, és szorítsd az orrodhoz! Mindjárt hívunk egy... orvost.

És míg zavartan hátrahajtotta a fejét, széthajlítottam az ujjait, elvettem tőle a játékszert, amelyet szorongatott, és zsebre vágtam.

– Szerencsénk volt – állapította meg Geszer odalépve hozzánk. – Senki nem hallotta a próféciát. A Tigris elment. Gratulálok neked, kicsim, minden baj elmúlt!

– Szerencsénk volt – ismételtem el Geszer után.

A játék telefon, amelyet Kesától vettem el, égette a zsebemet. Nem tudtam, megkockáztatom-e majd, hogy megnyomjam a gombot, és lejátsszam azt, amit a készülék felvett. És hogy felvette egyáltalán valamit.

Az legalább mindenesetre jó, hogy a Homály teremtménye semmit sem ért a korszerű gyerekjátékokhoz.

MÁSODIK RÉSZ

ZAVAROS IDŐK

PROLÓGUS

– MA ÉN TARTOM meg az órát – mondta Gorogyeckij. – Anna Tyihonovna beteg.

– Mi baja? – lett nyugtalan Pavel. – Valami mágikus baj?

– Epehólyag-gyulladás – felelte Anton.

– Azt egy igézettel meg lehet gyógyítani – mondta Pavel. Húszegynéhány éves volt, a komputeres szerepjátékokon és a Harry Potter-könyveken felnőtt generáció tagja.

– Igen – hagyta rá Anton. – De miért kellene, ha gyógyszert is lehet szedni?

– Mágiával gyorsabb – makacskodott Pavel.

– És bonyolultabb. Bármily furcsa is, de a halálos betegségeket lehet a legegyszerűbben mágikus módszerekkel gyógyítani. A közönséges megfázást, epegörcsöket, aranyeret könnyebb hagyományos módszerekkel. Ráadásul mindig érdemes takarékoskodni az erővel és a mágikus beavatkozások lehetőségével.

– Minek? – Pavel körülnézett tanulótársain, mintegy támogatást várva. – Sokkal erősebbek vagyunk, mint a Nappali Őrség.

– Éppen erről fogunk beszélni – bólintott Anton. Körbesétált az osztályban, a tanulókon végignézve: tíz Másféle, tíz leendő mágus és varázslónő. Hat felnőtt, négy gyerek és kamasz. A szokott megoszlás; az életkor, amelyben sikerül felfedezni egy emberben a Másfélét, a legkülönbözőbb lehet. A legfiatalabb hallgató, Innokentyij Tolkov próféta tíz és fél éves, a legidősebb, Galina Sztanyiszlavovna varázslónő ötvenkettő. Lesz közöttük olyan, aki belép az Őrségbe, és lesz, aki úgy dönt, folytatja emberi (majdnem emberi) életét.

– Mit gondoltok, hány tanulója van a Nappali Őrségnek?

– Tíz – mondta Pavel.

– Sajnos nem – rázta meg a fejét Gorogyeckij.

– Száz – felelte Nágya.

– Nem fogadom el a választ – mondta Gorogyeckij. – Otthon hallottál erről.

– Na és? – méltatlankodott Nágya. – Mit számít, hol hallottam?

– Különben is tévedtél – vont vállat Anton. – Az már régen volt.

– Százötvenhárom – motyogta Innokentyij.

– A választ elfogadom – bólintott Gorogyeckij. – Bár úgy tudtam, hogy százötvenegy tanulójuk van, de nem vitatkozom egy prófétával. Mit mutat nekünk ez az arány?

– Azt, hogy a világon több a rossz ember? – kérdezte halkan Galina. Hasonításáig orosz nyelvet és irodalmat tanított egy Moszkva környéki kisváros felső tagozatosainak. Anton úgy vélte, az asszonynak minden oka megvan erre a feltételezésre.

– Nem ember, hanem Másféle – javította ki Gyenyisz. Harmincegynéhány éves, volt katona, a hadseregreform nyomán elbocsátották. Bármily furcsa is, emberi foglalkozása és Másféleként szakosodása egybeesett: a jelek szerint egész jó harci mágus lesz belőle.

– Bocsásson meg, Gyenyisz, de mégis inkább ember – mondta Galina Sztanyiszlavovna halkan, de határozottan. – A Másfélék nem születnek jónak vagy rossznak... ahogyan egyébként az emberek sem. A Másfélék aszerint választják a Fényt vagy a Setétet, milyen a lelkiállapotuk a hasonításuk pillanatában...

– Észrevételem van – szólt Anton. – Ki szeretné kiegészíteni az elhangzottakat?

Több tanuló is jelentkezett. Anton Farhadnak intett, egy kazanyi olajipari cég volt menedzserének. Rendezett életű, az üzletben is sikeres ember... az ilyenek ritkán válnak Fénypárti Másfélévé.

– Az, hogy valaki Fénypárti vagy Setét, nem jelenti, hogy az illető jó vagy rossz, jóságos vagy gonosz – mondta Farhad.

– Ha emberi fogalmak szerint akarjuk megkülönböztetni őket, akkor... altruisták és egoisták. Azok, akik a környezetüknek kívánnak jót, és akik önmaguknak.

– És néha személyes érdekük nevében a Setétek képesek jót tenni a környezetükkel, a Fénypártiak pedig kárt okozni – bólintott Anton. – Így van. Bár csodálkozom, hogy még csak az alapoknál tartanak... Nos, akkor mit is jelent az, hogy a Nappali Őrségnek tizenötször annyi hallgatója van, mint nekünk?

– Az emberek között sokkal több az egoista – válaszolta Galina Sztanyiszlavovna.

– Az Éjszakai Őrség kevésbé hatékonyan kutatja fel a leendő Másféléket – találgatott Gyenyisz.

– Mindkét megállapítás helyes – mondta Anton. – De egyelőre bizonyításra szorul, mennyire helytálló. És miért marad fenn mindemellett az Őrségek közti egyensúly?

– Azért, mert maga Legfelső szintű Másféle – felelte Gyenyisz. – És itt van még Geszer, Szvetlana... na és Nágyenyka, ő Abszolút Varázslónő!

Gorogyeckij bólintott.

– Helyes. Az Éjszakai Őrség létszáma jóval alacsonyabb, de köztünk több az erős mágus. De visszatérve az előző kérdéshez, ez a helyzet sok évszázada változatlan. A Setétek tényleg többen vannak. A Fénypártiak tényleg erősebbek. Így egészében véve fennáll a paritás. Éppen ezért nem érdemes, Pavel, a legkisebb dologban is mágiához folyamodni. Ahol rábízhatjuk magunkat a tudományra, ott érdemes ráhagyatkozni.

Pavel bólintott, bár tekintetéből ítélve Gorogyeckij nem győzte meg teljesen.

– Anton, történtek kísérletek ennek az erőegyensúlynak a megváltoztatására? – kérdezte Galina Sztanyiszlavovna.

– Természetesen – bólintott tanáruk. – A legátfogóbbat nagy októberi forradalomnak nevezték. A kommunista ideológia az altruizmusra épül, és az oroszországi őrségekre bízták ezt a kísérletet. Lényegében ez volt a Másfélék legnagyobb beavatkozása az emberek életébe a reneszánszot, a nagy pestisjárványt és az Észak-amerikai Egyesült Államok függetlenné válását követően.

– És a Setétek engedték? – csodálkozott Galina.

– Természetesen. Először is adósaink voltak...

– Az USA függetlenségéért?– hümmögött Gyenyisz.

– Nem, a reneszánszért. Másodszor pedig a Setétek véleménye szerint a kommunista ideológia elterjesztésének az emberek között az egoizmus és sötét érzelmek fokozódásához kellett vezetnie.

– És igazuk volt? – jött zavarba Galina.

– Nem. Mindannyian tévedtünk. Ez sehogyan sem hatott az egoisták és altruisták arányára, sem a világon, sem Oroszországban. Ezt követően kimondatlanul az a véleményterjedt el, hogy az egy a tizenöthöz, pontosabban egy a tizenhathoz arány konstans, ez tükrözi az altruisták és egoisták arányát az emberek között.

– És mi a helyzet mondjuk az USA-ban? – érdeklődött Dávid Szaakjan. A tizenhét éves iskolás fiút alig egy hónappal korábban hasonították, és a világom minden érdekelte.

– Az USA-ban, Svédországban, Zimbabvéban, Észak-Koreában, Észtországban, Brazíliában... ahol csak tetszik, az arány mindenütt ugyanaz. Sajnos kiderült, hogy sem a társadalmi rendszer, sem az életszínvonal, sem az uralkodó ideológia nincs semmilyen hatással a potenciális Fénypártiak és Setétek arányára. Ezért is állandó. Az erős társadalmi megrázkódtatások természetesen okoznak változást egyik vagy másik irányba, de ezek előbb-utóbb kiegyenlítődnek. A keresztény, muzulmán vagy bármilyen más valláshoz tartozás sem változtat az arányokon.

– De hát ez nem lehet, papa! – háborodott fel Nágya.

– Az emberek mindenütt máshogy viselkednek!

– Máshogy – bólintott Anton. – Természetesen... Nagyezsda Antonovna. A társadalomban működő morális feltételektől és normáktól függ az emberek viselkedése is. Az természetes, hogy a vörös khmerek, az Al-Kaida terroristái, a tisztességes európai burgerek és, tegyük fel, a múlt század harmincas éveinek komszomolistái egészen másként viselkednek ugyanabban a helyzetben. De ez nem változtat a lényegen. Az altruisták és egoisták aránya még a bencés rendi szerzetesek és a gestapósok között is ugyanaz. Csak másként nyilatkozik meg altruizmusuk vagy egoizmusuk.

– De hát éppen ez a lényeg! – makacskodott Nágya.

– Az emberek számára. Az ő szemükben persze hatalmas a különbség. A miénkben sajnos nem.

– Miért? Hiszen jobbá kell tennünk az emberek életét!

– Hogyan? A Fénypárti Másfélék létrehoztak egy társadalmat, amely altruizmust és általános testvériséget hirdetett. Az lett az eredménye, hogy szörnyeteg egoistákat neveltek, akik örömmel elárultak mindent, ami szent.

– Nem mi árultuk el! – Galina Szvjatoszlavovna felugrott a székéről. Az ajka remegett. – Nem mi! Minket árultak el!

– Csakugyan? – kérdezte Anton gyengéden. – Kérem, gondoljon vissza arra, milyen volt Ön azokban az években. Amikor a vezérek elárulják a tulajdon népüket, de a nép nem kergeti el őket – semmi értelme csak a vezéreket vádolni.

– Minden hatalom eltorzít – mondta Gyenyisz. – A Fénypárti Másféléknek át kellett volna venniük a hatalmat...

– És ostorral kergetni az embereket a boldogság felé – nevette el magát Anton. – És az nem számít, hogy ezt a boldogságot máshogy képzelik el? És biztosak abban, hogy a Fénypárti Másféléket nem torzítaná el a hatalom? Gondolkodjanak ezen! És kérem, írjanak a következő foglalkozásra fogalmazást a következő témáról: „Milyen lesz az emberi világ, ha a Fénypárti Másfélék úgy határoznak, kezükbe veszik a hatalmat?”

– De akkor mi értelme van a létezésünknek? – kérdezte élesen Galina Szvjatoszlavovna. – Ha úgy véli, hogy nem tudunk hatni az emberi életre, jobbá tenni azt?

– Ó, nagyon helyes – bólintott Anton. – A következő fogalmazás: „Mi a Másféle életének értelme?”

Az osztály felnyögött.

– De ha mi... – kezdte Galina Szvjatoszlavovna.

– Az isten szerelmére, hallgasson! – rimánkodott Gyenyisz. – Már csak egy harmadik fogalmazás hiányzik!

1. FEJEZET

ANNA TYIHONOVNA Geszer dolgozószobájában teázott.

A főnök előtt is ott állt egy teáscsésze, de ő a jelek szerint teljesen elmerült a számítógépén nyitva álló dokumentumban.

– Hogy telt az óra? – kérdezte kíváncsian az öregasszony.

– Rendben. – Leültem vele szemben, és Geszer hallgatását kihasználva töltöttem magamnak egy csésze teát.

– Azt mondtam, hogy epehólyag-gyulladása van.

– Jó – bólintott Anna Tyihonovna. – Remélem, nem fáradt el nagyon, Anton.

– Nem, ugyan már – kortyoltam bele a teába.

Anna Tyihonovna régimódi asszony volt. Azt beszélték róla, hogy ha nincsenek szemtanúk, egyetlen tanárnőnk ma is csészealjból issza a teát. A zöld változatot nem ismeri el, még inkább megveti a különböző fűpárlatokat, amelyeket félreértésből teának neveznek. Az ő fogalmai szerint a teának feketének kell lennie, mint a szurok, és erősnek, mint a bűnöző lelkiismerete.

Vagy fordítva. Feketének, mint a lelkiismeret, és erősnek, mint a szurok.

És édesnek.

Az öregasszony figyelmes pillantásától kísérve megadtam magam, és három kockacukrot dobtam a csészémbe. Elkevertem. Belekortyoltam.

Meglepő, de finom volt. Bár otthon eszembe sem jutna cukrot tenni a teába. Le sem menne a torkomon.

– Miért utálja ennyire ezt az órát, Anna Tyihonovna? – kérdeztem. – Emlékszem, az én időmben sem maga vezette ezt a foglalkozást... náthás volt. Tigrincs tartotta meg...

Egy másodpercig hallgattunk.

– Anton, jó érzés volt megtartani ezt az órát? – kérdezte a tanárnő.

– Hát... nem túlságosan – fintorogtam. – Elmagyarázni a fiataloknak, az összes grandiózus tervük arról, hogy jót tesznek az emberiségnek és szülőhazájuknak, örökre délibáb marad, s minden, amit tehetünk, az csip-csup munkák elvégzése, szembenállás a Nappali Őrséggel... Nem kellemes, igaz.

– De ez a dolgunk – mondta Geszer fel sem nézve komputeréről. – Anton, hogy kell a Pagesben kikapcsolni a markírozott listát?

– Menjen be a Nézetbe, hívja be az inspektor ablakot, ott talál... – Csodálkozva néztem Geszerre. – Miért látott neki a Mac megtanulásának?

– Érdekes dolog valami újat tanulni – felelte Geszer az egeret húzkodva az asztalon. – Vagy úgy gondolod, túlságosan öreg vagyok már ehhez?

– Ugyan már, főnök – feleltem a teát kortyolgatva –, jó erőben lévő öreg maga.

– A számolótábláról nehezen tértem át a számológépre – mondta Geszer. – De a számológépről a kalkulátorra már könnyedén. Az írógép viszont sosem tetszett nekem, korábban még gyorsírónőm is volt... – Egy pillanatra elakadt, és valamilyen emléken elmosolyodott. Anna Tyihonovna ajkán is alig észrevehető mosoly játszott. – A komputer viszont egyből megtetszett. Van benne valami helyes... varázslatos!

– Teljes egészében helyeslem – bólintottam. – Nem, tényleg. Nagyon hasznos dolog elsajátítani valami újat.

– Na és mi van a mi kis prófétánkkal? – érdeklődött váratlanul Geszer.

– Tanul.

– Összebarátkozott valakivel?

– Nágyával – mondtam. – Gondolom, tud róla.

– Tudok – ismerte be Geszer. – Ebben az életkorban ha egy kislány orrba ver egy fiút, az nagy és erős barátság alapjává válik. Kár, hogy a felnőtteknél minden bonyolultabb.

– Aha – mormoltam. Semmi kételyem sem volt azt illetően, hogy a főnök nem csak úgy véletlenül hozta szóba Innokentyijt.

– Sajnálatos, hogy próféciáját senki nem hallotta – folytatta Geszer.

– Sajnálatos – hagytam rá, és óvatosabbá váltam.

– Biztos, hogy Nágya semmit nem hallott?

– Biztos. Motivációs céllal behúzott egyet a srácnak, és kiment.

– Megfigyelőkamera pedig nem volt abba a szobában – folytatta a kesergést Geszer. – Vagy igen?

– Volt. Csak Nágya... kikapcsolta őket.

– Felgyújtotta – pontosította Geszer. – Egyébként miért?

– Hogy senki ne hallhassa meg a próféciát.

– Logikus, logikus... – sóhajtott Geszer.

Összenéztünk Anna Tyihonovnával. Én persze vagy jó száz évvel rövidebb ideje ismertem a főnököt, mint tanárnőnk. De nekem sem volt nehéz kitalálnom, hogy ennek a beszélgetésnek valamely, csak általa ismert célja van.

– Tudod, mi nyugtalanít? – Geszer hirtelen hátradőlt karosszékében, és félretolta a klaviatúrát.

– A világegyetem globális problémái – morogtam.

– Igen, Anton, igazad van. Éppenséggel a világegyetem globális problémái. Rájöttem, hogy nem tudom, mi is az a Homály.

– Réteges szerkezetű párhuzamos valóság – mondta Anna Tyihonovna. – A Homály egyik rétegéből a másikba való átmenet Erő felhasználását igényli, mind maga az átmenet, mind pedig tulajdon életfunkcióink fenntartása. A Homály minden rétege egyre jobban különbözik a mi világunktól, ugyanakkor a hatodik rétegből vissza lehet térni a mi világunkba, amely ily módon nem más, mint a Homály hetedik rétege.

– A Másfélék oktatásának első hónapjában ez teljesen kimerítő magyarázat – nyugtázta Geszer. – Megjegyzem, körülbelül tíz évvel ezelőtt a fiatal Másfélék szilárd meggyőződése volt, hogy a Homálynak három rétege van... a hatodikból a mi világunkba való visszatérésről pedig magam sem tudtam. De mégis, mi az a Homály?

– Párhuzamos világok – vontam vállat. – Ez persze a tudományos-fantasztikum szintjének megfelelő magyarázat, de bármelyik másik már a fantasy területére tartozik. Azt is feltételezhetjük, hogy ezek a mi világunknak valamiféle változatai, amilyenné lehetett volna... alternatív valóságok, amelyek egykor elváltak a miénktől...

– Vagy a mi világunk vált el valamilyen másiktól – vetette fel Geszer. – Jól van, tegyük fel. Tudományos csoportunk sem képes semmi elfogadhatót mondani. Az Inkvizíció tudományos központjai is keveset tudnak hozzátenni... csak a ködöt fokozzák „finomstruktúráikkal” és „kvantumváltozataikkal”. De végül is: mi a Homály?

– Nem megy ki a fejéből a Tigris – állapítottam meg.

– Hát persze – bólintott Geszer. – Amikor a Fényre vagy Setétre esküszünk, kapunk valamiféle régen meghatározott választ... – Geszer meglendítette kezét a levegőben, és tenyerén egy pillanatra felvillant egy vakítóan fehér Tűzgolyó.

– Tekinthetjük ezt valamilyen fizikai törvénynek. Vagy mágikusnak. De a Tigris élőlény volt. Beszélt. Magatartását a miénktől tette függővé. Amikor egy lavina elsodor egy alpinistát, az a természet törvénye. De ha a lavina üldözni kezd egyetlen, a hegy lábánál a hóban bukfencező kisfiút, miközben mindenki mást vigyázva félrelök vagy kikerül... akkor az már nem nedves hó plusz gravitáció. Az már értelem.

– A természet törvényei nem rendelkeznek értelemmel – feleltem. – A gravitáció nem értelmes. Az áram nem értelmes. A vadember a televíziót nézve feltételezheti, hogy értelmes lény, de mi...

– Értelmes lény? A mostani televíziót elnézve csak azt feltételezhetjük, hogy hisztériásán visítozó mániákus, egyre fokozódó debilitással – jegyezte meg gúnyosan Anna Tyihonovna.

– Én azt magyarázom, a Tigris értelmes volta semmiképp sem bizonyítja, hogy a Homály értelmes – makacskodtam. – A Tükör (Vitalij Rogoza) értelmes volt? Teljes mértékig. Ugyanakkor a Homály szülte az egyensúly megőrzésének céljából.

– A Homály csak befolyásolta az öntudatra nem ébredt Másfélét, Vitalij Rogozát – mondta Geszer. – És Rogoza ösztönösen cselekedett, fogalma sem volt arról, mi történik. De a Tigrissel más a helyzet.

– Rendben – sóhajtottam. – Nem vitatkozom. Nyilván nem véletlenül csépel engem, főnök. Nem is az általános fejlődésem érdekében.

– Természetesen – bólintott Geszer. – És Anna Tyihonovna sem véletlenül van itt. Bármily meglepő, ő a legjobb szakértőnk a Homály élő és kvázi értelmes jelenségei terén. Röviden szólva a folklór tudósa.

Csodálkozva néztem tanárnőnkre. Persze okos asszony, de hát ott van a tudományos részleg...

– Ez a hobbim – mondta szerényen Anna Tyihonovna.

– Az erőm csekély, az egészségem nem engedi meg, hogy vérszívók után rohangáljak az utcákon. Zseninek sem tartom magam. De sok a szabad időm, és azzal foglalkozom, amit tudós férfijaink figyelmen kívül hagynak...

– Az, hogy erről nem tudtam korábban, az én mulasztásom – bólintott Geszer. – Feltételezem, a Tigrissel is sokkal egyszerűbb lett volna a dolgunk.

– A Tükröt, az Árnyakat, az Átlátszó Másfélét, a Tigriseket, a Légycsapót, az Agyagembert tanulmányozom – folytatta Anna Tyihonovna.

– Átlátszó Másféle? Légycsapó? Agyagember? – Ha azt mondom, elképedtem, nem mondok sokat.

– Ó, Anton, ezek nagyon érdekes jelenségek! – élénkült fel Anna Tyihonovna. – A Légycsapó például csak a Homály második szintjén jelenik meg. Az egész történelem folyamán öt esetet regisztráltak. Abban a pillanatban, amikor a Másféle...

– Anna Tyihonovna, kész vagyok elfogadni, hogy ezekben a folklórtörténetekben van valami – mondta Geszer.

– De térjünk vissza a Tigrishez.

– A Tigrisről maguk is mindent előbányásztak – sóhajtott fel a tanárnő. – Persze kár, hogy nem fordultak rögtön hozzám, egy csomó időt megtakaríthattam volna maguknak. Az egyetlen, amit tudok: Erasmus címe.

– Darwiné? – jöttem lázba.

– Ne is kérdezd, Anton, hogy szereztem meg! – Anna Tyihonovna szerényen lesütötte a szemét. – Te is tudod, a törvény szerint a Másfélét, aki önként visszavonult az aktív tevékenységtől, senkinek nincs joga zavarni...

– Nekem is a helyi Éjszakai Őrség vezetőjének hozzájárulására és a Nappali Őrség fejének határozott kijelentésére lenne szükségem, mely szerint nem emel kifogást, már csak ahhoz is, hogy kérelmet nyújtsak be az Inkvizíció helyi részlegéhez a cím megadásáért – mondta Geszer. – És ezek után sem biztos, hogy megkapnám...

– Én egyszerűbben jártam el. – Anna Tyihonovna (a „ne is kérdezd, Anton” ellenére) mégsem bírta ki, hogy el ne mesélje. – Elolvastam Erasmus könyvét, A növények szerelmét, és írtam róla egy kritikai elemzést. Nos... részben dicsérőt, részben bírálót. Éppen olyan mértékben, hogy felpiszkáljam Erasmust. Egy angol folyóiratban publikáltam... és egy hét múlva választ kaptam.

Elmosolyodott. Én sem álltam meg mosoly nélkül.

– Tehát ráharapott növényimádó barátunk... Na és hogyan tovább?

– Egy ideig leveleztünk. A látszat kedvéért vitatkoztam vele, azután beismertem kritikám tökéletesen elhibázott voltát... bűnbánatot mutattam Erasmus előtt, ő pedig kegyesen elfelejtette haragját. Mostanság nem túl sokan érdeklődnek kedvenc tudományos műve iránt. Nagyon jó kapcsolat alakult ki köztünk, végül még flörtölni is kezdett velem, és meghívott, hogy látogassam meg. De ekkor elkövettem egy hibát. Engem, Anton, csak a Tigrissel kapcsolatos története érdekelt... És megemlítettem neki. Erasmus nyilván rájött, miben sántikálok. És megsértődött.

– Miért? – csodálkoztam.

– Hogyhogy miért? Szeretett botanikája, amelynek révén megismerkedtünk, számomra csak ürügy volt a kapcsolatteremtésre... – Az idős asszony hangjában zavar bujkált.

– Képzeld el, hogy van valamilyen kedvtelésed, fanatikus, már-már őrült foglalatosságod – tette hozzá Geszer. – És hirtelen utadba akad egy Másféle nő, aki osztja szenvedélyedet... mondjuk az éjjeli lepkék gyűjtését. Vagy a kefir gyógyhatásának kutatását. Kapcsolatba lépsz vele, örülsz neki... talán még bele is szeretsz. És hirtelen megtudod, mindez csak ürügy volt arra, hogy közelebbi kapcsolatba kerüljön veled, és mindent megtudjon a Sors Krétájáról, amelyet valaha a kezedben tartottál.

– Értem – bólintottam. – Erasmus nem költözött máshova?

– Amennyire sikerült utánajárnunk, nem – rázta meg a fejét Geszer.

– És hol lakik? Nyilván valahol a vadonban. Végtelen fűtenger és évszázados fák között. Skócia hangamezőin vagy Írország zord szikláin...

– Londonban él – horkant fel Geszer. – Az évek múlásával értékelni kezded a kényelmet, hidd el!

– Kiküldetés Londonba, nem is rossz – mondtam álmodozva.

– Hát utazz el!

– Nem tiltakozom – vágtam rá gyorsan. – Kivel?

– Egyedül. Semmilyen harci összecsapásra nincs kilátás. Egyetlen közös ismerősünk sincs Erasmusszal... Anna Tyihonovnát nem számítva, de tekintetbe véve a körülményeket, amelyek a kapcsolat megszakadásához vezetettek...

– Maga nem ismeri őt? – kérdeztem reménykedve.

– Nem ismerem. És Foma Lermont sem. Harmadiknegyedik személyen keresztül találhatok kapcsolatot, de az aligha segítene.

– Arra gondoltam – mondta Anna Tyihonovna szinte szégyenlősen –, mi lenne, ha Anton magával vinné Kesát?

– Úgy érted, Erasmust talán meghatná, hogy a fiú sorsa az övére emlékeztet? – Geszer megdörzsölte orrnyergét.

– Mit gondolsz, Anton?

– Nem hiszem, hogy egy négyszáz éves Másféle érzelmes lenne – feleltem. – Inkább Szvetlánát vinném magammal.

– Mihelyst visszatér az Őrségbe – nevette el magát Geszer.

– Utazz el Londonba, Anton! Beszélj Erasmusszal! Hátha tud mondani valami fontosat. Ha meg nem... hát kiszellőztetted a fejed. A kiküldetést már kiírták neked, a jegyek is rendben, vedd át a könyvelésen! Holnap reggel repülsz.

– Remélem, business osztályon – tréfálkoztam.

– Igen – bólintott Geszer.

Valahogy vicces kedvem támadt. Az Éjszakai Őrség persze nem szegény szervezet, viszont kiküldetések nem túl sűrűn fordulnak elő... De mitől lett Geszer ilyen bőkezű a business osztállyal?

– És a napidíj? – érdeklődtem.

– Százhúsz font. Plusz a szállodaköltség.

Mi ez, tréfál?

– A Radissonban vagy a Sheratonban fogok lakni? – lőttem föl még egy kísérleti léggömböt.

– Erről lemaradsz – nevette el magát Geszer. – Egy hagyományos kis angol szálloda; mi lehet jobb, hogy megismerj egy idegen országot?

– Borisz Ignatyjevics, hol itt az átverés? – Nem álltam meg e kérdés nélkül.

– Sehol. Egyszerűen csak arról van szó, hogy valóban remekül dolgoztál az utóbbi időben. Vedd úgy, hogy szabadságot kaptál tőlem hivatalos költségen! Ha nem jársz sikerrel, nem tollak le, de ha valóban megtudsz valamit, legközelebb a szolgálati repülőnkkel küldelek a feladat végrehajtására.

– Aha, hiszen ha volna szolgálati repülőnk – hümmögtem felállva.

– Éppen most készülök venni egyet – mondta Geszer. – Mit gondolsz, melyik jobb, a Golfstream vagy az Embraer?

– A Jak-40 – feleltem, és kimentem.

Az zavart a legjobban, hogy a jelek szerint Geszer nem tréfált.

Minek Moszkva város Éjszakai Őrségének szolgálati repülőgép?

Inkább a légkondicionálót cseréltetné ki a hivatalban, nyáron levegőt sem lehet kapni a hőségtől!

Ha valamiről meggyőződtem az Őrségben az elmúlt tizenöt év folyamán, az az, hogy Geszer semmit nem csinál csak úgy. Nem ad ki feladatot sem tiszta funkcionalitásból kiindulva, sem altruista indíttatásból.

Vegyük például azt a régi históriát Jegorral, a hasonítatlan Másfélével, akire vámpírok vadásztak. Miért jutott Geszernek hirtelen eszébe, hogy kihajt engem a „terepre” elkapni a szabályszegő vérszopókat? Egyszerűen azzal a céllal, hogy az irodai munkától átvezényeljen operatív területre? Nem. Pontosabban nem csak ezért. A legényke körüli ködfüggönyt is sűrűbbre akarta vonni, leckét akart adni nekem az Éjszakai Őrség .jóságáról” – és a Nappali „gonoszságáról”. És nagyon valószínű, hogy Szvetlánához elvezetve engem úgy alakította kettőnk kapcsolatát, hogy annak el kelljen vezetnie Nágya megszületéséhez. Talán az is célja lehetett, hogy elmagyarázza nekem, akárcsak az Őrség többi tagjának, ki az a „tükörmágus” – vajon nem számított a Tükör megjelenésére, nem azt gyanította-e, hogy Jegornak, és nem a szerencsétlen Rogozának kell azzá válnia... Egyébként valahogy még mintha össze is csengene az orosz kisfiú neve és az ukrán fiatalember családneve: Jegor és Rogoza...

Fúj! Tisztára megőrültem! Összeesküvés-elméleteket gyártok. Geszer természetesen nagy intrikus, és minden tettének dupla, sőt tripla feneke van, de már a nevek össze-csengését is ide keverni: biztos út a paranoiához.

Mit agyait ki valójában Geszer, hogy Londonba küld, méghozzá ilyen feltételekkel – ragyogóan fizetett kiküldetés, repülőút business osztályon, veszélytelen és kényelmes feladat? Bőven akadnak nálunk kevésbé erős, de nagyon profi férfi és női munkatársak, akik találkozhatnának Erasmusszal, és megpróbálhatnának kideríteni valamit.

Vagy Geszer azt gyanítja, hogy a feladat veszélyesebbnek is bizonyulhat, mint amilyennek látszik...

Vagy bennem lát valamilyen képességet, amely miatt a többieknél jobban boldogulhatok ezzel a küldetéssel.

Vagy pedig ez az egész csak porhintés, valakinek el akarja vonni a figyelmét a valóságos ügyekről. Tegyük fel, hogy Geszer úgy gondolja, Zavulon szemmel tart engem, és most ő is Londonba rohan Erasmushoz...

Felsóhajtottam. Még jó sok variánst ki lehetne találni. De valami miatt az volt az érzésem, nem veszek észre valamilyen nagyon egyszerű és nagyon logikus – és ezért legvalószínűbb változatot.

– Én nem töprengenék a helyedben – mondta Szvetlana a holmimat csomagolva egy kis bőröndbe. – Geszer persze ravaszkodik. De rád szüksége van, és egyébként is, a maga sajátos módján nagyon kötődik hozzád. A rend kedvéért Londonba kell küldeni valakit Erasmushoz; miért ne te lennél az?

– De nyilvánvalóan lezáratlannak tekinti az ügyet a Tigrissel – mondtam elgondolkodva. A hálószobában voltunk, Nágya a nappaliban tévét nézett, nyíltan beszélhettünk.

– Én is lezáratlannak tekintem... – Kezében egy kupac tiszta alsónadrággal Szvetlana egy pillanatig mozdulatlanul állt a bőrönd fölött. – Anton, semmit nem titkolsz előttem?

– Hogy érted?

– A Tigrissel és a próféciával kapcsolatban.

– Mindent, amit tudok, elmondtam – feleltem, kissé rossz lelkiismerettel. Hogy mit rögzített a játék telefon, valóban nem tudtam. Sőt, abban sem voltam biztos, hogy egyáltalán van-e rajta valami. – Szveta, hány napra csomagolsz nekem?

Szvetlana elgondolkodva pillantott a kezében tartott fehérneműre.

– Három... öt... hét. Egy hétre.

– Minek? Két nappal későbbre szól a visszaútra a jegyem.

– Úgy látszik, valamilyen oknál fogva jobbnak látom, ha hét adag tiszta fehérneműt teszek be – mondta Szvetlana elgondolkodva. – És öt inget is beraktam... meg két meleg pulóvert...

– Londonban hőség van, akárcsak Moszkvában – jegyeztem meg.

– Tudom. – Szvetlana felsóhajtott. – Sajnos intuitív jövőbelátó vagyok.

Bólintottam. A Másfélék többsége, még ha szükségesnek érzi is éppen így és nem máshogyan cselekedni, ennek okát nem tudja megmagyarázni. Szvetlana sem tudja, miért csomagol nekem egy hétre. Könnyen meglehet, hogy téved. Innokentyij, a kisfiú tudja majd megmagyarázni ez – amikor megtanulja kezelni a képességeit.

– Beteszek neked egy esőköpenyt is – mondta váratlanul Szvetlana. – És egy ernyőt.

– Belefér? – kérdeztem, kétkedve nézve a bőröndöt.

– Belül kitágítottam.

Mulatságos, de az az igézet, amely lehetővé teszi, hogy kis helyre mindenféle holmit begyömöszöljünk, csak viszonylag nemrégiben jelent meg. Egyszerűen egyetlen Másfélének sem jutott eszébe, hogy ezt is meg lehet csinálni, amíg mesés és fantasztikus könyveikben az emberek nem kezdtek bűvös, méret nélküli táskákról és bőröndökről beszélni. Az ötlettől a megvalósításig persze hosszú az út. Na és a Női Táska, azaz Tarisznya igézetet nem minden mágus tudja alkalmazni.

Szvetlana természetesen képes rá.

– A bőröndöt kitágítom neked kéthetesre – mondta. – Történhet akármi... tényleg tovább maradsz, aztán meg a bőröndöd a repülőtéren szökőkutat csinál gatyákból meg ingekből.

– Köszönöm – feleltem. – Mit hozzak neked Londonból?

Szvetlana csak legyintett.

– Na még csak az kell, hogy valami göncöt hozzál... Ott van a világ legrégebbi gyerekáruháza, a Hamleys, oda menj be, és vegyél valamit Nágyának!

– Ruhafélét? – érdeklődtem.

– Játékot.

Hümmögtem. Szerintem a kislányunkat szinte egyáltalán nem érdekelték már a játékok. Lenne csak fiam – nem volna gond. Vennék neki valamilyen távirányítós helikoptert vagy egy mulatságos építőjátékot.

– Barbie-t? – kérdeztem megfeszítve fantáziámat.

Szvetlana felsóhajtott, elmosolyodott, és elmagyarázta:

– Figyeld meg, mit választanak a vele egyidős kislányok, és azt vedd meg!

– Így csinálom – derültem fel. – De neked mit hozzak?

Valahogy kínos csönd támadt. Csak a nappaliban szólt a tévé, és vékonyka „rajzfilmes” hangocskák párbeszéde hallatszott: „Tudni akarom, mi az élet értelme.” ,Akkor vegyél habverőt, annak van értelme!”

– Kellene egy konyhai robotgép – nevette el magát valamiért Szvetlana. – De semmi értelme Nagy-Britanniából hazacipelni. Hozzál olyasmit, amit az angolok csinálnak a legjobban!

– Világnyelvet vagy birodalmat?

– Jó whiskyt.

– Először is, a whisky skót vagy ír, nem pedig angol. Másodszor pedig, mióta iszol te whiskyt?

– Kipróbálom – mosolyodott el megint Szvetlana. – Majd megiszod a barátaiddal. Ráadásul a lelkiismereted is tiszta lesz: hozol nekem ajándékot.

Geszer nagylelkűsége olyan mértékű volt, hogy még taxirendeléssel sem kellett bajlódnom – reggel hétre értem jött Szemjon.

– Itt van az ajándék Erasmus részére – intett a csomagtartóban heverő, szorosan összetekert, műanyagba burkolt, ragasztószalaggal körültekert csomag felé.

– Mi van benne?

– Nem tudom. Mit visznek Oroszországból ajándékba? Vodka, kaviár...

– Matrjoska és balalajka – folytattam ugyanolyan hangnemben. Kinyitottam a bőröndömet, és belelöktem a csomagot. A józan észnek ellentmondva kényelmesen belefért a telipakolt utazótáskába.

– Szveta Tarisznyát tett rá? – kérdezte Szemjon.

– Aha. Valami miatt úgy gondolja, hogy egy egész hétig tart majd az utam.

– Én hinnék Szvetának – mondta Szemjon komolyan.

– Hiszek is neki.

Már útközben, amikor rákanyarodtunk a Lenyingradszkoje sugárútra, Szemjon hirtelen megkérdezte:

– Anton, megengedsz egy személyes kérdést?

– Rajta!

– Hogy vagytok Szvetlánával?

– Ezt hogy érted?

– Hát a legegyszerűbben. Milyen a viszonyotok?

– Nagyon jó – válaszoltam. – Baráti. Bajtársi. Egymás kölcsönös megértése.

– Ez nem egészen az, amire a családi kapcsolatokban szükség van – mondta Szemjon kioktatóan. – Kettőnk között lehetnek baráti meg bajtársi kapcsolatok, együtt harcolunk.

De az ágyban és a családi asztalnál a bajtársiasságnak semmi helye.

Egy darabig hallgattam, majd leengedtem az én oldalamon az ablakot, cigarettát vettem elő, rágyújtottam. A sugárút már zsúfolva volt autókkal, de Szemjon könnyedén és gyorsan vezetett.

– Hogy jutott eszedbe hirtelen erről beszélni? – kérdeztem.

– Nem vagy túl jó pszichoterapeuta...

– Segíteni akarok neked – magyarázta Szemjon. – Elvégre elég régen élek már a világon, sok mindent láttam. Kezdetben minden olyan zűrzavarosan alakult nálatok, igaz? Te is, Szveta is, mindketten erősek vagytok, nehezen vetitek alá magatokat valaki másnak, még ha akarjátok is. De azután valahogy minden elrendeződött. Megszületett a kislányotok... és minden nagyon jó volt, igaz? Azután, ahogy növekedett, megint minden zűrzavaros lett. Olyan bajtársias.

– Na és? – kérdeztem, mohón leszíva a füstöt.

– Megrázkódtatásra van szükségetek – folytatta Szemjon zavartalanul. – Például egy alapos összeveszésre, de igazira, tányértöréssel vagy akár verekedéssel is. Egy időre félrevonulni, fújni egymásra. De nektek ez nehezen menne, a kislányotok miatt... Az is jó lenne, ha megcsalnád. Mert ugye sosem csaltad meg Szvetát?

– Ide figyelj, menj a... – Kezdtem komolyan felhúzni magam. – Gyerekkorodban nem tanította meg neked a mamád, hogy ne avatkozz bele mások családi ügyeibe?

– Nem, anyácskám imádott beleavatkozni mások családi perpatvaraiba – felelte Szemjon. – Anton, ne sértődj meg, de ezt senki más nem fogja megmondani neked. Nagyon szeretlek benneteket, Szvetát is, téged is. És azt szeretném, ha minden rendben lenne körülöttetek.

– És azt tanácsolod, vagy verekedjünk össze, vagy csaljuk meg egymást.

– Hát, egyszerű figura vagyok, a módszereim is egyszerűek – nevette el magát Szemjon. – Fordulhattok pszichiáterhez is, járhattok hozzá egy-két évig, heverészhettek a díványán, mesélhettek az életetekről...

– Menj a francba... – Kulturálatlanul kilöktem a csikket az ablakon.

– Anton, közeleg valami – mondta Szemjon. – Higgy az előérzetemnek! Nehéz idők jönnek, és jó lenne, ha mindnyájan teljes fegyverzetben fogadnánk. Zavar nélkül a lelkűnkben, a családunkban...

– Hát nősülj meg, erősítsd a társadalom alapsejtjét!

– A szerelmem ember volt, meghalt – válaszolta egyszerűen Szemjon. – Már elmeséltem neked. És úgy látszik, egyszerelmű vagyok. Mint te is. Jól van, ne sértődj meg, verd ki a fejedből!

– Na szép, előbb a nyakamba zúdítottad, aztán meg „verd ki a fejedből”... – morogtam. – Hozzak neked valamit Londonból? Whiskyt...

– Whiskyt itt is tudok venni – legyintett Szemjon. – Tudod mit? Menj be a Fortnum & Mason nevű boltba a Piccadillyn! Vegyél nekem egy üveg yorkshire-i mézet, nagyon szeretem, és nálunk nem kapható.

– A világ megbolondult – állapítottam meg. – Megkérdeztem Szvetát, azt kérte, whiskyt hozzak. Te meg, egészséges, italkedvelő férfiember, egy üveg angol mézet kérsz.

– Mézzel szeretem inni a teát – mondta Szemjon minden zavar nélkül. – Neked meg, okos és szerető férj létedre magadnak kell kitalálnod, milyen ajándékot vegyél a feleségednek, nem pedig megkérdezni, „mit hozzak”. Ha mást nem, egy üveg mézet.

2. FEJEZET

NEM TÚL szerencsésen landoltunk Heathrow-n. Nem, a repülőgéppel minden rendben volt, menetrend szerint, lágyan érkeztünk a kifutópályára, és a kiszállófolyosót is gyorsan a gépre kapcsolták.

De közvetlenül előttünk érkezett ugyanarra a négyes terminálra egy járat valahonnan Délkelet-Ázsiából – vagy Bangladesből vagy Indonéziából. És az úgy százötven oroszországi utas mintegy kétszáz napbarnított ázsiai mögött találta magát az útlevél-ellenőrzésre várakozó sorban.

Az ázsiaiak mindegyike egész halom iratot szorongatott a kezében. Az okmányokból ítélve mindannyian Oxfordban vagy Cambridge-ben készültek tanulni, néhány százezer fontot kívántak a gazdaságba befektetni, vagy milliós örökségüket akarták felvenni. Egészében véve annyi jogcímük volt a beutazásra a bangladesi-indonéziai érkezőknek, hogy nyomban nyilvánvalóvá vált, többségükre nagy-britanniai éttermekben, építkezéseken, farmokon végzett munka vár. Az útlevélkezelő tisztek – többségükben szintén nem született angolszászok – tökéletesen tisztában voltak ezzel, és a lehető legnagyobb akadékoskodással jártak el. Az ellenőrzés többnyire azzal ért véget, hogy az utast félreállították – további vizsgálatok céljából...

Néhány külön sorban gyorsan átszivárgóit járatunk utasainak egy része, akik brit állampolgársággal rendelkeztek. Nem is voltak olyan kevesen, megítélésem szerint a Londonba érkezetteknek mintegy húsz százaléka lehetett „két úr szolgája”. A többiek lehangoltan ácsorogtak a hosszú, kígyózó sorban. A férfiak kínlódva arról álmodoztak, hogy a hosszú repülőút után végre rágyújthassanak. A gyerekek, akiknek elegük volt a repülőn ücsörgésből, nyűgösködtek. A nők SMS-eket küldözgettek, a táskájukban kotorásztak, és arról álmodoztak, hogy bejárják a Piccadillyt, megrohamozzák az Oxford Street boltjait.

Én persze átmehettem volna soron kívül. így vagy úgy. Végül is lemerülhettem volna a Homályba kihagyva az emberi útlevélvizsgálatot – így tett a szemem láttára egy fiatal srác, akiről a gépen nem is sejtettem, hogy Másféle. Őszintén szólva, ha nincs az útlevelemben vízum, pillanatnyi habozás nélkül magam is így tettem volna.

De kínosnak éreztem volna. A sor végén türelmesen álldogált egy asszony két csecsemővel, akiket eközben még meg is szoptatott – egyszerre mind a kettőt. Őt egyébként egy idő után átirányították egy másikba – amelyben a soron kívüli utasokat engedték át. Elöl szintén álltak gyerekek is, öregek is. Mi mást tehetnének – nem volt szerencséjük az érkezéskor, Európa szemében pedig a kihalófélben lévő oroszok ugyanolyan gyanús „harmadik világ” maradnak, mint bármelyik túlnépesedett ázsiai ország. Talán még gyanúsabbak, mert bár Oroszország beletörődött a harmadik világ országának szerepébe, időnként mégis mutat valamiféle ambíciókat, és röstelli, hogy nyíltan is gyarmattá váljon.

Egyszóval, eltelve önnön nagyszerűségemmel úgy döntöttem, végigállom a sort honfitársaimmal együtt. Az első fél órában őszintén büszke voltam erre a tettemre.

A második fél órában már kizárólag csak makacsságból tartottam ki, és tisztában voltam vele, hogy kimondani az igézetet és kihagyni az útlevél-ellenőrzést nem lenne más, mint ostobaságom beismerése.

Különösebb kérdéseket nem szögeztek nekem. A tiszt – turbánjából ítélve szikh – ránézett a vízumomra, megérdeklődte, hosszú időre érkeztem-e Nagy-Britanniába, és megkapva a választ, hogy két-három napra, bólintott, s beütötte a pecsétet az útlevelembe.

A Setét és Fénypárti őrségek ellenőrzésén simán mentem át – a Legfelső szintű Másféle aurája tiszteletet ébresztett.

A sorban állás úgy elcsigázott, hogy nem vettem igénybe a gyorsvasutat, holott számomra igen kényelmesen a Paddington pályaudvarhoz vitt volna. Kimentem a reptér épületéből, balra kanyarodtam, ahol a rendes emberektől tisztes távolságban károsították egészségüket a dohányosok.

A nikotinfüggőség áldozatai számára kis üvegkalitka állt a szabad ég alatt. Az elkínzott utasok és az egyenruhás repülőtéri alkalmazottak egyébként fütyültek a szabályokra, és a friss levegőn pöfékeltek.

Rágyújtottam én is. Mellettem egy szép, hosszú lábú leányzó drága alumíniumbőrönddel megnyálazott egy vékony cigarettát, közben telefonon szidalmazta Pétért, aki nem jött ki érte időben. A hölgyemény egyébként orosz volt, de angolul beszélt, és virtuóz módon káromkodott. Befejezve a beszélgetést megvetően megrázta a fejét, nyomban Moszkvát hívta, és nekilátott kitárgyalni a barátnőjével az orosz és angol férfiak mentalitásának különbségeit.

Elnevettem magam, és odamentem a taxiállomáshoz. Hosszú sorban várakoztak türelmesen az utasokra a magas építésű kocsik, amelyek között volt öregecske és egészen korszerű is.

A szálloda, ahova Geszer küldött, a leghétköznapibb, olcsó londoni kis szálloda volt Bayswaterben, a hasonló jellegű szállodáiról nevezetes kerületben. Vagy éppen ellenkezőleg, nem nevezetes, mert sok itt az olcsó, turistáknak való szálláshely. A szállodán semmiféle csak a Homályban látható jel (például a jin-jang, amely hagyományosan azt jelzi, „Másfélék számára barátságos hely”) nem volt. Olyan érzésem támadt, hogy Geszer a szállásköltségen akarta megtakarítani, amit a business osztályon történő utazásomra költött.

Vagy mégiscsak volt valami értelme annak, hogy a háromcsillagos Darling Hotelban szállók meg? Ebben a régi, viktoriánus épületben (fehér falak, a bejáratnál oszlopok, a fa ablakkeretekben szimpla üveg).

A szoba az ilyen típusú szállodákra jellemző volt, vagyis: kicsi, az ajtók keskenyek, a mennyezet alacsony, és tenyérnyi fürdő tartozik hozzá. De a fürdőszoba-felszerelés új, európai típusú, a szobában plazmatévé vagy száz műholdas csatornával (az arab és kínai adók közt akadt néhány orosz is), továbbá minibár és légkondicionáló. Az ágy váratlanul nagy és kényelmes volt.

Elmegy. Különben sem azért jöttem, hogy a szobában ejtőzzem.

Hogy most mihez kezdek, az csak tőlem függ. Járhatom az üzleteket, megvehetem az ajándékokat, elüldögélhetek egy pubban egy korsó sör mellett – holnapra halasztva a dolog elintézését. Meglátogathatom Erasmust – minden ceremónia nélkül, meghívást sem várva. Átmehetek a Hyde Parkon a Belgraviába – ott van a londoni Éjszakai Őrség hivatala, és kérhetem az együttműködésüket.

És egyszerűen fel is hívhatom Erasmus urat.

Elővettem a telefonomat. Erasmus Darwin úr most ravaszkodás nélkül franciásan írta a nevét: Erasmus de Arvin. És amikor meghallottam a hangját a telefonban, még ennek okát is megértettem – könnyű akcentussal beszélt, amelyet bármelyik kortársunk franciának vélt volna.

De valójában ez az elmúlt évszázadok hatása volt. A tizenhetedik század akcentusa.

Az öreg Másfélék beszédje rendszerint alig különbözik a maitól. A nyelv fokozatosan változik, az új szavak és intonáció folyamatosan beépül a Másfélék beszédébe, csak néhány ódivatú szó vagy kifejezés marad meg. Minél többet érintkezik a Másféle emberekkel, minél aktívabban vesz részt az Őrségek munkájában, annál nehezebb a kiejtése alapján megítélni a korát.

De ha a Másféle a minimumra csökkentette érintkezését a hozzá hasonlókkal és az emberekkel...

Ebben a hangban megvolt az akcentus és a régies beszédmód. És egyes szavak... Ha úgy tanultam volna meg angolul, mint a normális emberek, nem pedig mágikus módon szívom magamba, keveset értettem volna belőle... Erasmus például tegezett. Angol nyelven – tegezett! A „thou” szócskát használta, amely már az ő születésének idején is elavult, és alig használták.

Alighanem egyszerűen csak játszotta az eszét.

– Erasmus a vonalban, hallgatlak.

– A nevem Anton, Anton Gorogyeckij. Moszkvából érkeztem, és nagyon szeretnék találkozni önnel, Darwin úr. A... tigrisekről szeretnék beszélni.

Rövid szünet következett, majd Darwin ezt mondta:

– Már régóta várakozom a hívásodra, Antoine. Nem véltem vón’, hogy Moszkóviából érkezel, gallnak láttalak.

– Látott? – értetlenkedtem.

– Ismeretes tán előtted, hogy jós vagyok – közölte Erasmus. – Keress fel, nem szállók szembe a sorssal, fogadlak.

– Hálásan köszönöm – mondtam, kissé zavarban ettől a nagylelkűségtől.

– Üres fecsegés hálálkodni nekem, Antoine. A címet tudod, fogj egy kocsit, és keress fel!

Erasmus de Arvin úr, a Nappali Őrség visszavonult prófétája és a növények intim életének nagy tudósa egy park mellett lakott. Lényegében a szálloda, amelyben megszálltam, szintén egy park mellett volt, de a Hyde Park és a Regent’s Park között igen nagy a különbség. Bár mindkettő királyi park, az első jóval „népibb”, lármásabb és egyszerűbb. Körülötte minden megtalálható – a drága villáktól és elegáns üzletektől kezdve (ha a Temze felől közelítünk) az olcsó szállodákig és kínaiak, albánok, oroszok lakta etnikai negyedekig (ha a pályaudvar felől nézzük, ahová egykor megérkezett a legrokonszenvesebb angliai bevándorló – Paddington, a medvebocs[9].

A Regent’s Parkot drága épületek övezik, a környező földek birtokosa a királynő – megvásárolni nem lehet őket, csak bérelni, még ha egy-két évszázadra is, úgyhogy még az elegáns villák és több millió fontos lakások tulajdonosai sem mondhatják el teljes joggal, hogy „az én házam – az én váram”. Egyébként ez senkit nem zavart, legalábbis a park mentén végighaladva Ármány rendszámú Bentleyket láttam parkolni, és néhány embert, akiknek arcát vagy filmeken, vagy újságok első oldalán láttam már.

Nos, ha több mint háromszáz évet leéltél ezen a világon, és nem voltál képes annyi pénzt összeszedni, hogy ott telepedj le, ahol akarsz, komplett hülye vagy. Ilyenek persze akadnak még a próféták között is, de Erasmus nyilván nem tartozott közéjük. Úgyhogy megengedhetett magának egy villát a Regent’s Park közelében.

A valóság egyébként felülmúlta várakozásaimat.

A térképekkel, mind a vázlatos, turistáknak szántakkal, mind a részletes rendőrségiekkel szemben előnyben részesítettem navigátorral felszerelt telefonomat. Nem szerettem volna megszállott kütyümániásként a képernyőre meredni, ezért egyszerűen a fülembe dugtam a fülhallgatót, és a kellemes női hang által adott utasításokat követve haladtam. Mint mindenki tudja, az interneten a megszokott hangokon kívül több százat lehet a letölteni navigátorra: ha akarod, az ünnepélyes Gorbacsov vagy a lassú beszédű Jelcin, az éles hangú Putyin vagy a hadaró Medvegyev diktálja, merre menj, de azoknak, akik ezt értékelik, akad Lenin is: ,A helyes úton haladjatok, elvtársak!”; és Sztálin: „Térjetek le jobbra!” Az én telefonom hangja valamilyen régi filmre emlékeztetett: „Balra, mylord”, „Jobbra, mylord”, és ez tetszett nekem – valahogy nagyon jól illett Erasmus úrhoz.

Nos hát, eleinte a Regent’s Park mentén haladtam, kíváncsian nézegetve a drága villákat és régi épületeket, ezek vagy vörös téglából épültek tornyocskákkal és kiugró falfülkékkel, vagy fehérek és oszloposak voltak. Turisták látogatta környék, lépten-nyomon feltűntek a nevezetes piros telefonfülkék (bármily furcsa, a mobiltelefonok századában is használják őket) és a királyi posta méretes levélszekrényei (szemem előtt dobott be valaki egy levelet a jókora oszlopba). Mindez csupa retro, amit úgy kedvelnek a turisták, és itt teljesen helyénvalónak látszott, nem volt mesterkélt, és sokadszorra is belém hasított a fájdalmas gondolat Moszkváról. Micsoda város lehetne, ha nem rombolták volna le, nem építették volna át meg át, nem szaggatták volna darabokra profitot sajtolva ki minden talpalatnyi földjéből! Természetesen egészen más lenne, de szintén élő és érdekes... nem pedig a mostani, az unalmas új építmények, a roskatag sztálini monstrumok és a ritka, rendszerint tökéletesen átalakított régi épületek halmaza.

A navigátor a fülembe súgta: „Balra, mylord”, és én engedelmesen befordultam a Regent’s Park egyik bejáratán, és hatalmas fák, illatozó virágok, az ösvényeken sétáló emberek között találtam magamat. A sétálóknak talán csak egyharmada lehetett londoni, a többiek fényképezőgépes turisták voltak.

Vajon hol lakhat itt Erasmus? Fűkunyhóban, szeretett növényei között?

Elnyomtam magamban a kívánságot, hogy vessek egy pillantást a képernyőre. Érdekesebb volt a szóbeli utasításokat követni. A navigátor memóriájában még a legkeskenyebb ösvény is benne volt, és egyre mélyebben haladtam a park belsejébe. Igazi vadon persze nem volt, nem is lehetett itt, de mind kevesebb turistával találkoztam.

Azután megpillantottam egy hatalmas épületet, amely, így láttam, magában a parkban vagy legalábbis a legszélén állt. Valójában a park szélén fasor húzódott, itt volt az a ház. Leginkább még a sztálini építészet legjobb példáira emlékeztetett – még szobrokat is tettek a tető alatti párkányra, csak nem tudtam kivenni, kit ábrázolnak – talán mitológiai alakokat, talán a brit kultúra és politika jeles személyiségeit, talán Nagy-Britannia különböző népeinek képviselőit. Az épület előtt parkoló kocsikból ítélve sokmilliós bankszámlával rendelkező emberek lakhatnak itt.

De a navigátor továbbvezetett a fasorban.

Tán csak nem tényleg fűkunyhóban lakik?

– Egyenesen, mylord – mondta a navigátor. – Megérkeztünk, mylord.

Értetlenül nézve megálltam. Egy régi templommal találtam szembe magam. Illetve nem templom, de valami egyházi építmény – apátság, kolostor... Régi stílusú, két-szárnyú épület, mint valami nemesi udvarház, de láthatóan kultikus célt szolgált.

– Jobbra, mylord.

Az apátság jobb szárnya valóban némiképp máshogy festett. Bár ugyanolyan mohlepte kőfalak, színes üvegablakok, magas, faragott ajtók.

De ez lakóház volt. Pontosabban az apátsági templom lakrésze.

Tulajdonképpen miért is ne? Főként itt, Angliában. Valamikor templom volt. Mellette a pap otthona... pontosabban a vikáriusé. A templom Istené, a lakóház az emberé. A templom már régen nem működik, a vikárius utódai pedig... Állj, lehetnek utódai? Valószínűleg igen, ezek nem katolikus papok a cölibátusukkal... ők más utat választottak maguknak. És valaki előbb vagy utóbb eladta a házát Erasmus úrnak. Vagy talán a Darwin családé volt a ház, és örökölte?

Az ajtó abban a pillanatban nyílt ki, amikor megálltam előtte, és azon gondolkodtam, mit csináljak: megnyomjam a csengőgombot, vagy a súlyos bronzkopogtatót használjam.

Az idős, testes, ősz hajú, régimódi tweedöltönyt viselő úr kíváncsian nézett rám.

– Erasmus úr? – kérdeztem.

– Monsieur Antoine? – Vagy nagyon beleélte magát a francia szerepébe, vagy nem volt képes megbékélni a gondolattal, hogy nem vagyok gall. Viszont az archaizmusok teljesen eltűntek a beszédéből. Beleértve az archaikus „thou”-t is. – Jöjjön be! Majdnem egy évszázada várom már.

Erasmus Darwin otthonában le lehetett volna forgatni egy történelmi filmet. Sőt többet is. A konyha, ahova a házigazda nyomában beléptem, a múlt század hetvenes éveinek legkorszerűbb eszközeivel volt berendezve. Méghozzá az amerikai hetvenes évekből – sok króm, üveg, elbűvölően naiv dizájn. E sok csillogás közepette valahogy különösen lenyűgöző volt a sok drága, régi porcelán. Azt hihettem volna, hogy Erasmus a nevezetes Wedgwood cég nagy hódolója, de valahogy meglepően sajátos módon viszonyult a válogatottan drága edényekhez – néhány piszkos tányér hanyagul be volt dobva a mosogatóba, egy elegáns csésze veszedelmesen közel állt az asztal széléhez... Darwin egy jókora géppel készített nekünk kávét, amelynek tetején üvegtartályban volt a szemes kávé. Miközben darált, a gép olyan hangosan zúgott, mint egy felszálló utasszállító. A színes üvegablak alatti egyik asztalon csillogó robotgép állt, rajta a felirat: Cuisine Art. A hűtőgép márkája is ismeretlen volt.

Erasmus tálcára tette a kávéscsészéket, a tejszínes kannát meg a cukortartót, és bevezetett a nappaliba. A múlt század hetvenes évei itt dicstelenül megadták magukat a húszas-harmincas éveknek – nemesen kopott bőrhuzatú bútorok, mindenütt sötét fa, a bútorok is, a falburkolat is, márványkandalló... benne meglepetésemre igazi fahasábok lángoltak! Amennyire én tudtam, ez szigorúan tilos volt – annak idején, a híres-nevezetes londoni szmog elleni küzdelem jegyében a város összes kandallóját átállították gázra. Televízió természetesen nem volt, helyette viszont egy csöves rádiókészülék, faburkolatú és jókora, kisebb szekrényre emlékeztetett.

– Nem fázott át, Antoine? – kérdezte Erasmus. – Esetleg egy kis portóit konyakkal?

– Hiszen nyár van – mondtam csodálkozva. Időnként elemi dolgokat képtelen vagyok felfogni. – Á... egyébként itt magánál hűvös van. Vastagok a falak, ugye? Köszönöm, szívesen meginnék egy korty portóit konyakkal.

Erasmus arcán megkönnyebbülés látszott.

– Hát persze, maga Moszkó... Oroszországból jött! – jegyezte meg örömmel. – Magának nem meglepetés a délelőtti ivás.

– Már mindjárt dél van – mondtam diplomatikusan, kényelmesen elhelyezkedve egy öblös bőrfotelban.

– Ördögbe a portóival! – kiáltott fel Erasmus. – Jó, finom, öreg ír whisky kell nekünk!

Hát igen, három évszázad bőségesen elég idő nemcsak arra, hogy megszerezd egy apátság egy részét London közepén, hanem arra is, hogy alkoholista legyen belőled.

Egy széles tálalószekrényből, amelynek polcait homályos, matt üvegű ajtók fedték, Erasmus elővett néhány palackot. Gondosan megvizsgálta őket, és kiválasztott egyet, amelyen nem volt címke.

– Százötven éves – közölte. – Vannak itt ennél öregebb whiskyk is, de ennek semmi jelentősége. Az a lényeg, hogy akkoriban még nem mérgezték a természetet bűzükkel a benzinmotorok, a rozs rozs volt, a maláta maláta, a tőzeg pedig tőzeg... Jéggel kéri, Antoine?

– Nem – mondtam, inkább csak udvariasságból, hogy Erasmusnak ne kelljen kimennie a konyhába. – Tisztán.

– Helyes! – nyugtázta Erasmus. – A jég csak a gyarmatok faragatlan lakóinak való. Ha kéri, van tiszta írországi vizem is...

Éppen csak belekóstoltam a whiskybe. Az ajkamat mártottam bele a sötét, majdnem fekete italba.

Az az érzésem támadt, mintha tőzeglápba kóstoltam volna bele.

Azután – hogy folyékony tüzet ittam.

Erasmus halkan kuncogva nézett.

– Nem is hittem volna, hogy tőzeges ír whisky is létezik – vettem mély lélegzetet letéve a poharat.

– Létezik még most is, de... – Erasmus legyintett. – Nem az igazi! Ilyet manapság nem csinálnak.

– Meg kell szokni – mormoltam diplomatikusan. – Nagyon... nagyon szokatlan.

– Ízlik?

– Még nem tudom megmondani – ismertem be becsülettel.

– De egyet biztosan állíthatok: rendkívüli ital. A Lagavulin vagy a Laphroaig a közelébe se érhet.

– Eh! – horkant fel Erasmus. – A Lagavulin meg a Laphroaig a mai elpuhult emberkéknek való... De maga őszinte, Antoine. Ez tetszik nekem.

– Mi értelme lenne hazudni egy prófétának? – vontam vállat.

– Ugyan... miféle próféta vagyok én? – Erasmus váratlanul zavarba jött lehajtva fenséges italát. – Csak olyan... jövőbelátó-féle... Igyekszem úgy beszélni, hogy megértsen, de ritkán érintkezem emberekkel... és Másfélékkel. Ha túlságosan régimódi találnék lenni, rögtön szóljon rám!

– Jó. – Elővettem és átadtam neki a műanyagba burkolt csomagot. – A moszkvai Éjszakai Őrség feje kérte, hogy ezt adjam át önnek.

– A Fényességes Geszer? – érdeklődött Erasmus. – És mi van benne?

– Nem tudom – vontam vállat.

Erasmus levett a kandalló párkányáról egy kis papírkést, és egy olyan ötéves gyerek lelkesedésével állt neki kicsomagolni, aki karácsonykor végre megtalálja a régóta várt ajándékot.

– Mivel vívtam ki a Fény nagy harcosának figyelmét... – mormolta Erasmus. – És mivel érdemeltem ki az ajándékot...

Világos volt számomra, hogy a nyugalomba vonult Setét Másféle csak játssza az eszét. De attól, aki gyakorlatilag magánzárkában él egy lármás nagyváros közepén, ez bocsánatos bűn.

A csomag végre kibomlott, és tartalma egy alacsony dohányzóasztalkára került. Amint sejtettem is, sokkal több minden volt benne, mint amennyi természetes úton lehetett volna. Volt ott egy literes üveg vodka – méghozzá nagyon régi, a címkéjén a felirat még forradalom előtti helyesírással íródott. Volt egy háromliteres üveg, tele nagy szemű fekte kaviárral. Kétségkívül csempészáru, de Geszert ez nyilván aligha zavarta, és még ennyire sem izgatta Erasmust. És végül egy virágcserép, amelyet a főnök dolgozószobájának ablakpárkányán szoktam látni. A cserépben kicsi, csúnyácska, görbe fácska nőtt, amelyet bármely bonszaikedvelő puszta irgalomból tövestől kitépett volna. Kissé zavarba jöttem, mert eszembe jutott, mikor egyszer egy elhúzódott tanácskozás alatt Geszer engedélyezte, hogy a dohányosok rágyújtsanak az irodájában, és hamutartó hiányában ebben a cserépben nyomtam el a csikket. És nem csak én.

Erasmus oda sem nézve letette a padlóra a vodkát és a kaviárt. A cserepet a fácskával az asztal közepére rakta. Leült a padlóra, és rámeredt erre a botanikai tévedésre.

A fácska vagy tizenöt centi magas volt. Göcsörtös, mint valami vén olajfa, és csaknem teljesen kopasz – csak az egyik ágán árválkodott optimistán két levélke.

Erasmus a padlón ült, és a fát nézte.

Türelmesen vártam.

– Lenyűgöző – mondta Erasmus. A pohara után nyúlt, belekortyolt. Egy kicsit elfordította a cserepet, és más szögből is szemügyre vette. Összehúzta a szemét – és megéreztem, hogy az öreg Másféle most a Homályon keresztül nézi a fát.

– Nem tudja, mi a lényege ennek az ajándéknak? – kérdezte Erasmus rám sem nézve.

– Nem, sire – sóhajtottam. És hirtelen az jutott eszembe, hogy Erasmus valószínűleg valóban sire, a szó eredeti értelmében.

Darwin felállt, és körbejárta a cserepet.

– Az ördög vigyen el engem... – mormolta. – Kérem, Antoine, menjen egy kicsit hátrább, vagy fedje el magát... dolgozom egy kicsit az Erőkkel...

Jobbnak láttam hátrahúzódni és a Mágus Pajzsát is felállítani, mindenesetre magammal vittem a whiskys poharamat is. Ez helyes döntésnek bizonyult – csak negyedóra múlva térhettem vissza az asztalhoz. Erasmus ezalatt egyfolytában a bonszai-jal küszködött. Kutató igézeteket bocsátott a fácskára, megnézte a Homályon át, maga is lemerült a Homály harmadik rétegéig, ujjai közt elmorzsolt és megkóstolt egy csipetnyi földet a cserépből, sokáig szagolgatta a leveleket – mintha egy pillanatra megörült volna, felderült az arca, majd undorral legyintett, és töltött magának még egy adag whiskyt. Végül egy percig állt, tenyerén Tűzgolyót görgetve, mintha a kísértés ellen küzdene, hogy porrá égesse a cserepet, a bonszait, ráadásul az asztalt is.

De visszafogta magát.

– Megadom magam – dörmögte Erasmus. – Az a maguk Geszerje valóban hatalmas... nem tudom megfejteni küldeményének értelmét. Biztosan nem kérte magát, hogy szóban is adjon át valami üzenetet?

– Sajnos nem.

Erasmus levette zakóját, az egyik üres karosszékbe dobta. Ő maga beletelepedett egy másikba, megdörzsölte az arcát, felsóhajtott.

– Öregszem... – dörmögte. – Nos, a tigrisekről akart velem beszélni, Antoine?

– Igen. Várta az érkezésemet, Erasmus?

– Ezek a dolgok kölcsönösen összefüggnek... – Erasmus sehogyan sem tudta pillantását elszakítani a bonszai-tól. Megkért:

– Antoine, tegye át a növényt a kandalló párkányára! Később majd foglalkozom vele, megteszek mindent, ami tőlem telik. Biztos vagyok benne, hogy meg tudom majd fejteni Geszer feladványát... De addig... nem tudom nyugodtan nézni, idegesít... Mondja, honnan tud maga a Tigrisről?

– Nem titok a maga gyerekkora, tisztelt Erasmus – mondtam.

– De nem is ismert túl széles körben.

– Egy könyv beszéli el, a kislányom olvasta.

– Ó! – Ez felkeltette Erasmus érdeklődését. – És nem hozta el véletlenül nekem azt a könyvet?

– A francba... – Zavarba jöttem. – Tudja... valahogy nem jutott eszembe... De elküldhetem!

– Ha nem okoz gondot – bólintott Erasmus. – Bocsássa meg öreges hiúságomat, de szívesen gyűjtöm a létezésem emberi korszakára vonatkozó említéseket... De hogy tudta meg a címemet? Úgy tudtam, a londoni Éjszakai Őrség sem rendelkezik ezzel az információval.

– Nem az Őrségtől – ismertem be. – Magánforrásból kaptam meg a címét...

Erasmus várt.

– A mi Őrségünknél dolgozik Anna Tyihonovna úrhölgy...

– Anna! – kiáltott fel Erasmus. – Hülye vagyok... ki kellett volna találnom... – Oldalvást pillantott rám. – Na és, még most is mulat, ha eszébe jut, hogyan fogott ki rajtam?

– Büszkeség és balítélet[10]... – mondtam elgondolkodva.

– Micsoda?

– Egyáltalán nem mulat. Még ma is bántja, hogy kapcsolatuk olyan kínosan szakadt félbe. Persze érdekelte őt a história a Tigrissel; gyűjt mindenféle furcsaságot, amelyeket a hivatalos tudomány lenéz, de örömére szolgált a kapcsolat is önnel.

Erasmus vállat vont. Majd ezt morogta:

– Engem is érdekelt... nagyon ügyesen hozta tudomásomra, hogy ő is Másféle, és tudja, ki vagyok... ugyanakkor nagy botanikai tudásról tett bizonyságot... roppant érdekes cikket publikált egy folyóiratban... igen kedves dáma, meglepő, hogy Moszkóviába... persze elnézését kérem, Antoine, de korábban sosem tetszettek nekem az orosz nők.

– Nem tesz semmit, nekem meg az angolok nem tetszenek... – feleltem bosszúállóan.

– Mégiscsak találkoznunk kellene – folytatta Erasmus.

– Ha egymás szemébe nézhetnénk, jobban megértenénk egymást.

– Az internet nem tesz lehetővé teljes értékű kommunikációt – mondtam nagy bölcsen.

– Miféle internet, Antoine? – nevette el magát Erasmus.

– Ez több mint harminc évvel ezelőtt történt! Akkor még létezett maguknál a Szovjetunió! Papíron leveleztünk... csak éppen aprócska igézetekkel, hogy a cenzúra ne vizsgálja meg őket, és gyorsabban jöjjenek-menjenek...

Hát igen... tényleg hülye voltam. Az ember időnként elfelejti, hogy mindenféle mobiltelefon meg számítógép csak nemrégiben jelent meg.

– Tehát a publikáció folyóiratban... igazi folyóiratban jelent meg – fogtam föl. – Tudományos lapban, papíron? Én meg azt hittem, elektronikusban...

Erasmus úgy nevetett, hogy a könnye is kicsordult.

– Hát így van ez, Antoine – mondta végül. – És az ember végül dinoszaurusznak kezdi érezni magát. Rövidesen majd szovjet plakátokkal és vörös zászlókkal kezdi díszíteni az otthonát. Semmi baj, a rohanó időhöz is hozzá lehet szokni... Nos jó, mesélek magának a Tigrisről. Az én Tigrisemről. Azután majd maga mondja el, mi esett meg ott maguknál.

3. FEJEZET

A TIZENHETEDIK század nem volt igazán alkalmas időszak a boldog gyerekkorra. Egyébként a viharos érett korra és a nyugalmas öregségre sem igen adott lehetőséget. Meghalni nem egyszerű, hanem nagyon egyszerű volt. Az élet mindössze előjáték volt a halál és a halál utáni létezés előtt, ez utóbbiban kevesen kételkedtek.

Ez az előjáték néha hosszú volt, de jóval gyakrabban rövid.

Így volt ez az emberek és a Másfélék esetében is.

– Figyelsz rám, fiú, vagy alszol?

Erasmus Darwin tizennégy éves volt, és a huszadik században megsértődött volna a „fiú” megszólítástól. De a tizenhetedik században ez megszokott volt. Egy huszadik vagy huszonegyedik századi ember tulajdonképpen tíztizenegy éves gyereknek nézte volna Erasmust. Talán zavarta volna, hogy Erasmusnak sem a nadrágja, sem az ujjasa nem különbözött felnőtt útitársa öltözékétől, de ez is a kor sajátja volt. A gyerekeket nem tekintették valamilyen különleges, másféle viszonyt, táplálékot vagy öltözetet igénylő lénynek. Ők egyszerűen kis emberi lények, akiknek talán megadatik, hogy teljes értékű emberré váljanak. Még a kor legjobb festőinek képein sem különbözik a gyermekek arca és teste a felnőttek arcától és testétől – még ha a festő tekintete érzékelte is az arányok különbségét, tudata sikeresen elnyomta ezt a különbséget. A fiú – egyszerűen még nem férfi. A kislány – még nem nő... A kislányok egyébként igen hamar asszonyira váltották státusukat, és ez senkit nem zavart. Az emberi tésztamassza, amelybe belehullottak a civilizáció első élesztőmorzsái, fortyogott és dagadt. Az emberiségnek növekednie kellett. Ehhez többet kellett szülni, mivel a halál korlátozása nem állt az ember hatalmában.

– Nem alszom – méltatlankodott Erasmus.

– Akkor merre kószál a szellemed? – nézett mérgesen a fiúra Erasmus útitársa. Harminc év körülinek látszott; tisztes kor. Tisztes is lett volna... ha ember. De Másféle volt, és hogy hány éves valójában, csak ő maga tudta.

– Erre... gondoltam... – mutatott körbe zavartan Erasmus.

– Erre? – Erasmus útitársa undorral nézett körbe a virágos réten. – Mondd csak, fiú, talán méh vagy, és nektárt készülsz gyűjteni?

– Nem...

– Akkor talán boszorkány vagy, és varázsitalt kotyvasztasz?

Erasmus kissé összerezzent. Félt a boszorkányoktól, bár minden jel arra mutatott, hogy neki most már nem kell tőlük félnie.

– Nem, tanító...

– Vagy talán paraszt vagy, és a teheneidet fogod itt legeltetni?

Erasmus hallgatott.

– Másféle vagy – mondta keményen útitársa. – A jövőbe látás és prófétálás nagy erejével rendelkezel. Másmilyen sors adatott neked fentről, és ezután semmi világi dologgal nem kell törődnöd.

– Biztos, hogy fentről? – motyogta az orra alatt Erasmus. Útitársa meghallotta, de szokásával ellentétben nem dühödött fel. Vállat vont, leült a földre, letaposva a füvet és a virágokat.

– Láttam Másféléket – válaszolt –, akik azt óbégatták, hogy erejüket Istentől kapták. Böjtölnek, követik a tanítást, és gyakran járnak templomba. Nem tudom, gyónáskor mit mondanak... lehet, hogy vannak saját papjaik... Láttam Másféléket, akik abban hisznek, hogy Lucifer, a Setét fényhozó hercege ajándékozta nekik hatalmukat. Éjszakánként holtak zsírjából főzött fekete gyertyát égetnek... ha tudnád, mennyire füstöl és milyen büdös... egy levágott kecskefejet csókolgatnak, és olyan förtelmességeket művelnek, hogy még beszélni sem akarok erről. De egyet biztosan állíthatok neked: nem láttam sem Istent, sem az ő szolgáit, és nem találkoztam sem a Sátánnal, sem az ő kiszolgálóival. Az is lehet, hogy nem is törődnek velünk. Az is lehet, hogy az Erőnk... egyszerűen Erő, amilyen a madár képessége, hogy a levegőben szárnyaljon, vagy a halé, hogy a vízben éljen.

– Nem akarok fekete gyertyát gyújtani és förtelmességeket művelni – mondta mindenesetre Erasmus.

– Ne gyújtsál és ne művelj! – válaszolta útitársa közömbösen.

– De a templomban unatkozom, tanító – vallotta be Erasmus. – És... és egyszer... egyszer elloptam egy pennyt... és esténként, amikor Betty hozza a meleg téglát az ágyamba, megkérem, hogy feküdjön mellém...

– A szolgálólányokat azért teremtették, hogy örömet szerezzenek uruknak – válaszolta nagylelkűen útitársa.

– És te több vagy, mint az ő ura. Te Másféle vagy. Tegyél kedvedre Bettyvel.

A fiú hallgatott. A férfi oldalvást rásandított. Erasmus lassan végighúzta kezét a letaposott fűszálak felett – és azok kiegyenesedtek, a tenyere felé nyújtóztak.

– Rokonságban állsz a növények birodalmával – ismerte be kelletlenül a férfi. – Ez inkább a boszorkányokra jellemző, nem a mágusokra, de az Erő mindig váratlan úton tör föl... Ám ne felejtsd el, hogy próféta vagy! Ki győz a dombon vívott csatában?

– A király – vágta rá nyomban Erasmus. Értetlenül pislogva emelte fel a fejét: – Milyen dombon?

– Nem fontos. Megjósolod a jövőt, még ha egyelőre ügyetlenül is. És mondd... három-négyszáz év múlva ki uralkodik a capitoliumi dombon?

– Egy néger ül a trónon, és béketeremtőként magasztalják majd őt, de vasmadarakat küld az óceánon túlra, hogy megszerezze a líbiaiak és perzsák kincseit, és ebből nagy háború támad, és megrázkódtatások a világban... – mondta a fiú lassan, mintegy félálomban.

– Hm... – Erasmus útitársa megdörzsölte az orra hegyét. – Nem, még mindig messze vagy a legfőbb próféciádtól. Túl sokat hibázol. Az olaszok folyton hadakoznak az arabokkal, de hogy uralkodhatna egy fekete bőrű Rómában? Perzsia... még hagyján, de Líbiában nincs semmiféle kincs, csak a sivatag van ott, amely azt a haszontalan fekete olajat szüli. És ha háromszáz év múlva lesznek is a világon vasmadarak, hogy jön ide az óceán? Itáliát csak a tenger választja el Líbiától. Nem, túl sok a hiba... még nem állsz készen. Még van időnk.

– Mire?

– Hogy felkészüljünk a Hóhér eljövetelére.

Töltöttem magamnak még egy ujjnyi whiskyt.

Megkérdeztem:

– Maguk tehát Hóhérnak nevezték, Erasmus?

– Igen. Tigrisnek Blake nevezte el... Költő volt, megértheti... – Erasmus elgondolkodva meredt a kandalló füstös torkába, amelyben vörösen izzott a parázs.

– A tanítóm akkor Hóhérnak nevezte... Vagy Szótlan Hóhérnak... vagy a Próféták Hóhérjának... Alighanem ez az utolsó a legmegfelelőbb. Csak a prófétákhoz jön el. Azokhoz, akik legfőbb próféciájukat készülnek kimondani.

– Miért? Mi olyan fontos a legfőbb próféciában?

– Az mindig globális, ennyi az egész – nevette el magát Erasmus. – A líbiai háborút vagy a holdutazást megjósolni: részletkérdés. Az adott esemény minden fontossága mellett is. Az első próféciának az egész emberiségre kell vonatkoznia.

Néhány pillanatig gondolkoztam, mi érintett a legkínosabban Erasmus szavaiban. Azután rájöttem.

– Az emberiségre?

– Igen, persze. Az első prófécia túlságosan is globális jellegű ahhoz, hogy ránk, Másfélékre vonatkozzon. A prófécia mindig az emberekről szól. Az emberiségről.

– Milyen esemény érintheti az egész emberiséget? – tűnődtem fennhangon. – Világháború?

– Például – bólintott Erasmus. – Persze még az első és második világháború sem érintette az egész világot közvetlenül. De hatásuk egészében véve globális volt.

– A világháborúkat előre jelezték? – kérdeztem.

– Természetesen. Csak nem előre jelezték, hanem megjósolták. Az elsőt és a másodikat. A szocialista forradalmat Oroszországban...

– Büszkék lehetnek a kommunisták – mondtam önkéntelenül. – „Világtörténelmi jelentőségű esemény”, így nevezték a forradalmat a Szovjetunióban.

Erasmus elnevette magát.

– És még mit jövendöltek meg a próféciák? – kérdeztem.

– Az én nem hivatalos információimból kiindulva – felelte Erasmus udvariasan –, első próféciára bizonyult méltónak a nukleáris fegyverek létrehozása, a penicillin feltalálása, a rockzene megjelenése...

Hitetlenkedve néztem Erasmusra, de ő meggyőződéssel bólintott:

– Igen, igen, a rockzene megjelenése. Továbbá Edgar Poe „A harangok” című versének megjelenése, a miniszoknya divatja, az Emmanuelle című film bemutatása, Alister Maxwell megszületése...

– Ki az az Alister Maxwell? – értetlenkedtem.

– A múlt század hatvanas éveiben meghalt Ausztráliában – mondta Erasmus. – Csecsemőként. Egy hónapot sem élt.

– Na és?

– Nem tudom. De az Emmanuelle című film nagy hatással volt az emberekre?

– Ha a szexuális forradalom jelképének és az erotikus filmek klasszikusának tekintjük, akkor igen – jelentettem ki határozottan.

– Tegyük fel. Valószínűleg Alisternek is megvolt a hatása.

– Hogyan hathatott?

Erasmus széttárta a karját.

– A próféciát néha nem lehet azonnal megérteni. Maxwell születése nyilván hatással lesz még az egész emberiségre.

– Fél évszázaddal azután, hogy csecsemőként elpusztult?

– ”Több dolgok vannak földön és égen, Horatio[11]... Volt még két-három különös prófécia, de ezekről nem sikerült bebizonyítani, hogy valóban próféciák, és nem jövendölések. No és volt néhány, amit nem hallottunk meg, ez világos. A Tigris vagy valamilyen más ok miatt.

– Ilyen volt az ön próféciája is – mondtam.

Erasmus zavarba jött.

– Többek között az enyém is... De tudja, élni akartam, nagyon.

– Ezt nehéz lenne felróni önnek – értettem vele egyet.

A tanító hajnaltájt ébresztette fel Erasmust. Egyébként sem tett soha különbséget éjszaka és nappal között, és ebben persze az emberek nem tudták megzavarni.

– Kelj fel! – mondta a tanító, tenyerével befogva Erasmus száját. – Hallgass, és ne csapj zajt!

Erasmus lecsúszott az ágyról. A tanító már odadobta neki a ruháját – a harisnyát, a nadrágot, az inget, az ujjast...

– Közel van – mondta a tanító. Arca sápadt volt, ajka alig észrevehetően remegett. – Sikerült elszöknöm... a falu feltartóztatja...

– A falu? – kérdezte Erasmus, miközben sietősen öltözött.

– Igen... rávettem az embereket, hogy menjenek neki... Ez nem segít, csak egy kis időt nyerünk. A Hóhér mindig alapos munkát végez, előbb elbánik az emberekkel...

Erasmus ágyában álmosan megmozdult valaki, aki a puha ágyneműbe bújva aludt. A tanító Erasmus bíborvörös arcára pillantott.

– Ne keltsd fel Bettyt! – mondta. – Vele is nyerünk néhány percet...

Erasmus csak egy pillanatig habozott. Majd bólintott, és a tanító nyomában kimászott az ablakon.

A kert hajnal előtti csöndet és hűvösséget árasztott. Erasmus a tanító nyomában loholt, aki menet közben mormolta:

– Hogy tehettem... micsoda hiba... már régen készen álltái a prófétálásra... és elszalasztottam az előzetes jövendöléseket...

– Ha kimondom a próféciát, akkor elmegy a Hóhér?

– kérdezte Erasmus.

– Igen. De csak ha senki nem hallotta a próféciát. Vagy ha csak emberek hallják meg.

– De ha te hallod meg...

– A prófécia az embereknek szól! – ordította a tanító. – Ha emberek hallják meg, valóra válik! Ha senki nem hallja meg, nem teljesedik be. Te magad sem emlékszel majd, mit mondtál, rád már nem vonatkozik, de engem... engem megöl! Hogy el ne mondhassam az embereknek!

– Akkor... – Erasmus elkapta a tanító ujjasának szárnyát. – Akkor menjen el! Emlékszem, mire tanított, és mindent megcsinálok... és kimondom a próféciát!

– Nem tudod megcsinálni – felelte a tanító. – Még nem állsz készen rá. Hallgatóra van szükséged. Túlságosan tapasztalatlan vagy ahhoz, hogy a semmibe prófétálj... nem volt időm felkészíteni...

Hirtelen felnyögött, fejéhez kapott mind a két kezével.

– Mi történt? – kiáltott fel Erasmus.

– Hülye vagyok, fiú... A házat kellett volna védenem... te meg elmondtad volna a próféciát annak az ostoba libának... A Hóhér elment volna.

– És a prófécia beteljesült volna?

– Igen. Ez rossz lett volna... minden prófécia rossz... de te életben maradtál volna.

A tanító hirtelen keserűen elnevette magát.

– Úgy fest, kötődöm hozzád, fiú...

– És Betty... megöli őt?

– A Hóhér nem öl embereket. Kiissza a lány lelkét – felelte a tanító. – És Betty közönyös lesz minden iránt, mint egy szalmabáb...

– Így sem túl forróvérű... – morogta a fiú.

Már csaknem egy mérföldnyire elfutottak az udvarháztól, amikor átható női kiáltás harsant fel, majd nyomban el is hallgatott.

– Mi nem tudtuk, hogy a próféciát embernek kell meghallgatnia, nem Másfélének – mondtam. – Geszer megpróbálta rávenni Kesát, hogy prófétáljon előtte...

– Kesát? – kérdezte Erasmus értetlenül.

– Igen, egy próféta kisfiú... Moszkvában fedezték fel nemrégiben. Őszintén szólva ezért is szántuk rá magunkat, hogy önt zaklassuk...

Erasmus megcsóválta a fejét.

– A maguk Hatalmasa nagy kockázatot vállalt. Ha a próféciát csak ő hallja meg, a Tigris a fiúról átkapcsol rá... pontosabban Geszert is felveszi az étlapjára. A Tigris pedig mindegyikünknél erősebb. Mi a helyzet most? A Tigris a fiú nyomában van?

– Nem, megoldottuk a helyzetet.

– És hogy szólt a prófécia?

– Nem tudjuk. Senki nem hallotta. A fiú egyedül volt egy szobában, a mi hivatalunkban. Sikerült feltartóztatnunk a Tigrist, és a fiú elmondta a próféciát.

– Teljesen egyedül egy szobában? – Erasmus hitetlenkedve csóválta a fejét. – Különös. Nagyon különös. Valójában rendkívül ritkán sikerül úgy felkészíteni a prófétát, hogy képes legyen a semmibe elmondani a próféciát. Ez nagyon bonyolult, a Tigris rendszerint hamarabb odaér, vagy pedig a prófécia eljut az emberekhez...

– De hát magának is sikerült! – emlékeztettem.

– Az enyém más ügy. Az én szememben soha nem volt lényeges különbség egy ember, egy kutya vagy mondjuk egy tölgy között – mosolyodott el Erasmus.

A Hóhér az erdő szélén érte utol őket. Úgy nézett ki, hogy kényelmes léptekkel halad, sötét sziluettje és a teljes erőből rohanó Másfélék közti távolság mégis pillanatról pillanatra csökkent.

– Rohanj, fiú! – mondta a tanító. Megállt az erdő mellett húzódó dűlőút porában. – Rohanj... próbálj meg találni valakit, és mondd el neki, amit mondanod kell... Rohanj!

Hangjában nem volt remény. Egyszerűen azt tette, amit szükségesnek látott. Nem magasztos erkölcsi megfontolásokból – Setét volt. Talán kínos lett volna egy olyan világban élnie, amelyben hagyta, hogy a Hóhér elérje a tanítványát. Talán egyszerűen nem szokta meg, hogy veszítsen.

A Setétek magatartásának motívumait néha nagyon nehéz megérteni.

– Hé, te Homály teremtménye! – kiáltott a férfi. – Én a Setét Legfelső szintű mágusa vagyok! Nem tudsz elmenni mellettem! Tűnj el!

A Hóhér nem is lassított. Erasmus még látta, amint tanítója kezéből kéken villogó, sistergő lángostorok nőnek ki és hullnak a földre. Rángatóztak, mintha önállóan akarnának az ellenségre rohanni.

A Hóhér nem lassított.

Erasmus megértette, hogy tanára semmit nem képes csinálni. Hogy harcolni fog – egy, két, talán három percig; hogy a sötét tűzostorok a földet és a levegőt fogják csépelni, gyengén meglegyintik a Hóhér testét – és elkövetkezik a pillanat, amikor a Hóhér összetöri, eltapossa, félrelöki a tanítót – és megy tovább. A próféta után.

Nem egyszerűen csak megértette. Látta maga előtt, mintha valóban a szeme előtt történne. Erasmus már tudta, mi ez. Ez nem egyszerűen jövőbe látás, amely nem feltétlenül válik valóra. Ez a prófécia előhírnöke... egy Másféle sorsát látja, tehát ez meg is történik... valószínűleg... szinte biztosan... Ha ő, Erasmus, nem mondja ki a próféciát, az igaz Első Próféciát, amely megváltoztatja a világot, és megváltoztatja a sorsot...

Lenyelte a torkát fojtogató gombócot. Körülnézett. Három lépésre tőle öreg, odvas tölgyfa állt. Erasmus odarohant, lábujjhegyre állt, nyújtózott – az odú kissé magasan volt. Bedugta fejét a sötét, rothadó levelek és korhadás bűzét árasztó nyílásba. Odabenn valami megzizzent – egy éjszakára az odúba húzódott egér riadtan iramodott a tölgy belsejébe.

Erasmus nem is figyelt rá. Őszintén szólva nem gondolta, hogy az emberek, az állatok és a növények érzékelhetően különböznének egymástól.

Lehunyta a szemét. A fülét is bedugta volna, de kapaszkodnia kellett az odú peremébe. Ezért egyszerűen igyekezett semmit nem hallani – sem a tanító hangját, sem a tüzes ostorok süvítését, sem a fenyegető, tigrisordításra hasonlító hangot (Erasmus még sosem látott tigrist, de feltételezte, hogy éppen így bömböl), amelyet a Hóhér hallatott.

Elszakadni mindentől.

A múlttól.

A jelentől.

A jövőtől.

A múlt nem fontos. A jelen lényegtelen. A jövő körvona-lazatlan.

Ő nem holmi jövőbelátó, ő próféta. Ő – a sors hangja. Ő mondja ki azt, ami igaz lesz.

Csak arra van szükség, hogy valaki meghallja. Ez feltétlenül fontos.

Na és miért ne lenne ez az öreg tölgy?

A fiú elképzelte az odú mélyére hulló árnyékát. És felé hajtotta a fejét.

...Erasmus kinyitotta a szemét. Mellette ült a tanító, lógó bal karját dajkálva. Az úgy festett, mintha megrágták volna.

– A Hóhér... – suttogta Erasmus.

– Sikerült neked, fiú – válaszolt a tanító értetlenkedő hangon. – Elképzelni sem tudom, hogyan, de elmondtad a próféciádat a semmibe. És a Hóhér elment. Egyetlen másodperccel azelőtt, hogy engem megölt volna.

– Nem a semmibe mondtam – felelte Erasmus. – Én... én a tölgyfának mondtam el.

A tanító arcán könnyű mosoly futott át.

– Á, szóval így... Nos, talán nem véletlen, hogy szereted a fákat. Valószínűleg ez is az adottságod része. Annak a megérzése, hogy csak úgy menekülhetsz meg, ha szereted a tölgyeket és nyárfákat.

Hahotára fakadt, és sokáig, könnye csordultáig nevetett, majd felállt, és lesöpörte ruhájáról a port és szemetet. Maradtak a ruháján sötét foltok, de ez nem zavarta a tanítót.

– Elérkezett az idő, hogy elbúcsúzzunk, ifjú Erasmus. Ismered a képességeidet, helyt tudsz állni magadért. Ha erőt és hatalmat kívánsz, megkapod. Egymagadban vagy a Nappali őrségben.

– Dublinban?

– Dublinban, Edinburgh-ben, Londonban. A világ bármelyik városában, amelyik van vagy lesz.

Még megveregette Erasmus vállát, mielőtt megfordult és elindult volna az úton. Valószínűleg valóban megkedvelte ezt a tanítványát. De természetesen nem fordult vissza.

Erasmus egy darabig üldögélt még a porban, gondolkodott. A szörnyű ellenség eltűnt. Hajnalodott.

Az élet sok érdekességet ígért, és Erasmus mindig is szerette az életet.

Úgy döntött, visszamegy az udvarházba, és megnézi, mi történt Bettyvel. Talán nem is olyan nagy baj, ha a lány minden iránt közömbös lett. Most talán megenged majd neki néhány olyan dolgot is, amiket korábban vihogva elhárított...

Egy darabig hallgattam. Aztán megszólaltam:

– A könyvben azt írták, hogy szilfa volt.

– Tölgy – vágta rá nyomban Erasmus. – A szilfákat nem nagyon szeretem. A tölgy sokkal mélyebb és tartalmasabb.

– És hogy hívták a tanítóját?

– Azt hittem, tudja – vetette oda Erasmus.

– Már sejtem, de...

– Zavulon volt a neve. Soha többet nem találkoztunk, de amennyire tudom, már sok éve ő a moszkvai Nappali Őrség feje. Hiszen ismeri őt, ugye?

– A nyomorult, hiszen azonnal elmondhatott volna nekünk mindent! – kiáltottam fel dühösen. – Volt már dolga a Tigrissel!

– Zavulon soha nem mond el mindent – felelte Erasmus.

– És maga, Erasmus?

– Én sem – mosolyodott el ironikusan. – Őrségesdit nem játszom, köszönöm alássan. De mindent csak az idióták mondanak el. Az információ fegyver is, áru is.

– Ha áru... azt hiszem, tartozik nekünk valamivel – vetettem oda találomra, és a kandallón álló, idétlen bonszai-ra pillantottam.

Erasmus elkomorodott, és szintén Geszer ajándékára meredt.

– Tartozom – ismerte el kelletlenül. – Csak azt nem tudom, mennyivel... rendben van, kérdezzen. Válaszolok néhány kérdésére. Mondjuk... háromra. Azután rajtam a kérdezés sora.

Hogy mennyire elegem van ezekből a vén mágusokból meg a formalitásaikból! Három kérdés, három felelet...

– Azt mondta, hogy már várt engem – kezdtem. – Hogy már régóta várt, és franciának gondolt...

– Talán jobb is, hogy maga orosz – mondta Erasmus.

– Nem nagyon szeretem magukat, már elnézést, még Szevasztopol ostroma[12] óta. De a franciákat még kevésbé.

– A százéves háború óta... – mormoltam.

– Majdhogynem. De maguk, oroszok, a múlt. Halott ellenség, és a halott ellenséget tisztelni is, sajnálni is lehet.

Valahogy nem vártam volna magamtól ilyen reakciót. A pohár összeroppant a kezemben, az üvegcserép és a whisky maradéka a padlóra fröccsent, és a tekintetemben nyilván valami nagyon kellemetlen dolog jelent meg. Erasmus nyomban felemelte a kezét, és megnyugtatóan intett.

– Állj – állj – állj... Ez csak az én véleményem, egy a világtól visszavonult öreg jövőbelátó véleménye. Én... nem vettem tekintetbe, hogy maga még nagyon fiatal, Antoine. És túlságosan élesen fogalmaztam.

– Az nem kifejezés – morogtam halkan.

– Egyetlen Hatalmas sem kötődik ahhoz a néphez, amelyből származik – mondta Erasmus békítőleg. – De maga fiatal, és én megfeledkeztem erről. Elnézését kérem, Antoine... Anton.

– Elfogadom – feleltem komoran.

– Valóban vártam magát – folytatta. – Arról van szó, hogy az egyik jövendölésem rám magamra vonatkozott. Nem volt benne semmi különös... mindössze néhány szó. „És a vég közeledvén eljön hozzám Antoine, aki megismeri az első prófécia értelmét, és meghallja az utolsót.”

A homlokomat ráncoltam.

– Ez miről szól?

– Rólam – magyarázta Erasmus. – Lehet, hogy látogatása azt jelenti, rövidesen meghalok. Maga pedig megérti az én első próféciám értelmét, és tanúja lesz az utolsónak.

– Miről szólt az ön első próféciája? – kérdeztem.

– Ez a második kérdés? – tisztázta Erasmus.

– Igen!

– Nem tudom – mosolyodott el az öreg próféta. – Elmondtam magának, Antoine, hogy a próféciát egy öreg tölgy odújába kiáltottam bele.

Vagy fél percig gondolkodnom kellett, mielőtt felteszem a harmadik kérdést. A haszontalanul elfecsérelt második kérdésről fölösleges lett volna vitázni.

– Kérem, magyarázza el pontosan és érthetően, hogyan hallhatom meg az első próféciáját!

Mielőtt válaszolt volna, Erasmus töltött magának még egy kis whiskyt.

– Biztos benne, hogy ezt akarja? – kérdezte. – Kétszázötven év telt el azóta, de mi van, ha ez a prófécia még nem teljesedett be? Akkor elég, ha maga meghallgatja, ezzel beindítja a prófécia titokzatos mechanizmusát. Először is, beteljesedhet, ha maga elmondja egy embernek. Másodszor pedig, mindaddig, amíg csak maga ismeri a próféciát, vadászni fog magára a Tigris.

– Ezt akarom – feleltem. És a zakózsebemben lapuló játék telefonra gondoltam, amelyen (talán) rajta van Kesa, a kisfiú próféciája.

– Talán igaza van, fiatalember – mondta Erasmus. – A tudás nagy kísértés, amelynek nehéz ellenállni...

Felállt, a tálalószekrényhez ment. Kinyitotta. A hátsó sarokból elővett valami sötét és poros holmit... egy pillanatig a kezében tartotta, nézegette, majd visszatért hozzám.

– Fogja, Antoine!

Átvettem a kis, sötét csészét... vagy inkább kupát – felső része széles, de volt nyele is, amelyet egyszerű faragás borított. A kupa meglepően könnyűnek bizonyult.

– Fából van – jöttem rá.

– Tölgyfából – pontosította Erasmus.

– Ez...

– Természetesen nem a Grál – nevette el magát. – Én magam faragtam ki abból a tölgyből.

Kérdően néztem az öreg prófétára.

– Nem tudom – mondta Erasmus. – Nem tudom, hogyan lehet meghallgatni a próféciát. De a növényeknek is van memóriájuk. És valahol ott van benne...

Elgondolkodva a fülemhez emeltem a kupát. Tulajdon vérem finom zaját hallottam. Sajnos semmi hang...

– Talán ha bort töltenénk bele, és meginnánk? – kérdeztem.

– Akkor már inkább whiskyt – kuncogott Erasmus. – Ha eleget iszik, a világon mindent hallani fog.

Olyan elégedett képet vágott, mintha most sütött volna el egy remek viccet.

– Az az érzésem, hogy maga ravaszkodik – jegyeztem meg. – Vagy tudja... vagy legalábbis feltételezi, hogyan lehet kinyerni innen az információt.

– Lehet. – Erasmus nem tiltakozott. – De Geszer sem magyarázta el az ajándékát, nem igaz? És nagyon nem szeretném, hogy maga tényleg meghallgassa a próféciát.

– Ezért nemigen lehet szemrehányást tenni magának... – hagytam rá. – Bár valahogy... nagyon nyugodtan viszonyul a tulajdon haláláról szóló jóslathoz.

– Próféciához – javított ki Erasmus, és hátat fordítva nekem a kandalló felé nyújtotta a kezét. – Hiszen maga is tudja, mennyire ködösek a próféciák. „A vég közeledvén”

– kié? Az enyém? Vagy az egész emberiségé? Vagy egyszerűen csak a nap végéről lenne szó? A nap végén?

– A nap végén aligha – mondtam. – Most reggel van.

– Azt kellett volna kémem, hogy este jöjjön e! – Erasmus összecsapta a kezét. – Bár... van még egy lehetséges változat! „És a vég közeledvén eljön hozzám Antoine...”

Hallgattam.

– Lehet, hogy magáról volt szó? – érdeklődött kedvesen a próféta, oldalvást sandítva rám. – És a vég közeledvén maga eljött hozzám... hiszen ha valóban vadászni kezd magára a Tigris...

– Hát ezért nem szeretik magukat, Setéteket – mondtam felállva. – Köszönöm a kupát.

– Ne sértődjön meg, Anton! – Erasmus vagy zavarba jött, vagy úgy tett, mintha zavarba jönne. – Csak óvni akarom magát, és megmutatni a prófécia minden lehetséges értelmezését.

– Régen beszélt utoljára Zavulonnal? – kérdeztem élesen.

– Engedelmével erre a kérdésre nem válaszolok... – sóhajtott Erasmus.

– Vegye úgy, hogy már válaszolt is – mondtam. – Adja át üdvözletemet a tanítójának!

Miután Londonban voltunk, feljogosítva éreztem magam, hogy angolosan távozzam: nem köszöntem el.

4. FEJEZET

UGYANAZNAP ESTE a szállodám közelében lévő Hattyú nevű pubban üldögéltem, és sört ittam.

Ízlett nekem az angol sör, bár számtalan fajtája között nem ismertem ki magam. Az, amit éppen ittam, könnyű volt, és mézillatú (talán éppen yorkshire-i méz illatát árasztotta), és ez tökéletesen elégedetté tett.

Maga a pub is tökéletesen festett, bár tömve volt turistákkal. (Mi másra is lehet számítani egy olyan pub esetében, amely a híres-neves Hyde Park és tucatnyi szálloda közelében, forgalmas utcán működik?) A falon büszkén hirdette egy felirat, hogy a hely a tizenhetedik század eleje óta működik, és itt itták meg utolsó korsó sörüket a bűnözők a vérpad felé vezető útjukon.

Csodálatra méltó sajtosságuk az angoloknak, hogy olyasmivel is képesek büszkélkedni, amit más népek inkább elhallgatnának.

Lármás turisták és sürgölődő pincérlányok között ittam a sörömet, a parkot néztem, és azon tűnődtem, most mit csináljak.

Geszer rejtélyes ajándékát átadtam Erasmusnak. Az információt, legalábbis azt a részét, amelyet Erasmus hajlandó volt elárulni, megszereztem. Ráadásul még a tölgyfa kupát is, amelyik állítólag magában őrzi Erasmus próféciáját.

Miután eljöttem az öreg Másfélétől, elmentem abba a bizonyos Fortnum & Masonba, amelyről Szemjon beszélt, megvettem neki az áhított mézet. A csordaösztönnek engedelmeskedve magunknak is vettem. Azután elmentem a Hamleysbe (ha hihetünk a feliratnak, ez a világ legrégebbi gyermekáruháza), és átverekedve magamat az öt szinten ricsajozó gyerekeken és szüleiken, ajándékot választottam a lányomnak. Kezdetben becsülettel igyekeztem meglesni, mit vesznek a vele egyidős kislányok, azután rájöttem, hogy ő nem örülne ezeknek a gyöngyöcskéknek, felragasztható díszecskéknek, strasszoknak. Akkor lementem az alagsori szintre, és ott felfedeztem valami összerakható labirintusfélét, amelyben két aprócska elektronikus bogárnak kellett végigfutnia. A játék annyira elbűvölően képtelen volt, hogy gondolkodás nélkül megvettem, a pénztárnál pedig beraktam még mellé egy plüss medvebocsot is.

A helyzetet az tette borzalmassá, hogy londoni tartózkodásom teljes programját önfeláldozóan teljesítettem egyetlen nap alatt! A whiskyt meg a többi alkoholos italt egyszerűbb a repülőtéren megvenni. Az egész másnapot és a következő nap felét a turistaprogramoknak szentelhettem – a múzeumoknak, parkoknak, puboknak, hidaknak... na és persze az üzleteknek.

De valami miatt semmi kedvem sem volt ehhez. Sem a Tower komor szigorúságához, sem a királyi kertek nagyszerűségéhez, sem a londoni üzletek ragyogásához. A Piccadillyn már jártam, „megmutattam magamat”, megnéztem a Temzét is, beledobtam zavaros vizébe egy kétpennyst. Haza akartam menni!

Valószínűleg őrült vagyok.

Kiittam a sör maradékát, és egy pillanatig gondolkodtam. Nem volt kedvem visszamenni a szállodába, szobámban csak az aprócska bár és a tévé kínált némi szórakozást. Tulajdonképpen semmi akadálya még egy korsó sörnek... Már éppen feltápászkodtam a magára valamit is adó pub-ban hagyományos fapadról.

– Én már megvettem – jelent meg előttem az asztalon egy teli korsó sör.

Először is visszaültem a padra. Csak ezután néztem az asszony arcába, aki ilyen váratlanul gondoskodott rólam.

Erre egyébként nem is volt szükség, a hangjáról felismertem Arinát.

A volt boszorkány, jelenleg Fénypárti Másféle kezében is volt egy teli korsó sör. Az öregasszony a Guinnesst részesítette előnyben.

Ahogy azt is, hogy „harminc alatti”, jó alakú, szép és a legutolsó divat szerint öltözött asszonynak látsszon. Elegáns, szürke szoknya és kosztümkabát, magas sarkú cipő és rózsaszín blúz – mindez látszólag annyira egyszerű, hogy nyilvánvalóan csillagászati összegbe került, Louis Vuitton-táska, nyakában selyemsál. Ezzel együtt sem úgy nézett ki, mint egy elkényeztetett, gazdag díszfeleség, akit a férje tart el; inkább komoly üzletasszonynak látszott, valami nagy cég vagy bank topmenedzserének.

– Örülök, hogy látlak – mondta Arina mosolyogva. – Megemberesedtél, Anton.

Ezt mindig is becsültem benne – pontosan és szabatosan fogalmaz. Nem azt mondta, „megöregedtél”, hogy beszélhetnénk mi öregedésről. Nem azt mondta, „felnőtt lettél” – az ő életkorának magaslatából szemlélve én valóban csak taknyos kölyök lehetek, de ha Arina ezt így kimondaná, az egyet jelentene azzal, hogy beismeri a korát. Nem is azt mondta, „megváltoztál” – a tapasztalt Másfélék tudják, kevesen képesek igazán megváltozni.

Bár Arina képes volt rá.

– Tisztában vagy vele, hogy keres az Inkvizíció? – kérdeztem. – Hogy az Éjszakai és Nappali Őrség valamennyi munkatársa, függetlenül erejének szintjétől és beosztásától, a világ minden országában megjelenésedkor köteles hívni őket, és intézkedni a letartóztatásodról?

– Tisztában vagyok vele – felelte Arina. Gondolkodott egy pillanatig, de nem provokált. – Remélem, megleszünk enélkül.

– Megleszünk – hagytam rá.

Egy percig ittuk a sörünket, és egymást néztük. Arina különös Másféle volt. Valamikor Setét, aki elég gyakran vitt végbe jó cselekedeteket. Azután szerét ejtette, hogy színt cseréljen, Fénypárti lett – de közben több bajt okozott, mint néhány vámpír vagy alakváltó. Az a gyanúm támadt, hogy Arinának egészében véve teljesen mindegy, minek nevezik, és hogyan néz ki – bármelyik pillanatban kész elkövetni akár valamilyen ocsmányságot, akár valamilyen jótettet. És egyáltalán nem tény, hogy a rosszat megtéve nem fog százszázalékosan Fénypártinak látszani, és jót cselekedve nem lesz Setét tetőtől talpig.

Sőt, arra is gyanakodtam, hogy az általános vélekedéssel ellentétben Arina képes újra és újra megváltoztatni a színét.

Nem arról van szó, hogy ne tett volna különbséget – azzal tisztában volt. Csak egyszerűen a Setéttől a Fényhez és vissza szerinte kitaposott út vezet, és nem keskeny hegyi ösvény, amely a háta mögött leomlik.

– Bármily furcsa, örülök, hogy akkor megléptél – mondtam. – Mindannak ellenére, amit műveltél.

– Segítenem kellett az eltávozottaknak, hogy nyugalomra leljenek – vont vállat Arina. – És úgy gondolom, az eredmény megérte. Na és az idősebb Szauskin is... befejezte ténykedését. És Edgár is eltávozott. A világ jobb lett. Az idegeid kissé megsínylették, elismerem, de végül is minden jól végződött... Béke van köztünk?

– Béke – feleltem lassan. – Ami elmúlt, elmúlt. A jelentésemben majd közlöm, hogy találkoztam veled, de semmit nem kapkodok el.

– Köszönöm – mondta Arina. – Ez nagyon helyes döntés! Ráadásul... nem véletlenül kerestelek meg.

Hallgattam. Nem kérdeztem meg, hogyan talált rám, és miért. A hogyant úgysem árulja el, a boszorkányoknak megvannak a maguk fortélyai. A miértet pedig úgyis elmondja.

– Találkoztál már Erasmusszal? – kérdezte Arina.

Elmosolyodtam, és nem válaszoltam semmit. Annának jó információforrásai vannak, de nem mindentudóak.

– Feltételezem, hogy találkoztatok – folytatta Arina.

– Megosztod velem a híreket?

– Miért tenném? – kérdeztem.

Arina felsóhajtott.

– Az igazi kérdés az, Anton, hogyan készülsz leszámolni a Tigrissel.

– Sehogy. Hiszen elment.

– És amikor majd visszajön érted?

– Ugyan miért tenné?

– Te mindig igyekeztél elkerülni, Anton, a jóvátehetetlen tetteket. Nem hiszem el, hogy a fiú próféciája elsüllyedt a semmibe.

Széttártam a karom.

– Arina, ha hallottam volna a próféciát, a Tigris már eljött volna értem. így van? Ez az első. Másodszor: fizikailag nem is voltam ott. A fiút Nágya ösztökélte. Azután ő is kijött onnan. Csak nem hiszed, hogy felügyelet nélkül hagytam volna a lányomat, ha a leghalványabb gyanú is felmerül, hogy hallotta a próféciát... tehát veszélyben forog?

Arina arcán a kétely árnyéka futott át.

– Igen, így van... minden így van. Értem. De valami mégsem stimmel! Egyszerűen nem tehetted meg, hogy ne próbáld meg rögzíteni és megőrizni magadnak az információt. Ez nem illene a természetedhez!

Elnevettem magam.

– Hát, Arina... ez mind remek, de hogy tudtam volna megcsinálni?

– Magnetofon? – találgatott Arina.

– Magnetofon: az az ósdi szerkezet zene felvételére és lejátszására... – mormoltam elgondolkodva. – Igen, igen, emlékszem... gyerekkoromban nekem is volt ilyenem, kazettát kellett beletenni, abban meg vas-oxiddal bevont műanyag szalag volt...

– Anton! Ne kapaszkodj a szavakba! Magnetofon, patefon, diktafon... mindegy, hogy mi! A régi nemzedék nem értékeli a technikát. De nekem van elég eszem ahhoz, hogy megértsem. Te fiatal vagy, és régebben műszaki emberként dolgoztál. Kitalálhattál valamit. Ma már bármelyik telefon képes rögzíteni a hangot. Mondd meg becsületesen: sikerült megőrizni az információt?

– Az az érzésem, előbb neked kellene kiterítened a lapjaidat – jegyeztem meg.

– Miért?

– Mert az én kezemben van az adu.

Arina bólintott. A mellettünk elsiető pincérlányra nézett, aki ételt vitt az egyik asztalhoz. A lány bólintott, lerámolta a tányérokat, és a pulthoz sietett.

– Egyetértek – mondta Arina. – Jól van, figyelj!

– Biztos vagy benne, hogy érdemes itt megbeszélni magánügyeinket? – kérdeztem. – Tele a hely orosz turistákkal.

– A pincérlány meg rigai, és szintén remekül tud oroszul – felelte Arina. – De ne izgulj, senki nem hall minket.

Nem láttam semmi Tagadás Szférájára vagy egyéb privát helyzetet biztosító igézetet, de hittem Arinának. A boszorkányoknak, még a volt boszorkányoknak is megvan a maguk mágiája.

– Akkor beszélj! – kértem.

– Anton, a legfőbb próféciáknak teljesülniük kell. Feltétlenül. Ezt követeli a Homály... ezt követeli maga az élet.

– Valóban? – csodálkoztam. – Nekem úgy tűnt, a Homály igyekszik akadályozni a prófétákat.

– Ez tévedés. – Arina megrázta a fejét. – Az nem lep meg, hogy a Tigris, bármilyen nagy is az ereje, ennyire nem siet?

– Hát...

– A Tigris a prófétát hajszoló sarkantyú, ostor. A Tigris sürgeti, arra kényszeríti, hogy minél gyorsabban mondja ki legfőbb próféciáját.

– Ez merész következtetés.

A pincérlány friss sört hozott nekünk. Kissé zavartnak látszott – először is a pubokban az a szokás, hogy a vendég maga veszi meg a sörét a pultnál, másodszor pedig Arina nem sietett fizetni. Én nyújtottam át a lánynak szó nélkül egy tízest.

– Azt hiszem, jobb az alapfogalmakkal kezdenünk. Kicsoda a próféta? – kérdezte tőlem Arina. De ő maga válaszolt is: – Nem egyszerűen Másféle, aki képes előre látni a valószínűségi vonalakat, és ily módon mintegy „betekinteni a jövőbe”. Ezen a szinten ilyen vagy olyan mértékben valamennyien „a jövőbe látunk”. A körülmények szerencsés egybeesése esetén még a közönséges emberek is képesek hasonlóra.

– A próféta minőségileg más – mondtam. – Másféle Másféle, bocsáss meg a rossz szóviccért.

– Egyáltalán nem – nevette el magát Arina. – Ez csak mennyiségi különbség. A próféta az egész világ valószínűségi vonalait veszi figyelembe, nem csak a sajátjait vagy a hozzá közel állókét. A próféta azt közli, mi felé halad az emberiség, de nem valami értekezésben, hanem egyetlen, első pillantásra jelentéktelen ténnyel. Vegyük például az ezerkilencszázötvenhatos esztendőt. André Lefraire francia próféta hatvankét éves korában mondja ki első, legfőbb próféciáját... úgy alakult, hogy későn hasonították... A prófécia teljes képtelenség: „Egy Mary nevű lány hamarosan megkurtítja a szoknyákat, és a világot meztelen lábacskák ékesítik.”

Felhorkantam.

– Így volt – mondta Arina. – Akik hallották a próféciát, arra az ésszerű következtetésre jutottak, hogy az öreg Andrénak elment az esze, és kéjsóvár fantáziálásba merült.

Ne felejtsd el: egy évvel később emelkedett a magasba az első szputnyik! A francia meg valamiféle Maryről motyog, aki megrövidíti a szoknyákat... De ezerkilencszázhatvan-háromban Mary Quant, egyébként londoni lakos...

– Hogyan?

– Londonban lakott. Szóval bemutatta miniszoknya kollekcióját. És a miniszoknya megrengette a világot. A következmény: a szexuális forradalom, az emancipáció, a születésszám látványos emelkedése az Óvilágban. Nos, melyik volt fontosabb, a szputnyik vagy a miniszoknya?

– A szputnyik – sértődtem meg, bár magam is bizonygattam Geszernek a miniszoknya fontosságát.

Arina elnevette magát.

– Mindegyik fontos volt. A szputnyikot is megjósolták. Csakhogy az űrkutatás lényegében előre látható és fontos esemény volt, de a levágott húsz centi textíliát nem látta előre senki. És a jelentőségét csak hosszú évek múlva tudták felmérni. Hát így működik a próféta: előre látja a nagy megrázkódtatásokat, és apró események révén jósolja meg azokat.

– Akkor te talán azt is tudod, miről nevezetes a csecsemőkorban meghalt ausztrál...

– Alister Maxwell? Tudom. A kisfiú halála tönkretette a szülők házasságát. És a hetvenes évek végén az anyának megszületett a második gyereke, egy másik férfitól. A fiú teljesen jelentéktelen életet élt... de tizenöt éves korában kimentett a vízből egy fuldokló kislányt. A helyzet nem látszott kritikusnak, maga a fiú sem fogta fel, hogy lényegében megmentette valakinek az életét. De az a lány most az ausztráliai Nappali Őrség egyik legerősebb varázslónője. Nagy karriert jósolnak neki. De ha nem hal meg az a kisfiú...

– Értem – mondtam. – Tisztára, mint a viccben.

– Milyen viccben? – érdeklődött Arina.

– Meghal egy ember, és megkérdezi Istentől, mi is volt az életének értelme. Isten meg azt feleli neki: emlékszel, egyszer hetvenkettőben vonaton utaztál, és az étkezőkocsiban átadtad a sótartót egy útitársadnak. Hát így...

Arina elnevette magát.

– Igen, igen. Néha pontosan így van. Ha alaposan megvizsgáljuk, minden különös jóslat magyarázatot nyer.

– És te megvizsgáltad.

– Igen. Ez fontos.

– Jó, a próféciák fontosak – bólintottam. – Ezt senki nem is vitatja. De azért nem a próféta csinálja a jövőt...? Talán attól függ, milyen lesz a világ, hogy meghallotta-e valaki, vagy nem? Különböző verziókat hallottam.

– Őszintén szólva nem tudom – ismerte be Arina kelletlenül. – Lehet, hogy az öreg szilfa üregébe belekiabált prófécia mégis működött. De az is lehet, hogy nem...

– Tölgyfa – javítottam. – Erasmus egy tölgyfára bízta a próféciáját. A szilfákat nem nagyon kedveli.

– Ejha, milyen válogatós egy druida... – nevette el magát Arina. – Tehát kedvesebbek neki a tölgyek... Nem tudom, Anton, működik-e a prófécia hallgató nélkül. Valószínűleg nem, a kutatók többsége egyetért ebben. De egyvalami egészen biztos: a próféciát meg lehet változtatni.

– Ez aztán a mutatvány! – gúnyolódtam. – Mindenki biztos abban, hogy a próféciák az utolsó betűig igazak, és a jövendöléstől eltérően megváltoztathatatlanok. És egyedül te tudod az igazságot.

– Egyedül én – jelentette ki Arina teljes nyugalommal.

– Mert én már megváltoztattam egy próféciát.

– Na, innen légy szíves részletesebben elmondani!

– kértem, és egy pillanatnyi gondolkodás után felálltam.

– És tudod mit... menjünk innen máshova!

– Meghívsz magadhoz a szállodába? – nevetett Arina.

– Nem hiszem, hogy erre szükség lenne. Üljünk le a parkban!

– Azt rövidesen bezárják éjszakára – felelte Arina. – Egyébként... mit számít ez nekünk?

Játszótéren sörözni – régi szovjet hagyomány. Hová mehettek volna a fiatalok, ha kedvük támadt, mondjuk, sört inni? Étteremre nincs pénzük, kocsmák és bárok a Szovjetunióban nem léteztek, a parányi lakásokban meg ott a papa, a mama, a nagymama, az öcs és a húg, na meg a falusi rokon, aki kolbászt venni jött a városba... ott nem lehet bulizni. így hát az óvodásoknak való padokon és körhintákon kamaszok ültek, akik nemrég még a homokozóban játszottak, most pedig söröznek szülőházuk udvarán...

A Szovjetunió megszűnt létezni, de a lakások nem lettek nagyobbak, az ifjúságról sem gondoskodtak. Az ostobább kompániák lármáztak, szemeteltek, hangosra állították a zenét, és belekötöttek a járókelőkbe, ezért elkergették őket az éber öregasszonyok, akiknek nincs nagyobb örömük, mit a rendőrségre telefonálni. Az okosabbak csöndben üldögéltek, az alkoholt eldugták, a járókelőket udvariasan köszöntötték, a szemetet összeszedték maguk után. Én is üldögéltem ilyen kompániákban.

Szóval mindenesetre nekem az a benyomásom, hogy a miénk udvarias volt, és senkit nem bosszantott. De nagyon valószínű, hogy a környező házak lakóinak egészen más volt a véleményük.

De ha akadt valami, amit soha nem tudtam volna elképzelni – sem ifjú fajankóként, sem Fénypárti Másfélévé válva –, az az, hogy egyszer majd késő este a londoni Kensington Parkban, a Diana hercegnő nevét viselő játszótéren ülök, és egy boszorkánnyal sörözöm!

– Szerencsém volt, mert a prófécia elég érthetően szólt – mesélte Arina. – Masa igyekvő kislány volt, és nagyon... akkurátusán jövendölt. Csak igyekezett mindent versbe szedni; azt vette a fejébe, hogy a próféciának rímekben kell megszólalnia. Nos, ott ültem ezzel a buta libával szemben, és azon töprengtem, mitévő legyek. Ha nem értettem volna meg, kiről van szó, oda sem figyelek. Mi értelme azon siránkozni, amin nem változtathatsz... igaz, mágus? De én megértettem. Ezerkilencszáztizenötöt írtunk... minden átlátható volt. „Meghal az utód, bánatba esik a cár. A bolsevikokat a kazamatákban felakasztják. A háború eltart hosszú kilenc évig. A Moszkvát pusztító lángok felcsapnak az égig. A germán elfoglalja Kis-Oroszországot[13], japán kard dúlja Szibériát, a lakosság egyharmadára csökken az éhínségtől, a többieket elnyeli a világ.”

– Kész apokalipszis – gúnyolódtam.

– Feltételezem, hogy így is történt volna – mondta Arina. – Alekszej cárevics halála elég váratlan módon hathatott volna Nyikolajra[14]. Le is verhette volna a forradalmat... az első világháborút meg elvesztette volna. És Oroszország ténylegesen megszűnik létezni. Keleten a japánok, nyugaton a németek.

– Nem túl hihető – vallottam be.

– Ez prófécia volt, Anton. Teljesülnie kellett, az emberek hallották. De én beavatkoztam.

– Meggyógyítottad a cárevicset?

– Hát nem, nem gyógyítottam meg... mondjuk így: meghosszabbítottam a létezését. Nyikolaj habozott, gyáva volt, a bolsevikok meg átvették a hatalmat. Természetesen sok vér folyt... de lehetett volna rosszabb is.

– Szóval elmondhatjuk, hogy te vagy Oroszország meg-mentője – jegyeztem meg epésen.

– Hát egészében véve, igen – mondta Arina szerényen.

A játszótér, amelyet szemérmetlenül birtokba vettünk, fényűző volt. Közepén fából épített hajó állt, mintha épp most érkezett volna meg Seholsincs szigetről, és miután már fölöslegessé vált, most hagyta volna el Peter Pan. Letelepedtünk a hajón, amelyen napközben létezni sem lehetett a ricsajozó, árbocokon és kötéllétrákon mászkáló gyerekseregtől. Egy mágus és egy boszorkány, kezükben egy-egy üveg sörrel, amelyre már jó ideje rá sem hederítenek.

– Tegyük fel, hiszek neked – mondtam. – Sőt azt is tegyük fel, hogy nem tévedsz, és ez prófécia volt, s te meg tudtad változtatni. Akkor hogyan tovább?

– Az Őrségek már hosszú ideje piti dolgokkal foglalkoznak – szólt Arina. – Főnek a saját levükben. Mintha még a konfliktusaik is mondvacsináltak lennének.

– Te meg háborút szeretnél? – epéskedtem. – Ebben a szezonban melyik oldalon játszol, a Fénypártiak csapatában? Na és tartsuk be a Megállapodást?

– Nem akarok én háborút – felelte Arina komolyan.

– Mi, boszorkányok, békés népség vagyunk. A Fénypárti boszorkányok meg különösen... Felidéznéd nekem a Nagy Megállapodást, Anton?

Vállat vontam, és felmondtam azt, amit az első órán tanítanak meg – mind az Éjszakai, mind a Nappali Őrségnél:

Másfélék vagyunk,

Különféle erőknek szolgálunk,

Am a Homályban nincs különbség

A Setét és a Fény hiánya közt.

Harcunk képes elpusztítani a világot.

Ezennel megkötjük a fegyvernyugvásról szóló

Nagyszabású Megállapodást.

Mindenik oldal saját törvényei szerint él,

Mindenik oldal saját jogokkal rendelkezik.

Korlátozzuk önnön jogainkat s törvényeinket.

Másfélék vagyunk.

Létrehozzuk az Éjszakai Őrséget,

Hogy a Fény erői felügyeljék a Setét erőit.

Másfélék vagyunk.

Létrehozzuk a Nappali Őrséget,

Hogy a Setét erői felügyeljék a Fény erőit.

Az idő majd határoz felőlünk.[15]

– Remek – mondta Arina. – A Megállapodás, amint magad is láthatod, nem tiltja a beavatkozást az emberi életbe. Csak a Fénypártiak és Setétek harcát korlátozza.

– Na és? – Kezdett elegem lenni az egészből. – A Setétek beleavatkoztak, a Fénypártiak beleavatkoztak... te ne tudnád? És mi a következmény? Hány háború tört ki az ideális társadalom megteremtésének kísérletei miatt? Kommunizmus, fasizmus, demokrácia, autokrácia, glasznoszty, globalizáció, nacionalizmus, multikulturalizmus; mi ebből az embereké és mi a miénk? Hol az egyik irányba lökdössük őket, hol a másikba. Megfigyeljük, mi jön ki belőle. Azután áthúzzuk az eredményt, és kezdjük elölről. Ó, nem sikerült... akkor próbáljuk meg egy másik országban, egy másik kultúrában, más feltételekkel... Hogy a kommunizmus reménytelen volt? Nem hiszem. Csak ráuntunk a játékszerre. Hogy a demokrácia keresztül-kasul álságos? Aligha. Viszont azzal is abbahagytuk a játszadozást. De tudod, az embereknek mindegy, mibe kell belehalniuk: a szocializmus építésébe, a demokrácia bevezetésébe vagy a jogért és szabadságért vívott harcba. Szerintem az lenne a legjobb, amit tehetünk értük, ha békén hagyjuk őket! Éljék a maguk életét, találják ki a maguk szabályait, tanuljanak a saját hibáikból!

– Úgy véled, nem kellett volna beavatkoznom Oroszország sorsába? – kérdezte Arina.

– Igen! Nem! Nem tudom... – tártam szét a karomat.

– Na és ha az összes megrázkódtatás után az eredmény mégiscsak jobb lett volna? Például nem tör ki a második világháború?

– Nem ülhettem ölbe tett kézzel – felelte. – Tanácskoznom nem volt kivel. Akár Geszer, akár Zavulon, mindkettő a maga malmára hajtotta volna a vizet. Veled tudok tanácskozni. Te mostanáig is ember vagy.

– Már nem vagyok biztos benne... – mondtam a játszótér kerítése mentén haladó, fekete bőrű őrt figyelve. Éberen vizslatva végignézte a hintákat, libikókákat, homokozókat, tekintete végigsiklott rajtunk anélkül, hogy látott volna minket, majd elment.

– Mindnyájan emberek vagyunk, Anton. Ki többé, ki kevésbé. Igen, vannak érthetetlen helyzetek, amikor nem tudhatod, érdemes-e beavatkozni. De vannak egyértelműen világos helyzetek is!

– Mit akarsz tőlem? – kérdeztem.

– Anton, a próféták ritkán bukkannak fel. Az egész huszadik század folyamán összesen nyolc eset volt. És még ennél is ritkábban sikerül rögzíteni első próféciájukat még azt megelőzően, hogy az emberek tudomására jut, és hatályba lép. Ha ismered a fiú próféciáját...

– Nem, nem ismerem. Esküszöm.

– De megismerheted? – firtatta Arina.

Hallgattam. Majd élesen, mint aki hideg vízbe ugrik fejest, kimondtam:

– Valószínűleg igen. Sőt, lehetséges, hogy megismerhetem Erasmus első próféciáját is. Bár az ennyi év alatt valószínűleg már régen be is teljesedett.

– Egyáltalán nem biztos – mondta Arina. – Gagarin űrrepülését még a tizenhetedik században jósolták meg... Anton, te aztán alaposan elképesztesz!

– Miután színt váltottál, kénytelen vagy jót cselekedni.

– Tegyük fel. De te talán nem vagy kénytelen? Anton, az Őrségben senki nem szánná rá magát ilyesmire. Ellenben én kész vagyok megpróbálni. És esküszöm neked, ha a prófécia jó lesz, vagy értelmezhetetlen, nem csinálunk semmit. Teljesedjen be. De mi van, ha hirtelen esélyt kapunk arra, hogy valóban jobb irányba tereljük az emberek életét?

– ”Mi” – horkantam fel. – Legutóbb akkor mondtad, hogy „mi”, amikor Edgarral és Szauskinnal voltál. Rossz véget értek.

– Nem hiszel nekem, és ez így helyes – biccentett Arina.

– De velem lehetőséged nyílik arra, hogy ne húzd az igát az Őrségben, hanem valami igazán fontosat tegyél.

– Szinte biztos vagyok benne, hogy Edgarnak is ugyanezt mondtad – feleltem komoran.

– Gondolkodj, Anton! – Arina kinyitotta a táskáját, apró gömböt vett elő belőle. – Én most elmegyek... haza. Bocsáss meg, hogy nem hívlak meg; a Minoszi Szféra csak egy személyt bír el.

– Úgy tudtam, csak egyszer használható – vetettem fel.

– Nem, egytöltetű – mosolyodott el Arina. – De én újra fel tudom tölteni. Reggel felkereslek, nincs ellene kifogásod?

Vállat vontam. Arina mosolygott, öklébe szorította a Szférát – és eltűnt.

Felsóhajtva összeszedtem az üres sörösüvegeket, és lemásztam a fahajóról. A boszorkánytól eltérően nekem gyalog kellett eljutnom a szállodámba.

A játszótérre menet Arina valamilyen sajátos módszerrel nyitotta ki a kaput, száraz füvet morzsolt el az ujjai között, rászórta a zárra. Én sosem szerettem a Bilbo igézettel bajlódni, úgy döntöttem, a Homályon átjutok túl a kerítésen. Meglepetésemre a játszótér a Homály első rétegében is körül volt kerítve, sőt a másodikban is körbevette valami kiszáradt fasorféle, amelyeknek a park felőli oldalon szúrós ágai voltak. Kíváncsian néztem ezt az élő sövényt (nem, nem élő volt, inkább halott). Ilyen kiszáradt fatörzsek többnyire a harmadik rétegben szoktak lenni, de ott kaotikusán szétszórtan – itt viszont mintha tudatosan ültették volna így őket. Vagy beásták volna a földbe. Szerencsére nem kellett az Erőt pocsékolva lejjebb ereszkednem – ez a kerítés csak a játszótérre bejutást akadályozta, nem a kijutást. Bárki volt is a Másfélék közül, aki ezzel foglalkozott, alapos munkát végzett.

Áttörtem az ágak között, kicsit távolabb mentem, és visszatértem a reális világba. A Homály hidege és csöndje után a londoni park melegnek, hangokkal teltnek tűnt. Valahonnan a távolból pásztorsíp finom dallama hallatszott. Átvágtam a parkon, hogy a szállodámhoz minél közelebb jussak ki belőle. Útközben találtam egy estére gondosan kiürített szemétkosarat, beleraktam a kiürült sörösüvegeket.

Mi lehet szebb, mint egy esti séta egy néptelen parkban?

Az egyszerű dallam mind közelebbről hallatszott. Hirtelen megláttam, ki zenél – egy valamikor nagyon régen a szél által megdöntött, és emiatt a talajjal szinte párhuzamosan nőtt hatalmas fa görbe törzsén egy apró, valamiféle különös göncökbe öltözött fiú ült. Önfeledten játszott a pásztorsípon. Körülötte, mintha táncolnának, hatalmas szentjánosbogarak keringtek.

– Hé! – kiáltottam rá a fiúra, és zavaromban oroszul szólítottam meg: – Nincs túl késő, hogy itt üldögélj?

A fiú hirtelen felém fordult. Talán a szentjánosbogarak, talán a Bayswater Road távoli lámpáinak fényében megcsillantak tejfehér fogai. A fiú leugrott a fatörzsről, és eltűnt. Nyomában hangos zümmögéssel szétrebbentek a bogarak is.

– Anyádat! – káromkodtam el magam. – Hogy az a... Ezt nem hiszem el!

Egyébként nem fejeztem be a mondókámat.

Természetesen nem hiszek a tündérekben. A Télapóban sem, már nagyon régen.

Mégis jobbnak láttam hallgatni.

5.FEJEZET

BÖMBÖLT A ZENE. Éles, ismeretlen és szerintem tökéletesen disszonáns zene. De a körülöttem lévőknek mintha tetszett volna. A diszkó zsúfolásig tömve volt – az ifjúság nem is táncolt, csak ringatózott, egy helyben rángatózott egymást lökdösve, időnként összekapaszkodva valami groteszk, zavaros körtáncba kezdtek. A mennyezet világított, de nem reflektorok vagy a szokásos diszkólámpák voltak – mintha maguk a mennyezeti elemek ontanák a fényt. Egyik pillanatban a tarka villanásokat egységes narancs-sárga fény váltotta fel, majd az ég kékje borította el a mennyezetet – amely hatalmas képernyővé változott. Az égbolt volt fölöttünk, rajta puha, fehér felhők úsztak.

– Mi ez? – kérdeztem a körtáncból éppen kivált kamaszokat.

– Diszkó – felelték. Odafordultam. Tizennyolc év körüli, alacsony, kövérkés fiú állt mellettem. Valahogyan ismerős volt.

– Kesa? – döbbentem rá hirtelen.

– Mi van, Anton Szergejevics?

Mi van?

Nem tudtam, „mi van”.

Nem értettem, hol vagyok, és hogy kerültem ide. De kérdeznem kellett valamit.

– Hol van Nágya?

– Itt – felelte vállat vonva Innokentyij Tolkov. – Valahol itt...

Szememmel keresni kezdtem a tömegben. Aztán rájöttem, hogy önkéntelenül túl alacsonyan keresem, ott, ahol egy tízéves kislány fejének kellene lennie. De följebb kell nézni...

És szinte azonnal megláttam Nágyuskát. Szinte furcsa, hogy ráismertem... ugyanolyan nagy volt, mint Kesa. De jóval inkább megváltozott – feje kopaszra nyírva, csak a füle fölött maradt egy-egy szinte fehérre kifakított hajtincs. Rajta hosszú, szűk, csaknem derékig felhasított szoknya, lábán valamilyen se nem bakancs, se nem cipő... és egy teljesen szokványos, fehér blúz. Nágya képtelenül, szánalmasan, sőt undorítóan nézett ki... de az én Nágyám volt. Szívem fájdalmasan összeszorult.

Elindultam, szétlökdöstem a táncolókat, és megragadva lányom karját kihúztam őt a „körtáncból”. Karján megcsörrentek a tarka fém karkötők, amelyek egész csuklóját beborították.

– Papa? – kérdezte Nágya csodálkozva. – Mit csinálsz itt?

– Mit csinálsz itt? – kérdeztem vele szinkronban.

Nágya vállat vont.

– Kikapcsolódom.

Egy fiú és egy lány, akik között haladt az imént Nágya a láncban, átverekedte magát a tömegen, hozzánk lépett. Úgy néztek ki, mint... szóval úgy. A srácon csillogó tanga volt, és bolyhos ing (igen, ing, és igen, bolyhos), a lányon ugyanolyan hosszú, felsliccelt szoknya és blúz.

Úgy látszik, ez a divat.

Már rég nem voltam fiatalok társaságában.

– Nágya, mit akar ez a pasi? – kérdezte a srác. Nem fenyegetően, de azért kihívóan.

– Menj az outba! – felelte neki Nágya, számomra érthetetlenül. – Ez az apum.

A srác ellenségesen, de már visszafogottabban kérdezte:

– Mi a gond, tiszteletreméltó?

– Semmi – feleltem. – És ha rögtön eltűnsz, nem is lesz.

A srác gúnyosan elnevette magát. A jelek szerint nem sikerült ráijesztenem. Ostoba kölyök. Most majd mindjárt hazaindul megcsinálni a leckét, és felmosni a padlót...

– Minden oké, Vovik – mondta Nágya. – Húzz el!

– Csak nyikkanj, ha gáz van – felelte „Vovik”; megint rám sandított, és barátnőjével együtt felszívódott a tömegben.

– Miféle vacak szleng ez? – kérdeztem.

– Csak a szokásos – felelte Nágya, és szipogott egyet. A szeme vöröslött. – Mért jöttél ide, papa?

– Nágya, menjünk haza – mondtam.

– Minek?

– Nágya, anyád izgulni fog – próbáltam a lelkiismeretére hatni; ez tízéves korában mindig kifogástalanul működött.

– Hogy jön ide anya meg te? – kérdezte.

Egész belsőmet hidegség öntötte el, és nagyon rosszul éreztem magam.

– Nágya, nem értem, mi folyik itt – mondtam. A zene hasogatta fülemet, a képernyő-égboltot súlyos, sötét felhők borították el. – Beszéljünk valahol máshol!

– Itt miért nem jó?

– Azért, mert nem megfelelő hely egy Legfelső szintű Másféle számára – tört ki belőlem.

Nágya elnevette magát. És ha ez eleinte egyszerűen halk nevetés volt, mintha jól sikerült tréfát hallott volna, a következő pillanatban hisztériás vihogás lett belőle.

Ki nem állom a női hisztériát! Ez egyszerűen aljas fogás a férfi és nő közötti viszonyban!

A női hisztériánál csak a férfiaké rosszabb.

– Legfelső szintű Másféle számára? – ismételte meg Nágya. – Egy Másféle számára? Papa, papácska, te meg vagy húzatva! Papa... azután, amit velünk tettél, még ki mered ejteni a Másféle szót?

És eltűnt a tömegben, még egyre nevetve és kezével arcát törölgetve, mintha a könnyeit mázolná szét.

Csak álltam és néztem utána.

Azután Kesára pillantottam.

– Maga Anton Gorogyeckij – idéztem. – Maga... maga minket mindannyiunkat... Mit csináltam „mindannyiunkkal”?

– Nem tudom – felelte Kesa.

– Miért van, hogy Nágya még csak szóba sem állt veled?

– Nem látott.

Fejünk fölött mennydörgés dördült. Súlyos esőcseppek kezdtek kopogni. Kitartottam a tenyerem... ráhullott egy esőcsepp és eltűnt. Esett az eső, de illúzió volt – akár a felhők fölöttünk.

Mint itt minden.

– Miért nem látott téged, Kesa?

– Mert ez a maga jövőbe látása, Anton Szergejevics – felelte a srác. – És a maga álma.

Megfordult, és ő is eltűnt a tömegben – ugyanolyan kövérkés, esetlen és csúnyácska, mint gyerekkorában is volt.

És a jelek szerint ugyanolyan magányos és boldogtalan is.

– Ez nem igaz! – kiáltottam fel.

És felébredtem.

Valami miatt – hallgatva.

Az olcsó londoni szálloda alacsony mennyezete. Az angolok egyébként is olyan apró házakban élnek, mint egy postabélyeg. Biztosan azért, mert így könnyebb védelmezni, hiszen „az én házam – az én váram”. Az ablakon betűz a nap. Reggel van, bár még nagyon korán...

Az órámra néztem – még csak hét, helyi idő szerint.

Azután ránéztem a sire Erasmustól kapott fakupára, amely az éjjeliszekrényen állt. Talán a sör tehetett róla, talán az az egy deci konyak, amivel kiegészítettem a tévénézés után és lefekvés előtt, de amikor vizet akartam inni, kicsomagoltam az ajándékba kapott kupát, és abból ittam meg. És nem csak úgy egyszerűen, hanem azzal a szilárd meggyőződéssel, hogy most meghallom Darwin első próféciáját.

Ami a próféciát illeti, semmi nem sikerült. De megkaptam a magamét.

Vagy talán mégsem?

Mi volt ez – nagyon éles, realisztikus álom, amit a többféle alkohol keveréke, a fáradtság és a túl sok benyomás váltott ki?

Prófécia?

Bele tudok látni a jövőbe, mint minden Másféle és végeredményben minden ember is. Sőt, a többieknél jobban: annak idején Geszer komolyan azt tanácsolta nekem, szakosodjam a jövőbe látásra. Na és megesik, hogy szörnyű álmaim vannak – szintén ugyanúgy, mint bármelyik embernek.

Ezen tűnődve kimentem a vécére, lezuhanyoztam (minden össze volt zsúfolva két négyzetméteren – és még ezek az emberek csepülték a Szovjetuniót a hruscsovi lakótelepek miatt). Felöltöztem, s elgondolkodva lementem az alagsorba, ahol a szálloda aprócska étterme volt. A pincérnő, aki kávét töltögetett a vendégeknek és a piszkos edényt szedte le, olyan sértődött képet vágott, hogy oroszul üdvözöltem. És ráhibáztam.

– Ó, jó reggelt! – jött valami miatt zavarba. – Teát vagy kávét kér?

– Kávét – bólintottam, az asztalra kitett ételeket nézve.

– A kávé nem túl jó – súgta a lány közelebb hajolva.

– Mindegy – válaszoltam ugyanolyan halkan. – Fel kell ébrednem.

– Hozok magának Nescafét – ígérte a lány, és eltűnt a konyhában.

Vettem magamnak joghurtot, egy darab kenyeret, egy szelet hermetikusan becsomagolt sajtot (a cheddar az cheddar!) és egy adag rántottát, ami a tojás ellen elkövethető leg-galádabb merénylet, amit Európában csak ki tudtak találni.

De legalább meleg volt.

Egy sarokasztalhoz letelepedve villámra szúrtam egy falat rántottát, gyanakodva szemügyre vettem, és bekaptam. Az íze jobb volt, mint a kinézete...

És ekkor kávészag csapta meg az orromat. Igazi, jó kávéillat, nem gyorsan oldódó vegyszereké. És egy jókora csésze remek fekete került elém.

– Köszönöm – mondtam, fel sem nézve.

Arina mosolyogva elvette előlem a tányért, és átrakta egy üres asztalra.

– Ne edd ezt az undokságot! – tanácsolta. – Ezt mint boszorkány mondom neked.

És elém helyezett egy másik tányért – pont a megfelelő módon megsütött tükörtojással, úgy, hogy a sárgája besűrűsödött, de folyékony maradt, apróra vágott újhagymával meghintve, az egész alatt felsejlett a sült szalonna. Arina maga elé egy csésze kávét tett le.

– Te már nem is boszorkány vagy, hanem Fénypárti – mondtam.

– Aki boszorkány volt, az is marad – sóhajtott fel Arina.

– Hogy aludtál, Legfelső szintű?

Először a tojást faltam be, azután nagyot kortyoltam a kávéból. Megkérdeztem:

– A te műved volt?

– Micsoda? – csodálkozott Arina.

– Az álmom.

– Nem tudom, mit álmodtál – rázta a fejét, és a homlokát ráncolta. – Valami kellemetlen dolgot? Profetikusát? Én nem avatkozom bele az álmaidba.

– Semmiség – legyintettem, és két kortyra kiittam a kávét.

– Hozzak még? – kérdezte.

– Figyelj, nem pincérnőként egészíted ki a jövedelmedet Londonban?

– Sajnos nincs munkavállalási engedélyem – nevette el magát Arina. – Ez itt kizárólag jótékonykodás. Valahogy olyan megviselt a képed.

– Rémes álmom volt – ismertem be kelletlenül. – Nem különösebben informatív. Egyszerűen csak a felnőtt Nágyka... olyan... furcsa volt... mint valószínűleg minden kamasz... Kellemetlen volt, bevallom. És engem vádolt. Azzal, hogy elkövettem valamit a Másfélék ellen.

Arina arca elkomolyodott. És amit mondott, még inkább meggyőzött arról, hogy komolyan veszi ezt az álmot.

– Ne vedd a szívedre, Anton! Vannak egyszerűen álmok is. Elmeséled részletesebben?

– Nem – ráztam meg a fejemet. – Jól van, hagyjuk ezt. Nem tudod, léteznek-e tündérek?

– Há-át... – Arina elakadt egy pillanatra. – Nem tudom. Persze valószínűbb, hogy nincsenek, de a Kensington Park mellett valahogy nem illik erről beszélni.

– Tegnap a szálló felé jöttem, és egy kidőlt fatörzsön láttam egy kisfiút. Pásztorsípon játszott, és körülötte valamilyen világító bogarak keringtek. Meglátott, elvigyorodott és elfutott.

– Elfutott vagy elrepült?

– Ez az, amit nem tudok.

– És úgy gondoltad, hogy Peter Pan-be botlottál bele?

– Tudja a fene, mit gondoltam.

– Inverzió. És projekció.

– Hogy mi?

– Inverziós nyom. Hány ember olvasta a Peter Panről szóló könyvet? Hány gyerek látta a rajzfilmet és a mozifilmet? Közülük hányan képzelték maguk elé a Kensington Parkot és Peter Pánt? És hányan lehettek köztük valóságos és potenciális Másfélék?

– Mi nem tudunk embert teremteni.

– Erre bármelyik nőszemély képes – nevette el magát Arina. – De most nem erről van szó. A kép, amely elég nagy mértékben vizualizált, kivetítődik egy olyan pontra, amelyben enélkül is hatalmas az Erő koncentrációja.

A Homály rétegeiben megkezdődik az Erő aktivizálódása. Az energia magas szinten stabilizálódik. Ki lehet számítani a Boltzmann-féle egyenlettel, itt minden szinte teljesen azonos a termodinamikai egyenletekkel, sőt a Planck-állandó is felhasználható. Csak a Homályra vonatkozóan ezt Canterbury-állandónak nevezik.

Azon kaptam magamat, hogy tátott szájjal ülök, benne egy villára tűzött falatnyi tojással. Gyorsan becsuktam a számat, sikerült fájdalmasan ráharapnom az evőeszközre; halkan elkáromkodtam magam.

– Ez a látomások megjelenésének általános mechanizmusa – folytatta Arina. – A Fénypártiak talán mostanában nem tanítják?

– Nem – ismertem be. – És a Setétek sem... valószínűleg.

– Rosszul teszik – jelentette ki Arina. – Gyakorlati haszna nincs, de nem érdekel, hogyan keletkeznek a látomások, hogyan él a Homály, melyik igézet melyik ponton működik a leghatékonyabban?

– Azt sem tudtam, hogy... – elakadtam egy pillanatra – képletbe lehet foglalni.

– A boszorkányok mindig tudták ezt – közölte. – Vagy talán azt hiszed, a boszorkány szutykos, félelmetes vén banya, aki gusztustalanságokat kotyvaszt egy üstben, és közben azt mormolja, abrakadabra, csiribí-csiribá?

Jobbnak láttam hallgatni. Arina, láthatóan élvezve a helyzetet, kávéját kortyolta.

– Nos, döntöttél? – kérdezte követelőzően.

– Már az is, hogy beszélek veled, és nem próbállak letartóztatni, hivatali kötelességszegés – morogtam.

Arina felhorkant.

– Esküdj meg a Fényre és a Homályra! – mondtam.

Rám emelte tekintetét.

– Esküdj meg, hogy semmi közöd a ma éjjel látott álmomhoz! – folytattam.

– Tehát valami nagyon rossz volt – bólintott Arina, mint aki érti. – Rendben...

Néhány másodpercig hallgatott, mint aki emlékezetébe idéz valamit. Azután az asztal fölé nyújtotta mindkét kezét tenyérrel fölfelé.

Hideg szél csapott meg.

Minden jelenlevő másfelé fordult, nagy igyekezettel nem vett észre minket.

– Én, Arina, esküszöm az Eredendő Erőkre. Én, a fokozat nélküli Setét boszorkány esküszöm a Homályra; az örök Homály legyen szavaim tanú ja. Én, a fokozat nélküli Fénypárti gyógyító esküszöm a Fényre; az örök Fény legyen szavaim tanúja. Én, a Boszorkányok Legfelső Konklávéjának tizenharmadik és utolsó vezetője, esküszöm a földre, amelyből jöttem, a vízre, amely bennem van, a levegőre, amely rajtam kívül van, a tűzre, amelybe megyek. Semmilyen befolyást nem gyakoroltam rád, az álmaidra, a jövendöléseidre, a gondolataidra, a látomásaidra, a kívánságaidra, a szenvedélyeidre, a szeretetedre, a gyűlöletedre, az örömödre és a bánatodra. Minden, amit mondtam neked, igaz vagy általam igaznak tartott volt.

Bal tenyerén kis fehér lángnyelv táncolt. Jobb tenyerén összesűrűsödött a sötétség. Arina egymáshoz közelítette a két kezét – veszettül forgó gömb jelent meg köztük. Egyszerre volt fehér és fekete, árasztotta és elnyelte a fényt. Nem szürke, mint az Inkvizítoroké, hanem kétszínű, egyszerre Fényes és Setét.

– Hiszek neked, és elfogadom az esküdet – szóltam.

A gömb vakító-fekete ponttá zsugorodott, és eltűnt.

– Tehát a Legfelső Konklávé feje voltál? – érdeklődtem. – Az Őrségek meg csak találgatták, ki lehetett az, és hová tűnt...

Arina vállat vont.

– Egyszerűen a kisebb rosszat választom – tettem hozzá.

– A kisebbik rosszat választva sosem szabad elfelejtened, hogy mégiscsak a rosszat választottad – mondta komolyan Arina.

– De ha nem választunk semmit, egyszerre választottuk a kisebb és a nagyobb rosszat – jegyeztem meg.

– Akkor megértettük egymást – bólintott a csaknem száz éve szétszéledt Konklávét egykor irányító legfőbb boszorkány.

– De azért marad egy kis probléma – fűztem hozzá. – A Tigris. Hajói értem, a próféciák most nem aktívak.

– Szunnyadnak – bólintott Arina.

– Ha megismerjük őket, eljön értünk a Tigris.

– De ha elmondjuk az embereknek, a Tigris békén hagy minket.

– Na és ha rosszak a próféciák? Azt javaslód, haljunk hősi halált? Vagy nyissuk ki Pandora szelencéjét, és köpjünk az emberekre?

Arina a fejét rázta.

– Nem és nem. A boszorkányok mindig előnyben részesítik a harmadik utat.

Kérdően néztem rá.

– Igyekeztünk megérteni a Tigris természetét – magyarázta Arina. – Mint ahogy már biztosan rájöttél, néhány területen a Konklávé legalább annyi ismerettel rendelkezett, mint az Őrségek. Sikert nem értünk el, de... – Hallgatott egy darabig. – Találtunk egy Másfélét, aki tudja, hogyan lehet legyőzni a Tigrist. Még most is él. Azt javaslom, találkozzunk vele, szerezzük meg ezt az információt, és csak azután nyissuk meg a próféciákat.

Szótlanul ültem, emésztve a hallottakat.

– És hol van? – kérdeztem. Valami miatt érzem, hogy nem Londonban, és nem is Moszkvában.

– Formózán – biccentett Arina.

Néhány másodpercbe telt, míg eszembe jutott, mit neveztek Arina idejében Formózának.

– Tajvanon? – Lelki szemim előtt megjelent a földgömb, amit egy évvel korábban ajándékoztam Nágyának, hogy okosodjon. – Az... az mennyi is...

– Csaknem tízezer kilométer. Tizennégy óra. Szerencsére van közvetlen járat. – Arina az órájára nézett. Elegáns óra volt rózsaszínes aranyból és azt hiszem, briliánsokkal.

– Most fél nyolc van. Egy óra negyven percünk van a gép indulásáig. Soká tart, míg becsomagolsz?

– Azt akarod mondani, hogy már a jegyek is megvannak? – tisztáztam a helyzetet.

– Azt akarom mondani, hogy már tegnap este regisztráltam magunkat a járatra. Nem zavar túlságosan, hogy nincs vízumunk? Tiszta fehérneműt majd veszel a reptéren, ha jut rá idő, ha nem, majd Tajpejben.

– Feltételezem, hogy a taxi már vár – mondtam.

– Vár – bólintott Arina. – Ketyeg a taxióra. Nos, hogy döntesz?

Megvajaztam egy szelet kenyeret, tettem rá egy darab sajtot. Beleharaptam, megrágtam és lenyeltem a falatot, és csak azután feleltem:

– Nem kell fehérneműt vennem. Sem zoknit. Szveta egy hétre csomagolt nekem.

A repülőgép alatt elmaradó Londont nézve arra gondoltam, mit is művelek éppen.

Egész életünk – folyamatos választás, döntés. Otthon maradjak, vagy menjek el sétálni. Moziba menjek, vagy tévét nézzek. Teát igyam, vagy vizet.

Még ezek a jelentéktelen választások is megváltozathatják az egész életet. És akkor nem is beszéltünk a komolyabb döntésekről. Megnősüljek, vagy váljak még. Változtassak munkahelyet, vagy maradjak a régin. Egy másik városba költözzem, vagy egy másik országba.

Nekem is többször döntenem kellett – és a mai napig sem tudom, mindig helyesen-e. De az, amit épp most csináltam, azzal a veszéllyel járt, hogy életem legkomolyabb döntése lesz.

Nem, természetesen nem arról van szó, hogy nem rohantam letartóztatni Arinát, ahogyan az Éjszakai őrség szabályzata és az Inkvizíció körlevele előírta. Mint kategórián kívüli mágus – még ha rangom kissé kétséges is, és inkább potenciált és tiszta Erőt képvisel, nem tapasztalatot és bölcsességet, amelyeknek az Erőhöz kell kapcsolódniuk – cselekedeteimben eléggé szabad voltam.

Kijelenthettem például, hogy nem éreztem képesnek magamat Arina letartóztatására (ami igaz is volt!), és úgy döntöttem, húzom az időt.

Vagy – és ezzel sem vétettem volna az igazság ellen – azzal érveltem volna tetteim mellett, hogy több információra volt szükség, tisztáznom kellett, ki és hogyan képes szembeszállni a Tigrissel. Végül is a hivatalban a közelmúltban lejátszódott események bizonyítják, mennyire aktuális ez a feladat.

Na és a két prófécia puszta ténye, valamint tulajdon különös álmom egyenesen megköveteli a további vizsgálódást.

Természetesen jó lett volna tájékoztatást adni a történtekről... legalább Geszernek. De ezzel kapcsolatban is volt meggyőző mentségem – a Legfelső szintű boszorkány, aki ráadásul a Konklávé volt feje, gyakorlatilag képes elfogni bármilyen üzenetet, még a tanító és tanítvány közti üzenetváltást is.

Vagyis hivatalos szempontból többé-kevésbé biztonságban voltam. Tettem igazolására sok mindent tudtam felhozni.

Tulajdonképpen személyes biztonságom miatt sem aggódtam. Arra nem eskettem meg Arinát, hogy bennem nem tesz kárt, de okot sem adott a gyanúra, hogy valami rosszban sántikál. Elvégre dolgoztam én már Zavulonnal is, akkor egy volt boszorkánnyal, aki jelenleg Fénypárti, majd csak boldogulok.

Akkor mi nyugtalanít?

Egy csinos kínai légikisasszony pezsgővel telt poharakat hordott körbe. Arina nem fukarkodott a repülőjegy megvételekor, a business osztályon utaztunk – egyébként hogyan is szűkölködhetne anyagiakban egy tapasztalt boszorkány? Arina, aki mellettem ült, elvette a pohár pezsgőt, én visszautasítottam, és némi habozás után konyakot kértem. Tizennégy órát repülünk – mindenre jut idő, berúgni is, kijózanodni is.

Egész jól kezdett alakulni ez a reggel.

– Nem mutatod meg a kupát? – kérdezte Arina.

Nem ellenkeztem, elővettem a táskámat, kivettem belőle Erasmus keze munkáját. Arina egy darabig a kezében tartotta, majd megrázta a fejét.

– Nem érzek benne mágiát.

– Én sem, de nem mindig lehet érezni.

– Ez igaz...

Arina áttöltötte a pezsgőjét a kupába, is kiitta. Vállat vont. A füléhez emelte a kupát, úgy hallgatta, mintha tengeri kagyló lenne.

– Már én is próbáltam – világosítottam fel. – Ittam is belőle, hallgattam is. Azt hiszem, Erasmus tudja, hogyan lehet aktivizálni a próféciát... de nem tartotta szükségesnek elmondani.

– Egyáltalán hogy sikerült rávenned, hogy adja oda ezt a kupát? – kérdezte Arina kíváncsian.

– Segítetett Geszer ajándéka. – Meséltem neki az irodai bonszai-ról, amely átköltözött Darwinhoz.

– Egyik talány a másik után – vont vállat, miután végighallgatott. – Geszerről köztudott, nagy ravasz, de hogy most mit fundált ki, nem fér a fejembe.

– Információt információért – mondtam. – Mesélj arról a Másféléről, akihez most repülünk!

– A neve Fan Ven-jan – felelte Arina. – Őszintén szólva nevekben nem szűkölködik, de jelenleg ezen a néven él az emberek között. Körülbelül háromszáz éves. Fénypárti, de sosem szolgált és most sem szolgál az Őrségben.

– Fokozata? – kérdeztem.

– Negyedik szint.

– Csak? – csodálkoztam.

A negyedik szint persze nem csekélység. Nem apróbb-nagyobb mágikus mutatványokra tesz csupán képessé, mint a hetedik. De háromszáz év alatt még a leggyengébb Másféle is két-három fokkal feljebb lép eredeti szintjéhez képest. Fan tehát hasonításakor egészen gyenge volt?

– Micsoda sznobizmus ez? – fintorgott Arina. – Talán olyan nagyon régen volt, hogy te is csak a negyedik szinten tartottál?

– Tizenöt éve – ismertem be. – De engem eleve mint negyedik szintű Másfélét hasonítottak.

– Ő viszont egészen lentről kezdte – erősítette meg következtetésemet Arina. – A hetedik szintről. Türelmesen haladt... Ezerkilencszázhuszonötben a pekingi Tiltott Város Gugun Császári Múzeumának őre lett. Nem volt ott szükség Hatalmas Másfélékre; a kínaiak tisztelik a hatalmat, a kincsekre senki nem vetett szemet. Még a vucsangi felkelés és azt követő forradalom idején sem... – Arina rám nézett, és megszánt: – Ez ezerkilencszáztizenegyben volt, és a császári kincseket nem érte különösebb kár... Fan Ven-jan békésen éldegélt volna, de ezerkilencszázharmincban fura história esett meg. Fannak volt egy barátja. Próféta. Gyengécske, de mégiscsak próféta. A részleteket nem ismerem... még az is lehet, hogy nem egyszerűen a barátja volt... – Arina elnevette magát. – Szóval a srác prófétáit valamit, és a próféciának egyedül Fan volt a fültanúja. A prófécia valamilyen oknál fogva nem tetszett neki, nem akarta elmondani az embereknek. És Fanért meg a barátjáért eljött a Tigris. Igaz, ők nem így nevezték, de valamennyi leírás alapján nyilvánvalóan a Tigris volt az.

Vártam.

– A barátja elpusztult. De Fannak sikerült csinálnia valamit... Vagy megsemmisítette a Tigrist...

– Hogyhogy megsemmisítette? – csodálkoztam. – Épp a napokban jelent meg Moszkvában...

– És biztos vagy benne, hogy egyetlen Tigris létezik? – mosolyodon el Arina. – Szóval Fannak sikerült csinálnia valamit. Megölte, elkergette, ráijesztett, megvesztegette... nem tudom. De a prófécia nem hangzott el, és Fan utóbb, a kihallgatáson az Éjszakai Őrségnél kijelentette: inkább feldarabolja önmagát, és a pekingi állatkert tigriseit eteti meg a tulajdon húsával, mint hogy ez a dolog napvilágra kerüljön. Amikor mindez a tudomásunkra jutott, és megértettük, hogy a gyengécske kínai mágus képes volt elkergetni a Tigrist, elhatároztuk, hogy tisztázzuk a részleteket. Nem mintha konkrétan szükség lett volna erre... de a tudás sosem fölösleges.

– És mi akadályozta meg, hogy a végire járjatok?

– Használd a fejed, Anton! Nekünk, boszorkányoknak a világháború is, a forradalom is nagyobb csapást jelentett, mint a többi Másfélének...

– Miért?

– Mi, boszorkányok, erősebben kötődünk a földhöz. Ahhoz az országhoz, ahol fölnőttünk, ahol elnyertük az erőnket. Már tizennégyben nehezen gyűltünk össze a Konklávé üléseire... hogy egymás mellett üljön az orosz és a német boszorkány, az angol és az osztrák... A forradalom után pedig, amikor az egyik oldalon ott volt a Szovjetunió, a másikon mindenki más... végleg lehetetlenné vált bármiről is megállapodni. Azután én elaludtam, elrejtőztem a társnőim elől, kiváltam a Konklávéból... az magától szét is esett, nyilván eljárt felette az idő. így hát nem is csináltunk semmit. Kár volt... Én nem rendelkeztem Fan kitartásával, és amikor tizenötben a barátnőm elmondta azt a próféciát, mindent az emberek tudomására hoztam.

– De az egészet a magad módján intézted – bólintottam.

– Igen. Képes voltam hatástalanítani a próféciát, megmenteni az országot. A prófécia igaztalannak bizonyult, be is sorolták a hamis jövendölések közé. Úgy látszott, mindent sikerült megoldanom... de amikor értesültem Fanról, megjegyeztem a történetét. És mikor megint visszatértem a világba, keresni kezdtem. Végül megtaláltam.

– Na és mit csinál Tajvanon? A kommunisták elől menekült oda?

– Természetesen nem. Az emberi ideológiák közömbösen hagyják, ahogyan minket is. De tudod, ő a császári múzeum őrzője. És amikor a kínaiak, azok, akik nem kommunisták, ezerkilencszáznegyvennyolcban elkezdtek visszavonulni Tajvanra, magukkal vitték a kincseket. És Fan ment velük... mit is tehetett volna? Most pedig a Gugun Nemzeti Császári Múzeumban dolgozik.

– De az Pekingben van.

– Nem, az ottani neve egyszerűen Császári Múzeum. Ez pedig Nemzeti.

– És elmeséli majd a történetét?

Arina vállat volt.

– Az erőszakos kényszerítés kizárt – mondtam mindenesetre. – Nem akaszkodom össze a kínai Másfélékkel.

– Nekem sem ment el az eszem – bólintott Arina. – De jobb, ha „tajvanit” mondasz, nem „kínait”.

– Milyen tanácsot tudsz még adni?

– A legelementárisabbakat. Beszélgetés közben sose érintsd a két Kína témáját! Dicsérd Tajvant, de ne szidd Kínát! Még ha beszélgetés közben felmerülne is, tartózkodj mindenféle értékeléstől! Ez az ő belső problémájuk, külföldi ne szóljon bele. Egyébként ha a kínai szárazföldre kerülnél, ott is ugyanígy kell viselkedni.

– Értem.

– Tartózkodj a testi érintéstől! Nem a szexről beszélek, egyszerűen igyekezz nem behatolni a másik személyes terébe, beszélgetés közben ne érintsd meg, ne veregesd vállon, ne öleld meg! Ez udvariatlanságnak minősül.

– Te aztán alaposan felkészültél – jegyeztem meg.

– Mi mással foglalkozhatna egy nyugdíjas? – mosolyodott el Arina. – Viszont teljesen nyugodt lehetsz az utcákon, rendkívül alacsony szintű a bűnözés. És ehetsz bárhol bármit, akármiből készült is az étel. A tajvaniak nagyon szigorúan veszik a higiéniát. Azt a szakácsot, akinek lejárt az egészségügyi könyve, vagy megsértett valamilyen szabályt, több évre bebörtönzik. Attól függetlenül, megbetegedett-e valaki a főztjétől, vagy nem.

– Ez tetszik – mondtam, és a moszkvai kifőzdékre gondoltam, ahol koszos köpenyt viselő „szakácsok” kínálják a grillről az ismeretlen eredetű húst. – Hogy sikerült ezt elérniük?

– Kegyetlen diktatúrával – nevette el magát Arina. – Már nagy kisfiú vagy, tudnod kell, hogy a pontosan működő közlekedés, a rend és biztonság az utcákon, az udvarias emberek és a jól működő egészségügy: mindez a diktatúra vívmánya.

– Ó, igen. London a példa rá – mondtam szarkasztikusan.

– Természetesen. Csak az angoloknál már véget ért a diktatúra korszaka. Mostanra nem kerítik körbe a legelőket elűzve a parasztokat a házaikból, nem akasztják fel a gyerekeket, ha ellopnak egy zsebkendőt. Napjainkban nem árusítnak ópiumot Kínában az ágyúcsövek árnyékában, a lakosság negyedét rászoktatva. Már nem rabolják el a kincseket a gyarmataikról. A britek alaposan megdolgoztak a diktatúráért, kiérdemelték a demokráciához, toleranciához, pluralizmushoz való jogot.

– Érdekes a világszemléleted – jegyeztem meg.

– Becsületes – vágott vissza Arina. – Ismered a mondást:

„a Szueztől nyugatra élő gentleman nem felel azért, amit a Szueztől keletre élő gentleman csinál...” De ne a britekkel foglalkozzunk. Gondold csak végig, mivel büszkélkedhetnél a mi országunk történelméből! A háborús győzelmekkel? Területek meghódításával? Az űrrepülésekkel? A gyárakkal és villanyerőművekkel? Az erős hadsereggel és világhírű kultúránkkal? Csakhogy mindezt, Antoska, zsarnokok és diktátorok uralkodása idején értük el. Szentpétervár és Bajkonur. Csajkovszkij és Tolsztoj, az atomfegyver és a Nagyszínház, a Dnyeprogesz és a BAM.[16]

– Vénségedre még beállsz kommunistának – dörmögtem.

– Ezt meg honnan veszed? – horkant fel Arina. – A hatalom keménységéről, vagy ha úgy tetszik, kegyetlenségéről beszélek. A politikai grimaszolások nem érdekelnek.

– De mire jók mindezek a vívmányok, ha Szentpétervár emberi csontokra épült, a Szovjetunióban meg nem lehetett vécépapírt kapni?

Arina elmosolyodott.

– És ráadásul az európaiak gyarmatai Afrikában és Ázsiában, a földek bekerítése és a parasztok tönkretétele Angliában, a rabszolgák az amerikai gyapotültetvényeken... és az örökös véres háborúk mindenütt a világon. Az ország eleinte zsírosodik és felvirágzik; ne téveszd össze a néppel, az országról van szó! Azután a hatalmon lévők lazítanak a gyeplőn, a nép elengedheti magát... és megkezdődik a nyugodt, szabad élet. A római légiók már nem masíroznak Róma parancsára, hanem nyugodtan tespednek valahol Júdeában. Az arisztokrácia átadja magát bűneinek, a nép is a sajátjainak... a különbség csak a szajhák és a gasztronómiai csemegék árában mutatkozik meg. De a közelükben már gyülekeznek a dühösek, az éhezők, akiket egyetlen kegyetlen akarat forraszt egységbe, akik úgy tekintenek az egykori hatalmas birodalomra, mint valami csábító falatra. És ekkor két lehetőség kínálkozik: vagy megrázza magát az ország, újból életre kel, bár a népnek ettől nem lesz könnyebb, de még mennyire nem... vagy pedig elpusztul. Természetesen a néppel együtt. Ugyanannak a diktatúrának válik részéve, amelytől már megszabadult, és amelyhez nem akart visszatérni. Az erő és gyengeség, a kegyetlenség és gyengekezűség, a fanatizmus és a türelem örök körforgása. Azoknak volt szerencséjük, akiknek megadatott, hogy a nyugalom időszakának elején éljenek, amikor az arisztokrácia már nem tudja kutyákkal halálra hajszolni a köznépet, a köznép pedig nem védelmezi jogát a semmittevésre. Ezt nevezik aranykornak... csak ez jóval rövidebb ideig tart.

– És boldog lehet az a társadalom, amelynek sikerült elérnie ezt az egyensúlyt? – érdeklődtem.

– Természetesen – bólintott Arina. – Csak ezt nem sikerülhet huzamos ideig fenntartani. Hajdanában egyszer erről vitatkoztam egy pityer[17] diákkal, nagyon értelmes srác volt. Azt magyaráztam neki, hogy a társadalom borotvaélen egyensúlyoz. Az egyik oldalon az enerváltság és a halál, a másikon a kegyetlenség és az élet, és az lenne jó, ha a kettő között lehetne végigmenni, csakhogy a borotvaélen nem lehet sokáig megmaradni. De ő sehogyan sem akarta ezt elfogadni, nagyon makacs volt, és nagyon erősen hitt a kommunizmusban.

– Igen, amennyire én értem, nem fogadta el, amit mondtál – jegyeztem meg elgondolkodva. – Jól van, Arina. Nem akarok vitatkozni veled.

– Te sem fogadod el – bólintott. – Értem. Ez a fiatalság, Anton. Ne nyugtalankodj, elmúlik!

6.FEJEZET

FÉLIG ÜLTEM, félig feküdtem a kényelmes ülésben, az ablakon kinézve a felhők fehér takaróját bámultam, és zenét hallgattam. Régebben minidiszkes lejátszóm volt, azon hallgattam kedvenc számaimat. Sajnos ezek a szerkentyűk kihaltak... pontosabban kihalófélben vannak, az ódivatúak, romantikusok, zsugori fráterek és konzervatív újságírók ragaszkodnak hozzájuk. Felváltotta őket az MP3, egyszerűen a fájlok mindenféle külső hordozó nélkül. Letölthetsz, amit akarsz az internet kalózoldalairól, és hallgasd, ahányszor akarod...

Hát én hallgattam, szokás szerint a véletlen választás üzemmódjára állítva. Az elektronika az Igazak Orgiája együttest választotta. Néha az az érzésem, hogy akaratlanul mégiscsak hatok valahogyan a választásra, a dalok valahogyan túlságosan is megfelelnek a gondolataimnak...

Szívem verése mondja, hogy még nem öltek meg.

Arcom megégett, de látom, felfénylik minden.

Kinyitom szemem – előttem, rádöbbenek,

A Nagy Borzalom, aminek még neve sincsen.

Mint lavina, mint fekete áradatjöttek,

Minket a sárba tiportak, csak elsöpörtek.

Mocsokban hever az összes zászlónk, a címer.

Mindent leromboltak, és mindenkit megöltek.

Ránéztem Arinára. A boszorkány aludt, talán az üdvözlő pohár pezsgő verte le a lábáról, talán ez előttem ismeretlen éjszakai ügyei fárasztották ki... vagy egyszerűen megszokásból. Változatlanul szépnek és fiatalnak látszott, csak a szája nyílt ki, és a sarkából vékony nyálcsík csurgott az állára.

Elkúszhatnék talán csöndben a felégett tarlón,

A folyón egy lopott csónakkal elszökhetek.

Egyetlen túlélőként kell talán megmaradnom.

„ Talpra – mondom magamnak –, nem félek tőletek!”

Szívem verése mondja, hogy még nem öltetek meg.

Arcom megégett, de látom, felfénylik minden.

Kinyitom szemem – előttem, rádöbbenek,

A Nagy Borzalom, aminek még neve sincsen.

Látom az Árnyat, a hamut, holt gránitot,

Hogy itt már nincsen mit óvni, azt is látom,

De ismét felemelem a harcedzett pajzsot,

S bár tudom, hogy hasztalan, kirántom a kardom.

Halott föld utolsó harcosa.

Tudom, mi az, ami velem ma nem pusztul el.

A legkisebb esélyem sincs őket legyőzni,

De nekik nincs joguk látni, hogy a nap felkel.

Már arra sincs joguk, nem lehet joguk élni.

Ezért hát repedt harci kürtömet megfújom,

Harcba hívom, rohamra az elesett hadat.

Utánam, kiáltom, előre! Ölni hívom,

Ha élő nem maradt, a halott férfiakat.

Szergej Kalugin hangja elhalkult, szünetre állítottam a lejátszót, és kényelmesebb helyzetbe állítottam ülésemet. Arinára sandítottam. A száját szerencsére becsukta már, de most mintha az álla és az orcái szétfolytak volna. Mialatt aludt, gyengült az illúzió... egyébként ez nem abanális Parandzsa volt, amit a boszorkányok szoktak alkalmazni, hanem valamilyen, a realitáshoz jóval közelebbi igézet... De sokkal nehezebb is volt fenntartani.

Milyen furcsán is alakul időnként az élet. Békésen üldögélek Moszkvában, örülök a rövid londoni kiküldetésnek – és hirtelen felkap az események vihara, a világ másik végébe ragad, egy egzotikus országba, amelyről lényegében semmit sem tudok... legfeljebb annyit, hogy az általam ismert számítógépes készülékek jó fele Tajvanon készült.

És kivel utazom! Egy volt boszorkánnyal, aki jelenleg Fénypárti Másféle. Azzal, akivel egykor halálos küzdelemben csaptam össze...

És hirtelen belém nyilallt valami. Nem fizikai fájdalom volt ez, hanem áthatóan világos felismerése annak, hogy párbajom Arinával nem csupán a múltban esett meg – ez vár rám a jövőben is.

Nem jövőbe látás volt ez. Valami más. Mintha tudat alatt már megértettem volna mindent, ami még nem állt össze, ami külön-külön véletlen benyomásként él az emlékezetemben. Mintha ez az összes próféta, álom, látomás, a Tigris, a boszorkányok, Geszer és Zavulon – mindez összeolvadt volna... és olyan eredményre vezetne, ami egyáltalán nem tetszik nekem.

S nagyon nagy mértékben azért nem tetszik, mert ölnöm kell. Vagy megöltenem magam.

De hát mi ez az egész? Minek kellett észrevennem a repülőtéren azt a bömbölő gyereket, mentem volna el mellette...

Fájdalmasan összeráncoltam a homlokom. Elmenni mellette? Hagyni, hogy elpusztuljon? És vele együtt százötven másik ember?

Természetesen nem.

Az élet már csak úgy épül fel, hogy valakinek az léte mindig másvalakinek a halálát jelenti.

Halkan elment mellettem a csinos, mosolygós légikisasszony. Pillantásomat elkapva kissé lehajtotta a fejét, kérdőn tekintett az ülés széles karfáján álló üres poharamra. Bólintottam. Megvártam, míg kihozza a konyakot, belekortyoltam, és félig fekvő helyzetben maradtam. Jó lenne aludni... de nem jött szememre álom. Teljesen megkergült a biológiai órám – előbb Moszkvából Londonba, azután Londonból Tajpejbe...

Miért vagyok biztos benne, hogy elkerülhetetlen az összecsapásom Arinával?

És nem egyszerűen megküzdünk, hanem életre-halálra?

Igen, bár Fénypárti lett, ködösít... Geszernél is különbül.

Igen, bizonyos információkat megosztott velem, de jóval többet eltitkol.

Igen, valahonnan tudja azt, amit nem kellene tudnia. Az az érzésem, van valamilyen információforrása valamelyik Őrségnél... Gondolatban kitettem egy felkiáltójelet – ennek utána kell majd nézni. Persze azt állítja, hogy gyűlöli Zavulont, na meg a színét is megváltoztatta... de valóban így van?

De hát valamennyien, még baráti kapcsolatainkban is valamit mindig eltitkolunk, nem mondunk ki. Nem feltétlenül rossz szándékkal. Néha egyszerűbb és gyorsabb nem kimondani mindent, mint magyarázkodni, győzködni a másikat.

Mi zavar?

Arina megesküdött, hogy nem befolyásolt engem. Hiszek neki, és nem csak az eskü miatt... az ő meggyőzőképessége mellett semmi szükség közvetlen mágikus pszichikai befolyásolásra.

De egész esküje a múltra vonatkozott. Azt nem mondta, hogy ezután nem okoz nekem bajt, hogy nem próbál meg becsapni vagy megküzdeni velem. Ez persze részletkérdés... de ha nem számol egy ilyen lehetőséggel – feltétlenül igyekezett volna erősebbé, meggyőzőbbé tenni esküjét.

Mi van még?

Lenyeltem egy korty égetően erős konyakot. Igyekeztem felidézni emlékezetemben Arina arcát. Különös, lelki szemeim előtt az fiatal maradt ugyan, de a szeme öreg volt, fakó... bölcs... és bánattal teli.

Ez a tekintet már a jövőbe nézett.

Tudta, hogy szövetségünk nem lesz hosszú életű.

Vagy legalábbis komolyan ezt feltételezte.

Arina úgy nézett rám, mint arra, aki rokonszenves ugyan neki – de elkerülhetetlenül az ellenségévé válik... méghozzá hamar, nagyon hamar.

Nos hát... ezt a játékot ketten játsszák.

Érdekeink egyelőre azonosak.

A folytatást majd meglátjuk.

Nem voltam álmos. Bekapcsoltam az ülésbe épített szórakoztatóközpontot, átfutottam a kínálatot, vagy tíz percig néztem egy filmet a vámpírok elleni küzdelemről, kuncogtam rajta. Egyrészt rendkívül mulatságos volt. így nézik nálunk az Oroszországról szóló hollywoodi filmeket, ugyanígy nevet egy igazi orvos a Dr. House-t, a Vészhelyzetet vagy A Grace klinikát nézve. Másrészt viszont – hiszen minden egészen máshogy van! Az utóbbi időben a klasszikus vámpírmesék a szenteltvíztől, fokhagymától és kereszttől rettegő vámpírokról eltűntek a süllyesztőben. De egyáltalán nem azért, mintha a forgatókönyvírók megokosodtak volna. Egyszerűen csak a régi, divatjamúlt meséket felváltották az újak – a vonzó, titokzatos, elegáns vámpírokról... Megjelentek holmi áltudományos magyarázatok – hogy úgymond a vámpírizmusért valamiféle vírus felelős, vagy hogy a vámpírok vérének alacsony a hemoglobintartalma, hogy ez valamilyen mutáció (a rendezők hajlamosak bármit a mutáció rovására írni)...

Valójában mindez sokkal egyszerűbb. Az első vámpírok nyilván olyan lények voltak, amelyek a Homályban kapták ezt a létformát. Valamiféle szadomazochisztikus komplexus, alighanem a hajlamok valamiféle banális defektusa, amely azonban nem az emberben, hanem a Másfélében jelentkezik. Úgy vélem, kezdetben semmi más nem volt, csak a szexuális izgalom, amely akkor fogta el a Másfélét, amikor megharapott egy csinos lányt, és vámpír lévén ezt büntetlenül megtehette. Mit lehet csinálni, a középkor erkölcse egyszerű volt – manapság még speciális klubjaik is vannak azoknak, akik örömüket lelik egymás harapdálásában –, de akkor csak egy út létezett, és az a máglyára vezetett. Ám a folytatás valahogy furcsán alakult.

Az első vámpírok egyike – lehet, hogy hagyományaik őrzik ezt a titkot – kísérletezett annak a toxinnak az összetételével, amelyet áldozatukba fecskendeznek. A szabványos vámpírharapás ugyanis nem öli meg az áldozatot, hanem csak boldog és tehetetlen állapotba ringatja. Ha kicsit több mérget juttat az áldozatába, a vámpír retrográd amnéziát idéz elő nála. Ha még egy kicsivel többet – az ember meghal. Még csak nem is a vérveszteségtől (a vámpírok többségének elegendő havonta egyszer két-háromszáz milliliter vér), hanem egyszerűen a mérgezéstől...

De egyszer egy vámpír levonszolta áldozatát a Homályba. Az egyik első vámpír által kidolgozott toxinváltozat valóban megölte az áldozatot – de már a Homályban, amelynek megvannak a maga törvényei. Átalakította az áldozatot olyan valamivé, ami végtelenül sokáig képes létezni, megőrizve eközben a tudatát, hihetetlen regenerációs képességre és részben egy Másféle képességeire szert téve – még ha eredetileg nem is rendelkezett ezekkel.

Az a dolog lényege, hogy a toxinnak ez a változata nem ölte meg az emberi sejteket – de megfosztotta őket a természetes megújulás, a sejtosztódás képességétől, viszont megajándékozta őket a sejten belüli regeneráció egészen rendkívüli lehetőségével. A nagy adag toxin gyakorlatilag egyetlen pillanat alatt „konzerválta” az embert – az ifjú vámpírok örökre fiatalok maradtak, bármilyen sérülésük azonnal regenerálódott. A kisebb dózis fokozatosan változtatta vámpírrá az embert – a gyerekek felnőttek, a fiatalok öregedtek... míg a toxin végleg felül nem kerekedett, és a vámpír beledermedt egy bizonyos formába, akár a bogár a borostyánba. A Másféle képességei, a Homály nélkül a vámpírok nem sokat nyertek volna – képtelenek lennének helyreállítani elvesztett végtagjukat, bármelyik végleg elpusztult sejtjük valóban örökre elhalna, nem lenne mivel pótolni... De segítségükre siettek a mágikus képességek. Belépve a Homályba létrehozták szervezetüknek afféle térképét, homálybeli lenyomatát – és a Homályban összemérve magukat ezzel a lenyomattal már képesek voltak tökéletesen uralni testüket: kívánság szerint fiatalodni vagy öregedni, visszanöveszteni elvesztett végtagjaikat... a legtapasztaltabbak és legerősebbek akár nem emberi formát is fel tudtak venni.

Ebben egyelőre nem volt semmi borzalmas, inkább megfelelt a halhatatlanságról szőtt örök emberi álomnak. Éppen csak reprodukciós képessége tűnt el a végleges formát öltött vámpíroknak, de azok, akik nem alakultak át teljes mértékben, még szaporodni is tudtak...

Csupán egy probléma volt. A vámpírok már nem számítottak élőnek. Az élet lényege a növekedés, a sejtek szaporodása. A „konzerválódott” sejtek viszont sem élő, sem holt állapotba kerültek. Nem sugároztak energiát a Homályba, nem járultak hozzá ahhoz az Erőhöz, amelyből valamennyi Másféle táplálkozik. És ennek következtében nem is tudtak energiát meríteni belőle. Ahhoz, hogy teljes értékű vámpírok legyenek, Erőt meríthessenek, és ne essenek szét darabokra az egyes sejtek jelentéktelen, de elkerülhetetlen pusztulásától, a vámpíroknak élő sejtekre van szükségük. Még ha azok idegen sejtek is.

És ezt a vér adta meg nekik. A vért tudja a legkönnyebben megőrizni eleven állapotában a szervezetük... A kezdő vámpírok egyébként előnyben részesítik saját vércsoportjukat, azzal könnyebben dolgoznak. És éppen ez a vérre szomjazás, a szervezet törekvése, hogy ne pusztuljon el véglegesen, ez vezetett ahhoz a hírhedt Vámpíréhséghez, amely annyi gondot okozott már. A tapasztalt vámpírok képesek kordában tartani. Az újoncok nem mindig... ezért van az, hogy a vámpírok áldozatai gyakran meghalnak, mert az utolsó cseppig kiszívták a vérüket, holott valójában erre a vámpírnak semmi szüksége, és néhány perc múlva úgyis kihányja... Megmentheti a donorvér, de nem végleg – a tudatalattija mindenképpen friss, forró, egyenesen az artériából a szájába ömlő vérre áhítozik...

Még nagyon sok érdekfeszítő dolog van a vámpírokkal kapcsolatban. Ezek közül néhány, bármily furcsa is, beszivárgott az emberi közegbe, és a folklórban fogalmazódott meg. Például a Vámpírmester figurájában. Ha az ember fokozatosan alakul át vámpírrá – és a többség mégiscsak ezt az utat járja be –, szervezetében csökken a toxin mennyisége, ezért folyamatos utánpótlásra, újabb harapásokra van szüksége. Méghozzá annak a vámpírnak a harapására, aki hasonította. Különben elpusztul. Annak, aki végleg vámpírrá alakult, erre már nincs szüksége, de annál az oknál fogva, amely bármely politikus számára teljesen nyilvánvaló, a tapasztalt öreg vámpírok igyekeznek korlátozni a végleg vámpírrá alakultak létszámát. Sokkal jobb rövid pórázon tartani nyájukat, reális, abszolút hatalmat gyakorolni fölöttük, még ha csak maroknyi zombiról van is szó...

Egyébként az alakváltók biológiája is nagyon hasonló. Csak ők nem vért isznak, hanem nyers húst esznek. A Fénypártiak, akik jobban szeretik módosulóknak nevezni magukat, állathússal táplálkoznak. A Setétek emberhússal. Szerintem itt is inkább szellemi, és nem fiziológiai problémáról van szó – Mackó mesélte, hogy semmilyen különbséget nem érzékelt az Erő áramlásában.

Akkor egyébként nem kérdeztem meg tőle, milyen körülmények között kóstolta meg az emberhúst. Az a szóbeszédjárta, hogy valamikor Setét volt. Azt is beszélték, hogy harcolt az emberi hadseregben, a honvédő háború idején partizánkodott... és az sem biztos, hogy a nagy honvédő[18] idején. Azt is beszélték, hogy tudományos részlegünk sokáig vizsgálta őt, tőlük pedig bármilyen kísérlet kitelik...

Nem vagyok biztos benne, hogy a tudás boldogít. Általában sokkal boldogabbak azok, akik nem is sejtik az igazságot.

Tehát Zavulonnak igaza volt, amikor a bibliai igazságot ismételgette nekem: „aki sokat tud, annak sok a gondja”?

Nem, nem szabad így gondolkodni. Abszolút nem minden igazság abszolút.

Elmosolyodtam ezen a gondolatbeli szofizmuson, majd arra jutottam, hogy ez nem is szofizmus, hanem apória, pontosabban csaknem Eubulidész klasszikus hazug paradoxonja.[19]

Egy darabig a kettős, hármas és többes logikáról gondolkoztam, ehhez derekasan hozzásegített a konyak. Azután megint bekapcsoltam a filmet. A képernyőn a hős éppen megölt egy vámpírt. A vámpír rémületes hangon ordított, ködös átkokat üvöltött, és makacsul nem akart megbékélni az elkerülhetetlennel.

De hát min is töröm a fejem? Kinek van erre szüksége? A hazug paradoxonja és Eubulidész, az ókori görög filozófus, akinek fejtörője a maga korában öngyilkosságba kergette a szerencsétlen görög bölcselőket? Kinek van egyáltalán szüksége a logikára – tucatnyi szobatudóson kívül, akik logikai sémák agyoncsócsált masszájává változtatják, ezekből a náluk praktikusabb gondolkodású tudósok programnyelveket és matematikai modelleket fabrikálnak, amelyek végül lehetővé teszik a még praktikusabb programozóknak olyan programokat írni, amelyek megteremtik a lehetőséget a már végképp gyakorlatias gondolkodású rendezők számára, hogy valósághű módon forgathassák le az ilyen ostoba szennyfilmeket, amelyeket a mozikban vetítenek, és az egész világ televíziói sugároznak.

– Jól mulatsz?

Fejem elfordítva Arinára néztem. Bólintottam.

– Igen, eléggé. Micsoda feneketlen ostobaság ez az egész fantasy.

A boszorkány megint elbűvölően nézett ki.

– Sokat nevettem az Ideglelésen – értett velem egyet Arina. – De tudod, utána két éjszaka égő villany mellett aludtam.

– Te? – lepődtem meg.

– Miért csodálkozol? Ha egyedül élsz az erdőben, egy kis kunyhóban, és lefekvés előtt ilyen horrorfilmet nézel...

Csak megcsóváltam a fejem. Bár a filmet nem láttam, lehet, hogy tényleg van benne valami szörnyűség.

– A Gyűrűk Ura viszont tetszett – folytatta élményei megosztását Arina. – Persze butaság, de milyen szép mese!

Nem vitatkoztam vele. Nálunk az ügyeletesek állandóan A Gyűrűk Urát nézték, ez valamiféle rituálévá vált, mint ahogy az űrhajósok mindig megnézik indulás előtt a Hárem a sivatagbant és szilveszterkor az ország egész lakossága A sors iróniáját[20]. Ügyeleteseink nem is igazán nézik a filmet, inkább afféle háttérként szolgál, de rendszeresen heves viták robbannak ki arról, miféle igézettel lehetne így meg így elbánni az ellenséggel, és felhajítani a torony tetejére... lehetségese olyan amulettet csinálni, amelyik legalább emlékeztetne az Egy Gyűrűre – hogy hasson a hordozójára, és szinte lehetetlen legyen megsemmisíteni, és lehetővé teszi, hogy erőfeszítés nélkül le lehessen menni a Homályba... Bármily furcsa is, a film megjelenése hozott némi újdonságot a gyakorlati mágiába – hiszen mindig akad egy-egy makacs fickó, aki nem hiszi el, hogy „ezt nem lehet megcsinálni”, és kitalálja, hogyan lehet mégiscsak.

– Gondolom, minden nagyon furcsa volt neked, amikor felébredtél – mondtam.

– Persze – fintorgott Arina. – Hát... a televízió meg a komputerek, azok emberi játékszerek. Az orvostudomány képesztett el, igen... Teljesen megfosztották a boszorkányokat a munkájuktól.

– Teljesen? – kérdeztem.

– Hát igen. Bár a harmincas években rosszabb volt a helyzet. Igaz, az orvosok még kevesebbet tudtak, de a gyógyítókban, javasasszonyokban szinte senki nem hitt. A fiatalok a képünkbe nevettek. Most semmi vész, most normálisabb a helyzet. Először mindenki a parafenoménekhez vagy gyógyítókhoz rohan – mondta gúnyosan. – Csak azután jöhet a röntgen meg a vérvizsgálat. Ez hasznukra van a fiatal boszorkányoknak, van kin gyakorolniuk, és jó a kereset. Csak a sarlatánok is nagyon elszaporodtak... Kristálygömböt raknak az asztalra, behúzzák a függönyöket, majd síron túli hangon kántálni kezdenek: „Eleonóra vagyok, törzsökös fehér boszorkány, gyógyító és jövendőmondó, értek a tarot-kártyához, a tibeti mágiához és szent ráolvasásokhoz, leveszem a társtalanság rontását, ideigézem a sikert...” Közben csábító zene szól, színes lámpák világítanak... De ha jobban megnézed, hát nem más, csak Tánya Petrova, a vén lotyó, negyvenkét éves, de ötvenötnek néz ki, neki magának angina pectorisa, szájpenésze meg benőtt körme van, korábban egy vagongyár Komszomol-aktivistája volt, most meg boszorkánykodásra adta a fejét...

Arina olyan jól utánozta a sarlatánt, hogy elmosolyodtam.

– Mi az ilyeneket nem bántjuk. Elvonják a figyelmet a Másfélékről.

– Tudom, tudom – sóhajtott fel. – Én se bántom őket... alig bántom. Hát... ekcémát küldök érzékeny testtájaikra... néha, jó szándékkal... nevelő célzattal. Néha komolyan szeretném megnevelni őket... azután elgondolkodom: mit is csinálok? Lehet, hogy a pokolban szomszédos üstökben fogunk főni, csakhogy én azért, amit műveltem, ő meg az ostobasága és mohósága miatt!

Megvakartam az orrom hegyét. A beszélgetés kezdett érdekessé válni.

– Komolyan hiszel a pokolban?

– Hogy hihetnék Istenben, ha nem hiszek az ördögben?

– kérdezte Arina. És úgy mondta ezt, hogy világos volt: Isten neve az ő értelmezésében nagy kezdőbetűvel írandó, ellenfeléé viszont kicsivel.

– Üstök és serpenyők? – folytattam a faggatózást. – Bocsáss meg, ha túlságosan személyeskedő a kérdés.

– Ugyan, mi lenne ebben személyeskedő? – csodálkozott Arina. – Az üstökben persze nem hiszek, ez csak olyan képes beszéd...

– Na és a serpenyőkben? – Nem álltam meg, hogy meg ne kérdezzem.

Arina elmosolyodott.

– Azokban sem. De a rendszerben lennie kell valamilyen visszajelzésnek, lennie kell jutalomnak az igaz életért és büntetésnek az igaztalanért.

– Miféle rendszerben?

– A Teremtő és teremtményei közötti kölcsönös viszonyban. Teremtményeken az emberek és a Másfélék értendők. És ha az embereknek van is választási lehetőségük, nekünk sajnos nincs; mi mindannyian bűnösök vagyunk, és a pokol kínjaira ítéltettünk.

A beszélgetés egyre érdekesebbé vált.

– Jól van, hiszel Istenben, ez magánügyed – mondtam.

– Tulajdonképpen nem is olyan ritka dolog ez a Másfélék között... De többnyire jóval... humánusabb álláspontot képviselnek Istennel kapcsolatban.

– Hogy jön össze az Isten és a humanizmus? – csodálkozott Arina. – A humanizmus emberi fogalom. Már a neve is ezt mutatja.

– Tegyük fel, de... Tudod, általában úgy tartják, hogy az Istennek az ember jó cselekedetei, a viselkedése fontos. Lehetsz mágus, Másféle, hajót cselekszel...

– Ez ellentmond a szabályoknak – jelentette ki szigorúan Arina. – A Biblia világosan kimondja, semmiféle kétértelmű magyarázat nem lehetséges: a varázslat rossz. „Ne menjetek igézőkhöz, és a jövendőmondókat ne tudakozzátok, hogy magatokat azokkal megfertőztessétek.[21]„ Vagy még konkrétabban: „Ne találtassák te közötted, a ki az ő fiát vagy leányát átvigye a tűzön, se jövendőmondó, se igéző, se jegymagyarázó, se varázsló. Se bűbájos, se ördöngősöktől tudakozó, se titokfejtő, se halottidéző. Mert mind útálja az Űr, a ki ezeket műveli, és az ilyen útálatosságokért űzi ki őket az Úr, a te Istened te előled.[22]„

– Mindig ilyen okos voltál? – kérdeztem. – Akkor miért adtad a fejed boszorkányságra?

– Miféle választása lehetett egy kis parasztlánynak? – vont vállat Arina. – Jákob úr nem kérdezett engem, sem akkor, amikor letépte a szoknyámat, sem akkor, amikor belökött a Homályba. És ha már boszorkány lettem, boszorkányként kellett élnem... és ezt nem lehet leimádkozni.

– Sehogyan sem? – tört ki belőlem. – Valahogy alábecsülöd Isten irgalmasságát.

Arina vállat vont.

– Lehet, hogy igazad van – hagyta rám valahogy túlságosan is könnyedén. – Csakhogy én nem csak vajákoskodtam. Megesett, hogy embert öltem... Jakobbal kezdve, a tanítómmal, és ez már nagyon nem jó, tanítót megölni...

– De hát megerőszakolt téged! – háborodtam föl. – Pedig kiskorú voltál!

– Eh... – legyintett Arina. – Ez aztán nagy dolog!

Egyáltalán nem megerőszakolt, hanem elcsábított. Kandiscukrot adott többek közt. Szinte alig vert. Az meg, hogy egészen kicsi voltam... hát, más idők voltak azok, akkor nem a papírjaidat nézték, hanem azt, hogy van-e már cicid, vagy nincs. Ha nem a boszorkánymester Jákob, akkor Vanyka, a pásztor vagy a földesúr, Jevgraf Matvejics rontott volna meg.

Egy pillanatig hallgatott, majd hozzátette:

– Inkább Vanyka, nem voltam annyira csinos, hogy az uraság magához rendelt volna.

– Biztos voltam benne, hogy éppen az erőszak miatt ölted meg a nevelődet – mondtam. – Emlékszel... hiszem magad írtad az igazoló jelentésedben. „Parázna, aljas dög...”, valahogy így...

– Parázna, aljas dög volt! – erősítette meg szavaimat Arina. – Mi más lett volna? Mostam rá, főztem rá, az ágyban is igyekeztem, ahogy kislányként telt tőlem! Ő meg minden hónapban eljárt hol a bordélyba, hol valami dámát csábítgatott... Bőgtem, az öklömmel csépeltem, ő meg csak széttárta a karját, és ilyeneket mondott: „Meine liebe Arina... értsd meg, a férfi természeténél fogva parázna állat, bármely csatatéren kész győzelmet aratni... Veled hálok, mert ez hasznos a tanulásod és fejlődésed szempontjából, de se olyan tested, se elég tapasztalatod, hogy teljes figyelmemre igényt tarthass...” Persze megértettem, hogy igaza van. De a jó tanítványi koszton kigömbölyödtem, olyan mellem lett, hogy csak na! Hát még a hátsóm! És már képes voltam egy férfi kedvében járni bármilyen módon. De ő egyre csak elkódorgott. Születésnapom volt, betöltöttem a tizenhármat, ő meg azt a napot is a bordélyban töltötte. Hát... nem bírtam tovább. Kihívtam párbajra, ahogyan illik. Azt reméltem, megadja magát... kegyelemért könyörög... megkegyelmeztem volna. De ő nyilván képtelen volt elhinni, hogy erősebb lettem nála, és haláláig küzdött... Hát így történt...

Felsóhajtott.

– Nem gúnyolódsz velem? – kérdeztem.

– Nem, mért tenném? – csodálkozott Arina. – Értsd meg, Fénypárti, az élet bonyolult, nem fekete-fehér, hanem tarka, sőt pöttyös. Vannak persze olyanok is, akik velejükig gonoszak, és akadnak lelkűk mélyéig tiszták is. De az ilyenek nem élnek sokáig. A többség pedig ilyen is, olyan is. Az emberekben minden összekeveredik, mi pedig az emberek közül jöttünk, és ettől sehogyan sem szabadulhatunk meg... – Arina odafordult a mellettünk elhaladó légikisasszonyhoz, és mosolyogva megkérte: – Kedveském, hozz nekünk valamit enni, nekem egy pohár pezsgőt, gavalléromnak pedig konyakot!

– Én nem kérek – motyogtam.

– Akkor neki is pezsgőt! – Arina nem jött zavarba.

7. FEJEZET

BIZTOS VOLTAM benne, hogy már a repülőtéren elkezdenek szőrözni velünk. Az útlevélvizsgálaton természetesen akadálytalanul átjutottunk – az éber tajvani határőrök megpillantották a nem létező tajvani vízumot, az okos komputerek pedig engedelmesen elfogadták azok nem létező számát. Ezzel Arina foglalkozott – én őszintén szólva jobbnak láttam volna egyszerűen láthatatlanul vagy a Homályon keresztül átmenni az útlevélvizsgálaton. De a boszorkány úgy vélte, jobb hamis beutazási engedélyeket használni, ezt mormolva: „tartsuk be a formaságokat... „ A repülőgépen nem sikerült kialudni magunkat, viszont rendes adag pezsgőt és konyakot megittunk, a szemünk belefáradt a filmnézésbe... egészében véve mindez meg is látszott rajtunk. Én személy szerint nem vágytam semmi másra, mint eljutni a szállodába, és jól kialudni magam.

Az útlevélvizsgálatot követően átestünk a Másfélék ellenőrzésén is. Ez is meglepően barátságosnak bizonyult – senki nem állta utunkat, csak az útlevélvizsgálathoz vezető folyosón megpillantottunk egy csak Másfélék számára látható plakátot, amely udvariasan felkérte a fajtánkbélieket, „keressék fel az ellenőrző helyiséget”. Az emberek számára a plakát sokkal ijesztőbb volt: közölte, hogy Tajvanon halálbüntetés jár a kábítószer behozataláért, így akinek a zsebében valami gyanús dolog lapult, jobban tette, ha kidobta a plakát alatt udvariasan elhelyezett szemétkosárba...

– Milyen meglepő bizalom – mondtam, míg az „ellenőrző helyiség” felé haladtunk. – Mi van, ha kapjuk magunkat, és nem megyünk be? A kijárat szabadon áll.

Arina nagyot fújtatott. A kialvatlanság és az italozás nem a legjobb oldalát hozta elő.

– Ne legyél tökfilkó, varázslómester! Biztos vagyok benne, hogy szemmel tartanak minket, mióta kiszálltunk a gépből... Pontosabban már a gépen is figyeltek.

– Ezt honnan veszed? – hökkentem meg.

– A légikisasszonyunk Fénypárti Másféle. Gyenge, hetedik szintű. De mi nem is nagyon lepleztük magunkat... Azt hiszem, jól is tettük.

Az ellenőrző helyiség a kijárat közelében volt, a mosdók és egy szuvenírbolt között (el nem tudom képzelni, ki vásárol szuvenírt éppen leszállva a repülőgépről, mégis állt egy ilyen furcsa párocska a bolt előtt). Beléptünk az ajtón, és egy nem túl nagy, de rendkívül otthonos szobában találtuk magunkat, benne kárpitozott bútorok, aprócska bárpult, saját mosdó és egy pult az adminisztrátor számára. Bár a pult mögött álló két kedves lányt sehogyan sem akaródzott adminisztrátornak nevezni. Túlságosan is hivatalosan cseng ez a szó. A lányok legfeljebb húszévesek lehettek, de még ennél is fiatalabbnak látszottak, mindketten kedvesek, mosolygósak voltak – csak az egyik Fénypárti, a másik Setét.

Ráadásul az egyiknek betű szerint is szinte színtelen volt a haja.

Egyébként pedig egyáltalán nem titkolták, hogy figyeltek minket. Amikor beléptünk, a világosabbik lányka éppen befejezte a második pohár pezsgő kitöltését. Arina elnevette magát, szemével a palackra mutatva – odanéztem, és megértettem, hogy ugyanaz a márka, amit a repülőgépen is kaptunk.

– Üdvözöljük önöket Tajvan földjén! – köszöntött ugyanakkor a sötétebb lány, könnyedén meghajolva. – Választottak már szállodát, ahol megszállnak majd, tisztelt Hatalmasok?

– Sangri-La – felelte Arina átvéve a poharat.

– Tessék egy kártya a címmel, ezt mutassák meg a sofőrnek! – nyújtott át egy papír négyszöget a sötétebbik lány a boszorkánynak. – Sajnos nem minden vezető tud angolul...

– Másfélék vagyunk, és tudunk... – kezdtem volna meglepődve a helyezet képtelen voltán, hiszen kínaiul beszéltünk.

– Ha a mandarin nyelven vagy a tajvani nyelvjárásban beszélnek hozzá, a vezető nagy zavarba jön. A kártyán rajta van a hozzávetőleges fuvardíj a szállodáig új tajvani dollárban. Ha a vezető ennél többet követel maguktól, fizessék ki, és utána jelezzék a megadott telefonszámon.

– Akkor mi történik? – kíváncsiskodtam.

– A vezetőt elbocsátják – csicseregte a leányka. – A pénzt pedig visszatérítik önöknek. Érezzék magukat kellemesen, nyugodtan Tajvan vendégszerető földjén!

– Ki kell töltenünk valamilyen papírokat? – kérdeztem.

– Erre semmi szükség, Gorogyeckij úr – felelte a lány oroszul. Ráadásul nem egyszerűen mágikus úton elsajátított orosz nyelven. Volt a hangjában valami nagyon halvány, alig-alig érzékelhető akcentus, amely pikánsabbá tette beszédét, és nyilvánvalóan moszkvai hatást mutatott.

Vajon ha Pityerből jöttem volna, olyan lány fogad, aki ott volt ösztöndíjas?

Kissé zavartan kiittam a pezsgőt, átvettem a kártyát, könnyedén meghajoltam a lány előtt (honnan veszem ezeket a manírokat?), ezután távoztunk.

– Jól dolgoznak – mondta Arina elismerően.

– Tetszik nekem, ahogy a taxis hiénákkal elbánnak – bólintottam.

– Természetesen. Bár meg kell jegyeznem, hogy egy-egy ilyen Tajpejben dolgozó taxis gyakran hegyi falujának a felét tartja el. Nagy a csábítás, hogy megkopassza a turistákat... de azért egyetértek veled. Nem jó dolog megsérteni a turistákat. Főleg, ha azok a turisták mi vagyunk.

– Észrevetted, hogy nem lehetett rajtuk érzékelni az Erő szintjét? – kérdeztem. – Igaz, aktívan nem szkenneltem be...

– A Fénypárti harmadik szintű – felelte Arina szétnézve.

– A Setét ügyes lány, jól elzárta magát, valamilyen érdekes amulettje van hínárból és halbőrből... én sem tudtam feltörni... Gyere, ott a taxiállomás!

A repülőtérrel kapcsolatban tévedtem. A komoly beszélgetés a szállodában várt ránk.

Szomszédos szobákban szálltunk meg (Arinában volt annyi tapintat, hogy nem ajánlotta fel, lakjunk együtt), kíváncsian néztem körül, egy percig álldogáltam a hatalmas, az egész falat elfoglaló ablak előtt, amely mögött az esti Tajpej fényei ragyogtak. Lenyűgöző látvány volt. És egyáltalán nem a felhőkarcolók miatt, bár éppen a szállodával szemben magasodott egy csaknem ötszáz méter magas, amely egy ideig a legmagasabb volt a világon, és egyszerre emlékeztetett kínai pagodára és valamilyen egzotikus gyümölcsre. New Yorkban, Sanghajban vagy Hongkongban több felhőkarcoló van.

Itt a kontraszt volt lenyűgöző. Tajpejben nem túl sok a magas építmény, mindenfelé egész városnegyedek húzódtak, amelyekben az épületek legfeljebb két-három emeletesek voltak. Azt hihette volna az ember, hogy a magas épületek itt nem illeszkednek bele a képbe.

De ez a kontraszt meglepően harmonikus volt. Az öreg, földre simuló város mintha talapzat lett volna, amelyből kinőttek a felhőkarcolók. A nem túl magas és nem túl modern épületek egyáltalán nem röstellték kinézetüket, ellenkezőleg, mintha büszkék lettek volna, hogy éppen közülük nőnek ki a csillogó, korszerű építmények...

Akaratlanul azok a lármás tiltakozó társaságok jutottak eszembe, amelyek Szentpéterváron hangoskodtak, amikor felmerült, hogy felhőkarcolót építenek a városban. Mindazok a hisztérikus jajongások, hogy tönkreteszik a kulturális környezetet, a horizont csodálatos vonalát, és hogy a felhőkarcoló alatt egyedülálló tizenhetedik századi romok, sőt az ősember szálláshelyei lehetnek...

A pityeri mentalitás persze különleges, a mocsár és a nyirkos, csontig ható szél termeli ki. Nagyon szívesen elküldenék minden gyűlésezőt, hogy lakjon egy-két hónapig egy régi pityeri társbérletben, penészes falak, tenyérnyi ablakok között. Azután szavaztatnám meg őket arról, kell-e, lehet-e egy ódon városban korszerű épületeket emelni.

Hiszen az ország szeretete nem merül ki csupán abban, hogy őrizzünk meg minél több régi romhalmazt. Különben Észak-Amerika indián vigvamokban és az első telepesek gerendaházaiban élne, London is csak olyan Viktória és Edward korabeli épületekből állna, amelyek oly kedvesek a turista szemében, de belül nem túl kényelmesek – hogy Afrikáról és Ázsiáról ne is beszéljünk...

Néztem a nyújtózkodó felhőkarcolókat, és arra gondoltam, kezdem megérteni a kínaiakat. Akár a szárazföldön élnek, akár szigeten.

Sőt, egy kicsit irigylem is őket.

Kinyitottam a bőröndöt, tiszta fehérneműt vettem elő, és bementem a fürdőszobába. Minden nagyon stílusos volt. A mosdó melletti polcon még egy kis tévékészülék is állt.

Drága holmi, ezeket a fürdőszobai tévéket szigetelni kell a nedvesség ellen, és eszelős pénzbe kerülnek. Egyszer én is akartam egy ilyet a fürdőszobánkba, hogy mosdás, borotválkozás és fogmosás közben nézhessem a híreket, de az ára alaposan elképesztett...

Fölemeltem a tévét – egészen miniatűr volt, talán tizenkét hüvelyk, egy kézzel könnyedén meg lehetett tartani. Megfordítottam.

A hátoldalán, a szokásos lyukacsos műanyag lapon át látszottak a panelek. Ez hogy lehet? A vendégek mosdanak, fröcskölik a vizet, forró zuhanyt vesznek, a fürdőszobát elönti a pára – itt meg egy szigetelés nélküli tévékészülék álldogál? Hiszen így leég! Talán kibír egy évet – de leég! Miért nem drágább, de speciális készüléket tettek ide?

Hát ugyanazért, amiért nem bontják le a régi házakat, míg maguktól össze nem dőlnek, súgta egy belső hang. Egy speciális készülék körülbelül kétezer dollárba kerül. Ez meg itt legfeljebb százba. Nem egyszerűbbe évente akár hússzor kicserélni, mint a viharos gyorsasággal elavuló technikára költeni?

Visszatettem a tévét a helyére, bekapcsoltam a BBC-t, és beálltam a zuhany alá, arra gondolva, hogy megint megértettem valami érdekes dolgot, ami minden egyszerűsége mellett fényévnyi távolságra van a mi oroszországi mentalitásunktól. Nálunk nem lenne tévé, vagy ha igen, irgalmatlanul drága lenne, és nyomban vagy másfélszeresére növelné a szoba árát. Nálunk nem szeretik az egyszer használatos dolgokat. Mifelénk még emlékeznek arra, hogyan lehet megjavítani a harisnyanadrágokat, nálunk kimossák a műanyag zacskókat, és még járnak kannával tejért. A kiürült joghurtos pohár felhasználásának rengeteg módját ismerik – a palántaneveléstől az aprópénz gyűjtéséig.

Oroszország e téren akaratlanul is lépést tart a nyugati országokkal, amelyek egyszer csak hirtelen áttértek az ökológia, a takarékosság, a nyersanyagok másodlagos felhasználásának útjára. Csak nem a zöld mozgalmak népszerűsége, hanem a takarékoskodás évszázados hagyományai miatt. Csakhogy nálunk, ahogyan ez gyakran megesik, mindent szélsőségesen csinálnak, ráadásul mindkét irányban – ugyanazok az emberek, akik megstoppolják a harisnyájukat, a legdrágább autókat és háztartási gépeket vásárolják meg...

Vajon ez előnyünk vagy hátrányunk, tűnődtem a zuhany alatt állva. Vegyük például ezt a zuhanyt. A zuhanyfej nem olcsó, sőt nyilván drága, kónuszos lyukacskák a víznek és segédporlasztó szelep a levegő befúvására. Kényeztetés?

Nem egészen. Ezen a zuhanyfejen fele annyi víz folyik át, mint az én moszkvai zuhanyfejemen. És azt, hogy a víz pénzbe kerül, nem is kevésbe, csak mostanában fogtuk fel – senki nem becsüli nagyra azt, amiből van bőségesen, így mi, oroszok sem becsültük soha sokra erdőinket, folyóinkat, természeti környezetünket... na és egészében véve saját magunkat sem. Hiszen még a vicc is rólunk szól: „Megmosdassuk a gyereket, vagy csináljunk inkább másikat?” Bár a gyerekeket azért óvjuk... de magunkat már nem. Minek kellene történnie velünk, hogy felfogjuk, óvnunk kell azt, amink van? Minden egyes fát a végtelen nagy erdőben, minden patakocskát, azt is, amit még csak fel sem tüntetnek a térképen, minden falut, még ha csak öt portából áll is, minden egyes hadseregbe behívott katonát, minden egyes kisembert, aki beletörődve húzza az igát... Minek kellene, mi lenne képes megváltoztatni minket? A kommunizmus nem tette – az inkább csak szóban becsülte az embert, és még úgy sem mindenkit, s csak mint egy egységes mechanizmus fogaskerekeit. A demokrácia sem változtatott meg minket, sőt, csak annak a szabadságát adta meg nekünk, hogy gyűlöljük egymást. Akkor mire van szükségünk?

Talán arra, ami a zsidóknak jutott ki évezredekkel ezelőtt – csak a fájdalom és halál, államuk elvesztése, szétszóratásuk a világban, a többi nép megvetése és az üldöztetés –, lehet, hogy csak ez tenné lehetővé az orosz etnikumnak észbe kapni és újból összefogni? És nem úgy összefogni, ahogyan korábban – nem figyelve a veszteségre, és nem véve számba a győzelemért fizetett árat? Hanem valamilyen más szinten? Előbb vagy utóbb minden nagy népnek túl kell jutnia katasztrófákon, saját nemzeti holokausztjain... emlékszik erre az ópiumtól haldokló és részekre szakadt Kína, emlékszik erre a két háborús vereségen és a nácizmus szégyenén keresztülment Németország, és emlékeznie kell erre a testvérgyilkos forradalmakon és kegyetlen háborúkon átment Oroszországnak...

De valamilyen oknál fogva nem emlékszik.

Elzártam a vizet, ránéztem a dünnyögő tévékészülékre.

Hát ez az, amiből mi, oroszok, soha nem engedünk – hogy bármilyen semmiség, mint egy olcsó tévé vagy zuhanyfej kapcsán átadjuk magunkat a Haza és a világmindenség sorsa feletti gondolkodásnak. Ez nekünk mindig is jól ment.

Megtörölköztem, magamra kaptam a fürdőköpenyt, és kiléptem a fürdőszobából. És ebben a pillanatban halkan megszólalt az ajtócsengő.

Valami miatt biztos voltam benne, hogy nem Arina az.

Eszembe sem jutott eljátszani a komédiát, és megérdeklődni, ki tisztelt meg látogatásával.

– Fáradjanak be, uraim! – mondtam ajtót nyitva.

Az urak ketten voltak – egy fiatal és egy idősebb férfi. És volt velük egy középkorú nő is.

Mind a hárman Másfélék voltak, ráadásul mindhárman Fénypártiak. Aurájukat udvariasan nem maszkírozták el. Az idősebb férfi varázsló, negyedik szintű. A fiatal varázsló, második szintű. Az asszony jövőbelátó, első szintű. Ejha! Nem hiszem, hogy a tajvani Őrségnél hemzsegnének az Erő első és második szintjén lévők. Tehát nem hivatalos látogatásomat nagyon komolyan vették, és a megfelelő tisztelettel kezelték.

– Megengedi, hogy bejöjjünk, Anton Szergejevics? – érdeklődött udvariasan a fiatal férfi. És engedélyemet meg sem várva folytatta: – Társamat nevezheti a tiszteletreméltó Pása úrnak, társnőmet a tiszteletreméltó Léna úrhölgynek, engem pedig Petyának.

– Fáradjon be, Pása, fáradjon be, Léna, és ön, Petya, szintén fáradjon be! – feleltem, és félreálltam az útból. Az orosz nevek természetesen a hagyományos kínai udvariasság megnyilatkozásai voltak: egy amerikainak például mint John, Jim és Jill mutatkoztak volna be.

– Ez nagyon jó – helyeselt Petya, mialatt társai bejöttek, és letelepedtek a karosszékekbe. Csak most fogtam fel hirtelen, hogy a szobában nyilvánvalóan sok a szék, négy darab. Még az is látható volt, hogy kettőnek a kárpitja kissé más színű, és nem túl szerencsésen helyezkednek el, útban vannak. – Ép testben ép lélek.

– Nálunk, Oroszországban azt mondják, jó, ha az egyik megvan – tréfálkoztam savanyúan.

– Tévednek – mondta Petya, megvárva, míg én is leülök. Gondolatban káromkodtam; szerettem volna szándékosan hanyag testtartást felvenni, keresztbe vetni a lábam, de fürdőköpenyben ezt nem tehettem meg.

Nyilván számítottak is erre.

Mindegy, kibírjuk. Nem fogok ügyeskedni öltönnyé változtatva a fürdőköpenyt vagy teleportálva magamra a saját öltönyömet. Túlságosan hatásvadász lenne.

Meggyőződve róla, hogy mindenki helyet foglalt, Petya is leült a karosszék legszélére. Pására nézett. Megérdeklődte:

– Kellemes volt a repülőútja? Nem adódott semmi probléma útközben? Tetszett önnek a repülőtér? Volt már alkalma gyönyörködni Tajvan építészetében és koloritjában?

– Igen, nem, igen, nem – feleltem. – Hogy szolgál kedves vendégeim egészsége? Felszámolták már a nemrégiben elszenvedett tájfun következményeit? – Őszintén szólva nem tudtam, mikor volt itt legutóbb tájfun, és mennyire volt erős, de Tajvanon folyton előfordulnak. – Nem kellemetlenkednek a Setétek?

Az idősebb férfi váratlanul elmosolyodott.

– És a rizs-és teatermés kilátásai is kedvezőek – bólintott.

– Jól van, Anton, hagyjuk a kötekedést. Az orosz Őrség ilyen erős munkatársának látogatása jelentős esemény a mi csöndes kis szigetünkön. Szeretnénk megtudni, mi hozta ide önt... és oly meglepő útitársnőjét.

Hallgattam.

Valami miatt egyáltalán nem beszéltünk Arinával egy ilyen helyzetről – bár tisztában voltunk azzal, hogy érkezésünk nem maradhat észrevétlen.

– Nem kiküldetésben vagyok – közöltem. – Magánlátogatás.

Az idősebb férfi bólintott, és várakozóan nézett rám.

– Moszkvában bizonyos események zajlottak le... nemrégiben – folytattam óvatosan.

– Tudunk róluk – mondta az asszony. De részletekbe nem bocsátkozott.

– Miután személyesen érintett voltam az ügyben, mélységes nyugtalansággal töltöttek el a történtek – folytattam azon kapva magam, hogy ázsiai modorban fűzöm a szót.

– Londonban találkozván a tiszteletreméltó Arina boszorkánnyal, tőle hallottam, hogy amint ez gyakran megesik, ez a történet is megtörtént már egyszer... és hogy a Gugun Császári Múzeumban... Gugun Nemzeti Császári Múzeumban szolgáló – javítottam ki magam – mélyen tisztelt Fan Ven-jan úr megvilágíthatja azt a régi históriát...

A tajvaniak összenéztek.

– Társnőjét körözi az Inkvizíció és az ön tulajdon Őrsége is – mondta Pása. – Önt ez nem zavarja?

– Mint az Éjszakai Őrség Legfelső szintű munkatársának, jogomban áll megválasztanom cselekedeteim taktikáját – mondtam óvatosan. – Ráadásul jelen pillanatban érdekeink egybeesnek. Ami pedig az Inkvizíciót illeti... sajnos nem garantálhatom Arina boszorkány elfogását. Birtokában van egy Minoszi Gömb, és bármely pillanatban eltűnhet ismeretlen irányban. Az ezen mágikus eszközzel végrehajtott teleportációt sem megszakítani, sem nyomon követni nem lehet – tettem hozzá mindenesetre.

– Tisztában vagyunk vele – bólintott Pása. – Elismerjük jogát a látogatásra.

– És jogát a taktika megválasztására – tette hozzá Léna.

– És találkozására Fan Ven-jan úrral – fűzte hozzá a magáét Petya.

– De a mágia bármely engedély nélküli alkalmazása tajvani emberek vagy Másfélék ellen a törvény teljes szigorával járó büntetést vonja maga után – folytatta Pása.

– Még akkor is, ha provokálták, vagy veszélyben forgott, vagy csak közvetve is bűnös – egészítette ki Léna.

– Fan Ven-jan úr maga dönti el, szóba áll-e önökkel, nem zaklathatják – foglalta össze Petya.

Mit mondhatnék, így igazságos. A becsületesség bizonyult a legjobb taktikának.

Kis szünet után bólintottam.

– Köszönöm, kollégák. Nem reméltem, nem számítottam ilyen szívélyes fogadtatásra és ilyen nagylelkű feltételekre. Természetesen nem áll szándékunkban megsérteni szabályaikat és szokásaikat, ahogyan zaklatni vagy bármilyen más módon megzavarni Tajvan Másféléit és egyszerű polgárait.

Pása elmosolyodott.

– Mindannyian Tajvan polgárai vagyunk, Gorogyeckij úr. A Másfélék is. A Fénypártiak is, a Setétek is. Engedje meg, hogy még egyszer köszöntsem szigetünkön... a táskájában érzékelek néhány mágikus tárgyat, az egyik ezek közül különösen felkeltette az érdeklődésemet. Megnézhetném?

Különösen felkeltette az érdeklődését?

A bőröndömben nincs semmilyen mágikus tárgy, legfeljebb maga a megigézett bőrönd. A kézitáskámban... ott van a fésű, amit Szvetlánától kaptam a születésnapomra, semmi különös, csak hogy jól nőjön a hajam, és rendben legyen a frizurám... néhány ampulla gyógyfőzet... szintén tőle... a fájdalom-és lázcsillapítók mágikus megfelelője... egy közönséges ezüstgyűrű egy darabka borostyánkővel, amelyben egy kevés Erő van összesűrítve – szintén ajándék, de ezt Olgától kaptam az egyik akciónk után... semmi különös, minden második Másféle ilyet hord...

– Milyen tárgyról van szó? – kérdeztem.

– Kupa alakja van – magyarázta Petya készségesen.

Hát így állunk...

Odamentem a táskámhoz, elővettem Erasmus kupáját, és odanyújtottam Petyának. Ő a háta mögé dugta a kezét.

A kupát Pása vette át tapintatosan úgy téve, mintha nem venné észre baklövésemet. Vagy nem volt baklövés? Kinek kellett átadnom a kupát – a legerősebbnek közülük tiszteletem jeléül, vagy a leggyengébbnek, hogy ellenőrizze, nem veszedelmese, és átadja a főnökének?

Milyen nehezek is ezek a kínai udvariassági szabályok!

Pása átvette a kupát, megforgatta a kezében. Azután rám nézett.

– Tudja, hogyan kell használni, Gorogyeckij?

– Nem.

– És biztos benne, hogy tudni akarja?

– Igen – feleltem habozás nélkül.

De Pása nem magyarázott meg semmit. A kupát nézte, száraz, erős ujjaival simogatta, mintha beszélgetne vele...

Lehet, hogy Pása megmondó? Ritka szakosodás, tárgyak segítségével információt nyerni a múltból...

Pása ezután Lenára nézett. Az asszony vállat vont. Pása most Petyára pillantott. Ő bólintott.

– Ebben az edényben bánat és fájdalom van, Gorogyeckij – mondta Pása. – Ezt tudnod kell, ha inni akarnál belőle.

– Mi tudjuk, hogyan lehet felébreszteni a próféciát – erősítette meg szavait Léna. – Nagyon egyszerű...

– De nem áruljuk el neked – összegezte Petya. – Nem akarjuk felvállalni a felelősséget a lehetséges következményekért.

Egyszerre felálltak, és az ajtóhoz indultak. Elsőnek Petya lépett ki, és a folyosón megállva tartotta az ajtót, utána Léna. Pása egy pillanatra megállt, rám nézett. Tekintetében talán rokonszenv, talán együttérzés volt.

– Európában általában úgy gondolják, hogy mindig van legalább két út, és ezek közül az egyik helyes. Mi itt, Ázsiában tudjuk, az is lehet, hogy egyáltalán nincs út, de lehet megszámlálhatatlanul sok is. Ám ez nem jelenti azt, hogy ezek közül akár egy is helyesnek bizonyulhat.

– Én Oroszországban élek – feleltem. – Az pedig nem Európa és nem is Ázsia. Útjaink egyáltalán nincsenek, csak irányok, de ez minket sosem zavart.

Pása felvonta szemöldökét, átgondolva szavaimat. Majd elmosolyodott, bólintott és kiment.

Petya csukta be mögötte az ajtót.

Ledobtam a fürdőköpenyt, sietve felöltöztem, és egy perc múlva már bekopogtam a szomszédos szobába. Az ajtó csattanva kinyílt, holott Arina az ablaknál állt, és Tajpejt nézte.

– Voltak nálad? – kérdeztem.

– Most mentek el – felelte Arina meg sem fordulva.

– Pása, Léna és Petya. Negyedik, első és második szint, Fénypártiak.

– Mulatságos, nálam is jártak – mondtam. – És tőlem is épp most mentek el.

– Gyerekes trükkök – vetette oda Arina megvetően. – Gondolom, a beszélgetés is hasonlóan zajlott le.

– Valószínűleg – értettem vele egyet. – Nem próbáltak meg letartóztatni?

– Megmagyaráztam nekik, hogy ennek semmi értelme – felelte Arina. – Egyébként maguk is látták... Na, mi legyen... elmegyünk Fanhoz?

– Mi értelme így sietni? – motyogtam. – Én jobbnak látnám, ha ennénk valamit, kialudnánk magunkat, és holnap találkoznánk vele.

– Rendben – egyezett bele könnyedén Arina. – Akad itt néhány jó étterem, még itt a szállodában is. De ki is mehetünk a városba... Mondtam már, hogy itt nem kell ételmérgezéstől tartanod?

– Mondtad – feleltem. – Valami bajod van?

Arina rám nézett, majd visszafordult az ablak felé.

– Az idő, Anton, az idő... Azt nézem, mennyire megváltozott a város. És ebből megértem, mennyire megváltoztam én. Egy vén banya vagyok, aki fiatalnak látszik... erős, egészséges, örök, de... vén banya.

– Sajnálom – mondtam. – Miért van ez így veletek, boszorkányokkal? A Másfélék, még ha csak ötödik szintűek is, képesek fiatalon tartani a testüket...

– Mi boszorkányok vagyunk – szólt Arina, mintha ez magyarázatul szolgálna mindenre. Hallgatott egy pillanatig, majd mégis hozzátette: – Mi egy kicsit máshogyan nyeljük az Erőt. A földből, a szélből, a folyókból... A természet nem maradhat örökké fiatal, Anton. A természet már akkor is ősi volt, amikor az ember még nem különbözött az állatoktól. A hegyek megöregednek és szétporladnak, a folyók megváltoztatják medrüket, a talajt elhordja a szél... így vagyunk ezzel mi is. Elméletben talán halhatatlanok vagyunk, mint minden Másféle. De öregszünk, még ha lassan is. Ez nagyon bántó, varázslómester... emlékszem arra, ahogyan ebben a városban édes szilvabort ittam, és a szeretőmmel csókolóztam... az egyikkel az ezer közül, akik a szeretőim voltak. De akkor nagyon fiatal voltam. És a város is más volt. Az élet is ragyogóbbnak látszott.

– Na és rosszabb lett?

– Még Moszkva sem lett rosszabb, bármennyire igyekeztek is az utóbbi években – fintorgott Arina. – Nem, nem rosszabb lett, egyszerűen csak idegen. És ettől összeszorul öreg szívem.

Kínosan éreztem magam, mintha akaratlanul belestem volna egy résen, és megpillantottam volna valamit, ami egyáltalán nem rám tartozik.

– Menjünk, kóstoljuk meg a kínai ínyencségeket! – javasolta Arina összerázkódva és elfordulva az ablaktól.

– Utána készen állok felkeresni egy masszázsszalont, de te aligha tartasz velem, ugye?

– Aligha – bólintottam.

– Pedig ha ketten megyünk, engedményt kapunk – nevette el magát. – Jakuzzi kilátással az éjszakai városra, masszázs, aromás olajok...

– Távozz, csábító, útálom bájolgásodat – deklamáltam kissé kiforgatva Kozma Prutkov[23] szövegét.

– Nem úgy van, Anton! „Távozz, fogatlan vénség, útálom bájolgásodat! / Millió ráncodon mesterséges máz, festék a vakolat. Leválik képedről, morzsáivá hullik melledre záporozva. Közel jársz már a véghez, kapj a fejedhez, / Jól vésd eszedbe: nincs már közöd a szerelemhez!”

– Bocsáss meg! – motyogtam.

– Semmi baj – nevetett Arina. – Nem görög vénasszony vagyok, hanem a lehető legoroszabb. Igaz, vénasszony. De megjegyzem, a fogaim még igaziak! De a végkövetkeztetéssel nincs vitám: „Porrá égve már rég urnádban kéne pihenned.”

– Arina, bocsáss meg!

Megint elfintorodott.

– Ugyan, hagyd már! Köszönöm, eszembe juttattad Vologyát...

– Miféle Vologyát?

– Na persze nem Putyint. Vologya Zsemcsuzsnyikovot, a költőt...

– Prutkov egyik megalkotóját? – néztem Arina álmodozó mosolyát. – Talán románcod volt vele?

– Ismert és történelmi személyekről nem mesélek történeteket – vágott szavamba Arina. – Nem úgy neveltek.

De mesélhetek neked egy grófról, a nevét nem mondom meg, hát az nagy mókamester volt! Eljött egyszer hozzám hintón, tökéletesen meztelenül és egy hihetetlenül nagy csokor fehér rózsával. A kocsisa előtt persze nem szégyellte magát, én meg elhagyatott helyen laktam. Bejelentés nélkül állított be, nálam meg éppen akkor ott ült a felesége, azért jött, hogy a félje kicsapongásairól panaszkodjon...

– Biztos vagyok benne, hogy ez nem lehetett véletlen egybeesés – vetettem közbe halkan.

– Az meg mit talált ki, a mókamester, amikor felmérte a helyzetet – folytatta Arina. – A csokrot a felesége lába elé dobta, és rám sem hederítve nekiesett, mint valami vadállat. És azt kiabálta: „Mit tettél velem? Megbabonáztál! Folyton csak rád gondolok, már a hintóban ledobáltam a ruhám!” Az az ostoba tyúk meg elhitte. Lehúzott az ujjáról egy gyűrűt egy csodás rubinttal, a markomba nyomta, és odasúgta: „Köszönöm, csodatévő!” Egy abroszba burkolta a férjét, és hazavitte. A gróf meg persze másnap egy karkötőt küldött nekem a gyűrű mellé... és többet nem jött el hozzám, a nagy kan.

Elbeszélésével elégedetten Arina elhallgatott.

– Ismét meggyőződtem arról, hogy a boszorkányok sajátos szemszögből szemlélik a világot – mondtam.

– Nem a boszorkányok, hanem a nők, és nem a világot, hanem a férfiakat – nevette el magát Arina. – Jól van, menjünk! Nem foglak elcsábítani, már csak azért sem, mert igézet van rajtad, amit a feleséged bocsátott rád...

– Egyszer már beismerted, hogy ez nem igaz – jegyeztem meg.

– Tényleg? Nagyon megöregedtem – sóhajtott fel Arina.

8.FEJEZET

BŐRÖNDÖMBEN a tiszta fehérnemű között találtam egy fürdőnadrágot is, és egy darabig elgondolkodva néztem.

Tajvan tulajdonképpen soha nem tengeri fürdőhelyként élt a tudatomban. De hát ez sziget. És délen fekszik.

Vajon Szvetlana megérezte, hogy eljutok a tengerhez? És hogy nevezik itt a tengert – Sárga-, Kínai-, Japán-... Eddig csak a Fekete-és a Földközi-tengerben úsztam.

De valahogy kételkedtem benne, hogy a sors ilyen kellemes meglepetést tartogatott volna a számomra...

Szálloda, múzeum, csupa szórakozás...

Szálloda! Hát persze. Hiszen ez ötcsillagos hotel, tehát...

Néhány perc múlva már a liftben álltam a fürdőnadrág fölé felvett fürdőköpenyben és szállodai papucsban. És újabb két perc múlva a hűs vízben lebegtem és az eget néztem.

A szálloda úszómedencéje a tetőn volt. Hatalmas, mély és tökéletesen üres – talán a korai időpont, talán kivétel nélkül az összes szállóvendég elfoglaltsága lehetett az ok. Egyedül a medence sarkában elhelyezett jakuzziban hevert egy európai külsejű, kövér alak, és jóindulatúan bámult rám. Valószínűleg az lett volna helyes, ha nekilátok ütemes gyorsúszással szelni a sima vízfelületet, vagy kitartó mellúszással, esetleg energikus pillangózással. Példám talán arra ösztönözte volna a túltáplált szállólakót, hogy maga is sportoljon, remek alakra tegyen szert, és ez végeredményben teljesen megváltoztatta volna az életét.

De én magam is csak egyetlen úszásmódot ismertem, azt, amelyet gyerekkoromban kutyaúszásnak neveztünk, és amely lényegében nem más, mint a mellúszás legprimitívebb formája, az emberiség már a neolit kora óta ismeri.

Azonkívül lusta is voltam.

Pancsoltam a medencében, a tiszta kék eget nézve. Szeptember eleje meglehetősen meleg időszak Tajvanon, de gyakran esik is. De aznap reggel meglepően hűvös volt az idő, bár sütött a nap.

Jó lenne néhány napig itt maradni... Vagyis nem, jó lenne a feleségemmel és a kislányommal idejönni. Megnézni az idegen természeti környezetet, kultúrát, megkóstolni a helyi ételeket, valóban megfürödni a tengerben... Milyen kár, hogy Szvetlana nem akar visszatérni az Őrségbe. Az ő képességeivel...

Felsóhajtottam, és kimásztam a vízből. Ideje megreggelizni, és megkeresni Arinát – aligha akar délig aludni a boszorkány.

Taxin mentünk a múzeumba, pedig én azt javasoltam, ismerkedjünk meg a tajvani metróval. A múzeum a városon kívül helyezkedett el, és valamilyen gyorsforgalmi úton haladtunk, régi és újabb városnegyedeket elhagyva. Kíváncsian bámultam ki az ablakon.

– Többet kellene utaznod, Gorogyeckij – mondta Arina rám pillantva. – Különben érdekesebb lesz neked a kiküldetésekkor a látnivaló, mint a feladat lényege.

– Ez valahogy nem jön össze – ismertem be.

– Végy példát a főnökségről! – folytatta Arina. – Itt van például Geszer. Tibetben született. Dolgozott a mai Kína és India területén. Azután Európában, Hollandiában.

– Tényleg? – csodálkoztam.

– Természetesen. Igaz, ez régen volt. Ezután települt át Oroszországba. Pityer, Moszkva... Megtelepedett Közép-Ázsiában. Most megint Moszkvában van. Érdekelne, merre megy majd tovább...

– Nekem úgy tetszik, Geszert már nem vonzzák a helyváltoztatások.

Arina elnevette magát.

– Ugyan már, Anton! Amíg érdekes a munka, Geszer ott marad. Ha már nem, elmegy.

– Nálunk mostanában nemigen unatkozhat – motyogtam.

A puszta gondolat, hogy Geszer elhagyhatja Moszkvát, áttelepülhet valahova Franciaországba vagy Kínába, nevezheti magát Antoine Gessernek vagy Ge Szerónak, teljes képtelenségnek tűnt.

– Legyen így – hagyta rám könnyedén Arina. – Legyen így...

Hallgatag, de folyton barátságosan mosolyogva hátra-hátraforduló tajvani sofőrünkkel a kocsink elhagyott valamilyen alagutat, és jobbra kanyarodott. Megérkeztünk a múzeumhoz, pontosabban egy parkolóhoz, amelyen túl egy park kezdődött, és távolabb, dombok hátterén látszott néhány épület – korszerűek, de a hagyományos kínai stílusban épültek, sárgás és türkizszínű pagodatetőkkel.

Arina kifizette a sofőrt, röviden mondott neki valamit, amivel egyetértő nevetést váltott ki a vezetőből, megváltottuk a belépőjegyeket, és elindultunk a parkon átvezető, széles fasoron. Látogatókból volt elég – európai és ázsiai turisták, tajvaniak – őket elsősorban a tanulmányi kiránduláson levő iskolások képviselték.

– Remélem, Fan úr ma szolgálatban van – mondtam.

– És hogy nem kell az egész múzeumot végigjárnunk őt keresve... bár... nincs ellenemre végignézni az itteni kincseket. Nem tudod, sok mágikus tárgy van köztük?

– Nem túl sok – csóválta meg a fejét Arina. – A kínaiak hagyományosan szétválasztották az iparművészetet és a mágiát. Legérdekesebb mágikus tárgyaik abszolút banálisán festenek... például evőpálcikák, jelentéktelen külsejű legyezők vagy egy nyaláb bambuszpálca...

Hirtelen észrevettem, hogy céltudatosan felénk igyekszik egy kínai fiatalember. Nem mintha mindenki a múzeum belsejébe sietett volna, de ez a srác nyilvánvalóan hozzánk jött.

– Ez nem Fan? – kérdeztem.

Arinának nem volt ideje válaszolni. A srác megállt, és alig észrevehetően fejet hajtott előttünk.

– Anton úr, Arina úrhölgy. Fan Ven-jan úr arra kéri önöket, várakozzanak a Tökéletességre Törekvés Parkban, az Orchidealugasban. Fan Ven-jan úr úgy véli, e hely szépsége jótékonyan hozzájárul a számára oly megtisztelő találkozás emelkedett és ihletett voltához. Fan Ven-jan úr azt kéri, szíveskedjenek követni.

A fiatalember kínaiul beszélt, és a jelek szerint ráadásul még csak Másféle sem volt. Ismételten meghajolt, és elindult a fasorban, hátra sem nézve, követjük-e.

Összenéztünk Arinával.

– No és Fan Ven-jan úr azt is gondolja, hogy holmi előre nem látható helyzetek esetén jobb, ha azok a parkban történnek meg, és nem a múzeumban, a felbecsülhetetlen értékű kiállítási tárgyak között – nevetett Arina. – Nos, udvariatlanság lenne visszautasítani a meghívást...

Lekanyarodva a fasorról jobbra, a park felé indultunk. Őszintén szólva nem kevésbé lenyűgöző volt – a parkot tavak köré rendezve alakították ki, a művészet valamennyi szabályának figyelembevételével (nem tudom, ide illik-e az agyoncsépelt feng shui kifejezés, de a tervezésben valami nagyon kifinomult rendszer volt érzékelhető). A tavakat virágok borították, amelyekben csak némi kételkedéssel ismertem fel a lótuszt. Ez a pásztori idill olyan túlzottnak tűnt, hogy az már természetellenes volt, mintha megelevenedett festmény vagy egy fantasztikus könyv virtuális jelenete lenne.

Vagy húszméternyire egy gyönyörű lugastól – valóban elborították az orchideák, és természetesen ugyanaz a kínai stílus jellemezte – a fiatalember megállt. Ránk nézett, és komolyan kijelentette:

– Én nem mehetek tovább, elnézésüket kérem.

Megértettem, miért nem kísérhet minket messzebb.

A lugas fölött a Figyelemelterelés Szférája lebegett – az egyik legegyszerűbb, de az emberek szempontjából tökéletesen hatékony igézet. A sétálók elvben továbbra is látták a lugast, de senkinek a tekintete nem állapodott meg rajta, és meg sem próbált közelebb menni hozzá. Nem túl bonyolult, de hatékony módja annak, hogy megszabaduljunk az illetéktelen szemektől és fülektől.

– Köszönjük – mondtuk, és odamentünk a lugashoz.

Ott már minden elő volt készítve. Díszes asztalka állt benne, rajta teáskanna, csészék, cukrozott gyümölcsök és más helyi édességek vártak minket. A padokra gondos kezek puha piros párnákat raktak. A Figyelemelterelés Szféráján kívül még öt igézetet fedeztem fel – ezek mind a Másfélék hallgatózását vagy leselkedését voltak hivatottak megakadályozni, még egyet, amely az emberek ellen védett, de nem a figyelmüket terelte el, hanem fényképek vagy videofelvételek készítését gátolta, és volt egy, amelynek struktúráját nem értettem. Először arra gyanakodtam, hogy az itt ülők pszichikumára és látására hat, de egy kicsit jobban megnézve rájöttem, hogy a dolog eléggé ártalmatlan. Az egésznek az volt a hatása, hogy a környező, egyébként is elbűvölő látvány még elbűvölőbb legyen, a természet képe halk bánatot és megbékélést keltsen. Nagyon finom és kellemes igézet volt.

– Ezek aztán nagy mókamesterek – mondta Arina minden harag nélkül, körülnézve a lugasban. Nyilván ugyanazzal foglalkozott, mint én, az igézetek hálóját vizsgálgatva. – Hányat találtál?

– Kettőt az emberek ellen, ötöt a Másfélék ellen, egyet a mi kedvünkre. Nagyon elbűvölő igézet, az egész annyira kínai... a levegőre, a vízre, a földre...

– Így van – ismerte be látható bánattal Arina oldalról sandítva rám. – Így van. Jó varázslómester vagy, Anton.

– Köszönöm.

– Nem mondj köszönetét, ha egy boszorkány dicsér... – szólt Arina váratlanul. – Ez rossz előjel.

Ránéztem.

– Ideges vagy?

Bólintott.

És ebben a pillanatban valahonnan a fák mögül felbukkant és felénk közeledett egy idős tajvani. Alacsony, testes, mosolygós – Buddha valamilyen inkarnációjára emlékeztetett. Fénypárti, az Erő negyedik szintjén, a jelek szerint a mágia egyik területére sem specializálódott, mindennel csak épp egy keveset foglalkozik...

– Fan úr... – Felálltam, meghajoltam. Csodálkozásomra Arina is felállt, és őszintén fejet hajtott.

– Hagyják ezt, hagyják! – intett Fan. – Nem kellenek ezek a keleti ceremóniák! Higgyék el, fölösleges ez az egész, civilizált Másfélék vagyunk, a huszonegyedik században élünk...

Felkapaszkodott a lugashoz, kezet szorított velem, Annának belecsókolt a tenyerébe, majd őszinte kíváncsisággal körülnézett.

– Hogy én mennyire szeretem ezt a helyet! És milyen ritkán adódik lehetőségem, hogy csöndben, nyugodtan, kellemes társaságban üldögéljek itt... Kémek teát? Mi, tajvaniak a zöld teára esküszünk. Önöknél inkább feketét isznak, igaz? Tejjel? Vagy úgy az angolok isszák?

– Nálunk zöld teát is, feketét is isznak, és tejjel is, meg citrommal is – mondtam.

– Tejjel és citrommal? – Fan arca megrándult. – Egyszerre?

– Nem, dehogy – vágtam rá, és akaratlanul is kezdtem ellazulni. – Vagy az egyikkel, vagy a másikkal. Nálunk minden nagyon sokféleképpen van.

– Ez remek! – derült fel Fan. – A kultúrák kölcsönösen gazdagítják egymást, hatnak egymásra és összeolvadnak a szokások, ez csodálatos! Nekem amúgy is tetszik Oroszország, szívesen olvasom Dosztojevszkijt, szeretem az orosz filmeket.

Ezt az utóbbi megjegyzést mégiscsak keleti udvariasságnak vettem, és nem kezdtem firtatni, milyen orosz filmeket látott. Leültünk, és Fan úr saját kezűleg töltött nekünk teát.

– Mi hozta önöket Formózára ezeken a gyönyörű, ősz eleji napokon? – folytatta Fan. – A vidékünk iránti egyszerű érdeklődésen kívül? Nem, ne válaszoljanak, engedjék meg, hogy én találjam ki!

Megengedtük. Fan néhány pillanatig gondolkodott, apró kortyokban itta a teáját, majd felkiáltott:

– Értem! A Tigris! Hallottam arról az incidensről, amelyet a moszkvai Őrség szenvedett el!

– A Tigris – ismertem be. Őszintén szólva az az életvidám komédia, amit Fan adott elő, valamivel jobb volt, mint a szintén komikus stílusban előadott látogatás a szállodánkban. De ez itt valahogy vidámabbnak, élettelibbnek tűnt.

– Szörnyű... lény – mondta Fan. – Nem vagyok benne biztos, hogy a „lény” szó a megfelelő; a Tigris aligha a mi fogalmaink szerinti élőlény. De valahogyan mégiscsak neveznünk kell.

– Ön már találkozott vele – mondta Arina. Ez nem kérdés volt, és Fan bólogatott.

– Igen, igen, igen... Régi és nehéz história. Több mint nyolcvan évvel ezelőtt... – Hallgatott néhány pillanatig, és mesterkélt jókedvén átütött valami őszinte érzelem. – Volt egy barátom. Nagyon jó barátom, elválaszthatatlanok voltunk. Manapság azt hinnék, hogy szeretők vagyunk, de akkoriban ilyesmi senkinek még csak az eszébe sem jutott... beleértve magunkat is. De lelkileg nagyon közel álltunk egymáshoz, közelebb, mint a házastársak vagy testvérek.

Fan letette csészéjét, és Annára nézett.

– Próféta volt, és első próféciáját csak én hallottam. A próféták gyakran elfelejtik, mit jövendöltek, és csak bizonyos idő múlva emlékeznek rá. De Li emlékezett a próféciájára. így hát megvitathattuk kettesben... és eldönthettük, mit csináljunk. Lit nagyon nyugtalanította, hogy hallottam a próféciát, és ezért a Tigris áldozatává kell válnom.

– Nem gondoltak arra, hogy elmondják a próféciát az embereknek?

– Nem – felelte Fan. – Erre nem is gondoltunk. Egyetlen ember sem hallotta... és egyetlen Másféle sem. Mikor eljön az én órám, magammal viszem a Homályba, és ott eltemetem.

– Értem – bólintott Arina. És lassan hozzátette: – Nehéz idők voltak.

– Könnyű idők nincsenek – helyesbített Fan.

– Már a teremtett világ mint egységes állam létezése is kételyt ébresztett.

– A teremtett világ mára már felosztott – mondta Fan.

– De bizonyára lehetett volna rosszabb változat is, nem?

– kérdezte behízelgően Arina.

Fan teát töltött magának, csak azután válaszolt:

– Tudtuk, hogy ha a prófécia megmarad nálunk, eljön a Tigris. A krónikák megőriztek hagyományokat... és mi rájöttünk, miért látta jobbnak némelyik próféta inkább meghalni, senkinek nem árulva el semmit arról, mit látott a jövőben. Nem akartuk ezt. Keresni kezdtük a kiutat...

– A legegyszerűbb kiút: megváltoztatni a próféciát – mondta Arina. – Nekem is volt egy ilyen esetem. Nagyon... nagyon sötét jövővel fenyegette Oroszországot. Hírül adtuk az embereknek a próféciát, és azután én úgy intéztem, hogy ne teljesedjék be.

– Tehát az nem prófécia volt, hanem jövendölés – vont vállat Fan. – Az emberek tudomására jutott próféciát nem lehet megváltoztatni. Az beteljesedik.

– Az prófécia volt, és én megváltoztattam! – jelentette ki Arina keményen.

Fan egy pillanatig elgondolkodott. Azután valahogy másképp nézett Arinára.

– Nagyon sajnálom, tisztelt Arina úrhölgy. De a prófécia, amely eljut az emberekhez, mindig beteljesedik. Az egyetlen dolog, amit tenni lehet, hogy késleltetik, elzárva megvalósulásának legrövidebb és legnyilvánvalóbb útját. De a próféciának, amely nem teljesedik be időben, csak növekedik az ereje, és ismét lecsap, sőt még súlyosabb következményekkel. Nagyon sajnálom.

Arinának rángatózott a szemhéja. Arcán vörös foltok ütköztek ki.

– Ez badarság!

– Sajnálom, Arina úrhölgy. Tudja, annak idején én nagyon elmélyülten tanulmányoztam ezt a kérdést. Sőt később is folytattam a tanulmányozását. Már nyolcvan éve gyűjtök minden elérhető információt a próféciákról, a Tigrisről, a próféciák megváltoztatásának lehetőségéről...

– Maga sem tudhat mindent! – Talán ekkor láttam először, hogy Arinát elhagyta a béketűrés. – Maga nem ismeri az én esetemet! A prófécia nem teljesedett be, és nem is fog!

– Nem tudom, mit hallott annak idején, és mit tett – hajtotta le a fejét Fan. – És nem is merem megkérdezni, bár... ha megosztaná velem, nagyon hálás lennék. De kérdezze meg önmagától: lehetségese most az, amit igyekezett megakadályozni?

Csönd lett, csak a parkban énekeltek a madarak, és ciripeltek valamilyen rovarok. Felidéztem magamban Arina elbeszélését.

Őszintén szólva kétséget csak a „cár” szó ébresztett.

A próféciák egyébként mindig allegorikusak, a próféta tudatán át tükröződnek. Nem beszélhetett volna Arina barátnője, főleg mert szerette rímekben előadni mondandóját, cár helyett elnökről? Vagy főtitkárról...

– És nem teljesedhetett már be a prófécia? – kérdeztem.

– Hiszen egy sor dolgot annak tekinthetünk...

– Hallgass! – ordította Arina. – Fan, hogy lehet megölni a Tigrist?

– Őt nem lehet megölni. – Fan széttárta karját. – A Tigris a Homály megtestesülése a valóságos világban. Képes vagy megölni a Homályt, boszorkány?

– Bűbájos vagyok, nem boszorkány!

– Megváltozattad a színedet, de boszorkány voltál, vagy és leszel – felelte Fan nyugodtan. – Nincs sértés a szavaimban. Még egyszer megkérdezlek: képes vagy megölni a Homályt?

– Miért jön el, Fan? – kérdeztem gyorsan, Arinát megelőzve.

Nem hittem, hogy Fan válaszol. De válaszolt, ráadásul látható élvezettel – biztosan ritkán volt ennyire érdeklődő hallgatósága.

– A Homálynak Erőre van szüksége. Az Erőt az emberek adják, a hétköznapi emberek; minél nagyobb az örömük vagy bánatuk, annál több az Erő. A Homály nem kegyetlen, de megköveteli a magáét. Az emberi öröm tökéletesen kielégíti, de ritkán fordul elő, hogy több az öröm, mint a bánat. Sokkal gyakrabban fordul elő, hogy az emberek közömbösek, fásultak... és ez azt jelenti, hogy a Homály éhezni kezd. A kék moha, a Homály legegyszerűbb és leggyengébb eszköze magába szívja az Erőt, és képes felszítani az emberi érzelmeket. De ha a világban egyre több a közömbös ember, ha a jó és rossz átadja helyét az apátiának... akkor a Homály megszüli a Tigrist. Próféták folyamatosan születnek, de ha a Homálynak van elég tápláléka, tehetnek, amit akarnak; kimondhatják jó vagy rossz próféciájukat, el is hallgathatják, el is felejthetik... De ha az emberi nem megnyugszik, azt mondja magának, hogy elérte az egyensúlyt és nyugalmat, a prófétákhoz eljön a Tigris. Nem tesz különbséget jó vagy rossz próféciák között. Neki csak az a fontos, hogy elhangozzanak. A próféta előbb vagy utóbb utat nyit a nagy megrázkódtatásoknak, a gyásznak vagy az örömnek. És a Homály ismét jóllakik. A Homály egyszerűen él... és mint minden élő, táplálkozni akar.

Fan fogott egy falat valamilyen cukrozott gyümölcsöt, a szájába dobta.

– De hát a Homály, az egyszerűen... egyszerűen... – Elakadt a szavam.

– Egyszerűen micsoda? – nevette el magát Fan. – Egyszerűen egy másik világ? Egyszerűen a valóság más dimenziója? És mi, Másfélék, akik képesek vagyunk belé lépni, egyszerűen azt mondjuk, „égj”, és lángok csapnak fel, vagy démonivá alakítjuk át a testünket, vagy a jövőbe látunk? Tisztelt Anton, használod a mágiát, és ezt magától értetődőnek találod. De hogyan is használod a mágiát?

– Belépek a Homályba... vagy egyszerűen... – elakadtam, és megfogadtam, hogy többet nem használom ezt a szót –, vagy felé nyúlok...

– És hogyan tovább? A karod helyére ágyú nő, az ujjaid helyére meg fecskendő? Hogyan harcolsz és gyógyítasz? Hogyan vagy képes kínaiul beszélni, holott sosem tanultad? Szerinted honnan van mindez? A Homályból? Válaszul az óhajodra? Akkor mi a Homály a te számodra? Számítógép, amelynek ráböksz az ujjaddal a képernyőjére, és megkapod, amit kívánsz? De a számítógépet valaki kitalálta, valaki elkészítette, valaki megírta hozzá a programot. A számítógép nem rendelkezik értelemmel, és nem kényszerítheted rá, hogy kávét főzzön neked, vagy felássa a virágágyást. A Homály viszont engedelmesen megosztja veled az Erőt, amelyre neki magának is szüksége van, és lehetővé teszi, hogy egyik bűvészmutatványt csináld a másik után...

– De miért, ha értelmes? – kiáltottam fel.

– A kék moha sem csak gyűjti az Erőt, eszi is – nevette el magát Fan. – A kék mohára szüksége van a Homálynak... egy bizonyos célra. A Tigris egy másikra. A Másfélék egy harmadikra. De mi mindannyian ugyanazzal foglalkozunk: ösztökéljük az emberiséget, noszogatjuk az embereket, rávesszük őket, hogy csináljanak valamit, találjanak ki valamit, törekedjenek valamire... néha sikerül, néha kudarcot vallunk. Mi mindannyian a Homály részei vagyunk, ha úgy tetszik, a szimbiontái. A keze és a lába, a szeme és a füle. Az ásója és lapátja, amellyel megműveli a veteményeskertjét, az emberiséget. Fel akarsz lázadni a Tigris ellen? A Homály ellen lázadsz fel. Vagyis önmagad ellen, a természeted, a képességeid, az életed ellen. A Tigrist nem lehet megölni.

– Akkor maguk mit csináltak? – kérdezte Arina.

Ránéztem, és összerezzentem: megöregedett. Álcázása nem tűnt el, csak most egy szép és magabiztos nő álarca volt egy szerencsétlen, kiégett öregasszony arcán.

– Áldozatot mutattunk be neki. A Tigrisnek nem kell megölnie a prófétát, ha az elmondta jövendölését az embereknek, és ezzel mozgásba hozta a gépezetet. És ha a próféta kész meghalni, de nem tálja fel a próféciát az emberek előtt, ha a Tigris megérti, hogy ez valóban így van, elmegy. Nem kegyetlen. Nem büntet, ha szembeszállnak vele. Csak az eredményt akarja elérni. De ha ez lehetetlen, a Tigrist többé nem érdekli a próféta.

– És te megölted a legjobb barátodat, hogy megmutasd a Tigrisnek, hogy a prófécia nem jut el az emberekhez...

– suttogta Arina.

– Nem. Nekem kellett volna meghalnom. Mindent előre kitaláltunk... – Fan szava elakadt egy pillanatra. – De Li egy kicsit tovább gondolkodott. Becsapott engem. Úgy intézte, hogy megöljem, és a Tigris szeme láttára megöltem abban a biztos tudatban, hogy én is elpusztulok. Ez meggyőzte a Tigrist. Megértette, hogy Li feláldozta saját magát, és hogy soha nem gyaláznám meg a hőstettét azzal, hogy elismétlem a szavait. A Tigris megfordult és elment. A világon mindenütt folyamatosan születnek új próféták, és egyszer mindegyikük kimondja azt, ami felforgathatja az egész emberiséget. A Tigris elment... – Fan elhallgatott, majd kisvártatva mégis hozzátette: – Búcsúzóul azt mondta, hogy együtt érez velem. Ez megrázó volt. Én is meg akartam halni, de Li arra kért, maradjak életben. Élnem kellett.

– Válj! – suttogtam. Az öreg mágus szavai felébresztették emlékeimet. – Válj, Fan! Valami itt nincs rendben. Valami itt nem stimmel. Én... én hiszek neked. Pontosabban hiszek abban, hogy azt mondod, amit igaznak gondolsz, és ez igaznak is látszik, de...

– De? – Fant láthatóan érdekelte a dolog.

– Ha a Tigris csak azért vadászik a prófétákra, hogy szóra bírja, és egyáltalán nem azért, hogy elhallgattassa őket... miért akarta Moszkvában megölni a próféta kisfiút?

– Nem akarta megölni – jelentette ki Fan határozottan.

– Ösztökélte őt. Sürgette.

– Amikor próbáltuk megvédeni a srácot, a Tigris azt követelte, hogy menjünk el. És azt mondta... nem szabad meghallani a próféciát.

Fan pislogás nélkül meredt rám. Tekintete hirtelen elvesztette jóságos csillogását.

– Hazudott? – kérdeztem.

– Nem. A Tigris nem tud hazudni. Tévedsz. Nem jól értetted, amit mondott.

Lenyúltam a Homályba... összerándultam Fan szavaira emlékezve... hogyan is csinálom ezt? Hogyan irányítom a számomra ismeretlen energiát, hogyan művelek olyasmit, ami csodának nevezhető? Nem fontos... most nem fontos, igaza van-e Fannak, vagy nincs, amikor a Homályról beszél...

– Kapd el! – szóltam Fan felé hajítva emlékezetem lenyomatát.

Fan a semmibe meredt, nézte, amint ott állunk az Őrség alagsori folyosóján, elállva a Tigris útját...

– Ez képtelenség – mondta lassan. – A Tigris nem akarja a próféciát...

– Ilyen még nem volt? – kérdeztem. – Soha?

– Voltak esetek... de úgy véltem, hogy... hogy ezek csak félreértésből és makacsságból fakadtak. – Fan megint rám nézett. – Nagyon jó, hogy ezt a próféciát senki nem hallja meg.

– Miért?

– Megrémít, mi hangozhatott el.

– Meg lehet hallgatni – mormolta Arina. – Anton... ravasz róka... Anton megőrizte a próféciát, nem tudom, hogyan, de megőrizte... megéreztem.

– Semmisítsd meg azt a felvételt! – utasított gyorsan Fan. – Ne játszadozz az eredendő Erővel!

– Az eredendő Erők: a Fény és a Setét.

– Az eredendő Erő: a Homály! Minden egyéb csak az ő megnyilvánulási formája! Semmisítsd meg a felvételt!

– Fan talpra ugrott.

– Ne merészeld! – kiáltotta Arina szintén felugorva. – Ne merészeld, Anton! Hátha... hátha van benne valami, ami képes érvényteleníteni a próféciát! Megsemmisíteni a Tigrist!

– Hagyjatok békén! – kiáltottam. Fan is, Arina is olyan lángoló pillantással közeledett felém, hogy megrémültem.

– Én döntöm el, mit csinálok! Fejezzétek be!

Fan megállt. Megrázta a fejét, tenyerét homlokához emelte.

– Elnézést kérek... de ez túlságosan különös hír volt. Elnézést kérek.

De Arina nem állt meg. Apró, tipegő lépésekkel közeledett hozzám, míg belém nem ütközött, és szemtől szemben nem álltunk. Szemhéja rángatózott, tekintete eszelős volt.

– Anton... Anton, végig kell mennünk ezen az úton... Hol az a felvétel, Anton? Hol a prófécia? Ha nem tetszik nekünk, úgy teszünk, mint... mint Fan és Li... Megölsz engem, és a Tigris megnyugszik.

– Nem nyugszik meg – mondtam, ellökve Arinát. – Mert te nem vagy a legjobb barátnőm, halálod semmit nem bizonyít be a Tigrisnek! Nyugodj meg! Nem kell kapkodnunk, nem kell meggondolatlanul...

– Felfogtad, mit tettem? – jajdult fel Arina. – Megértetted? Megöltem a hazánkat, Anton! Meg kellett volna halnunk, és nem a világ tudomására hoznunk a próféciát, vagy hagynunk kellett volna, hogy beteljesedjen... de én elnapoltam! A jelek szerint csak megfeszítettem a rugót! Elvakított a magabiztosság, az önhittség... úgy döntöttem, harcba szállók. És most minden még rosszabb lesz, érted? Még rosszabb!

– Arina, egyelőre nem tudunk semmit – csillapítottam.

– Lehet, hogy az a te próféciád a negyvenes években teljesedett be. Emlékszel? „A germán elfoglalja Kis-Oroszor-szágot...” Hát nem így volt?

Arina szemében egy pillanatra kihunyt az őrület.

– Igen... de... De hiszen az össze többi nem teljesedett be... Anton... – Hangja behízelgővé vált. – Hiszen tudod, sikerült ezt-azt merítenem a Fuaranból... képes vagyok megnövelni a Másfélék erejét... ez nagyon fontos... és van ott nagyon sok olyasmi is, amit nem tud akárki...

Szegény Fan Ven-jannak természetesen kimeredt a szeme.

Épp csak az imént osztotta meg velünk megszenvedett történetét és a Másfélék minden alapvető elméletének ellentmondó véleményét a Homályról.

Cserébe értesült egy „elnapolt” prófécia részletéről, megtudta, hogy a legendás Fuaran a boszorkány kezében volt, sőt, általa képes még az Erőt is fokozni (képzelem, milyen érzés lehetett ezt hallania Fannak, aki háromszáz év alatt is csak a negyedik szintet érte el), és volt még „nagyon sok olyasmi is”...

– Anton... kedveském... el sem tudod képzelni, mit tudok... olyat tehetek érted... senki más nem képes rá... – Tenyerét a mellemre tette. Szemembe nézve lehajtotta a fejét.

– Anton... drágám... ugye megőrizted a próféciát?

– Igen – bólintottam a szemébe nézve.

– Anton – szólalt meg nagyon nyugodtan és udvariasan Fan szeretném felhívni a figyelmét... – Ismét áttért a magázásra.

– Anton, és hogyan őrizted meg? – folytatta Arina.

– Volt ott egy gyerekjáték – magyaráztam. – Egy játék telefon, amelyre rá lehet mondani egy mondatot. Kesa a kezében szorongatta, miután elmondta a próféciát. Nem emlékszik semmire... de a telefonon volt egy felvétel. Nem hallgattam meg, de átjátszottam egy lemezre.

– És hol van az a lemez? – faggatott tovább Arina.

– A levéltárcámban – feleltem.

– Nagyon nem szeretnék tolakodónak látszani, Anton – lépett közelebb hozzánk Fan. – De meg kell jegyeznem, hogy a Hosszú Nyelv igézetet alkalmazták önre.

Még végig sem tudta mondani, mikor ellöktem magamtól Arinát, akinek keze már a zakózsebemben volt. A boszorkány egészen könnyűnek bizonyult, többlépésnyire elrepült, és lehuppant a párnákra.

Kétségbeesetten ellenőriztem a rajtam lévő egész védelmi rendszert.

Az Akarat Gátja... Szivárványos Szféra...

Minden rendben. A védelmem működik.

A helyzet iróniája abból fakadt, hogy bonyolult és jól megszerkesztett védelem volt ez, amely könnyedén elhárította volna még a rendkívüli erejű Dominánst vagy bármilyen más támadó igézetet. A Hosszú Nyelvet is, amellyel a növendékek az első tanévben szoktak szórakozni, visszaverte volna... de én magam iktattam ki ezt a védelmet! A Hosszú Nyelv abba a bizonyos igézetbe volt beleszőve, amely a tájban gyönyörködést szolgálta, és amelyet én helyi, tajvani munkának véltem, azt hittem, figyelmes házigazdáink bocsátották a lugasra. Valóban úgy festett, mint egy hétköznapi, a szórakoztatást szolgáló igézet, egészen addig, amíg utat nem nyitottak számára. Akkor működni kezdett, lassan egyre fokozva teljesítményét.

Nem, ez nem Fan műve volt! Minél figyelmesebben néztem az igézetet, annál tisztábban láttam, hogy a levegőre, a vízre és a földre bocsátott varázslat, bár látszólag kínai módra készült, egy kicsit másmilyen.

Elegánsabb, nőiesebb.

Boszorkányosabb.

Ezt az igézetet Arina tette fel. Gyakorlatilag egyetlen pillanat alatt, abban a másodpercben, amikor a lugashoz értünk, akkurátusán beleépítette a házigazdák őrző és védő igézeteibe anélkül, hogy akár a legkisebb mértékben is megzavarta volna azokat, ráadásul régi helyi munkának álcázva!

Aligha volt ez számomra előre kigondolt kelepce! Inkább mindkettőnknek szólt. Na és persze nekem is. Vajon nem szándékosan célzott Arina Fan homoszexualitására, hogy ha észrevennék valami nyilvánvalóan női természetű mágiát, egy nőies férfi (Fan nyilvánvalóan nem volt ilyen, az általa épp ekkor felállított pajzs durva, éles és hatékony) számlájára írjam?

Arina nem egy lépéssel, nem is kettővel vagy hárommal, hanem egyből tucatnyival gondolkodott előre.

A régi igézetek kiegészítése helyett jobbnak láttam újjal előállni, a Jégkéreggel, elszaggatva a tudatomat behálózó szálakat.

– Anton... – mondta Arina panaszosan, meg sem próbálva felállni. – Miért?

– Ne mássz bele a tudatomba, boszorkány! – figyelmeztettem. – Magam döntöm el, mit tegyek.

– De Anton, én csak azt akartam... – kezdte. Szerencsére ekkor már számítottam arra, hogy megpróbál agyonbeszélni, és a Domináns csapása nyomtalanul szétfoszlott a Szivárványos Szférában.

– Hagyd abba! – ordítottam. – Elég volt! Vesztettél!

Fan mellettem állt, és egyre növelte a Mágus Pajzsát. És úgy láttam, hív valakit.

– Add ide! – kiáltotta Arina. Nem állt fel, valahogyan mégis egyszer csak talpon termett, mintha maga a föld lökte volna a levegőbe. Szeme lángolt, a kezét felém nyújtotta... és megéreztem, hogy levéltárcám rángatózik a zsebemben, igyekszik kiszabadulni, és a boszorkány kezébe repülni.

A Nyomással csaptam le rá. Bármely más helyzetben elég lett volna az Erő, hogy leverjem a lábáról, visszaszorítsam és megállítsam Arinát.

De ő is Legfelső szintű volt. És ha a Fuaran engem véletlenül kategórián felüli mágussá tett, hát Arina nyilván sokáig és kitartóan dolgozott vele önmagát tökéletesítve. Tenyere egyetlen mozdulatával elhárította Nyomásomat, mögötte mintha felrobbantak volna a virágzó orchideák, a lugas balusztrádjának egyik bábja elrepült a semmibe. Ó, jól tette Fan, hogy nem a múzeumban találkozott velünk!

Kicsit előredőlve álltam, és vártam, mi következik.

Bármily furcsa is, nem igazi roham volt ez. Arina a Hármas Kulcsot alkalmazta, de olyan erővel, hogy egész mentális védelmem recsegve-ropogva megadta magát.

– Érts meg engem! – kiáltotta Arina.

És valóban megértettem. Átéreztem, mekkora fájdalmat okoz neki az, amit valaha elkövetett. Öngyűlöletét tulajdon önhittsége és gyávasága miatt. Azt, hogy nem akar küzdeni velem – és azt, hogy készen áll a végsőkig harcolni.

De a dolog lényege az volt, hogy nem akartam átadni neki a próféciát, amíg alaposan át nem gondoltam ezt a kérdést.

– Érts meg te is! – vágtam vissza, válaszként Hármas Kulcsot hajítva felé.

Ez volt életem legképtelenebb összecsapása. Egymással szemben álltunk, tombolt bennünk az Erő, ujjaink hegyén halálos igézetek reszkettek – és közben nem éreztünk egymás iránt gyűlöletet, tökéletesen megértettük a másik lelkét...

Majd a levegő hirtelen csattogással telt meg, és a megnyílt portálból Másfélék özönlöttek ki egymás után.

Fan idehívta az Inkvizíciót.

Arina azonnal felmérte a helyzetet. Forró szélroham csapott minden irányba, inkább csak figyelemelterelésként, mint valóságos kísérletként, hogy feltartóztassa az Inkvizítorokat. Majd megpillantottam a mosolygó Annát a lángoló kör közepén, számára túl nagy férfinadrágban és zakóban. Nekem úgy tűnt, hogy kínos lassúsággal, holott az egész aligha tartott tovább egyetlen másodpercnél, Arina jobb kézzel benyúlt a zakózsebbe, elővette a levéltárcát – az én levéltárcámat! – kinyitotta, a lemez a tenyerére ugrott... és Arina eltűnt. A levéltárca egy pillanatig még a levegőben lebegett, mint valami rajzfilmben, majd leesett a földre.

A Minoszi Gömböt Arina valószínűleg végig a bal kezében szorongatta.

Lehajtott fejjel végignéztem magamon.

Igen... ez a hosszú szoknya és égszínkék blúz Annán jobban festett, mint rajtam. Azonkívül nagyon kicsi is volt rám, a varrások mentén hasadozott.

– Megállni! – ordított fel az egyik Inkvizítor, mikor lehajoltam a levéltárcámért.

– Anton Gorogyeckij úr szembeszállt a bűncselekménnyel, és semmiben nem bűnös – mondta gyorsan Fan. – Őt semmilyen vád nem érheti.

Vagy Fan rendelkezett vitathatatlan tekintéllyel, vagy az Inkvizítorok inkább Arinát akarták elkapni, a megnyílt portálon át sorra eltűntek mind az öten vagy hatan.

– Semmi értelme – jegyeztem meg kezemben szorongatva levéltárcámat. – A Minoszi Gömböt nem lehet lekövetni. Egész halom végtelenségig szerteágazó hamis nyom marad utána.

– Kötelesek megkísérelni – közölte Fan udvariasan. – Ez a munkájuk. Kisegíthetem valamilyen ruhaneművel?

– Elboldogulok – fintorogtam. – Magamra veszek valamilyen látszatot, a szállodában pedig van tartalék ruhám.

– Nagyon elegáns igézet – folytatta Fan. – Csak azt nem értem, mi volt a célja.

– Arina ilyen tréfástermészetű... – Leültem, és töltöttem magamnak teát. – A vén banya... mégiscsak rászedett...

– De meghagyta a pénzét és az iratait.

– Ami igaz, igaz – ismertem be. – Mindig volt stílusa. De a lemez...

– Feltételezem, hogy van róla másolata.

Fanra sandítottam.

– És az min változtat? – kérdeztem. – Hiszen maga erősködött, hogy a próféciát meg kell semmisíteni.

Fan széttárta a karját. Az általa felállított pajzs, amely mögött kissé homályosan, fakón látszott a tajvani, lassan szétfoszlott a Homályban.

– És most mit csinál? – kérdezte Fan.

– Nem tudom – feleltem. – Valószínűleg megiszom a teát, visszamegyek a szállodába, és átöltözöm. Azután hazaindulok.

HARMADIK RÉSZ

ZAVAROS ÜGYEK

PROLÓGUS

ANTON GOROGYECKIJ tévét nézett.

Nem tartozott azok közé, akik elvből nem tartanak televíziót, vagy ha alkalom adódik, büszkén kijelentik, hogy már néhány éve be sem kapcsolták. Őszintén szólva néha rendesen tévézett – szinte mindennap megnézte a híradót, évente néhányszor még valamilyen filmet is, ha véletlenül ráakadt a csatornákat váltogatva.

De most tudatosan és célirányosan tévézett. És az, hogy öt másodpercenként csatornát váltott, egyáltalán nem arról tanúskodott, hogy nem figyel oda.

Kattintás...

– Vádlott, miért kereste fel az áldozatot?

– Hát... én... iszogatni akartam vele... De ő...

Kattintás.

– A bíróság ítélete: tizenhárom év szigorított rendszerű telepen eltöltendő szabadságvesztés. A védelem már bejelentette, hogy fellebbeznek, az elítélt bűnösségét semmi nem...

Kattintás.

– ...a házmester fedezte fel, ő értesítette a rendőrséget. Az orvosok minden erőfeszítése ellenére...

Kattintás.

– ...elvesztették felette az irányítást, nem tudott pályára állni. De a szakemberek hangsúlyozták, hogy a szputnyik biztosítva volt...

Kattintás.

– ...az átlagnyugdíj tizenegy százalékkal nő, és értéke ötezer-kilencszázhetvennégy rubel...

Kattintás.

– ...de ezek a szörnyű évek, a szabadság hiányának és a zsarnokságnak az évtizedei nem törték meg a művészt, tovább dolgozott, és a kommunista rendszer ellenére merészen kiállította műveit...

Kattintás.

– ...korszerű technológiák. A tudósok szerint az elállításukhoz felhasznált nanotechnológiai cement lehetővé teszi a minőség komoly javítását...

Kattintás.

– ...öt évvel ezelőtt vásárolták meg, és azóta semmilyen karbantartási munkát nem végeztek. A vészkijáratokat lezárták, és amikor kitört a tűz...

Kattintás.

– ...felmerült a javaslat, hogy emeljék ki a gyermekeket a családból, mivel a szülők jövedelme nem teszi lehetővé, hogy megfelelően gondoskodjanak róluk.

Kattintás.

– Azt mondom én neked, parancsnok, kezdjük meg a visszavonulást, különben mindannyiunkat agyonlőnek, de ha megadjuk magunkat, van legalább valami esélyünk...

Kattintás.

– ...a legnagyobb egész Európában! Ez is vitathatatlan bizonyítéka az általunk folytatott politika helyességének...

Kattintás.

– Moszkvában ebben az étteremben a legjobb az osztriga, de a bor valóban elég drága, ötezer-hatezer rubelnél olcsóbban semmi elfogadhatót nem sikerült találnunk...

Gorogyeckij kikapcsolta a televíziót, bár maradt még jó tucatnyi csatorna. Megdörzsölte az orrnyergét.

Hülye, aki azt mondja, nem kell tévét nézni. Egyszerűen csak havonta három-négy alkalommal kell megtenni. Akkor nem hintenek port az ember szemébe.

Persze ha csak három-négy évente nézi az ember, az eredmény még meggyőzőbb.

Odament az ablakhoz, felnézett a város fölé boruló, alacsony, szürke égboltra. Majd lassan végighúzta tenyerét a hideg ablaküvegen.

A felhők széthúzódtak, az égen megnyílt egy rés – az ég apró, fényes, sötétkék szeme. Valahol a felhőréteg fölött lemenőben volt a nap.

Anton zsebre dugta a kezét. Elővette a borsószemnyi fülhallgatókat, a fülébe dugta. Megnyomta a lejátszó gombját. A Piknik együttes szólalt meg.

Reklám fényével,

Neon lángjával

Lök, űz el a város, a hátam veri.

De nem sietek,

Csak itt élhetek,

Ami az enyém, el nem veheti.

Most jól juj a szél, az én jó szelem,

Ez a Torzak Országa, jó itt nekem.

Itt nem vár rád pénz,

A pénz itt nem ég,

Pénz tesz boldoggá, pénz tipor le.

Csakhogy nem engem,

Enyém a lelkem –

Hív a sikátor, kér, térjek bele.

A város játszik,

Mindenütt látszik,

És sokan gyorsítják itt fel léptüket.

De én nem teszem,

Mert jó itt nekem,

Víg vagyok, ittam, gyorsul lélegzetem.

A felhők közti rés bezárult. Anton már-már felemelte kezét, de aztán leengedte.

Úgyis újra összezárul...

Kiment a konyhába, kinyitotta a szekrényt, és elővett belőle egy megkezdett üveg konyakot. Lopva körülnézett, és töltött magának egy keveset egy hasas borospohárba, és barbár módon, egyetlen hörpintéssel megitta.

A palack bánatos sóhajt hallatott. Anton összehúzott szemmel ránézett, megállapította, kinek a műve az igézet.

Szvetlana.

Anton kitöltött egy második adagot, visszadugta a szekrénybe a sóhajtozó üveget, és visszament a nappaliba.

Megállt az üveges szekrény előtt, és a polcon álló fakupát tanulmányozta.

Természetesen egy ilyen jellegű eszközt az Őrség hivatalában illett volna őrizni. De egyetlen elemző sem volt képes egyheti vizsgálódás után sem kideríteni, hogyan lehetne a kupában rejlő próféciát megfejteni (illetve hogy egyáltalán benne rejlik-e), és két (sőt, ha Nágyát is beleszámítjuk, három) Legfelső szintű Másféle lakása lényegében bármilyen behatolástól védve van.

Így hát Erasmus kupáját Geszer javaslatára visszaadták Gorogyeckijnek. Nem nagy lelkesedéssel ugyan – az Inkvizíciónak sehogyan sem tetszett, hogy Anton meg sem próbálta hívni őket Arina elfogására. De Geszer bevetett egy meggyőző érvet – Erasmus valamilyen módon képes volt úgy megalkotni a kupát, hogy a prófécia csak Gorogyeckijnek legyen hozzáférhető.

Geszernek, ha akarta, mindig akadt meggyőző érve.

Anton egy darabig nézte a kupát, majd kinyitotta a szekrényt, és kézbe vette. Előbb az egyik, majd a másik füléhez tartotta. Aztán kiment a konyhába, töltött bele egy kevés konyakot, és megitta.

A prófécia természetesen nem tárult fel.

– Papa?

Anton kezében a kupával, gondolataiba mélyedve az ablaknál állt, és nem vette rögtön észre, hogy Nágya megjött az iskolából.

– Mi van, leányzó?

– Te... – Nágya tüntetőleg beleszimatolt a levegőbe, de diplomatikusan csak annyit kérdezett:

– Szétkergetted a felhőket?

– Próbálkoztam vele. Egy kicsit.

– Észrevettem.

Nágya egyik lábáról a másikra állt az ajtóban. Mintha kérdezni, vagy ellenkezőleg, mondani akarna valamit. Anton a lányára nézett, és hirtelen – teljesen váratlanul – rádöbbent, hogy az már nem teljesen gyerek, rálépett arra a titokzatos ösvényre, amely elvezeti a gyerekkorból a fiatalkorba, és amelyen haladva elhagyja és elfelejti a beszélő babákat, a plüssegereket és szeretett szüleit...

Nágya épp most lépett rá erre az ösvényre, de erről az útról már nincs és nem is lehet letérés...

– Kérdezni akartál valamit? – tudakolta Anton.

– Papa, itt van ez a kupa... Már én is hozzányúltam. Anton bólintott, megértve, hogy nem fizikai érintésről van szó.

– Úgy érzem, van ott valami. De nagyon jól elrejtették; se ravaszsággal, se erővel nem lehet elérni.

– Ha elég lenne a ravaszság vagy az erő, az Inkvizíciónál már mindent megértettek volna – bólintott Anton.

– Az az érzésem, valamilyen furfangos indítómechanizmus van benne – folytatta Nágya felélénkülve.

– Valami olyasmit kell csinálni, amire nem is gondolnál. Amit sosem tennél meg. És akkor megnyílik a prófécia.

Anton a kezében tartott kupára nézett.

Azután bólintott.

– Rosszkedvű vagy?

– Nem – felelte az apa. – Nem nagyon. Pontosabban egyáltalán nem.

1. FEJEZET

REMEK SRÁC VOLT, azon fiatalok egyike, akik az előző évben kerültek az Őrséghez, és arról álmodoztak, hogy operatív munkatársak lesznek. Tisztes negyedik szintű, és minden esélye megvolt arra, hogy előbbre lépjen. Alekszandrnak hívták, még nemrégiben is a repülőmérnöki egyetemen tanult, és űrhajózási mérnök akart lenni. Az ilyenekből csakis Fénypárti lehet, mert 2012-ben Oroszországban csak a gyerekek és az egyszerű lelkek képesek arról ábrándozni, hogy űrhajósok lesznek.

– Anton Szergejevics – a fiú nagyon igyekezett nyugodtan és összeszedetten beszélni, hangjában mégis bujkált valami kis remegés –, biztos benne, hogy ide jönnek?

Vállat vontam, elővettem egy csomag cigarettát, rágyújtottam, és helytelenítő grimaszával nem törődve őt is megkínáltam. Szasa ideges lett, azután bizonytalan mozdulattal a cigarettáért nyúlt.

Elhúztam előle a csomagot.

– Nem kell. Először is, sose dohányozz! Másodszor pedig, egyáltalán ne csináld, amit a tekintélyek kínálnak, ha neked az nem tetszik! Ha most leugrom a hídról, utánam ugrasz?

– Ha kell, ugróm! – mondta Szasa határozottan.

Lenéztem a Moszkva folyó szürke vizére, amelyben tükröződött az éjszakai lámpafény (Moszkvában ritkán látszanak az égen a csillagok). Bólintottam.

– Ez a legfontosabb, hogy mindig megértsd, kell-e ugrani, vagy nem... Szasa, ide jönnek, mert ez a Hívás iránya. Amikor alig valamivel voltam idősebb, mint te, és aligha voltam erősebb, csak nagyon nehezen tudtam meghallani a vámpírok Hívását, és elindulni felé. Most már valamivel többet tudok... és tudom, hogy a vámpír a Berszenyevszkaja rakparton közeleg, a lány pedig a Precsisztyenszkaján.

Az utóbbi időben nagy divattá vált a vámpírok körében hídon elkapni áldozatukat, azután a folyóba dobni a testet. Mire kifogják, már senki sem tudja, mitől halt meg.

– Hogyhogy „nem tudja”? – jött zavarba Szasa. – Na és a vérveszteség? Az agyarak nyoma?

– Képzeld el – mondtam, kifújva egy adag füstöt –, hogy te vagy a boncoló orvos. Hoznak egy vízből kifogott holttestet, amelyet alaposan összetört, hogy nekiütközött a partnak vagy a híd lábának...

Szasa egyre sápadtabb lett. Még fiatal. Remek kölyök, de fiatal...

– Még ha észre is veszed, hogy valamiféle sebek vannak a nyakán, és a testben alig van vér, mire fogsz gondolni? Hogy Moszkvában vámpírok kószálnak? Vagy hogy ez az ostoba szerelmes lány a vízbe vetette magát, és felsebezte valami fém?

– Én minden változatot megvizsgálnék – döntött Szasa.

– Ezért is vagy az Őrségnél – bólintottam.

Szasa hallgatott, éberen szétnézett jobbra is, balra is. Azután félénken megkérdezte:

– A templom nem zavarja Őket?

Felnéztem a masszív, fényesen kivilágított épületre. Megráztam a fejem.

– Ez nem, nem zavarja őket. A vámpírok általában nem félnek a vallástól, ha hinnének Istenben, nem válnának vámpírrá. De abban igazad van, hogy az igazi templom megvédhet Ha a közvetlen közelben van, és az áldozat hisz. Érted? Ez nem riasztja el a vámpírt, de megvédi az áldozatot.

– Azt hiszem, értem – bólintott elgondolkodva Szasa.

– És ez miért nem segít?

– Ennek sok oka van – mondtam kitérően.

Szasa a híd korlátjára erősített lakatokat babrálta.

Mulatságos szokásuk a mai szerelmeseknek: eljönnek a hídra, csókolóznak, és felraknak egy lakatot – mintegy bezárva szerelmüket.

Pedig a szerelmet nem szabad bezárni. Nem ezért adatik nekünk.

– Érzem a vámpírt! – szólalt meg Szasa felélénkülve.

– Jön! Balról!

– Tudom – bólintottam.

– Ő minket nem...

– Ő nem érzi meg bennünk a Másfélét, sőt valódi külsőnket sem látja – nyugtatgattam. Nem magyaráztam el neki, hogy helyettem a vámpír fiatal, cingár, fülbevalós srácot lát, Szasa helyett pedig egy bánatos lányt. Megszokott kép ezen a helyen: összeveszett szerelmesek.

– Érzem a lányt is – mondta megkönnyebbülten. – Ott jön... de hát ez még egészen kislány!

Kicsit elfordítottam a fejem – a lány vakon előremeredve elhaladt mellettünk.

– Igen, tizennégy-tizenöt éves – ismertem el. Ez baj. Ha csak tízéves lenne...

– Miért baj? – hökkent meg Szasa.

De hát mit tanult eddig? Talán nem emlékszik arra, hogy licencet csak...

– Eltűntek! – kiáltott fel idegesen Szasa.

Magam is láttam, amint a vámpír (úgy tűnt, ugyanolyan fiatal, mint a társam) lépett egyet a lány felé, elmosolyodott – az agyarai még nem bújtak elő, csak halvány jelük látszott... és mindketten eltűntek.

– Gyerünk! – mondtam, és a korlát fölött a vízbe pöccintettem a csikket. Inkább csak éreztem, mint láttam az árnyékomat, és beleléptem.

Hideg. A Homály megszokott, csontig hatoló hidege. A világ szürkébe borult körülöttünk, lelassult, a hangok elnyújtottá, távolivá váltak. Mindent kék moha borított, lábunk úgy belesüppedt, mint valami drága szőnyegbe.

A vámpír néhány lépésnyire állt tőlünk, szép volt, egészen fiatal, arisztokratikusan sápadt. Ohó, hiszen ő is teljesen zöldfülű, nem maszkírozza magát fiatalnak, hanem valóban az... különben mint Másfélének, homálybeli képe egészen másféle lenne...

Máig nem tudok szabadulni ettől a szakállas szóvicctől...

A vámpír a lányt átölelve állt, és csókolta. A száját csókolta, és nem harapta. Szeme sarkából rám és a mögöttem esetlenül a Homályba lépő Szasára sandított.

– Éjszakai Őrség, mindenki lépjen ki a Homályból! – szóltam színtelen hangon.

Nagyon reméltem, hogy a vámpír kivicsorítja agyarait, és rám támad. Vagy menekülőre fogja. Vagy kiabálni kezd, hogy nem csinált semmi rosszat, egyszerűen csókolózik ezzel a helyes lánnyal...

Abbahagyta a csókolózást, félretolta a lányt (az mozdulatlanná dermedt, mint valami bábu), és némileg sértetten megkérdezte:

– Miről van szó tulajdonképpen?

– Anton Gorogyeckij, Moszkva város Éjszakai Őrsége – mondtam, már mindent értve. – Mutassa a regisztrációját!

– Jó estét! – köszönt a vámpír udvariasan, és kigombolta a dzsekijét. Halványan fénylettek ingén keresztül a regisztrációs pecsét kék vonalai. – Nagyon örülök az ismeretségnek, Anton. Már sokat hallottam magáról.

– Gyenyisz Ljubimov vámpír, hatodik szint – mondtam, leolvasva a pecsétet. – Letartóztatom emberrel folytatott licenc nélküli érintkezés miatt.

– Már miért lenne „licenc nélküli”? – sértődött meg Gyenyisz. – Tessék!

Vékony pergamenszerű lap bomlott ki a kezében. Hosszasan, unalmasan ellenőrizni lehetett volna a dátumokat, aláírásokat, bélyegzőket és mágikus jeleket... De így is világosan láttam, hogy a licenc valódi.

– A lány még tizenöt éves sincs – mondtam valamiért.

– Én meg még húsz sem vagyok – bólintott Gyenyisz. – Licencet tizenkét éves kortól lehet kapni, ha a családban nincs közvetlen rokonsági fokú Másféle. Minden a törvény szerint.

Mögöttem Szasa mélyet sóhajtott.

– Ez jogában áll – állapítottam meg minden intonáció nélkül. Lenéztem a lábam alá: a kék moha fellángolt, mintha kerozinnal leöntötték és meggyújtották volna. – De maga még nagyon fiatal, Gyenyisz. Nem vitatom el a jogát, de emlékeztetni szeretném, sok vámpír van el évszázadokig úgy, hogy nem él a vadászat licenc adta jogával. Cserébe különböző kedvezmények járnak a hatszáznégy per tizenhetes július harmadikai megállapodás értelmében...

– Elolvastam és aláírtam minden vonatkozó dokumentumot, ismerem a jogaimat és kötelességeimet – mondta a vámpír udvariasan. – Megismételhetem, hogy minden a lehető leghumánusabban, fájdalommentesen és gyorsan történik majd. És most szeretném megkérni önöket, őrségbeli urak... lépjenek ki a Homályból!

– Miért? – kiáltott fel hirtelen Alekszandr. – De hát miért? Mondd meg, te vámpírpofa!

Megfordultam, és keményem megragadtam Szasa vállát. Ha valami nagyon nem hiányzott nekünk, hát az a vámpír panasza a Nappali Őrségnél, hogy bár ő nem provokálta ki, sértegették és diszkriminatív megjegyzéseket tettek táplálkozási szokásaira...

De ez modem vámpír volt, fiatal, udvarias és fegyelmezett.

– Azért, mert ilyenek a természet törvényei – magyarázta kedvesen. – Mert az emberek folyton és nagy élvezettel zabálják egymást. Többnyire csak képletes értelemben, viszont sokkal kegyetlenebbül és fájdalmasabban, mint a vámpírok és az alakváltók. Nem én választottam a sorsomat, nem én választottam az életmódomat... vagy a halálom módját, ha úgy tetszik. De nem áll szándékomban birkának tettetni magam farkas létemre. És most hagyjanak magunkra minket! Gyengül a Hívás, a lány magához térhet, megrémülhet, és ez a maguk bűne lesz!

– Egyet jegyezz meg! – mondtam hátra sem fordulva.

– Lehet, hogy farkas vagy, de mi meg farkasvadászok.

Már kiléptem a Homályból, magam után vonszolva Alekszandrt, amikor meghallottam az utánam vetett megjegyzést:

– Apámnak volt egy ír farkasvadásza, nagyon jó kutya. Csak nem él sokáig.

Meg kellett ragadnom Alekszandrt a mellkasánál, és nekinyomnom a híd korlátjának, különben visszarontott volna a Homályba.

– De hát ez, de hát... – lázadozott a fiatal őrségbeli.

– Gúnyolódott velünk, provokált, különösen téged – ismertem el. – Nyugodj meg! Jogosan jár el.

– De hát mindjárt megöli azt a gyereklányt!

– Igen, minden bizonnyal – bólintottam. Elővettem a cigarettámat, rágyújtottam. – Tudod, hány ember hal meg Moszkvában egyetlen éjszaka? És a legtöbbjüket egyébként nem Másfélék ölik meg, hanem maguk az emberek.

– De...

– Nem bajban levő szüzeket kereső kóbor lovagok vagyunk – mondtam.

– De mi vagyunk a rendőrség! Őrzünk és védünk!

– Nem, még csak rendőrség sem vagyunk. Bürokraták vagyunk, olyan törvények betartására ügyelünk, amelyek nekünk magunknak sem tetszenek. Kutyák vagyunk, akik a nyájat védik a farkasoktól, de nem harapjuk meg a pásztorokat, akik esténként saslikot sütnek a bárányokból. Nyugodj meg!

Alekszandr hátrált egy lépést, és elszörnyedve nézett rám. Azután megrázta a fejét, és őszinte undorral kijelentette:

– Nem hiszem el. Nem hiszem el, becsületszavamra!

Maga Anton Gorogyeckij... maga a hős, aki annyiszor olyat tett... az órákon meséltek magáról, még oktatófilmeket is vetítettek arról, hogy maga...

– Az oktatófilmekben színészek játszanak – közöltem.

– Az órákon meg legendákat mesélnek.

Mögöttem nesz hallatszott. A levegőben megjelent a lány teste. Egy pillanatig lebegett – majd átrepült a korlát fölött, és a víz felé zuhant.

A következő pillanatban feltűnt a vámpír. Kipirult, élénk volt, és szép. Könnyedén fejet hajtott, mintha elbúcsúzna, megfordult, és hihetetlen tempóban távolodott tőlünk a hídon.

Alattunk alig hallhatóan csobbant a Moszkva folyó hideg, szennyes vize.

Alekszandr üveges szemmel meredt rám.

– Emlékszel, azt mondtam, tudni kell, ugorj-e vagy sem? – kérdeztem.

Alekszandr hallgatott.

– Ez a probléma lényege – magyaráztam. Átköptem a cigarettát a korláton... és utánaugrottam.

A folyó megütött, mintha undorító, nehéz kocsonya lett volna, amely azonnal felolvadt, és jéghideg, őszi vízzé változott. Fejjel lefelé merültem el, kinyitottam a szemem, felpillantottam a vízen átsejlő fényekre. Ha nem nézi meg alaposan az ember, azt hihetné, hogy csillagok.

A lány teste lassan merült alá közvetlenül mellettem. Még csak kettőt tempóztam, amikor valami élesen a fülembe hasított – még egy test merült a vízbe.

– Hülye vagy? – kérdeztem, amikor meggyőződtem róla, hogy Alekszandr befejezte a víz felköhögését. – Minek ugrottál bele, ha nem tudsz úszni?

– De hát maga... maga mondta, hogy...

– Hogy mindig tudnod kell, mit csinálsz – emlékeztettem kíméletlenül. – Hiszen mágus vagy. Másféle. Fénypárti. Neked különösen nagy szégyen hülyeséget csinálni!

Árral szemben oda vonszoltam ki Alekszandrt és a lányt, ahol kevesebben voltak – szerencsére a Másféle képességei megengedik az ilyen mutatványokat. A mocskos rakparton ültünk, egy parkoló közelében, szemben Kolumbusz szörnyűséges szobrával, amelyre Nagy Péter fejét illesztették rá. Péter-Kristóf megvetően nézett el felettünk a maga vasból-bronzból való távlatába.

– A lány... – nyögött fel Szasa.

– Ott fekszik – biccentettem. – Mind a kettőtöket kihúztalak. Köszönöm, remek segítség voltál...

– Él? – kérdezte Szasa reménykedve.

– Nem halott – feleltem megnézve a lány auráját.

– Hogy mi? – Szasa végre normálisan felült, és körülnézett. – Az a mocsok...

– Egészen meg is ölhette volna. De sikerült felbosszantanom, a te segítségeddel. Úgyhogy a lány most nem halott... vámpír lesz.

Két, valahogy komor küllemű ember ment el mellettünk – szolid megjelenésű, öltönyös-nyakkendős férfi és egy testesebb, bikanyakú egyén a kelleténél egy számmal nagyobb öltönyben. Gépiesen megnyitottam a Figyelemelterelés Szféráját, hogy eltakarjam a szerencsétlen lányt, de a vaskos nyak gazdája mégis óvatosan körülnézett, és kezét zakója alá dugta. Ilyen a jó testőr – megérez minket, Másféléket...

– Most mit csináljunk? – kérdezte Szasa.

– Először is szárítkozzunk meg! – mondtam. – Emlékszel az igézetre? Jól van. Másodszor felállunk innen, ez a hely koszos és hideg, még fiatal férfiak vagyunk, semmi szükségünk egy prosztatagyulladásra. Harmadszor én hazamegyek, megfürdöm, és lefekszem aludni.

– És én? – kérdezte halkan Szasa.

– Itt maradsz, és megvárod, hogy a lány magához térjen. Addig hívd a Nappali Őrséget, mondd nekik azt, hogy „hatos számú helyzet, bonyodalom nem volt”! Ha elfelejted a számot, vagy nincs kedved szóba állni a Setétekkel, hívd a mi diszpécserünket. A mobilod működik?

– Megigéztem...

– Okos srác vagy. Amíg a Setétek megjönnek, márpedig nem fognak sietni, beszélj a lánnyal! Magyarázd el neki, hogy megharapta egy vámpír, és hogy most ő is az lesz... illetve lényegében már az. Mondd el a jogait és kötelességeit... Átadod őt a Setéteknek, ők majd találnak neki nevelőt. Például akár ezt a Gyenyiszt. Ennyi, ezzel vége a munkádnak.

Felálltam, megráztam magam. Ruhámból rothadás és olaj szagával kevert gőz szállt fel. Még jó, hogy dzseki van rajtam, egy jó öltönyt mágiával sem lehet megtisztítani a moszkvai víztől...

A Mercedes a gazdájával és annak testőrével már éppen kikanyarodott a parkolóból. Felemeltem a kezem, könnyed parancsot küldtem feléjük. Remoralizálással vagy éppen Teréz Leheletével itt nem boldogulnék...

A Mercedes könnyedén fékezett. Kinyitottam a hátsó ajtót – a kocsi gazdája a vezető mellett ült a középszintű hazai újgazdagok meglepő szokása szerint.

– Menj egyelőre a rakparton! – utasítottam a testőrt. És mielőtt becsuktam volna az ajtót, még odakiáltottam Alekszandrnak: – Egyébként letetted a vizsgát. Holnap térj magadhoz! Én ilyenkor le szoktam inni magam, de te kitalálhatsz magadnak valami mást. Holnapután jelentkezz az operatív osztályon! Fel vagy véve.

Geszer aznap reggel emelkedett hangulatban volt. A megbeszélésen mosolygott, elmondott néhány odaillő, mulatságos, bár eléggé borsos viccet, váratlanul felemelte a következő negyedévi kereteket, játékosan megölelte Olgát, amikor elment mellette, Ignatnak kiírt egy kiküldetést Lvovba „tapasztalatcsere céljából”, bár mindenki nagyon jól tudta, hogy Ignat Lvovból származik, és egyszerűen szeretné meglátogatni a rokonait és barátait.

Beszámolómat Alekszandr növendék vizsgájáról szintén kegyesen fogadta. Egyetlen kérdése szintén várható volt:

– Biztos vagy benne, hogy nem lett volna jobb a kislánynak, ha meghal, mint hogy élő halott legyen? – kérdezte a főnök golyóstollával játszadozva.

– Nem, nem vagyok benne biztos – mondtam becsülettel. – De nem volt lehetőségem megkérdezni tőle, helyette pedig nem akartam dönteni. Végül is a teljes átalakulás bekövetkeztéig még lesz elég ideje viszonylag ép pszichikai állapotban. És ha másképp dönt... Viszont Alekszandr szempontjából rendkívül fontos volt, meg kellett értenie, hogy cselekedeteink nem mindig vezetnek a kívánt eredményre. Biztos vagyok benne, hogy sikerült felfognia.

– Meggyőzően hangzik – bólintott Geszer, és lendületesen aláírta a parancsot Alekszandr állományba vételéről.

Egyszóval aznap Geszernél bármit vagy szinte bármit el lehetett érni. Meg is próbáltam kihasználni ezt, és ott maradtam, amikor a többiek kezdtek szétszéledni.

– Kérdésed van, Anton? – kérdezte Geszer kinyitva notebookját.

– Igen, egy kérdésem, Erasmusszal kapcsolatban.

– Rájöttél, hogyan lehet megnyitni a próféciáját? – érdeklődött Geszer.

– Egyelőre még nem, bár már van valamilyen ötletem. De itt minden mindennel összefügg... Borisz Ignatyjevics, mondja, az a bonszai, amit küldött neki... megmondaná, milyen mágia volt benne?

– Nem – vágott a szavamba Geszer.

Nos, megpróbáltam, nem jött be.

– Én egyébként egyáltalán nem törném a fejem azon a régi prófécián – folytatta Geszer rám sem nézve. – Vagy befulladt, és egyáltalán nem teljesedett be, vagy már régen valóra vált. Sokkal fontosabb lenne megtudnunk azt, amit a fiú mondott.

– Arina az orromnál fogva vezetett... – vallottam be töredelmesen ismét. – De magam sem vagyok biztos benne, hogy volt valami azon a lemezen...

– Az íratlan törvényből kiindulva, mely szerint a bajok mindig bekövetkeznek, volt rajta valami... – sóhajtott fel Geszer, és bezárta a notebookot. – Ülj le, Anton! Beszéljünk! Értem, mi az, ami nyugtalanít.

– Arina próféciája – ismertem be. – Pontosabban a barátnőjéé... Mi van, ha neki van igaza, és a prófécia működésbe lép?

Geszer vállat vont.

– Lehet, hogy igaza van, és a prófécia működni kezd. Lehet, hogy már működött, függetlenül az ő ravaszkodásától; a németek elfoglalták Kis-Oroszországot, a japánok betörtek Szibériába, bolsevikokat akasztottak...

– És a háború hosszú kilenc évig tartott?

– Az első világháború ezerkilencszáztizennégyben tört ki, a polgárháború Oroszországban ezerkilencszázhuszon-háromban ért véget. Számold ki!

– Huszonkettőben ért véget – makacskodtam.

– ó, ezek a történészek! Jakutiában, Kamcsatkán és Csukotkán huszonháromban! – ordította Geszer. – Kivel vitatkozol? Talán ott voltál? Én viszont Bologov kozákjaival meg a sámánjukkal huszonháromban hadakoztam! És azután is még mennyit bajlódtunk a közép-ázsiai banditákkal...

– Nem is ezt vitatatom – mondtam békítőén. – Ha beleszámítjuk a tizennégyes és a huszonkettes évet, az éppen kilenc.

Geszer elgondolkodva fölemelte kezét, és az ujjain kezdett számolni. Majd rám nézett, és elvörösödött.

– Akkor mit vitatkozol?! Minden beteljesedett!

– Nem minden – mondtam komoran. – A lakosság egyharmadára csökken az éhségtől...

– Éhínség a Volga mentén, Kazahsztánban, Kis-Oroszországban... Persze nem egyharmad, de hagyjuk meg a prófétáknak a jogot a tragikus fogalmazásra.

– A többiek feloldódnak a világban...

– Miért, melyik ország nem oldódik fel manapság a világban? – Geszer csodálkozva vonta fel szemöldökét.

– Globalizáció, Anton! Minden feloldódott mindenben. Párizsban kimentem a vécére... a falon tizenkét nyelven voltak feliratok.

– Moszkva elpusztul lángoktól övezve...

– A próféciák mindig képletesen beszélnek – vágott a szavamba Geszer. – A régi Moszkva elpusztult, a Kreml kivételével nem maradt meg belőle semmi... de a Kreml nem Moszkva.

– Meghal az utód, bánatba esik a cár...

Geszer gondolkodott egy pillanatig.

– Éppen ez Arina beavatkozásának következménye – folytatta azután. – Ha nem hazudik, meggyógyította az utódot, és az nem halt meg... természetes halállal... De minden egyéb így vagy úgy beteljesedett. Úgyhogy a vén boszorkánynak egyszerűen elment az esze. Nézzenek oda, szenvedni akar! Elpusztította Oroszországot! Nevetséges! Oroszországot ezer éve mindenki pusztítja, aki nem rest, de az ország áll, és állni is fog!

– Köszönöm – mondtam őszintén, és felálltam. – De azért... valahogy nehéz a lelkem.

– Anton, én sok helyen éltem – szólt Geszer lágyan.

– Tibet... Kína... India... Flandria...

– Nem Hollandia? – kérdeztem.

– Zeeland, Flandria – felelte Geszer. – Igen, ez ma Hollandia. Szóval, Anton, minden országot meg lehet szokni. Nekem Tibet is drága, India is, Flandria is. És persze Oroszország is! De az évek múlásával megérted majd, hogy a legfontosabb a családod, a barátaid, a munkád. Az országok meg... mi mindannyian az emberiség polgárai vagyunk, belőle jöttünk és érte élünk és dolgozunk. Mi Másfélék valamennyien! És ez a legfontosabb. Ne félj az öreg boszorkány ostobaságaitól, rossz hatással volt rá a túlságosan hosszú alvás. Ne keress értelmet Erasmus ócska fakupájában... elvégre még Arinának se kellett, pedig százszor is ellophatta volna tőled, tehát nincs benne semmi értelmes. De az, amit Innokentyij prófétáit... ezt persze elszúrtad. Azt jó lett volna tudni.

Bűntudatosan lehajtottam a fejem.

– Biztosan letöröltél mindent, ami a játék telefonban volt?

– vetette oda hanyagul a kérdést Geszer.

– Igen. Oda is adtam a tudományos részlegnek.

– Nem tudtak semmit kiszedni belőle – sóhajtott Geszer.

– Aprócska mikrocsip van benne, minden át van írva rajta, a korábbi információ nyom nélkül letörlődött... És nem csináltál még egy lemezt?

– Nincs másik lemezem. Hiszen már ellenőrizték...

– Ez baj. – Geszer megint nagyot sóhajtott. – A legértékesebb információ, amit Tajvanon szereztél, az, hogy a Tigris nem egészen az, aminek mi gondoltuk, nem megsemmisíteni igyekszik a prófétákat, hanem prófétálásra ösztönözni. De nálunk máshogyan viselkedett! Ő maga jelentette ki, hogy a prófécia nem hangozhat el. Ez teszi érdekessé a próféciát, és mi nem férhetünk hozzá!

– Én tehetek róla...

– Hagyd ezt! – legyintett Geszer. Valóban nagyon jó hangulatban volt. – Ami volt, elmúlt, spongyát rá! Mára nincs semmilyen feladatom a számodra, foglalkozhatsz a magad dolgával. Na és... jogot kapsz egy hetedik szintű jó beavatkozásra!

– Ha ez már tegnap este meglett volna...

– Akkor megmentetted volna a kislányt, a vámpír pedig új licencet kapott volna. Tudhatod magad is.

Széttártam a karom, és kimentem az irodából.

2. FEJEZET

A FŐNÖKI beosztás legnagyobb előnye, legalábbis egy olyan szervezetnél, mint az Éjszakai Őrség, az, hogy az ember szabadon megtervezheti a napját.

Munkám tulajdonképpen mindig akadt bőven.

Hivatalosan rám tartozott a növendékek felügyelete, az iskolai oktatás ellenőrzése és a járőrök figyelemmel kísérése. Unalmas bürokratanyelven, amely magától kialakul bármely szervezetben, legyen az egy csőgyár könyvelése vagy romantikus-anarchista képzőművészek szövetsége, beosztásom elnevezése ez: „A személyzet felkészítését és továbbképzését felügyelő igazgatóhelyettes”.

Nem tűnik valami megterhelő beosztásnak, igaz? Gyakorlatilag mégsem maradt szabadidőm – persze csak akkor, ha egy szilárd elhatározással nem tolom az asztal sarkára a nagy halom papírt, nem kapcsolom ki a hivatali mobilt, és nem foglalkozom valami egyáltalán nem kötelező dologgal. Ilyenkor csodával határos módon kiderül, hogy az Őrség akármeddig képes működni egyik igazgatóhelyettese nélkül. De elég volt csak visszatérnem a munkámhoz, és cunamiként árasztott el a beszámolók, kérelmek, panaszok, rendelkezések és munkabeosztások tömege.

Gyerekkoromban nem szerettem az iskolát, fiatalon nem szerettem az egyetemet – és mindezt azért, hogy a mágikus rendőrségénél én felügyeljem az oktatást! Vajon ha megmaradok programozónak, vagy építész leszek (szüleim ezt akarták, mert volt a felmenők között valamilyen ismert építész), akkor is utolért volna a pedagógiai munka?

Valószínűleg igen. Az ember, még ha Másféle is, életének csak a formáját változtathatja meg, a tartalmát nem. Egy régi számítógépes játékban a gonosz boszorkánynak az volt a szokása, hogy minden szembejövőtől megkérdezte: „Mi változtathatja meg az ember természetét?” Ezután nagy örömmel megölte beszélgetőtársát. Mivel erre a kérdésre senki nem találta meg a helyes választ...

Bár a természetét nem lehet megváltoztatni, mindig be lehet csapni. Egy időre.

Ezért irodámban néhány percig az asztalomnál ültem, átnéztem a papírokat, és cigarettáztam. Úgy egy évvel ezelőtt Igor az egészséges életmód fanatikus híve lett, és komoly kampányt indított, hogy tiltsák be a dohányzást az Őrség helyiségeiben. Egészében véve mindenki egyetértett vele, még maguk a dohányosok is. De a részleteket illetően megoszlottak a vélemények. Azokban a helyiségekben, ahol nemdohányzók ültek, természetesen senki nem gyújtott rá. A közösségi helyiségekben megengedték a füstölést, ha senki nem tiltakozott ellene. Minden bagós a kijelölt dohányzóban vagy a saját irodájában mérgezte magát a dohánnyal... elvégre a szobák megtisztítása a bagószagtól igazán nem kívánt túl sok mágiát. De Igor makacsul kitartott a maga igaza mellett, szidta a dohányszagot, a civilizált Európával példálózott, arra hivatkozott, hogy szégyenkeznünk kell az onnan érkezett kollégák ellőtt (bár valahogy nem vettem észre, hogy izgatná ez az Európából jött Másféléket, akik itták a vodkát, és cigarettáztak az állófogadásokon, százával vásárolták fel az üzletekben a gyanúsan olcsó, „licenc alapján gyártott” CD-ket és DVD-ket). Az agitáció abban a pillanatban ért véget, amikor Geszer kegyesen végighallgatta az indítványával előhozakodó Igort, majd ezt mondta: „Helyes, pipát és vízipipát kell szívni, nem bűzös cigarettát...” Jobb lett volna, ha Igor időben visszavonulót fúj, de ő indulatosan előadta, hogy a vízipipa, pipa és szivar még rosszabb, mint a cigaretta: „Azok még sokkal büdösebbek!” Geszer elkomorodott, és megérdeklődte: ezután, ha úgy dönt, összpontosítva a fontos problémák megoldásán gondolkodik, fusson ki az utcára a vízipipájával? Majd azt is megkérdezte, nincs-e némi klímabeli különbség Európa (ahol akár decemberben is ki lehet menni az utcára egy szál ingben) és Oroszország között (ahol még Moszkvában sem ritkaság telente a mínusz húsz fok). Ezt követően a téma valahogy magától lekerült a napirendről. Igor egy darabig sértett képpel járkált, tűn-tetőleg kivonult minden helyiségből, ha valaki rágyújtott, majd később az egészséges életmódért folytatott küzdelmet szenvedélyei sorában felváltotta a gyenge mágikus erővel rendelkező Másfélék diszkriminálása elleni harc.

Miután nem számítottam Igor látogatására, zavartalanul dohányoztam, átnézve a felhalmozódott iratokat.

A kezdő Másfélék iskolájának órarendje. Ez ráér.

Az ötödik-negyedik szintű Másfélék továbbképzésnek terve, a képzés célja az erősebb mágusok felderítése. Ez már érdekesebb... figyelmesen átnéztem az iratot, elolvastam a csodálatra méltó mondatot, mely szerint „az erősebb mágusok felderítésére szolgáló, adott tanfolyam célja az erősebb mágusok felderítése”, ettől elkomorodtam, aláírtam a papírokat, és bedobtam őket a „Jóváhagyva” kosárba. A lapok kifakultak és eltűntek, teleportálódtak szerzőjükhöz.

Mi van még?

A járőrök tanfolyamának programja, a téma: „A Nappali Őrség munkatársaival való együttműködés néhány aspektusa »vad« Másfélék felfedezése és elfogása esetén”. A foglalkozások téziseit nagy érdeklődéssel tanulmányoztam át. Az előadásokat Olga készült megtartani, ami már önmagában véve érdekes volt. Na és a téma is mindig életbevágóan fontos és aktuális; közel sem minden Másfélét fedeznek fel az Őrségek munkatársai, elég gyakran megesik, hogy az emberek maguk döbbennek rá mágikus képességeikre... és nem kevés gondot tudnak okozni. Függetlenül attól, hogy Setétek vagy Fénypártiak.

Így naptáramba be is jegyeztem a másnapi előadást, hogy én is elmenjek meghallgatni. Nem felügyelőként, hanem egyszerű hallgatóként. A tanulás mindig jól jön.

Ez meg mi?

Megint Olga?

Mulatságos. Nyilván elfogta valamiféle tanári düh. Előadás a munkatársak számára, a téma: „Az Őrségek tevékenysége technikai jellegű vagy társadalmi katasztrófák körülményei között, különös tekintettel az emberi rendvédelmi szervezetekkel való együttműködésre”. És két megjegyzés. Az első – „a részvétel kívánatos”, vagyis ez csak látszólag szabadon választható előadás, valójában mindenkinek ajánlatos megjelennie. A második – „a meghívott vendég nem Másféle”.

Ez nagyon érdekes!

Az előadás fél órával korábban már megkezdődött... érdekes, miért nem szólt nekem erről sem Olga, sem Geszer?

Úgy döntöttem, mára végeztem a papírmunkával, s felálltam. Vegyük úgy, hogy ez egyszerre az ajánlott előadás meghallgatása is, és szakfelügyelői látogatás is. Valójában a „részvétel kívánatos” megjegyzés szabad kezet adott nekem. Egyszerűen beülni Olga előadására kínos, hivatalos látogatásnak látszott volna. így viszont minden rendben. Tanulni jöttem.

Az előadóterem zsúfolásig telt, és nagyon hülyén éreztem magam. Alighanem mindenki itt volt, az ügyeletesek és Geszer kivételével (neki tényleg nincs mit tanulnia Olgától).

Az összegyűltek harsány hahotája közben léptem be a terembe. Meg is torpantam a küszöbön. De szerencsére nem rajtam nevettek. Az ajtónál egyébként elég sötét is volt, senki nem vett észre.

Olga kis dobogón állt az előadói emelvény mellett, és mosolyogva nézte a termet. Mikor a nevetés elült, folytatta:

– Ekkor azt mondtam: „Frans, miért jobbkezes mind a két kesztyűje?” Ő ránézett Willemre, elvörösödött, és felkiáltott: „Vigyen el az ördög, de hiszen akkor az a te kezed volt!”

A terem fuldoklott a röhögéstől. Hahotázott, kacagott és visított. A történet nyilván nagyon mulatságos volt – de én csak a legvégére értem oda.

Nincs szánalmasabb annál az embernél, aki a vicc végét hallotta csak, és panaszosan könyörög: „Mi volt ez, miről szólt? Mi történt az elején?”

– Mit mondott erre Willem? – kiáltott be valaki a teremből.

Olga a jelek szerint már várta ezt a kérdést, készen állt a felelet:

– Willem zavartan lesütötte a szemét, úgy válaszolt: „Igen, menheer Frans. De nem a kezem volt.”

A teremben megint kitört a viharos nevetés. Talán még nagyobb, mint előzőleg. Felsóhajtottam, nekidőltem a falnak, és vártam.

Vagy két perc kellett, míg helyreállt a rend. Utána Olga, aki nyilván úgy vélte, sikerült kellőképpen felkelteni a hallgatóság érdeklődését, bejelentette:

– És most fogadják vendégünket, Dmitrij Pasztuhov rendőrőrmestert.

Ez egyre érdekesebb lesz! Gondolatban gratuláltam magamnak az ajtónál elfoglalt, láthatatlan stratégiai helyzetemhez, és leguggoltam. Az emelvényre, amelyről Olga tapsolva lejött, zavartan mosolyogva fellépdelt régi, bár futó ismerősöm, Dmitrij Pasztuhov őrmester.

– Jó napot! – köszönt Dmitrij zavartan, de elvben őszintén és barátságosan mosolyogva. – Nagyon örülök, becsületszavamra, hogy meghívtak.

Váratlanul tapsolni kezdtek.

– Én persze nem vagyok sem Frans, sem Willem – folytatta Pasztuhov nekibátorodva. – De a munka az mindig munka marad, bármelyik országban vagy bármelyik korban. Igaz? Úgyhogy kérdezzenek csak, válaszolok... de vegyék figyelembe, hogy őrmester vagyok, nem valami parancsnok...

– És miért volt olyan sokáig szakaszvezető? – szólalt meg a teremből egy fiatal lány a kutatórészlegről.

– Ha tudom, hogy meghívnak ide szerepelni, tábornok lett volna belőlem! – ütötte el tréfával Pasztuhov. Úgy látszik, nemigen akarta lassú karrierjét megvitatni.

Az összegyűltek egyébként barátságos hangulatban voltak. Elsőként Aliser állt fel, és megkérdezte:

– Gyima... szólíthatom egyszerűen Gyimának?

– Hát persze.

– Beszéljük meg a következő helyzetet. A városban valamilyen zavargások folynak, a rendőrség próbálja helyreállítani a rendet. Nincs elég erejük. A tömeg autókat gyújt fel, üzleteket rabol ki, békés járókelőket bántalmaz. És magához, a rendfenntartó alakulat egyszerű szakaszvezetőjéhez odamegy két ember. Az egyik azt mondja, hogy képes lecsillapítani a tömeget, az emberek elszégyellik magukat, és szétszéledve hazamennek. A másik pedig azt mondja, hogy képes ráijeszteni a tömegre, fájdalmat okozni az embereknek, és azok szétszaladva hazamennek. Melyikük segítségét fogadja el?

– Hát amelyik előbb odaér! – felelte Pasztuhov gondolkodás nélkül.

– És ha egyszerre mennek oda? – makacskodott Aliser.

– És csak az egyikük segítségét fogadhatja el?

Pasztuhov tényleg csak egy másodpercig gondolkodott.

– Azét, aki rájuk ijeszt, és fájdalmat okoz nekik. Azt kérdezik, miért?

Nézzék csak! Ismerősöm egész jó szónok. Vagy talán a fellépése előtt Olga stimulálta valahogyan a képességét, hogy kapcsolatot teremtsen a közönséggel?

– Miért? – kérdezte Aliser engedelmesen.

– Hát azért, mert a megszégyenítés csak a gyerekre hat, aki négybetűs szót mázolt a kerítésre – jelentette ki Pasztuhov meggyőződéssel. – Bár már az sem... manapság már a gyerekek sem szégyellik magukat. És ha a zavargók elszégyellték magukat, és hazamentek, hát újra összegyűlnek és randalírozni kezdenek! De ha fájt nekik és féltek, ez eljut az agyukig, a zsigereikig, ez elraktározódik a tudatalattijukban. Annál is inkább, mert kikről is beszélünk?

– Kikről? – ismételte meg Aliser lenyűgözve.

– Olyan személyekről, akik már elkövettek csoportos törvénysértést! – mondta Pasztuhov energikusan hadonászva.

– Tömeges rendbontást, megszegték a gyűléseken és tüntetéseken tanúsítandó magatartás szabályait, megsemmisítették más tulajdonát, banditizmus, rablás, fosztogatás, huligánkodás, testi sértés van a számlájukon... Vagyis egy egész halom bűncselekmény! És sikerülhet-e utóbb mindegyiket megtalálni, letartóztatni és felelősségre vonni azért, amit csinált? Kizárt dolog! Többnyire kiválasztanak vagy egy tucat hangadót, és elrettentésül eltángálják őket, a többiek megússzák egy kis ijedséggel. Úgyhogy jobb megbüntetni őket közvetlenül a jogellenes magatartás megakadályozásának folyamata során. Először is: fájjon csak nekik; másodszor meg: féljenek csak!

Diadalmasan végignézett a termen.

A közönség hallgatott. Gondolkodott. De ez egyáltalán nem az emberi kegyetlenségtől elkeseredett Fénypárti Másfélék elítélő hallgatása volt. Nem. Egyszerűen mindenki hallgatott, és átgondolta a hallottakat. És a jelek szerint hajlamosak voltak egyetérteni az elhangzottakkal.

Nagyjából én is egyetértettem Pasztuhovval.

És ez nem tetszett nekem! De egyetértettem vele.

– Dmitrij, engedjen meg még egy kérdést – kapcsolódott be a beszélgetésbe Olga. – Nem egészen a témához tartozik, de azért... Úszik egy hajó. Egy nagy hajó. Sok utas van a fedélzeten, nagyon sok. A hajófenéken ömlik be a víz. Kevés a mentőcsónak. Segítségre várni... nos, nincs annyi idő. A kapitány tisztában van vele, hogy mindenkit nem lehet megmenteni, de az utasok egyelőre semmit nem tudnak. Mi a teendő?

Pasztuhov a homlokát ráncolta. Azután reménykedve megkérdezte:

– Ez valamiféle teszt, ugye? Járt nálunk egy pszichológus, hasonló kérdéseket tett fel...

– Nem, nem – rázta a fejét Olga. – Ez nem teszt! Egyszerűen egy kérdés. Mit gondol, mit kell tenni egy ilyen helyzetben?

– Hát, valószínűleg a gyerekeket kell berakni a mentőcsónakokba – mondta Pasztuhov kis gondolkodás után.

– És a nőket, ha még beférnek.

Őszintén beszélt, ezt láttam. És az őrmester egyből sokkal rokonszenvesebb lett, mint amikor a fájdalom és a félelem jótékony hatásáról beszélt.

– Még a gyerekek sem férnek be mind – folytatta Olga.

– És egyáltalán nem biztos, hogy felnőttek nélkül megmenekülnek a mentőcsónakokkal. Egyáltalán nem biztos.

Pasztuhov elkomorodott.

– Azokat kell megmenteni, akik megérdemlik... – felelte elgondolkodva. – Hát, valami fontos embereket meg ilyeneket... – Megdörzsölte orrnyergét, majd ellentmondott saját magának. – Nem, ez így nem megy. Ki fogja eldönteni? Hogy ki érdemli meg, és ki nem... ebből olyasmi kerekedne... Én valószínűleg nem csinálnék semmit.

– Semmit? – kérdezett vissza Olga. Kíváncsian, de nem elítélően.

– Semmit – ismételte most már határozottabban Pasztuhov.

– Tudja, persze parancsot adnék a víz kiszivattyúzására, meg hogy valahogyan tömjék be a rést...

– Erre lékponyvát szoktak használni – közölte a teremből valaki, aki járatos volt a tengerészeti ügyükben.

– Lékponyvával – hagyta rá könnyedén Pasztuhov.

– Egyébként meg... játsszanak csak a zenészek, a pincérek szolgálják fel az ételt-italt...

Nyilván nemrégiben látta a Titanicot, gondoltam.

– És ki menekül meg? – folytatta a faggatózást Olga. – Aki tud, az menekül meg – vont vállat Pasztuhov.

– Aki rájön, hogy süllyed a hajó, és hogy kevés a mentőcsónak. így lesz a legtisztességesebb. Azután meg, amikor a többiek is megértik, valamiféle rendet kell csinálni.

– Köszönöm, nagyon értékes vélemény volt – zárta le Olga. – Van még kérdés?

– Dmitrij, vegyünk egy másik helyzetet – mondta valaki a teremből. – Maga egyszerű ember, zsaru... jaj, elnézést. Egyszerű rendőr, aki semmit nem tud a Másfélékről. Éjszaka útjába kerül egy lény, aki minden külső jel szerint vámpírra emlékeztet... vagy mondjuk alakváltóra. Mit tesz?

– Előveszem a pisztolyomat, és megkísérlem feltartóztatni – felelte Pasztuhov.

A hallgatóság mintha csodálkozott volna. Csönd lett. Pasztuhov fészkelődött a helyén.

– Ne gondolják, hogy valami eszement hős vagyok...

– mondta bűntudatosan. – De hát mit gondolhatok? Hogy valami elmebeteg vámpírnak vagy alakváltónak öltözött. Tehát le lehet tartóztatni. Hiszen mit tehetne a pisztollyal szemben? De ha tudom... ahogy én egy keveset tudok magukról... akkor persze nem. Útjára engedem! Végül is azt akarták tudni, hogy reagál egy egyszerű zsaru... vagyis rendőr...

Halkan kinyitottam az ajtót, és kimentem a teremből. Valahogy nem volt kedvemre, ami történt. Határozottan nem tetszett. Mióta szokás az Éjszakai Őrségnél felkészülni az emberi erőszakszervekkel való együttműködésre? Vannak az emberek, és vagyunk mi. Így volt. Mindig. Vagy nem mindig.

Nem, ez határozottan nem tetszett nekem.

– Te is meguntad?

Megfordultam. Oldalt, a falnál Lasz állt és cigarettázott, öklébe rejtve a csikket, mint egy iskolás gyerek.

– Hát te? – jöttem zavarba.

– Mi újat mondhat nekem egy zsaru? – tette fel a költői kérdést Lasz. – Emlékszem, úgy öt éve találkoztam egy rendőrrel, aki fuvolán Vivaldi darabját, „A tengelicé”-t játszotta. Akkor persze elcsodálkoztam.

– Miért ne lehetne egy embernek ez a hobbija? – vontam vállat. – Még ha háromszor is rendőr, ha játszik, hát játszik.

– Igen, de nem télen, hóesésben a posztján állva! – vitatkozott velem Lasz. Pillanatnyi tűnődés után hozzátette:

– Igaz, meg kell mondanom, csapnivalóan játszott. Legfeljebb hármasra.

Megráztam a fejem. Még sosem találkoztam fuvolázó rendőrrel. Egyáltalán, tizedannyi furcsasággal sem találkoztam, mint amennyit Lasz figyelt meg maga körül. Undorító dolgot bőséggel tapasztaltam, de furcsaságokat nem.

– Először is, engem meg sem hívtak az előadásra – kezdtem.

Lasz megértően bólintott, és súgva kijelentette:

– Igen. Én is megsértődtem volna.

– Másodszor pedig, különösnek találom ezt ez egész témát – folytattam, figyelmen kívül hagyva a csipkelődést.

– Mi van, talán holmi kataklizmára készülünk?

– Nincs stabilitás – világosított fel Lasz. – A terroristák megint elfoglalták a repülőgépet.

– Milyen repülőgépet? – kaptam fel a fejem.

Lasz gyanakodva nézett rám. Majd csikkjét elnyomta a zsebhamutartójában, és kezét lengetve szétkergette a füstöt.

– Hagyjuk. Ez csak olyan szólás. Anton, nézz körül! Az emberi világban! Ti mindannyian Hatalmasok vagytok, nagy erejű mágusok, nem érdekel benneteket a hétköznapi élet, rá se néztek. A világ pedig forrong, egyik pénzügyi válság követi a másikat, a valuták összevissza ugrálnak, a fejlett világban megbuknak a kormányok, a fejletlen országokban forradalom követ forradalmat. És közben az ellenségünk ravasz és erős, támadásba lendül...

– Úgy látom, a Nappaliakkal békében megvagyunk – jegyeztem meg. – Zavulon sem tesz több kárt, mint általában...

– Zavulon? Ugyan! – Lasz gúnyosan felnevetett. – Kis pont ő. A mi ellenségünk a Setét fejedelme!

– Az ördög? – akartam tisztázni. – Nincs különösebb okunk feltételezni, hogy létezik... Megkeresztelkedtél?

– Még kérdezed? – Lasz büszkén benyúlt a gallérja alá, és felmutatta csillogó, új kis keresztjét. – Megkeresztelkedtem, meggyóntam, áldoztam... mindent, ami kell!

– Még jó, hogy az utolsó kenetet nem vetted fel... – epéskedtem. – Nos, ettől kezdve a gonosz erőinek befellegzett.

– Ne ironizálj! – szólt rám Lasz sértetten.

Kínosan éreztem magam. Végül is a hit mindenkinek magánügye. Legyen Másféle vagy ember... Lám, Arina is, boszorkány létére hisz!

– Bocsáss meg, nincs igazam – mondtam. – Miután Isten létezésének kérdése elvileg eldönthetetlen...

Lasz pártfogóan megveregette a vállamat.

– Semmi baj, semmi baj. Megértelek. De azt ugye te sem tagadod, hogy a világban egyre nőnek a békés úton megoldhatatlan ellentétek az országok között, növekedik a pénzügyi instabilitás, csődbe mennek a hagyományos gazdasági, politikai és társadalmi modellek?

– Nem tagadom – ismertem be.

– Ilyen körülmények között viszont az Őrségek egyszerűen kötelesek felkészülni az emberállomány védelmére szolgáló intézkedésekre!

Azt hittem, rosszul hallok.

– Ember-micsoda?

– Állomány. Na, szóval a lakosság – fintorgott Lasz.

– Valahogy nem túl udvariasan beszélsz az emberekről – jegyeztem meg.

– Talán nem szolgáltak rá? – csodálkozott Lasz. – Már kétezer éve, hogy az emberek megkapták a jó hírt! És mi változott ezalatt? Háborúk, erőszak, aljasságok, gaztettek!

– Egészében véve mégiscsak van haladás – vitatkoztam vele. – Régebben a háborúkban lemészárolták vagy rabszolgává tették az embereket, a parasztok éhen haltak...

– Most meg a háborúk idején kínozzák, a koncentrációs táborokban gázzal mérgezik, precíziós bombával bombázzák az embereket, legjobb esetben meg gazdaságilag igázzák le az országokat, és jogfosztott szatellitállamokká teszik őket. Ahol meg nincs háború, ott hülyítik és állatként kezelik a sajátjaikat. – Lasz széttárta a karját. – Holmi Dzsingisz kánok, Xerxészek vagy Caligulák alighanem tisztességesebbek voltak. Úgyhogy egyelőre nemigen van miért tisztelni az embereket.

Szép lassan kezdtem felhúzni magam.

– Lasz, mi az Éjszakai Őrség vagyunk. Az embereket védelmezzük, nem megvetjük őket...

Lasz elfintorodott. És hangját elmélyítve mondta:

– Figyelj, Anton... Te... szóval te Legfelső szintű mágus vagy. Főnök meg minden. De beszéljünk most nem hivatalosan, barátilag, rendben?

– Rendben.

– Akkor ne akarj átverni, hogy az embereket védelmezzük – mondta Lasz nyugodtan. – Irányítjuk őket... egy kicsit. És megakadályozzuk a Nappali Őrséget, hogy úgy igazgassák az embereket, ahogy ők helyesnek látják. Miféle védelem ez, ha licenceket osztogatunk emberekre a vámpíroknak? Miféle védelem ez, ha minden általunk végrehajtott jó cselekedet feljogosítja a Setéteket egy rossz cselekedetre? Mi saját magunkat védjük! A gondolkodás-módunkat, kényelmes létünket, hosszú életünket és az emberi problémáktól való mentességünket. Igen, mi jók vagyunk, a Setétek meg rosszak! Ezért mi nem vagyunk hajlandók úgy tekinteni az emberekre, mintha állatok lennének. De nem is tekintjük velünk egyenlőnek őket!

– De igen – mondtam makacsul.

– Csakugyan? – Lasz elnevette magát. – Mikor éltél emberként utoljára, Anton? Úgy, hogy számolgatnod kelljen, mennyi maradt a zsebedben a fizetésig; meg kelljen alázkodnod egy emberi kishivatalnok előtt, mert rossz iratot kaptál; bolyonganod kell a lepusztult rendelőben, a fáradt orvosoktól várva a gyógyulást; álltái két órát egy dugóban, mert az éppen aktuális vezér miatt lezárták fél Moszkvát; húzódtál félre veled szembe száguldó, villogóval és különleges rendszámmal rendelkező kocsi elől?

– Bőven akad Moszkvában olyan ember is, akinek nem kell megszámolnia minden kopejkát, nem alázkodik meg a hivatalnokok előtt... – kezdtem.

– Természetesen, és ők állatnak tekintik a körülöttük élőket – bólintott Lasz. – Azokat, akiknek a kocsiján nincs villogó, a levéltárcájukban meg néhány nagy külföldi bank hitelkártyája. És ha te úgy viselkedsz, mint ezek... és már megbocsáss, pontosan úgy viselkedsz, amikor kiszámítod a valószínűségi vonalakat, néhány percre remoralizálod az utadba akadó pimasz frátereket, az üzletekben a hivatali kártyáddal fizetsz, amely egyáltalán nincs limitálva...

– Miért gondolod, hogy a hivatali kártya nincs limitálva? – lepődtem meg.

– Ellenőriztem – nevette el magát Lasz. – Vagy talán igyekszel kijönni a neked átutalt munkabérből? Számold csak ki kíváncsiságból, és rájössz, hogy már régen kétszer-háromszor annyit költesz, mint amennyit keresel. Az egyetlen limit a saját belső mértéktartásod... az pedig hajlamos a bővülésre. Tehát ha úgy viselkedsz, Anton, mint azok az emberek, akik megszokták, hogy többre értékeljék magukat másoknál, nem is különbözöl tőlük semmiben.

– Én nem hajtok át a piros jelzésen bekapcsolt villogóval!

– ordítottam.

– Természetesen. A Homályban hajtasz át a kereszteződésen, vagy felteszed a kocsidra a Figyelemelterelés Szféráját, ettől mindenki lefékez, anélkül, hogy értené az okát. Miben különbözik a te mágiád a villogótól? Semmiben! Te is egy felsőbbrendű rassz képviselőjének tekinted magad... csak persze több joggal. Te valóban egy felsőbbrendű rassz képviselője vagy. Másféle vagy. Fénypárti Másféle. Ezért jót akarsz az embereknek. De már időtlen idők óta nem az egyszerű emberek életét éled, és már nem is vagy erre képes. Egyetlen napot sem bírnál ki.

– Kibírnám – makacskodtam.

– Ezt te csak hiszed – fintorgott Lasz. – Így hát... Én szeretem az embereket, jót kívánva nekik. De nem idealizálom őket. És ha úgy viselkednek, mint a disznó, úgy is kell hozzájuk viszonyulni. Nem áll szándékomban úgy csinálni, mintha köztem és Vaszja, a házmester közt nem lenne semmi különbség.

– Nincs köztünk semmi különbség, csupán annyi, hogy mi mágikus képességekkel rendelkezünk – mondtam.

– Abszolút semmi más. Ugyanaz az erkölcsünk, az álmaink... és egyáltalán! – Felemeltem a kezem, megérintettem a Homályt, kitapogattam a saját aurámat. – Huszonnégy órára leblokkolva!

– Tökéletesen biztos voltam benne, hogy ezt csinálod – bólintott Lasz. – Nos, hát próbáld ki! Csak kár volt rögtön ekkora lendülettel nekimenni... egy egész napra. Elég lett volna néhány óra.

– A repülőtéren egy órát álltam sorban az útlevél ellenőrzésre várva – közöltem. – Nem volt semmi különös... nem nyavalyogtam.

– Kár, hogy nem kettőt – sóhajtott Lasz. – Akkor most óvatosabb lennél... Na jó, holnap beszélünk.

– Beszélünk – bólintottam.

– Hazavigyelek? – érdeklődött Lasz.

Csak megvetően fújtam egyet, és a kijárathoz indultam.

3.FEJEZET

VAN EGY NAGYON egyszerű módja megtudni, mit érez az életben a vak ember – be kell hunyni a szemünket, és csinálni valamit. Valami megszokottat és egyszerűt. Olyasmit, amit az ember csak úgy megcsinál, oda sem nézve – kivenni egy kanalat az asztalfiókból, rágyújtani, betenni egy lemezt a lejátszóba.

Nem kell több öt percnél, hogy mindent megérts, és örökre megjegyezz.

Humánusabb kísérletet is végezhetünk. Hasunkra kötözünk egy körülbelül tízkilós súlyt, nagy, puha párnával körülvéve. Csakhogy a súlynak feltétlenül törékenynek és olyannak kell lennie, hogy elvesztése elviselhetetlenül fájdalmas legyen. És így járni-kelni legalább egy napig. És ezzel a súllyal aludni...

Még ez sem ad persze teljes illúziót, de valamilyen oknál fogva azok a férfiak, akik átestek ilyen tréningen, egy terhes nőt meglátva úgy ugranak fel a közlekedési eszközökön, mint akit leforráztak.

A mágia persze nem születésünktől fogva adatik meg nekünk (kivéve a lányomat), és nem annyira értékes, mint egy gyermek. A mágia csak kiegészítő kényelmi eszköz az életünkhöz. Mint az a nyomorult „villogó” a drága kocsi tetején... vagy a mentelmi jogot biztosító képviselői igazolvány, amelynek láttán a közlekedésrendészetiek frászt kapnak, és gyűlölködő pillantással szalutálnak a szabálysértőnek. Tényleg nem boldogulok mágia nélkül egyetlen napig?

Bár persze jó lett volna legalább a Figyelemelterelés Szféráját meghagyni. Mint a villogó mágikus megfelelőjét... De belém akaszkodott ez a villogó!

Egyébként értem én, miért térnek vissza folyton a gondolataim ehhez a kék műanyag szerkentyűhöz, amely süvöltve villog a Mercedesek és BMW-k tetején. Azt vettem a fejembe, hogy nappal, bár nem a csúcsforgalom óráiban autózom haza (mellesleg miután Moszkva új polgármestere minden főútvonalon kijelölt egy-egy széles sávot „a tömegközlekedés számára”, a csúcsforgalom Moszkvában kiterjedt az egész napra, sőt az éjszaka egy részére is). A szemközti sávban száguldó hivatalos kocsik kezdtek kínzó irigységet és egyben izzó gyűlöletet kelteni bennem. Megpróbáltam visszaemlékezni, láttam-e akár egyetlen országban is különleges jelzésű kocsikat – leszámítva persze a rendőrségi és a mentőautókat. Csak néhány eset jutott eszembe: egy Londonban, egy pedig vagy Spanyolországban, vagy Olaszországban.

A jobb szélen a záróvonallal elválasztott sáv üres volt. A villogós autók valami miatt nem vették igénybe, pedig azt hihette volna az ember, nekik ugyan nincs félnivalójuk. Az alatt a fél óra alatt, míg a lassan kúszó sorban araszoltam, a lezárt sávon két autóbusz és néhány egészen sötét üvegű és betűjelzés nélküli rendszámtáblájú kocsi húzott el. Az egyikben, egy jókora Lexus terepjáróban, a vezető melletti ablak le volt engedve, a volánnál napbarnított fiatalember, kezében mobiltelefonnal. Az útra gyakorlatilag nem is figyelt. Régebben a rendőri jelentések „kaukázusi nemzetiségűnek” nevezték az ilyeneket, az utóbbi időben a politikailag korrekt „észak-kaukázusi születésű” kifejezés járja, ebből a köznyelvben gyorsan csak a „születésű” maradt meg.

Legalább összefüggő oszlopban haladnának az autóbuszok és taxik a kijelölt sávban, ahogyan az egész világon! Az nem lenne ennyire bántó. Az ember megértené, hogy az idejével fizet az autón közlekedés kényelméért, miközben a tömegközlekedéssel utazók haladhatnak dugók nélkül...

De autóbuszt nem lehetett látni. Ám a sofőrök, leszámítva néhány nagyon is magabiztos „születésűt”, nem hajtottak rá a lezárt sávra.

Rágyújtottam. Majd elnyomtam a cigarettát a hamutartóban, és megpróbáltam jobbra húzódni. Beengedtek, nem túl nagy örömmel, de nyugodtan – a dugó egységbe tömörítette a vezetőket, de még nem sikerült megvadítania őket. Elhagyva a három sorban araszoló négysávnyi autót, komoran rátértem a lezárt sávra, és gázt adtam.

Mit is mondtak, hogy mindenfelé bekamerázták az utakat? Na és, majd postán megjön a büntetés, befizetem... Lendületesen haladtam előre, de azért szemmel tartottam a sebességmérőt, hogy ne lépjem túl a hatvan kilométer per órát. Messze előttem feltűnt a Lexus. Az út mellett komótosan kapirgálta az aszfaltot és a kemény őszi talajt néhány „közép-ázsiai születésű” ember. Minden kapirgálóra jutott három-négy oldalt gondtalanul álldogáló vagy a csillogó kocsik lassan csordogáló folyóját kíváncsian bámuló alak. A vendégmunkások éppen befejezték az aszfalt felbontását a járdán, hogy az új divatnak megfelelően járólappal borítsák. Néhány járókelő lavírozott köztük, az aszfalt még megmaradt szigetkéiről a földkupacokra ugrálva. Egy fiatal anya összpontosítva és ügyetlenül tolta maga előtt a babakocsit, mintha észre sem venné az őt körülvevő őrültekházát. Hirtelen felrémlett előttem, hogy éppen valahol itt, csak hetven évvel ezelőtt, egy ugyanilyen fiatalasszony talicskát tolt a tankcsapdák ásásakor kitermelt földet elhordva – Moszkvához közeledtek a fasiszták. De akkor gyötrelmes munkájának értelmet adott a hősiesség, most viszont a hősiesség válik gyötrelmes és fáradságos vesződséggé.

A vendégmunkásokat elhagytam, maradt a feltúrt járda, amely mellett szürke, komor betonlapok álltak oszlopokba halmozva. Vajon mi gátolta meg, hogy előbb lerakják a lapokat ezen a szakaszon, és csak azután túrják fel a következő részt?

Erre a kérdésre nem volt válasz. Viszont a tönkretett járda végénél, ahol már tisztább volt a környék, az út szélén parkolt a közlekedésrendészet kocsija, és két egérszürke köpenyes legény vígan integetett nekem csíkos botjával. A járda mellé hajtottam, lefékeztem, és leengedtem az ablakot.

– Román Taraszov őrmester! – mutatkozott be élénken a kocsimhoz lépve a fiatal, pirospozsgás rendőr.

– Gorogyeckij közlegény és sofőr – válaszoltam valamiért ugyanolyan élénken, sőt hülyéskedve, és odanyújtottam a forgalmit és a jogosítványomat.

– Szabályt sértünk? – kérdezte az őrmester mosolyogva.

– Úgy van. – Nem vitatkoztam. – Nem bírtam már a dugóban ácsorgást.

– Ez a sáv a tömegközlekedés számára van fenntartva – magyarázta nekem a rendőr, mint valami gyereknek.

– Talán nem látja?

– Látom – ismertem be. – De látom azt a Lexust is, amelyik elment maguk mellett. És egyetlen autóbuszt sem láttam az utolsó negyedórában.

A rendőr kezdett engem unni, de továbbra is mosolygott.

– A Lexus olyan nagy, hogy szinte már autóbusz. – Úgy látszik, viccel akarja elütni a dolgot. – Az meg, hogy nincs a közelben busz... nem jogcím a szabálysértésre.

– Egyetértek, nem jogcím – bólintottam. – Ne de mégis, a Lexust miért nem állították meg?

Az őrmester úgy nézett rám, mint egy őrültre.

– Mi van, nem látta a rendszámát?

– Nem láttam – mondtam. – Mert nem is volt! Egyébként ez is szabálysértés... és az ablakai is az előírásosnál sötétebbek voltak. Egy egész csokor szabálysértés...

– Csokor... – Az őrmester úgy fintorgott, mint akinek a foga fáj. – Megállítottak egyszer a fiúk egy ilyen csokrot... repültek az állásukból, és még szerencséjük is volt, hogy nem állították őket bíróság elé! És azt tudod, hogy jutottam ebbe az állásba?

– Hogy? – csodálkoztam még jobban.

A rendőr szava elakadt. Tekintetében megjelent az óvatosságnak és megvetésnek az a keveréke, amellyel a normális emberek néznek a futóbolondra.

– A közösségi közlekedés részére fenntartott sávban haladás – mondta szárazon. – Háromezer rubel bírság.

– Elismerem – hagytam rá megint. – Írja meg a cédulát!

Most már nagyon óvakodva nézett rám.

– Mintha nagyon sietett volna, Gorogyeckij sofőr...

– Siettem.

– És a kocsija sem... Lexus – csillogtatta éles eszét.

– Milyen igaz! – kiáltottam fel. – Ez Ford.

– Megpróbálhatjuk elrendezni a helyzetet... a feléért... – mondta a rendőr nagyon halkan. – A cédulát megírni sokáig tart...

A nevetési inger kezdett kerülgetni. Valahogy olyan... nagyon éhes volt. Én persze az utolsó tizenhét évben nem úgy éltem, mint a többi ember. De azért még emlékszem egyre-másra.

Azóta, amikor Pasztuhovval a Népgazdasági Kiállításnál találkoztam, semmit sem változtak...

– Tudod mit, Román, írd ki nekem azt a büntetést – mondtam. – Persze szerettem volna pénzt megspórolni, meg az időt sem vesztegetni. De valahogyan utálom ezt. Érted?

Megrándult az arca.

– Azt hiszed, én nem utálom? – suttogta. – Hogy az egyiket még meg se merészeld állítani... a másik meg telesírja a fejedet... hogy a szülei városában minden gyárat bezártak, a nyugdíjuk meg semmire sem elég... hogy körülöttük minden... én meg... – Elakadt a szava, legyintett, és komoran nézett rám. Visszaadta az irataimat. – Tűnj el...

– Na és mi lesz a bírsággal? – kérdeztem.

– Semmi! – Megfordult, és odament a társához.

Utánanéztem. Néha nincs szükség mágiára a remoralizáláshoz. Csak sajnos az ilyen varázslat nem hat sokáig... nem mindenkire és nem mindig...

Lassan visszasoroltam a jobb sávba, és még meghallottam az őrmester társát:

– Na mi van?

– Hát... egy színész, híres, színházban meg filmen játszik... – hazudott ügyetlenül Taraszov. – Hadd menjen...

Leengedtem az ablakot, bepréselődtem egy poros Nissan meg egy ütött-kopott öreg Volga közé, köszönetképpen felvillantottam az elakadásjelzőt. Az órámra néztem.

Semmi vész, fél óra múlva otthon leszek.

Innen gyalog már csak húsz perc lenne, ha egyenesen mennék, az udvarokon átvágva...

Valójában már egy negyedóra múlva otthon voltam, a moszkvai dugók talányos szerkezetében hirtelen átkapcsolódott valami, és a kocsik többé-kevésbé folyamatosan haladtak. Megálltam a ház előtt, a szokott helyen, és arra gondoltam, hogy erre a kényelmes darabka aszfaltra réges-régen igézetet bocsátottam, amely meggátolt másokat abban, hogy oda parkoljanak. Legyek a végsőkig következetes, és állítsam máshova a kocsit? Ostobaság lenne, más úgysem állna be ide.

Ezért úgy döntöttem, a régen alkalmazott mágia nem számít a fogadás megsértésének; kiszálltam, és bezártam a kocsit. Most hazamegyek, ott pedig biztosan nem lesz szükségem a Másféle képességeire...

Megcsörrent a telefonom. Ránéztem a képernyőre: „Drágám, vegyél fekete kenyeret, olajat, tíz tojást és virslit! És a vécépapír is fogytán.”

Szvetlana mindig használja a nagybetűket és az írásjeleket, ha SMS-t ír. Van, aki ezt mulatságosnak találja, van, akit dühít. Nekem tetszik.

Vállat vontam, és elindultam a legközelebbi szupermarket felé, Útkereszteződés a neve. Mint ismeretes, régente az útkereszteződést a gonosz erők, vámpírok, gonosz varázslók találkozóhelyének tekintették, nem véletlenül temették is őket ilyen helyekre, a biztonság kedvéért a mellüket még át is verték nyárfa karóval, amelyre szent könyvekből vett szövegeket aggattak. Alighanem így keletkezhettek az első útjelző táblák...

A jelenlegi szupermarketek, amelyek elég óvatlanok voltak így nevezni magukat, nem örvendenek nagy népszerűségnek Moszkvában – a hangzatos elnevezés hiánya és a vásárlókör vegyes volta miatt. Én mégis mindig otthonosabban éreztem magam ezekben, mint holmi fellengzős elnevezésű, csillogó-villogó csodaboltokban.

Nem kellett messzire mennem, talán csak öt percet. Útközben volt időm keserű gúnnyal végiggondolni, hogy éppen ma, mikor lemondtam a mágia alkalmazásáról, feltétlenül akad valami elintéznivalóm. A fiatal pénztárosnő átver és goromba lesz. A pénztárnál jajveszékelve fogja számolgatni garasait egy nyugdíjas, öreg mama, keservesen sírva rakja vissza a szalagról a kosárba a csirkelábat és a köleskását. Egy tejfölösszájú suhanc olcsó vodkát vagy egy üveg pancsolt bort vesz, és a pénztáros lány (ugyanaz, aki nekem többet számol) úgy tesz, mintha nem venné észre a srác életkorát.

Egészében véve elkerülhetetlenül történik valami aljasság, amelyre megszokott körülmények között felhasználhatnám remoralizációra a rangomnál fogva rendelkezésemre álló enyhe mágikus igézeteket – a Rápirítást vagy akár a Szégyent, helyreállítván az igazságosságot, megtorolva a vétséget.

De most sem állt szándékomban megadni magam. Bebizonyítom mindenkinek, elsősorban saját magamnak, hogy képes vagyok közönséges emberként élni, megőrizvén a méltóságomat, és jobbá tenni magam körül az életet. Megszégyenítem a pénztárosnőt (a fenébe, miért jár az eszemben egyre ez az ismeretlen lány?), fizetek az öregasszony helyett, aki majd áldását küldi utánam, a taknyosnak meg, aki piálni akar, szigorúan rámutatok a kamaszkori alkoholizálás kártékony voltára. Vagyis egészében véve ugyanúgy teszek, mint máskor, csak mágia nélkül.

Hiszen a közlekedési rendőrökkel is sikerült!

Így aztán fogtam egy kosarat, útnak indultam az üzletben (tehát olaj, aha, itt van... a tojás mellette...), és készen álltam mindenre. Virsli... kenyér... a vécépapír a kijárat közelében van, majd ott veszek...

Már a pénztár előtti sorban állva gépiesen lekaptam az állványról egy kerek nyalókát és egy Kinder tojást. Eszembe jutott, hogy az utóbbi hónapokban ezek a hagyományos ajándékok már nem váltják ki Nágyából a korábbi viharos lelkesedést.

Mit tehetnénk? A gyerekek gyorsabban nőnek, mint ahogy mi képesek vagyunk ezt felfogni.

A sorban tényleg volt egy öregasszony. És egy srác is valamilyen palackkal. A pénztárosnő csakugyan fiatalka volt, pimasz kinézetű, ráadásul piercing volt az orrában.

Bensőleg felkészültem.

Az öregasszony kirakott a szalagra egy csirkét és egy csomag kását (mi ez, az előre látás képessége talán még kikapcsolt mágia mellett is működik nálam?), és némiképp váratlanul egy üveg masszandrai kagorát[24]. A továbbiakban pedig a vedlett pénztárcából előkerült egy bankkártya.

– Nem működik a terminálom, csak készpénzzel lehet... – kezdte a pénztárosnő.

– Köteles vagyok tudni, hogy nem működik a terminál?

– indult harcba nyomban az öregasszony.

– Kitettem a táblát... – A pénztárosnő ügyesen összenyalábolta a nagyanyó áruját, felállt, és átvitte a szomszédos szalagra. – Lejla, intézd el soron kívül a nénit...

Az öreganyó zavartan mormolva valamit átment a szomszédos pénztárhoz, végül mégis kibökve egy zavart „köszönöm”-öt a piercinges pénztárosnőnek. A sorok türelmesen várakoztak. Az ifjonc idegeskedett, az órájára nézett, de állt fegyelmezetten. Én a táblát tanulmányoztam: „Elnézést kérünk, bankkártyát ideiglenesen nem tudunk elfogadni.”

Egy építőmunkás külsejű férfi két csomag félkész tésztaételt és egy doboz erős sört vett, majd határozott léptekkel a patikarészleg felé vette az irányt. Kétségem sem volt afelől, hogy vagy kilencvennyolc százalékos alkoholt vesz, vagy galagonyafőzetet, amelynek szesztartalma mellett még kellemes illata is van. Az utána következő srác viszont egyáltalán nem alkoholt vásárolt, hanem valamilyen vitaminokkal dúsított üdítőt „természetes összetevőkkel”. Persze könnyen meglehet, hogy ő is galagonyafőzettel akarja majd hígítani ezt az üdítőt, de úgy döntöttem, nem gondolok rosszat az emberekről. Különben én is nem teljes értékűnek tekintem majd őket.

A lány gyorsan beütötte, amit vásároltam, sőt még egy fáradt kincstári mosolyt is küldött felém, mielőtt a következő vevőhöz fordult volna. Elgondolkodva indultam a kijárat felé.

Egyrészt: Lasznak nincs igaza. Képes vagyok boldogulni mágia nélkül, nem okoz gondot... Másrészt viszont: kiderült, hogy valóban elszoktam ettől, ha egy egyszerű bevásárlás hőstettek előérzetével tölt el...

Erről jut eszembe, mit is mondott Lasz a bankkártyánkról, amire a fizetésünket kapjuk?

A bankautomatához mentem. Elővettem a kártyámat, megforgattam a kezemben. Valamilyen számomra ismeretlen Commonwealth Bank of Australia bocsátotta ki, és ez valahogyan furcsa volt. Talán nincs Oroszországban elég saját bankunk vagy ismert külföldiek leánybankjai?

Bedugtam a kártyát a nyílásba, beütöttem a PIN kódot, így... próbáljuk meg... „Egyenleg lekérdezése”. Információ nincs. Érthető, az automata a Raiffeisené, és az ausztrál Commonwealth banknak sosem láttam automatáját Oroszországban. Nyilván Ausztráliában érdemes ilyet keresni. És Tajvanon, rémlik, hogy láttam is a lógójukat... de eszembe sem jutott ellenőrizni az egyenlegemet.

Érdekes, vajon mi lehet az értelme annak, hogy az Éjszakai Őrség egy olyan bank kártyáját adja a munkatársainak, amely semmilyen tevékenységet nem folytat Oroszországban, és még képviselete sincs?

Nos... például az, hogy ne tudják ellenőrizni az egyenlegüket.

És ez mire jó?

Kiválasztottam a menüből a készpénzfelvételt. Majd azt, hogy „Más összeg”. Elnevettem magam. Másfélének más összeg... A készpénzfelvétel felső határa általában harmincezer rubel.

Beütöttem, hogy 30 500, és megnyomtam a gombot.

Az automata tűnődött egy pillanatig, majd ontani kezdte a bankjegyeket.

Újra beütöttem a PIN kódot, beléptem a készpénzkiadásba. A menüből kiválasztottam a dollárt. Egy pillanatig haboztam, mielőtt beütöttem volna az összeget.

Na nem, ez már őrültség...

„25 000”. Kiadás.

Egy bankautomata egyszerűen nem tud kétszázötven bankót kiadni!

A gép belsejében valami zörgött. A nyíláson kibújt egy kupac százdolláros. Mintha álmodnék, elvettem és zsebre dugtam. Az automata nem kérte másodszor is a kódot – ontotta tovább a bankjegyeket. Álltam, igyekezve eltakarni a bankókkal teli pénzkiadó nyílást a kíváncsi tekintetek elől – az európai tapintat ebben a kérdésben egyelőre még nem vert gyökeret Oroszországban.

Még egy kupac bankjegy.

Bankók zizegése – a gép számolja a következő adagot...

De mit kezdek huszonötezer zöldhasúval? Ezért már új kocsit lehet venni, de minek az nekem?

Tessék, tulajdonképpen ez a válasz.

A Fénypárti Másfélék nem aszkéták, és nem vetik meg az anyagi javakat. Szeretünk csinosan öltözni és jókat enni. Egy új tévé ellen sincs kifogásunk. Vagy egy új kocsi ellen.

De a Setétektől eltérően ez... valahogy kínos nekünk. Mintha az utópisztikus kommunista jelszó jegyében élnénk: „Mindenki képességei szerint, mindenkinek szükségletei szerint.” Csak képességeinket mi magunk ítéljük meg... néha eléggé kritikusan. És ennek következtében csökkentjük szükségleteinket.

Mit tegyünk, hogy a meggyőződéses altruistáknak semmit ne kelljen megtagadniuk önmaguktól? A válasz egyszerű: tanuljanak meg számolni. Emberek, itt vannak a bankkártyáitok. A fizetéseteket (és elhihetitek, a főnökség tudja, mennyiért dolgoztatok meg) átutaljuk a számlátokra... használjátok.

Valószínűleg a miénk a világon az egyetlen olyan szervezet, mindegy, hogy emberi vagy a Másféléké, amelyik igyekszik egyszerű munkatársait azzal átverni, hogy felemeli a járandóságukat.

Pontosabban – nem szab neki felső határt.

Nevetséges...

– Nem túl okos dolog egy Másfélétől, aki korlátozta a képességeit – hallatszott halkan a hátam mögött. – Arra gondolok, dollárral teli zsebbel sétálgatni este Moszkvában.

– Azt hiszem, ekkora summával az esti Londonban vagy New Yorkban sem túl okos dolog sétálni – feleltem hátra sem nézve. – Tudtam, hogy szemmel tartasz, Arina.

A boszorkány halkan elnevette magát. Az utolsó kupac bankjegyet is a zsebembe dugtam, és megfordultam.

Remekül nézett ki. Mint mindig.

– Szándékosan kapcsoltad ki a mágiádat? – kérdezte.

– Hogy engem előcsalj?

– Nem – ismertem be őszintén. – Fogadtam... az egyik társammal.

– Hogy képes vagy-e mágia nélkül élni? Na és? – Arina hangjában leplezetlen kíváncsiság csengett.

– Egy csomó kellemetlen apróság, de lehet így élni.

– Én nem tudnék – sóhajtott fel. – Nyomban rozzant romhalmazzá válnék... Egyébként nem vagy teljesen tisztességes. Blokkoltad a mágiádat, de megőrizted a Másféle egészségét, látszik a mágikus aurád; egyetlen vámpír vagy alakváltó sem merne megtámadni...

– Leblokkoltam, amit tudtam – közöltem komoran.

– Inkább azt mondd meg, mire készülsz!

– Én? – csodálkozott el őszintén Arina. – Hazakísérlek, nehogy bajod essék. Útközben beszélgetünk... Esküszöm, nem okozok bajt! Te sem támadsz meg?

Természetesen fel tudtam volna oldani a magam alkotta mágikus blokkolást. De beletelt volna néhány percbe, és Arina úgyis megérezte volna.

– Míg haza nem érek, nem támadlak meg.

– Nagyszerű! – A boszorkány ennek megörült. – Menjünk lassan, mert sötétedik, és a gonosz erői vadászni indulnak!

Arra gondoltam, hogy Arinát meglátva a gonosz erő, ha csak egy kicsit is járatos a mágiában, a nadrágjába piszkít, de nem adtam hangot ennek a banális gondolatnak. Egymásra mosolyogva kiléptünk a szupermarketből, és az otthonom felé indultunk.

Egyáltalán nem lepett meg, hogy Arina pontosan tudja, hol lakom.

– Nos, mi van a próféciával? – kérdezte hanyagul, amint néhány lépésnyire eltávolodtunk az üzlettől.

– Semmi. Hiszen elloptad a lemezt.

– Jaj, bocsáss meg, elfelejtettem elnézést kérni azért a huligánkodásért – mondta a legkisebb zavar nélkül. – De nem hiszem, hogy a komputer nem őrizte meg a másolatot.

– Geszer sem hitte el – sóhajtottam. – Feltúrta az egész házat, ellenőrizték a komputert, a notebookot... a játékot elvitték...

– Csak ne képmutatóskodj! – fújt nagyot Arina. – Még hogy te nem őrizted meg a másolatot, méghozzá úgy, hogy ne találhassák meg? Például elküldted valahova e-mailben...

– Gondoltam erre – bólintottam. – De az is nagyon egyszerűen nyomon követhető.

– Mindegy, neked mindenképpen megvan az a fájl – mondta Arina mély meggyőződéssel. – Egyébként... ha akarod, egyszerűen visszaadom neked azt a lemezt. Nekem már nem kell.

– Én megsemmisítem, Arina. Vidd el inkább Geszernek, őt érdekli!

– Tetszik, nem tetszik, de semmi kedvem elmenni Geszerhez – tárta szét a karját. – Engem te érdekelsz. És most mit csinálunk?

– Megismétlem: nem hallottam a próféciát! – mondtam ingerülten. – Nem hallottam. És nem is akarom hallani.

Arina hallgatott. Egy darabig valamin gondolkodva jött mellettem. Azután megszólalt:

– Meg kell hallgatnod. Ez fontos, Anton. Hidd el!

– Hogy aztán eljöjjön értem a Tigris? És döntenem kelljen: feltárjam a próféciát az emberek előtt, vagy meghaljak? Hálásan köszönöm. Meghagyom ezt a választást neked.

– Anton, ez az egész sokkal bonyolultabb, mint gondolod.

– Az élet mindig bonyolultabb, mint ahogy képzeljük. Elég volt! Elegem van belőle, érted? Elegem van abból, hogy mások helyett döntsék! Elegem van abból, hogy védjem az Éjszakai Őrséget! Elegem van a jóért vívott harcból! Mindenből elegem van!

Észre sem vettem, hogy megálltam és ordítok; a néhány járókelő nagy ívben kikerült minket. Arina szintén megállt, bánatosan nézett rám.

– Anton, megértelek – mondta aztán. – Engem sem lelkesít az, ami történik. De ezt a próféciát meg kell hallgatnod. És meg is hallgatod.

– És hogyan éred ezt el? – kérdeztem. – Kényszerítesz? Megint megszeged az esküdet?

– Megint? – csodálkozott Arina. – Semmit nem szegtem meg. Nem esküdtem meg arra, hogy nem szedem el a nadrágodat és a lemezt. – Vihogott, de azután elkomolyodott.

– Nem, Anton, nem áll szándékomban visszaélni ideiglenes védtelenségeddel, és rákényszeríteni, hogy hallgasd meg a próféciát. Magadtól megteszed majd.

Elnevettem magam, és meggyorsítottam lépteimet. Arina fürgén a nyomomba eredt.

– Anton! Emlékszel a viccre, hogyan lehet rávenni a macskát, hogy kinyalja a saját fenekét?

– Nem.

– Kár. Bár gyerekeknek való vicc, bemutatja a problémamegoldás különböző megközelítését... Szóval, három nép képviselői csinálják. Az amerikai hipnotizálja a macskát. A francia hosszasan és alaposan beidomítja...

– Szerintem az idomítást kínai csinálja... – feleltem meg sem állva.

– Mindegy. Az orosz viszont bekeni a macska hátsóját csípős mustárral, ettől a macska önként és dalolva kinyalta a saját fenekét. így lesz veled is, Anton; meghallgatod a próféciát, méghozzá önként és dalolva!

– Na és mi lesz a mustár?

– A lányod. A fiú próféciája Nágyára vonatkozik.

– Mi? – fordultam meg.

Arina széttárta a karját.

– Jól hallottad. És ne nézz így rám, nem én tehetek róla... Viszlát, Anton! Ha beszélni akarsz velem a próféciáról, hívj! Hívj egyszerűen a Homályon keresztül! Meghallom.

Meglendítette kezét – felmutatva nekem a Minoszi Gömböt, és eltűnt.

– Nyomorult vén boszorkány! – kiáltottam. – Intrikus! Őrült!

Csak a csend válaszolt.

Nyomorult, vén, őrült intrikus...

Az, persze.

De a mustárt rendesen rám kente. Profi munka volt. Hogy elfelejtettem vécépapírt venni, már csak a liftből kilépve jutott eszembe.

4. FEJEZET

ÚGY LÁTTAM, Szvetlana rögtön megértett mindent, alighogy beléptem az ajtón. De csak késő este, már az ágyban kérdezte meg:

– Blokkoltad a mágiádat?

– Aha. – Nem tagadtam, de megpróbáltam elkerülni a magyarázkodást. – Holnapra elmúlik a blokkolás.

– Látom. Fogadás?

– Fogadás.

Szvetlana letette a könyvet, amelyet már második este olvasott elalvás előtt, és a szemembe nézett. Megfeszültem iróniára számítva, vagy legalábbis arra a kérdésre: „Mi a francnak?”.

– Nehéz volt, Anton? – kérdezte Szvetlana.

– Igen – ismertem be. – Sosem gondoltam, hogy állandóan mágiával intézek valamit... apróságokat, de ezt csinálom...

– Értem.

– Nehéz ezt megérteni – mosolyogtam, hogy valamennyire enyhítsem szavaim élét. – Míg meg nem próbálod, azt hiszed, semmiség...

– Anton, én már négy éve nem használom a mágiát házon kívül.

– Mi? – Felültem az ágyban. – De hát ez butaság!

– Igen, tudom – bólintott Szvetlana.

– De miért?

– Úgy éreztem, megszűnők ember lenni – felelte Szvetlana. – Valahogy teljesen észrevétlenül. Eleinte csodálatosnak látszott: minden megoldható egyetlen mozdulattal, csak arra kell figyelni, fel ne boruljon a jó és rossz egyensúlya... Azután rájöttem, hogy csakis és kizárólag a saját problémáimat oldom meg. Kezdtem nyugtatgatni magamat, hogy nincs ebben semmi rossz. Hogy az Éjszakai Őrség nem képes megsemmisíteni a rosszat... hogy ez egyáltalán nem is a feladata... csak annyit tehetünk, hogy nem engedjük elbukni a jót, hogy minden mást maguknak az embereknek kell kivívniuk... Szóval, te is tudod. Mindaz, amire az ifjú Másféléket tanítják az iskolában... Azok, akik a leglelkesebbek, később belépnek az őrséghez, akik a legjózanabbak, egyszerűen az emberek között élik a Másfélék életét... Azután valahogy olyan lett... – Elakadt, kereste a megfelelő szót.

– Undorító? – kérdeztem mohó kíváncsisággal. Ezt nekem magamnak is fontos lett volna megérteni.

– Kínos – rázta meg a fejét Szvetlana. – Nem undorító. Hiszen mi tényleg igyekszünk jót tenni. De... kínos. Tudod, olyan, mint... valószínűleg így érezhette magát Esztori Rumata[25], mielőtt kardjait megragadva az ajtó felé indult volna, amelyet már-már betörtek az ostromlók...

– Értem – bólintottam.

– Pont azért szeretlek, mert megértesz, és nem kell elmagyaráznom neked, ki az a Rumata – mondta Szvetlana komolyan, de közben mosolygott. – És megértettem, hogy én is úgy végzem, mint ő.

– Velem is megesett már ez – adtam tudtára.

– Te boldogulsz. Férfi vagy, másképp reagálsz. Te végül is leihatod magad, ordítozhatsz Geszerrel. – Megint elmosolyodott. – De én megértettem, hogy elmegy az eszem, és egyik hülyeséget követem el a másik után... És abbahagytam a mágia használatát. Szóval... kivéve az itthonit. Utálok vasalni!

– Miért nem mondtál nekem semmit? – kérdeztem.

– Elfoglalt voltál. A világot mentetted.

– Bocsáss meg! – kértem. Kibírhatatlanul szégyelltem magam. – Bocsáss meg!

– Miért?

– Mert önhitt, vak öszvér vagyok. Hogy nem vettem észre...

– Nem is vehettél észre semmit, nem blokkoltam semmit. Egyszerűen abbahagytam a mágia használatát.

Szvetlana szemébe néztem. Majd a hálószoba ajtajára pillantottam.

– Alszik – mondta Szvetlana.

Azután már nem volt szükségünk semmilyen mágiára.

Késő éjjel az ágyban fekve feleségem szuszogását hallgattam, és a próféciákon gondolkodtam.

Kettő van... és valahogy nem stimmel az egész...

Nem, valójában nem is kettő van. Ebben hibáztam.

Volt egy harmadik is.

A prófécia arról, hogy Szvetlánának lánya születik, aki Abszolút Varázslónő lesz. Határtalan erejű Másféle. Aki megváltoztathatja a Fény és a Setét egyensúlyát... a dolgok teljes létező rendszerét.

Erről csaknem megfeledkeztem. Pedig ez prófécia volt, amely beteljesedett. Ennek érdekében írta át Olga Szvetlana sorsát. Ennek érdekében hozott minket össze Geszer, intrikált, kockáztatott, vállalta a konfliktust Zavulonnal és az Inkvizícióval. A tét rendkívül nagy volt... és hirtelen vége lett volna az egésznek? Zavulon beletörődött a vereségbe?

Ez teljesen elképzelhetetlen...

Vagyis a játéknak még nincs vége. Folytatódik. A prófécia beteljesedett. Nágya Abszolút Varázslónő, de arról, hogy mindez mire vezet, a prófécia nem szól.

Jól van. Jegyezzük meg ezt a tényt, nyilvánvalóan fontos. Nágya az egyik figura a sakktáblán. Talán a legfontosabb... a fehér királynő...

Hogyan tovább?

A fiú, Kesa próféciája. Arina már ismeri – tehát a Tigris eljön érte... Vagy nem jön el? A klasszikus változat szerint a Tigris... igyekszik elpusztítani a prófétát, meggátolva a prófécia elhangzását és megvalósulását. És ez teljes mértékben egybevág azzal, amit a saját szememmel láttam és saját fülemmel hallottam. Az Éjszakai Őrséget megostromolva a Tigris ezt mondta: ,A próféciát senki nem hallhatja meg.”

Így volt? Így volt.

De az öreg kínai mágus véleménye szerint a Tigrisnek egyáltalán nem ez a célja. Az ő feladata ösztönözni a prófétákat, sürgetni őket, hogy hozzák az emberek tudomására próféciájukat, mozgásba hozva őket – így vagy úgy, de változtassák meg az emberi életet, meggátolva ezzel, hogy az emberi hangyaboly fejlődése megrekedjen. Kerek egész változat, és magának Fan Ven-jannak a története támasztja alá. A Ven-jan által meghallott prófécia nyilván valami nagyon rosszat jelentett volna Kína számára – és a próféta kész volt meghalni, hogy megmentse országát. A Tigris megértette ezt, és elment, fölösleges áldozatokra nincs szüksége.

De akkor Kesa esetében miért nem hallhatja meg senki a próféciát? Az valami különleges? Meghaladja az átlagosakat, amelyek szputnyikokat, miniszoknyát vagy rockzenét hoznak a világnak? Ráadásul, ha hihetek Arinának, közvetlen kapcsolatban van a lányommal?

Rejtély.

Nézzük a másik oldalról. Ki a Tigris? Megint csak Ven-jan véleménye szerint, márpedig ő úgy látszik, a mi európai bölcseinknél alaposabban tanulmányozta ezt a kérdést, a Tigris nem egyszerűen megváltozott és a Homály által küldött Másféle, mint a Tükör. A Tigris bonyolultabb jelenség. Ő... nos, mondhatni, ő bizonyos mértékig élő. Élő és értelmes.

Mint a Homály.

Egészében véve ő maga a Homály, a mi szemünkkel is érzékelhető formában.

Kirázott a hideg. „Someone is walking over my grave...”, ahogy az angolok mondják. Valaki végigment a síromon...

Valaki... A Tigris felöltőben!

Homály...

Itt van körülöttem. Hozzáférhető a Másféléknek, és csak alig-alig sejthető az emberek számára. Az Erő forrása... ugyanakkor felhasználója.

Ha hihetek Ven-jannak, él és értelemmel rendelkezik.

Hogy lehetséges ez? Hogyan rendelkezhet értelemmel a semmi? Hét dimenzióból álló Matrjoska baba, az egyik a mi világunk, a többi a hideg pusztaságtól a valóságos világ sápadt másolatáig terjed? Az értelemnek kell legyen valamilyen anyagi hordozója...

Vagy semmi szüksége rá?

Hiszen még azt sem tudjuk, milyen az a mágikus Erő, amelyet használunk. Tudósaink – mintha összeválogatták volna őket, valamennyi rossz mágus, viszont nagy koponya – az egész huszadik század folyamán tanulmányozták ezt a kérdést, és a huszonegyedikben folytatják a munkát. Ha azt mondom, a mieink, nem csupán a Fénypártiakról és nem csupán az oroszokról beszélek. A Másfélék a világon mindenhol próbálták megérteni tulajdon természetüket, szükség esetén bevonva emberi tudósokat is, gondosan adagolt információmorzsákkal látva el a Pentagont és a CIA-t, a KGB-t és a zárt szovjet tudományos kutatóintézeteket. Speciálisan felkészített Másfélék működtek együtt emberi tudósokkal, bemutatva nekik képességeik bizonyos elemeit – túlságosan keveset ahhoz, hogy egyértelműen komolyan vegyék őket, de eleget ahhoz, hogy felkeltsék kíváncsiságukat, és egész milliós költségvetésű laboratóriumok lássanak munkához.

Semmi.

Van az Erő, amelyet érzünk. Minden élő sugározza, a legnagyobb mértékben az ember (a sorban a bálnák, a delfinek, a disznók, a kutyák és a patkányok következnek utána – a majmok az első tízben sincsenek benne). A Másfélék érzik az Erőt, auraként látják, fel tudják becsülni és rögzíteni. No és természetesen felhasználni... magukba gyűjteni. Hogy azután belépve a Homályba vagy csak gondolatban felidézve a képét mágikus tetteket hajtsanak végre...

Hogyan? Teljesen igaza van a kínainak – a Homály, amely nem anyagi természetű, hogyan alakítja át az Erőt, amelyet semmilyen műszer nem mutat ki, teljesen anyagi természetű Tűzgömbbé vagy a fémet, követ is átvágó Hármas Pengévé? A gondolataink, kívánságaink csupán a kapcsolók. Vagy ha számítógépes nyelvet akarunk használni, a parancsok. És az az egész láthatatlan munka, amely lehetővé teszi számunkra, hogy csodát tegyünk, tudatunkon kívül zajlik le, mi nem kontrollálhatjuk. A Homály végzi el. Vagyis a Homály vagy elképzelhetetlen, nem anyagi komputer, amelyet a Másfélék kívánságainak teljesítésére alkottak meg – de akkor felmerül a kérdés, ki alkotta meg és programozta be –, vagy elképzelhetetlen, nem anyagi, értelemmel bíró lény. Szuperlény.

Elvben nincs is itt túl nagy különbség. Energetikai mezőkből álló gép (tegyük fel) vagy éppen ennyire egzotikus szuperértelem. Vajon mindenható-e?

Nem, aligha. Mindenható és mindentudó a meghatározás szerint csak Isten lehet. Sehogyan sem akarom elhinni, hogy Isten, ha létezik, azzal van elfoglalva, hogy egy maroknyi Másféle kívánságait teljesítse. Ez ellentmond a teológiának is, meg a józan észnek is. No és az ismert tényeknek szintén. A Tigris vagy például a Tükör viselkedése nem emlékeztet a mindenek felett való és mindenható isteni akarat megnyilvánulására. Egy nagyon erős és okos lény magatartására igen. Isten magatartására? Nem, a legkevésbé sem.

De mitől fél a legjobban minden eleven lény?

Világos.

A haláltól.

Tehát... tehát a fiú, Kesa próféciája így vagy úgy veszélyt jelent a Homályra nézve. Ezért nem akarta a Tigris, hogy elhangozzék.

Logikus?

Igen.

Tehát ez lesz a kiindulópont.

Nézzük most a másik próféciát. Azt, amelyet réges-régen egy másik, Britanniában élt fiú kiáltott bele egy fa odvába. Azt a próféciát, amely egy fakupába bebörtönözve szunnyad immár csaknem háromszáz éve.

Lehet annak valami köze hozzám?

Vagy talán az Amerikai Egyesült Államok függetlenné válását, a penicillin feltalálását vagy a Titanic katasztrófáját jövendölte meg?

Nem. Az olyan dolgokban, mint a próféciák, nincsenek véletlenek. Ha az én kezembe került, ha sikerült rájönnöm... persze ha valóban sikerült... hogyan lehet meghallgatni...

Ez ugyanannak a láncnak két szeme.

És közöttük a harmadik láncszem, a Nagyezsdáról, az Abszolút Varázslónőről szóló prófécia...

És számomra már nincs kibúvó. Én vagyok az a macska, amelynek a farka tövét bekenték mustárral – és én lenyalom, önként és dalolva.

Mivel a lányom sorsa a tét.

És mivel nagyon nem tetszik nekem az álmom Nágyáról, aki gyűlölködve kiáltja oda nekem: „azután, amit velünk tettél”. És ez nem egyszerűen az idegfeszültség, a megivott alkohol és a tudatalattimból előbukkant dalocska a varázslóinasról. Ez a jövőbe látás... vagy ahogy az emberek mondják, „jósálom”.

Halkan, hogy fel ne ébresszem Szvetlánát, felkeltem. Az ágy áruló módon megnyikordult – megdermedtem, de a feleségem nem ébredt fel. Átmentem a nappaliba, becsuktam a hálószoba ajtaját, és bekapcsoltam egy gyenge fényű zseblámpát.

Egy korszerű háztartásban, hacsak nem a haladás fanatikus ellensége a tulajdonos, nagyon sok információhordozásra alkalmas elektronikus eszköz van, főleg ha valaki kedveli a szerkentyűket. Nálam mindent ellenőriztek. Az asztali számítógépet és a notebookot. Nágya netbookját. Szvetlana gépét. A mobiltelefonokat. Még az ébresztőórát is, amelyiken be lehetett programozni, milyen zenével ébresszen. Az összes flashkártyát. A telefon üzenetrögzítőjét. Még Teddyt, a játék mackót is, amelynek mikrocsipjére Szvetlana ezt a mondatot rögzítette „Szeretlek, Nágyenyka...” Mindent ellenőriztek – folytonosan elnézést kérve. Az MP3-lejátszókról sem feledkeztek meg.

Sok Másféle, különösen a száz éven felüliek, nemigen igazodnak el az elektronikában és általában a korszerű technikában. Geszer ebből a szempontból haladó Másféle, okos fickó, aki igyekszik érteni a dolgokat.

Ezért a rendkívül udvarias házkutatás elvégzésére egészen fiatal srácokat küldött ki hozzám, akik gyengécske mágusok ugyan, viszont nagyon jól tudják, hol lehet egy mikrocsip a prófécia hangfelvételével.

A fiúk mindent ellenőriztek, és nem találtak semmit.

Pedig olyan speciális műszereik voltak, amilyet csak filmeken láttam, ezek még messziről is érzékelnek minden memóriakártyát, még ha nincs is kapcsolatban semmilyen készülékkel. Köszönetét mondtam nekik – megtaláltak a lakásban néhány rég elveszett flopit.

De a próféciát nem fedezték fel.

Természetesen. Nem elterjedt hordozóra készítettem a másolatot, nem vagyok hülye.

A tálalószekrény fiókjából, ahol mindenféle elektronikus limlom hányódott, elővettem egy ócska Sony gyártmányú minidiszklejátszót. Ez az elektronikai fejlődés zsákutcájának bizonyult, manapság legfeljebb a különösen nagy feltűnési viszketegségben szenvedő (vagy különösen takarékos) polgárok használnak ilyet. Az akkumulátora már régen kimerült.

De volt egy külön csatlakoztatható elemtartó, ebbe bele is tettem az elemet, azután a tartót belecsavaroztam a lejátszóba (meg kell adni, megbízható csavarmenet volt, nem holmi bajonettzár), és megnyomtam a lejátszás gombját.

A fülhallgatóban megszólalt Viszockij[26] rekedt hangja:

Sűrű erdő, zúgó vadon,

Szörnyű vad, gyilok és gyász.

Karmos vadak kóborolnak,

Arra jársz – kitör a frász.

Bömböl, üvölt, sír és rí sok halott rabló,

Arra még a madár is csak ragadozó.

Ó, borzalom!

Elvarázsolt mocsarakban

Kísértetek bolyganak –

Csípnek, rúgnak, csiklandoznak,

A mélybe lerántanak.

Járj bár gyalog, ülj lóháton –

Megkopasztanak.

Hát még a manók – ha nem vigyázol, megnyúznak!

Ó, borzalom!

Paraszt, kupec vagy katona

Ha ide betéved,

Bármiért jött e vad vadonba,

Részeg volt vagy eltévedt,

Nyoma veszett mindahánynak – a föld nyelte el.

Okkal tűnt el, vagy ok nélkül, az már egyre megy.

Nem feltétlenül kellett volna meghallgatnom a dalt, de én végighallgattam. Az utolsó versszakig:

Mostanában vénemberek

Regélnek régi mesét:

Az erdei szörnyetegek Egymást tépték szerteszét.

Véget ért a borzalom, nincs már vérontás,

Járhatsz az erdőn bátran, járhat bárki más,

Nincs borzalom!

Ekkor megnyomtam a stop gombot. Lopva körülnéztem. A háló és a gyerekszoba ajtaja is csukva volt. A Homályt persze most nem tudtam ellenőrizni, de az otthonunk olyan erős védő igézetekkel volt körülvéve, hogy még Geszernek és Zavulonnak együtt is órákba telt volna, hogy áttörjék. Ezek az igézetek a rangom szerint járták nekem... na és mert itt él Nágya.

Meg akarom hallgatni a próféciát?

Most már biztosan tudom, hogy létezik, Arina kereken kimondta. Már nincs értelme abban reménykedni, hogy Kesa nem nyomta meg a játék telefon gombját. És abban sincs értelme reménykedni, hogy a prófécia az olajárra vagy az elnökválasztás eredményére vonatkozik...

Felsóhajtottam, lehunytam a szemem, és megnyomtam a gombot.

Csönd. Recsegés, mintha valami régi hanglemez szólna.

– Maga Anton Gorogyeckij, Legfelső szintű Fénypárti mágus... – mondta halkan egy gyerekhang. A lejátszót szorongató kezem remegett; most nem egyszerűen mászkáltak a síromon, hanem kánkánt jártak rajta... – Maga... maga mindannyiunkat elenged...

Elengedem? Ez mit jelent?

– Eljön a Tigris, eljön a Tigris, eljön a Tigris. – Kesa hirtelen gyorsan, levegő után kapkodva kezdett beszélni.

– Eljön érted a Tigris, a Tigris élni akar... A Homály elszunnyad... kevés, kevés, kevés az Erő... a próféciát várják... hosszú, hosszú, hosszú idő... Nágya Gorogyeckaja! Nágya megteheti! Nágya megteheti...

Felugrottam, amikor a sietős mormolást a lányom neve szakította meg.

– Nullával nem lehet osztani, nullával nem lehet osztani...

– Ez a mondat egy kitűnő tanuló lázálmára hasonlított.

– Nullával szorozni, az nulla, nullával szorozni... Öld meg a Tigrist! Megölöd a Tigrist, megölöd a Homályt! Megölöd a Tigrist, megölöd a Homályt! Megölöd a Tig...

A felvétel véget ért. A játék telefonban aprócska lemez volt.

Néhány másodpercnyi csönd után megint Viszockij énekelt:

Furcsa ország, sok a zavar,

Nem tudhatod, hol vagy, éppen merre jársz,

Ha nem vigyázol, eltévedhetsz hamar.

Mi történhet itt – a hideg kiráz.

Ugrani kéne – itt a szakadék.

Elgyávulsz nyomban? Ugrasz merészen?

Hé! Rajta! Ez így derék!

Lásd, ez itt a lényeg...

Levettem a fülhallgatót, kikapcsoltam a lejátszót, és visszadobtam a fiókba.

Tulajdonképpen sok minden érthető volt.

„Eljön a Tigris, eljön érted a Tigris...” Nem igényel kommentárt.

„A Homály elszunnyad... kevés, kevés, kevés az Erő... a próféciát várják... hosszú, hosszú, hosszú idő...” A Homálynak kevés az Ereje? Ez valahogy furcsa. Talán kevés a fájdalom és az öröm a világban? Jó... tegyük fel. A próféciát várják... Milyen próféciáról van szó? Arról, amelyet Ven-jan nem mondott el? Arról, amelyet Arina „lefékezett”? Lehetséges.

Magam elé képzeltem az érzéseknek azt az áradatát, amelyet Oroszország... vagy Kína pusztulása váltana ki, és nem is egyetlen pillanatban, hanem hosszú évekig, évtizedekig. Ez valamiféle őrület. Bele lehet fulladni. A világ enélkül sem tökéletes, tele van konfliktusokkal, helyi háborúk és globális válságok tépázzák. De még ha az egész Földön beköszöntene is a béke és a jólét, az ember olyan szerzet, hogy mindig talál magának okot a szenvedésre!

Jól van, tegyük fel. A Homálynak kevés a rendelkezésére álló Erő. Tekintsük ezt ténynek.

„Nágya megteheti... Nullával nem lehet osztani, nullával nem lehet osztani... Nullával szorozni, az nulla...” Azt hiszem, itt is értem, miről van szó. Nágya – Nullás Varázslónő. Abszolút. Erejének elméletileg nincs korlátja. Persze nem nagyon tud vele bánni... de majd megtanulja.

Mit jelent, hogy „nullával nem lehet osztani”? Nem matematikai értelemben, hanem az adott esetben? És mit jelent, hogy „nullával szorozni, az nulla”?

Ismét a háló és a gyerekszoba csukott ajtajára néztem. Kiosontam az előszobába, és bűnözőnek érezve magam levettem a polcról egy csomag cigarettát és az öngyújtót. Otthon nem gyújtok rá, még az erkélyen sem... de most tudtam, hogy szükségem van rá. Vállamra terítettem a dzsekimet, kimentem az erkélyre, szorosan becsuktam magam mögött az ajtót. Rágyújtottam, füstfelhőcskét engedtem fel az éjszakai égre...

Kik azok a Másfélék?

Értelmes lények, akik képesek használni az Erőt.

A Homály és a Tigris mint a Homály megtestesülése szintén értelmes lény, aki képes használni az Erőt.

Más a természete – de szintén értelmes lény...

Ki a legerősebb Másféle?

Nágya a legerősebb. Nullás Varázslónő.

És a Homály is nullás.

Itt alkalmazhatatlan az „erősebb” vagy „gyengébb” fogalom. Még a Hatalmasoknál is, akiknek erejét ép ésszel nem lehet felmérni, van különbség az Erő szintjében, ezért az győz, aki ravaszabb igézeteket talál ki, gyorsabban alkalmazza őket, váratlan helyen csap le. De a Homály és Nágya ereje egyforma. A Homály rendelkezésére áll minden belé áramló energia. És Nágya, valamilyen elképesztő módon, szintén képes a világ minden Ereje felett rendelkezni.

Megsemmisítheti-e a Homály Nágyát?

Megsemmisítheti-e Nágya a Homályt?

Ez a kérdés lényege.

A prófécia szavai szerint Nágya képes rá.

„Megölöd a Tigrist – megölöd a Homályt.”

Nullával nem lehet osztani – a Homály nem képes megsemmisíteni Nágyát. Ez mintha fizikailag lenne lehetetlen. És ennek nagyon örülök!

„Nullával szorozni – az nulla.”

Ez mit jelent? Nágya képes megsemmisíteni a Homályt? De mi történik ekkor vele magával? Ő is elpusztul? Vagy elveszti mágikus képességeit?

Nem akarom, hogy ez történjen a lányommal!

Összeállt a kirakós játék. Nem teszem közhírré a próféciát. A felvételt pedig megsemmisítem.

Na és a Tigris?

Nem jön el értem. Nem áll érdekében, neki csak az kell, hogy a próféciát ne osszák meg az emberekkel. Ezt ő maga mondta. Márpedig én nem adom ki senkinek, és ezt neki meg kell értenie. Arináért nem kezeskedhetem, de vele számoljon el a Tigris...

Végigszívtam a cigarettát, és a csikket kulturálatlan módon ledobtam. Követtem hullását a hatodik emeletről – aprócska tüzes pont hasított végig a sötétségen, és eltűnt az utcai lámpa fénykörében.

Egyenesen az ott álló ember lába előtt...

A korlátba kapaszkodva meredtem lefelé. A világos köpenyes fiatalemberre. A felfelé, rám bámuló Tigrisre.

A Tigris felemelte kezét, intett nekem – talán üdvözölve, talán búcsúzva. Majd megfordult, és eltűnt a sötétben.

Elővettem még egy cigarettát. Majd visszadugtam a csomagba. Visszamentem az erkélyről a lakásba, felakasztottam a dzsekit a helyére, a fürdőszobában kiöblítettem a számat, hogy ne legyen dohánybűzöm, s halkan visszaosontam a hálószobába. Szvetlana aludt. Lefeküdtem, és én is elaludtam – könnyen és tökéletesen nyugodtan.

5.FEJEZET

AZOK A MISZTIKUS erők, amelyek a moszkvai utak közlekedéséért felelősek (és ezek az erők szerintem bármilyen Tigrisnél rejtélyesebbek) reggel kegyesek voltak hozzám. Könnyedén kijutottam a hármas számú körgyűrűre, azon pedig élénken haladt a kocsisor. Természetesen abban az irányban, amerre én haladtam, a szemközti sávokban alig vánszorogtak a kocsik – de ez már csak így van elrendezve.

Beálltam a bal sávba, és bekapcsoltam a rádiót. Először egy fülhasogató dallal örvendeztettek meg, amelynek refrénje így szólt: „Fejem üres, mint egy fazék, a kiskorú lány hülye szegény.” A másik adón egy ellenzéki politikus keresetlen szavakkal szidalmazta a hatóságokat azt állítva, hogy az országban nincs szólásszabadság. Lényegében bármely fejlett sajtószabadsággal rendelkező országban ez a politikus rögtön az adás befejezése után bírósági idézést kapott volna rágalmazás, hitelrontás és inszinuáció miatt. Ezért továbbvándoroltam a moszkvai éterben, és egy olyan adónál állapodtam meg, amelyik külföldi könnyűzenét sugárzott.

– Halkítsd le, Anton! – kérték a hátam mögött.

A visszapillantó tükörbe sandítottam. Hát igen, a mesterségbeli tudás nem függ az életkortól. Mozgó, védett kocsiba teleportálni magát, ráadásul ilyen észrevétlenül...

– Nem hívtalak, Arina.

– De meghallgattad a próféciát – mondta a boszorkány meggyőződéssel.

– Természetesen. Jó a rábeszélőképességed.

– Na és mi van?

– Na és nincs semmi.

Arina hallgatott. Majd behízelgően megkérdezte:

– Érted, miről szól a prófécia? A lányod képes megsemmisíteni a Tigrist.

– És a Homályt – mondtam. – Ragyogó perspektíva.

Arina dühösen megrázta a fejét.

– Anton! Kapj észbe! Tudsz arról a próféciáról, amelyet megpróbáltam megakadályozni...

– Én azt tudom, hogy ha valamilyen csoda folytán sikerülne megsemmisíteni a Homályt – mondtam az utat figyelve akkor minden Erőnk semmivé válna. Elfolyna a semmibe, vagy itt maradna ebben a világban... mindegy. De mi nem lennénk többé képesek... gyógyítani az embereket, védelmezni őket...

– Mert most olyan sokszor gyógyítjuk és védelmezzük őket... – jegyezte meg Arina. Nem epésen, inkább szomorúan.

– Ahogyan tudjuk – vontam vállat. – Volt Setéiként, a boszorkányok fejeként nem furcsa, hogy te vádolod ezzel az Éjszakai Őrséget?

– Hát igen, én vagyok a hírhedt gonosz boszorkány – kuncogott Arina. – Legkisebb királyfiakat ettem vacsorára, királylányokat változtattam békává...

– Ezt nem állítom – mondtam higgadtan. – Még azt is kész vagyok elhinni, hogy megetetted-megitattad, saját kezűleg megfürdetted a derék vitézeket, és a gonosz elleni harcra buzdítottad őket.

Arina váratlanul elnevette magát.

– Igazad van! Ez is megesett néhányszor...

– De mint minden boszorkány, tettél jót is, rosszat is – folytattam. – Válogatás nélkül. Én mégis inkább igyekszem a jóhoz tartani magam. Úgyhogy fölösleges... szemrehányást tenni nekem.

– Nem teszek szemrehányást – mondta Arina váratlanul szelíden. – De hallottad a próféciát? A Homálynak kevés az Ereje. Az Erőt az emberi érzelmek adják. Úgy látszik, túlságosan nyugalmassá vált az élet...

– De mennyire nyugalmas! – kiáltottam fel. – Nincs nap, hogy valahol ne lenne háború. A szexszel is minden rendben a világban. A fogyasztói társadalom fogyaszt, a harmadik világ hadakozik, hajók süllyednek el, tájfunok tombolnak, erőművek robbannak fel... van itt érzelem bőségesen. Hollywood is igyekszik, nehogy látnivaló nélkül maradjanak az emberek.

– Úgy látszik, ez kevés – makacskodott Arina. – Úgy látszik, nem úgy működik, ahogyan a Homálynak tetszik. Nagy megrázkódtatásokra van szükség. Birodalmak bukására, tömegmészárlásokra, holokausztokra és apokalipszisekre...

– És mi hogy jövünk ehhez?

– Hajói értem, Fan Ven-jan megtagadta, hogy elmondja a próféciát, amely elpusztította volna Kínát mint egységes államot – mondta. – Én valami hasonlót csináltam az Oroszországról szóló próféciával. Sajnos nem volt elég eszem ahhoz – hangjában őszinte bánat csengett –, hogy meghaljak, és megállítsam a próféciát. Csak késleltettem. De a Homálynak Erő kell. És meg is kapja... amikor elpusztul az országunk...

– Ez a te véleményed – szögeztem le. – Én úgy vélem, az ilyen események nem... nevezzük így: misztikus jellegű okok miatt történnek. Tudod, ez nem a miniszoknya feltalálása! Geszer úgy véli, hogy valóban megváltoztattad a próféciát, és az abban foglaltak már megtörténtek, csak enyhébb formában. A forradalmak, a megszállások...

– Szeretnék egyetérteni a vén intrikus véleményével – mondta Arina. – De hol a garancia?

– És hol a garancia, hogy Nágya képes elpusztítani a Tigrist? – kérdeztem. – Egy harmadikos fiú összefüggéstelen kijelentései? Nagyon meggyőző! És mi történik, ha elpusztul a Homály? Egyszerűen eltűnik a mágia? Vagy az élet az egész földön? Vagy az értelem? Te érted, hogyan épül fel ez az egész? Mert én nem! És van egy régi programozói törvény: „Ha működik, ne nyúlj hozzá!”

Arina hallgatott.

– És egyáltalán miért határoztad el, hogy a Homály ellenség? – folytattam. – És hogy valamilyen módon kapcsolódik a próféciák megvalósulásához? Nem keverd a szezont a fazonnal! Tegyük fel, kapja magát a lányom, és megsemmisíti a Tigrist. És vele együtt a Homályt is. Eltűnik a mágia. És a próféciák... ahogy voltak, maradnak is. Megvalósulnak. Érted? És akkor mi van? Még azt a keveset sem tudjuk megtenni, amit addig tudtunk! Mert hétköznapi emberré váltunk!

– Szeretnék hinni Geszernek – mondta Arina. – És neked is. De ha nekem van igazam? Mi van a szavaid mélyén, Anton? Őszinte aggodalom az emberekért? A világért, az országunkért, a szeretteidért? Vagy a maga különleges, érdekes és kényelmes életét élő varázsló félelme? A félelem, hogy elveszted különleges voltodat, és olyan leszel, mint a többiek!

– Szeretnélek emlékeztetni – nem álltam meg szó nélkül –, hogy ha te veszted el a különleges képességeidet, rozzant vénasszonnyá változol. Vagy porrá hullasz szét.

– Igen – válaszolta halkan. – Igazad van. De ez nem tartozik ide. Kész vagyok megfizetni ezt az árat.

– Én nem! És főleg nem akarok mások helyett dönteni. Szveta helyett. Nágya helyett. Kesa helyett. Minden Másféle helyett, aki van és lesz.

– Pedig muszáj, Anton – mondta Arina alig érzékelhető fenyegetéssel a hangjában.

– Gondolod? – kérdeztem. – Mit csinálsz? Elmondod a próféciát az embereknek? Abban nincs szó arról, hogy a Tigris elpusztul. Csak közli, hogy Nágya meg tudja ölni a Tigrist. Őt akarod kényszeríteni? Nem lesz egyszerű. És még csak nem is azért, mert rajtam és Szvetlánán kell ehhez átgázolnod... Azt nem tudom, én mit tennék, de Szveta csomót kötne rád. Szveta anya. Érted? De még Nágyát is rá kellene beszélned. A félelem nem segít győzelemre ilyen összecsapásokban. Nágya különben sem ölné meg a Tigrist. Tudod, nagyon szereti az állatkákat.

– Az állatkákat... – Arina keserűen elnevette magát. – Na igen... Majd kitalálok valamit.

– Elmondhatod a próféciát az embereknek – ajánlottam nagylelkűen. – Ahogy neked tetszik. Nincs benne semmi elkerülhetetlen. Csak azt éred el, hogy eljön érted a Tigris, és kész.

– Majd kitalálok valamit – ismételte meg makacsul Arina.

– Például... Állj meg, hova mész?

– Hogyhogy hova? – játszottam meg a csodálkozót.

– A munkahelyemre. Már itt is vagyunk, csak bekanyarodom a kapun...

Valami csattant mögöttem – Arina eltűnt. Az Éjszakai Őrség hivatalát olyan mennyiségű mágikus akadály veszi körül, hogy a kapun belül Arina könnyen végleg ott maradhatott volna – minden bölcsessége és a Minoszi Gömb ereje ellenére is.

Kárörvendően elnevettem magam, és leparkoltam a szokott helyen. És felfedeztem, hogy szolgálati terepjárónkba szállnak be a fiúk – Szemjon, Lasz, Aliser. Furcsa összetétel! Kiszállva a kocsiból odaintettem nekik.

– Hova készültök?

Szemjon habozott egy pillanatig, majd válaszolt:

– Megint akadt egy Schuchartunk[27]... Velünk tartasz?

– Milyen szintű? – kérdeztem.

– Negyedik szint. Nagyon felszívta magát a srác.

Egyből kirepült a fejemből a saját démonaival küszködő Arina meg a világ összes próféciája. Ha valakire rájön a schuchartkodás, az nagy baj. Nagyon nagy. Tudom, velem is megesett egyszer valami hasonló. Mint tegnap este kiderült, megtörténhetett volna Szvetlánával is...

És ha a srác valóban alaposan felszívta magát...

– Menjünk! – mondtam bemászva a kocsiba. A volánnál ülő Lasz merően rám bámult. – Igen, köszönöm, hogy emlékeztetsz. – Lehunytam a szemem, és kezdtem levenni a blokkolást mágikus képességeimről. – Vedd figyelembe, kényszer-helyzet van! Úgy vélem, bebizonyítottam, hogy igazam van.

Lasz nem vitatkozott. Repülőrajttal indított.

A Luzsnyiki mellett csönd honolt. Én szálltam ki elsőként a kocsiból, és körülnéztem. Igen... a helyzet rossz. A stadion kapuihoz vezető feljárókon szétszórt szemét mennyiségéből ítélve nagy tömeg haladt itt át. A bejáratok körül látható rendőrök létszáma is erre vallott.

De csönd volt.

– Mi történik itt? – kérdeztem Alisért. – Sportversenyhez korai az idő.

– Koncert – közölte röviden Lasz.

– Hála istennek, hogy nem futball! – mormoltam. – És melyik együttes? És miért délelőtt lépnek föl, matiné gyerekeknek?

– Majdnem. Ifjú előadók országos versenyének döntője. Mindenféle rockegyüttesek Permből és Jekatyerinburgból, különböző műfajú előadók Kalugából és Sziktivkarból, népi énekegyüttesek az Urálból...

– Na itt nem lehet túl sok néző – vontam vállat. – Bár ne legyél ilyen szkeptikus, Jekatyerinburgból egy sor remek együttes került ki...

– Valakinek az az ötlete támadt, hogy gondoskodik közönségről a művészeknek. Iskolásokat hajtottak ki... legalább húszezren vannak. Na meg katonákat, kulturális program címén; legalább tízezer ember.

– A francba! – Sietni kezdtem. – Aliser, felveszem a kapcsolatot a fiúval, biztosítsd a belépést, és gondoskodj az együttműködésről a Nappali őrséggel! Lasz, te az iskolások közt ügyelsz, ha bármi történne: mindenkit kikapcsolsz magad körül a Morpheusszal. Szemjon... te biztosíts, rendben?

– Kapcsolat alig van... – fintorgott Aliser. – Valentyin Loktyev, huszonöt éves, negyedik szint, nem specializálódott, öt éve a mi iskolánkban tanult, az Őrséghez nem lépettbe...

Tudatomon átsuhant az Aliser átküldte kép – fiatal srác, az orra kissé ferde, arca éles vonású, kissé durva, de karakteres, és belső erőt sugároz.

– Talán sportoló? – kérdeztem. – Úgy rémlik, emlékszem rá, láttam néhányszor az iskolában, amikor előadást tartottam...

– Sportoló! – nevette el magát Aliser. – Sakkozik! Az, hogy ferde az orra, gyerek-meg kamaszkori verekedések nyoma. Külvárosi srác, az egyik zűrzavaros viszonyairól hírhedt kerületben nőtt fel.

– Világos – mondtam.

Már odaértünk a bejárathoz, és tekintetemmel megkerestem a tömegben a Nappali Őrség munkatársát – fiatal vámpír volt, szándékosan tarkán, kihívóan öltözve. Első pillantásra az én Schuchartom kortársa lehetett, huszonöt év körüli. A vámpír a bejáratnál állt a fémkorlátnak dőlve, és egy tábla vérkoncentrátumot rágcsált.

– Helló, Gorogyeckij!– azonosított hibátlanul. A vámpírok körében bizonyos tekintéllyel rendelkezem. Még csak azt sem mondhatom, hogy rossz a hírem. Olyan... vegyes.

Mindenesetre valamennyien ismernek.

– Anton Gorogyeckij, Éjszakai Őrség. – Mégis jobbnak találtam hivatalosan bemutatkozni, nem fogadva el a kötetlenebb hangnemet. – Mi történik itt?

A vámpír nem fogadta el hűvös stílusomat.

– Csak ami maguknál, Fénypártiaknál szokott. A srác az általános jót és igazságosságot akarja. És ahogy lenni szokott: azonnal és egy csapásra. A tribünön ül, B szektor, legfelül, és pumpálja ki az Erőt a körülötte lévőkből.

– Maguknál, Setéteknél is akadnak érdekes esetek – vetettem oda. – Megszomjaznak egy kis friss vérre... és irány az éjszakai utca.

A vámpír megnyalta az ajkát. De továbbra is mosolygott.

– Ne is mondja, Anton. A mai fiatalok fegyelmezetlenek, anarchikus beállítottságúak. Küszködünk velük, nevelgetjük... ijesztgetjük őket... többek között a maga nevével. Jön úgymond Gorogyeckij, és megsemmisít...

Felfogtam, hogy ebben a szóbeli párbajban reménytelenül alulmaradok. Ezért úgy tettem, mintha egyáltalán nem is lett volna.

– Nos, akkor lássunk munkához! – javasoltam. – Nincs már szükség a segítségére, elmehet.

– Inkább maradok, megnézem – mosolygott ironikusan a vámpír. Hogy is hívják... láttam a nevét a Nappali Őrségről szóló tájékoztatókban, de teljesen kiment a fejemből. Valami nagyon hétköznapi, talán Szasa, talán Andrej...

– Nem mindennap húzzák rá a vizes lepedőt a Fénypártiak a sajátjaikra.

Ezen már felhúztam magam.

– Csak tessék – tártam szét a karom. – Megfigyelheti. De vegye tekintetbe, hogy ha rögtön sikerül ártalmatlanná tennem a srácot (bár semmit nem tudok garantálni), alighanem az lesz az első dolga, hogy ő húzza rá a vizes lepedőt a vérszívókra. Van nekünk, Fénypártiaknak egy rossz szokásunk: az alacsonyabb rendű Másféléket szeretjük a legkevésbé.

Egy pillanatra megrándult az arca, de aztán megint elmosolyodott.

– Ami igaz, az igaz. Maguk hajlamosak a diszkriminációra. Köszönöm a figyelmeztetést, majd óvatos leszek.

Gondolatban elképzelve (mellesleg nagy élvezettel), hogy egy Nyomás igézettel összelapítom a pimasz vámpírt, majd letépem a regisztrációs pecsétjét, és ő szürke hamuvá omlik szét, elmentem a Setét mellett.

Miféle vámpírok jelentek meg mostanában? Pimaszak, önteltek... Mint az is, amelyik a Bolotnaja tér mellett vadászott, meg mint ez...

A bejáratnál álló rendőrök bizonytalanul indultak meg felém. Érezték, hogy valami nincs rendben – az ösztöneik azt súgták nekik, hogy az emberek a stadionban nem úgy viselkednek, ahogyan kell...

Mit hordok itt össze? Miféle ösztönök? Ezek emberek, nem állatok!

– Mutassa a meghívóját, polgártárs! – állta el az utamat egy pirospozsgás, egyenruhás rendőr.

– Nem érdekel téged az én meghívóm – mondtam komoran, és egy csillagközi jedi lovag mozdulatával odaintettem neki. Mögöttem leplezetlenül vihogott a vámpír.

– Nem érdekel a meghívód – egyezett bele a rendőr hátralépve. Társai, akiket szintén könnyű igézettel borítottam be, félrehúzódtak, utat adva nekem.

És ekkor ismerős arcot pillantottam meg magam előtt. Ezt a rendőrt nem érte az igézet, és most hevesen integetett, hogy felhívja magára a figyelmemet.

Hát igen. Aki egyszer mágikus kényszer hatása alá került, igyekszik nem megismételni ezt a tapasztalatot.

– Szevasz, Gyima! – üdvözöltem, odamenve Pasztuhovhoz. – Hát te mit csinálsz itt? Ez nem a te körzeted.

– Erősítésnek vezényeltek ide. – A hűvös idő ellenére az őrmesterről szakadt a verejték. – Mondja, Anton... mi történik itt?

– Csak egy kis rendkívüli esemény – legyintettem. – Eszedbe ne jusson beavatkozni, ez a mi dolgunk!

– Mondja, az ott... maga mögött... ez nem egy... – Habozott.

– Vámpír – mondtam meg neki becsületesen. – Ne izgulj, ő is szolgálatban van. Rossz lény, de most veszélytelen. Senkivel nem csinál semmit.

– Magával mehetek? – rimánkodott Pasztuhov kétségbeesetten. – Hiszen mintha magukhoz tartoznék, nem igaz? Segítek, együtt dolgozom magukkal... tegnap előadást tartottam a munkatársaiknak...

Valószínűleg egyszerűen nem akarózott a vámpír mellett maradnia, még ha az „veszélytelen” is. Másrészt viszont... miért ne? Még érdekes is együttműködni az emberi rendfenntartó szervek munkatársával.

– Menjünk! – mondtam. – Csak maradj mögöttem, és ne avatkozz közbe, rendben?

Pasztuhov bólintott, majd esetlenül keresztet vetett.

Valentyin Loktyev eléggé jelentéktelen külsejű fiatalember volt. Megjelenésének egyetlen szembeötlő jegye bozontos szemöldöke, amely Leonyid Brezsnyevet, a Szovjetunió vezetőjét idézte emlékezetembe. De az SZKP KB főtitkára ehhez hatalmas testet viselt, amely valahogyan harmonizált a gigászi szemöldökkel... no meg a rangja is, amely lehetővé tette számára, hogy szemöldöke egyetlen rándulásával beteljesítse az emberek és a világ sorsát. Ám a szemöldöktulajdonos Loktyev fiatal, sovány, teljesen hétköznapi külsejű ember volt.

Meglehet persze, hogy a brezsnyevihez hasonló posztra kerülve ez megadta volna neki a karizmát is, ahogyan az gyakran megtörténik.

Loktyev a többi nézőtől távol ült. Pasztuhovval felkapaszkodva felé igyekeztünk, én közben kíváncsian szemügyre vettem a közönséget. Mintha levertek lettek volna. A színpadon valamilyen rockegyüttes szerepelt, eléggé heves metálzene harsogott, a nézők pedig időnként mintha feléledtek volna, mozgolódni kezdtek, kiabáltak valamit... majd nyomban megint elcsöndesedtek.

Valja Loktyev Fénypárti mágus szívta el az energiájukat. Felszívta a pozitív érzelmekkel együtt kiáradó Erőt. Tulajdonképpen minden Schuchart ezzel foglalkozik.

Ez az elnevezés a Sztrugackij fivérek olvasóitól és rajongóitól ragadt rá a „Fénypárti vámpírokra”. Az ő Piknik az árokparton című kisregényükben szerepelt egy Redrick Schuchart nevű derék bátyó, aki a könyv végén eljutott a kívánságokat teljesítő aranygömbhöz, és elkiáltotta (vagy csak magában mormolta, jaj, nem emlékszem...) az egyetlen jó kívánságot, amit csak ki tudott gondolni: „Boldogság mindenkinek ingyen, és senki ne maradjon elégedetlen!”[28]

A gyötrődő értelmiségi lelkének ezt a fájdalmas kiáltását a rossznyelvek természetesen így alakították át: „Boldogság mindenkinek, és senki ne maradjon, aki elégedetlen!” Ami persze alaposan megváltoztatja a koncepciót. Ugyanakkor becsületes realizmust visz a fantasztikus történetbe.

Nálunk az őrségben azokat a Fénypártiakat nevezik Schuchartnak, akik egyszer csak kiakadnak a világmindenség tökéletlenségén, és úgy döntenek, majd ők osztják a jót jobbra és balra. Ezzel az a baj, hogy az általuk cselekedett jó abban a pillanatban felhatalmazza a Setéteket hasonló erejű rosszat tenni... A Setétek persze nem született gonosztevők, akik kizárólag rosszindulatuktól vezettetve arra vágynak, hogy gyötrelmet okozzanak a körülöttük élőknek. Sok Setét egészen kedves ember a hétköznapi életben. De az Erőt többnyire környezetük negatív emócióiból nyerik. Na és többnyire nem is kicsinyesek... úgyhogy jogot nyerve a sötét beavatkozásra, villámgyorsan kompenzálják a jót, amit a „schuchartok” vittek véghez. És általában kamatostul.

A „schuchartok” többsége nem sok Erővel rendelkezik – ötödik-negyedik szint... ritkán harmadik. Akik erősebbek, rendszerint okosabbak és visszafogottabbak is. Ezért amikor a „schuchartok” a harcos jó útjára lépnek, olyan helyre indulnak, ahol pozitív érzelmeket lehet gyűjteni – egy jó koncertre, egy rég várt film premierjére, sportversenyekre, ahol a győztes csapat szurkolói vannak többségben, de akár még kicsiknek rendezett fenyőfaünnepélyre is. És ezeken a helyeken aztán jól feltöltik magukat energiával... így aztán még egy Legfelső szintű mágusnak is gondot okoz elbánni velük.

S feltöltődve elindulnak tenni a jót a szélrózsa minden irányában. Míg meg nem állítják őket.

Bármilyen lehetséges eszközzel.

Egyszer én is majdnem „schuchart” lettem. De volt annyi eszem vagy szerencsém, hogy rájöjjek, mit is kell tennem... milyen célra gyűjtöm az emberi boldogságot.

Az ifjú Valentyin esetében nem voltam ebben biztos.

Közeledve felé nagyon jól láttam, mennyire teleszívta magát. Degeszre, ahogy mondani szokták... már nem is tudta magába akkumulálni az Erőt, és mindet a Tagadás Szférájába pumpálta. Elég volt egyetlen pillantás, hogy megállapítsam: semmilyen igézettel nem tudom áttörni a védelmét. Talán Geszer lett volna képes ezt megtenni. Mivel technikásabb nálam. De még az sem biztos, hogy egyből sikerült volna neki.

Tehát a Tagadás Szférája. A gyenge mágusoknak nagyon tetszik ez az igézet, mivel segítségével náluk jóval erősebb mágusokkal is szembeszállhatnak.

Minden világos, Valentyin.

– Leülhetek? – kérdeztem odamenve a fiúhoz. Pasztuhov távolabb maradt, és nagyon természetellenesen kezdte figyelni a jelenetet.

– Üljön le, Anton! – bólintott Valentyin. És hozzátette, igyekezvén minél meggyőzőbben beszélni: – Csak semmi ostobaság, rendben?

– Ami az ostobaságot illeti, van itt annyi, hogy nekem már nem is marad... – ültem le felsóhajtva.

Valentyin felhorkant.

– Mindig érdekes volt magát hallgatni, Anton. Olyanokat tudott mondani...

– Ez majd neked is eljön a korral – mondtam végignézve a tribünön. – Ha megéred... Mit művelsz, fiú?

– Maga is látja – felelte; hangjában makacsság bujkált.

– Természetesen látom. Szivattyúzod az Erőt. Mit találtál ki? Mindenkit remoralizálsz itt? Megsemmisíted a Setéteket? Szétkergeted a felhőket, és jó időt csinálsz?

– Na tessék, maga beszél itt ostobaságokat! – mondta Valentyin megvetően. – Minek néz maga engem, hülyének?

– Nem, nemes lelkű idealistának, akinek nagy szíve van – feleltem komolyan.

– Tökéletesen tisztában vagyok azzal, hogy az utamba akadok remoralizálása sehova sem vezet – közölte Valentyin.

– Tájékoztatására elmondom, hogy tanulmányoztam azok történetét, akik már megpróbáltak csinálni valamit.

– Na és tanultál valamit a történetükből? – kérdeztem.

– Természetesen.

Valentyin elhallgatott, a tribünt figyelte. Nyilván a pillanatot leste, hogy magába szívhassa a következő alkalommal kiáradó energiát. Azon a gyerekes kívánságon kaptam magam, hogy őt megelőzve én szívjam magamba az idegen Erőt. Érdekes lesz... nem, nem érdemes ingerelni a srácot.

– Valja, min húztad így fel magad? – kérdeztem.

– A világ tele van igazságtalansággal – vágta rá nyomban Valentyin.

– Nem vitatom. De történt valami konkrétan?

Valentyin egy pillanatig gondolkodott.

– Valószínűleg. A nagyanyó.

– Miféle nagyanyó?

– A szomszédom. Már vagy nyolcvanéves. Egyedül él... a gyerekei vagy meghaltak, vagy nem látogatják. Tegnap, ahogy mentem, megláttam őt az üzlet előtt... ott állt és sírt... a kezében tartott kopejkákat számolta. Hát hogy lehetséges ez, Anton? Hogy engedhetjük meg, hogy az emberek így szenvedjenek?

Felsóhajtottam.

– Tehát nem a Setétek ellen van kifogásod? Nem az emberekre vadászó vámpírok ellen? Nem a Setét mágusok és boszorkánymesterek ellen?

– Ellenük is – felelte gyorsan Valentyin. – De csak másodsorban. Nem bírom nézni, ahogy az emberek szenvednek!

– Egyébként a nagyanyónak segítettél? – kérdeztem hanyagul.

– Miről beszél?

– Megkérdezted, miért sír? Nincs pénze kenyérre és kefirre? Vagy elvesztette az erszényét? Vagy egyszerűen az aggkori leépülés következtében az egész nyugdíját eldugja a „temetésére”? Tudod, öregasszonyokkal megesik ilyesmi.

– Nem tudok Oroszország összes öregasszonyán segíteni – mondta Valentyin sértetten.

– És miért csak az oroszországiakon? – csodálkoztam.

– Tudod, mennyit szenvednek az afrikai nagymamák és gyerekek? Csak nem vagy rasszista?

– Nem! – háborodott fel Valentyin. – De ott élnek más emberek és Másfélék. Úgy gondolom, ez az ő dolguk.

– Egyetértek – bólintottam. – És mégis. Te Másféle vagy. Még ha Fénypárti is, a Másfélék képességei a törvény és erkölcs keretei közt is lehetővé teszik, hogy jómódban élj. Feltételezem, hogy akad a zsebedben egy-két ezres...

Segítettél az öregasszonynak?

– Hagyja ezt a demagógiát, Gorogyeckij! – kiáltott fel váratlanul élesen Valentyin. – Elfutottam! Szégyenemben! A léket a hajófenéken nem lehet egy ujjal bedugni!

– Lehet – feleltem meggyőződéssel. – Ha a lék kicsi, és az ujjad erős. Másféle vagy. De mindenekelőtt ember. Nem segítettél egy, egyetlenegy öregasszonyon, akivel találkoztál... akkor mire akarod fordítani az Erőt?

– Elmegyek a Kremlbe – jelentette ki Valentyin jeges hangon.

– És? – érdeklődtem. – Remélem, nem ölsz meg mindenkit, aki az utadba akad, mint valami dón Rumata?

Valentyin értetlenül nézett rám.

– Ő egy másik könyvben szerepel, nem abban, amelyikben Schuchart – magyaráztam. – Ne törd rajta a fejed! Szóval, mit akarsz csinálni?

– Remoralizálom őket – mondta Valentyin. – Mindet. Az elnöktől kezdve... a Kreml gazdasági főnökéig.

– Tegyük fel – bólintottam. – Áttörsz a védelmen, amelyet a két Őrség tett fel... éppenséggel az ilyen beavatkozni kívánók ellen... és megváltoztatod valamennyi ember természetét, akinek köze van a hatalomhoz. Az elnökét, a miniszterekét, a képviselőkét... Na és?

Valentyin csak úgy fújt a felháborodástól.

– Hogyhogy „na és”? Megszűnik a korrupció, betartják a törvényeket. Az emberek élete rendbejön!

– Na de nem remoralizálsz minden embert az országban – mondtam lágyan. – A Setétek jogot nyernek egy válaszlépésre. És akkor mi van?

– Hát semmi! Ha a hatalom magas erkölcsi szinten áll...

– Akkor néhány nap alatt felfalják azok, akiket nem érintett az igézeted. Őket nem kínozza majd lelkiismeret-furdalás, kétely, nem haboznak. Becsületes politikus: ez szellemes képtelenség. Azoknak a te magas erkölcsi szintűjeidnek rögtön felróják összes korábbi bűnüket... de ők maguk is kezdik majd töredelmesen bevallani.

– Hát akkor tűnjenek el!

– De akik a helyükre lépnek, semmivel nem lesznek jobbak.

– Akkor nem kell semmit csinálni? – háborodott fel Valentyin. – Az emberek szenvedésre vannak ítélve? Maga mit javasol? „Ne nyúlj hozzá, amíg nem bűzlik”?

– Akkor már inkább „ne nyúlj hozzá, amíg működik” – javítottam ki. – Valentyin, az a baj, hogy a hatalom: a társadalom tükröződése. Torz, groteszk, de a tükörképe. És mindaddig, amíg az ország polgárainak többsége hatalomra jutva lopni fog, és különbnek tartja magát másoknál, a vezetők semmiféle remoralizálása semmit nem old meg. Azok a politikusok, akikben megszólal a lelkiismeret, elmennek. De újak jönnek a helyükre... akiknek nincs lelkiismeretük. Az embereknek, a társadalomnak kell megváltoznia...

– Ezt már mondta – morogta Valentyin.

– Aha. Megismételhetem.

– Nem, Anton – tiltakozott Valentyin keményen. – Nem hiszem el. Magából a fáradtság beszél... a pesszimizmus. Na és, már megbocsásson, a saját húsbavágó érdeke...

– Miféle? – lepődtem meg.

– Az Éjszakai Őrség fenntartja a status quót – mondta borúsan Valentyin. – A helyzet legyezgeti a hiúságát, jómódban él, fél a társadalom komoly változásaitól. Talán még attól is tart, hogy munka nélkül marad? Ha kevesebb rossz lesz az életben, nem csak a Nappali Őrség zsugorodik össze, magára sem lesz szükség!

Csak megráztam a fejemet. Hirtelen világossá vált, hogy hiába vitatkozom vele. Valentyin jót akar tenni. Aktívan, tevékenyen, énekszóval, tűzijátékkal. Én meg motyogok itt neki valamit az emberi természetről, arról, hogy nem lehet a varázspálca intésével mindenkit boldoggá tenni.

– És maga nem tud megállítani – hergelte magát tovább. – Elmegyek a Kremlbe... ott éppen ma szólal fel az elnök a Duma előtt. És mindannyiukat észhez térítem! Mindent végiggondoltam. Elég Erőm van, hogy elhárítsam bármelyik igézetét, és még így is marad elég a tömeges remoralizáláshoz.

– A Tagadás Szférája? – érdeklődtem.

– Aha – bólintott büszkén Valentyin.

– Jó igézet – ismertem el. – Valóban blokkolni tudod minden igézetemet, sőt még erősödsz is tőle...

Valentyin elmosolyodott. Úgy nézett ki, mint az iskolás, aki kiérdemelte szigorú tanára dicséretét.

Nem volt értelme tovább húzni az időt. Benyúltam dzsekim zsebébe, elővettem a rövid, teleszkópos botot, megráztam – a bot szétcsúszott.

– Hát... – Valentyin fel akart állni. Későn jutott el a tudatáig, mi történik.

Szabad bal kezemmel könnyedén mellbe löktem – és ahogyan az várható is volt, Valentyin szétvetett karral védekezett a váratlan támadás ellen. Ekkor lendületből megütöttem a bottal úgy, hogy a fémmel megerősített gumi hangosan csattant a szerencsétlen Másféle tarkóján. Valentyin szeme fennakadt, hátratántorodott. Megtartottam, és visszaültettem a székre. Pasztuhov nyomban mellettem termett, készenlétben tartva jóval hatékonyabb rendőrségi gumibotját.

– Nyugalom, minden rendben – mondtam neki. – Mindjárt... egy pillanat...

Rendesen teleszívta magát a srác! Kipumpáltam belőle annyi Erőt, amennyit csak bírtam, és kezdtem kibocsátani a levegőbe. A kontroll nélkül maradt Tagadás Szférája már nem zavart semmiben. A tribünön lévők felélénkültek, tapsolni, kiabálni kezdtek. A zene is hangosabban szólt.

Taníthatja őket az ember, taníthatja... A Mágus Pajzsa helyett, amely mindentől megvéd, mégis a Tagadás Szféráját használják. De legalább tett volna alá egy gyengécske Kristálypajzsot is...

Eh, fiatalok...

Mikor végeztem, rávetettem Valentyinra egy Kapcsot, amely teljesen blokkolta mágikus képességeit. Ezt csak eszméletlen Másféléken lehet alkalmazni, és hatása csupán néhány óra hosszat tart. De ez elég is lesz.

– Él – mondta megkönnyebbülten Pasztuhov, miután megvizsgálta Valentyint. – Figyeljen... hiszen ez magukhoz tartozik, Fénypárti, nem?

– Még ha Fénypárti is, ez nem jelenti azt, hogy hozzánk tartozik... – sóhajtottam. Szemjon már igyekezett felénk.

– És mi lesz vele? – érdeklődött Pasztuhov. Úgy láttam, együtt érez a sráccal.

– Bíróság – vontam vállat. – Arra nem volt ideje, hogy elkövessen valamit... öt-tíz évre korlátozzák a jogait. Ez azt jelenti, mágia nélkül kell élnie.

– Hát ez nem olyan borzasztó – könnyebbült meg Pasztuhov.

– Ne mondd ezt! – sóhajtottam. – Jaj, ne mondd... ha hozzászokott... És ő hozzászokott.

6.FEJEZET

GESZER SÉRTETTEN és csodálkozva nézett rám. Nem, nem egyszerűen sértetten – csalódottan. Valószínűleg így nézhet tanítványára a nagy festőművész, aki épp most tudta meg, hogy növendéke lopta tőle a festéket és az ecseteket, és néhány képére viccből bajuszt festett gyönyörű hölgyeknek.

– Miért? – kérdezte keserűen, és dühösen az asztalra dobta ócska minidiszk-lejátszómat. – Miért nem adtad ide rögtön a próféciát?

– Mert túlságosan veszélyes volt – magyaráztam. – Nem akartam belekeverni ebbe az ügybe az Éjszakai Őrség teljes vezetőségét. Eljött volna a Tigris...

– És felfal mindnyájunkat – horkant fel Geszer. – Én semmi fenyegetőt nem látok ebben a próféciában.

– Tényleg? – lepődtem meg.

– Semmit nem jövendöl meg – állította Geszer nyugodtan.

– Mindössze kimondja annak lehetőségét, hogy az Abszolút Varázslónő megsemmisítheti a Homályt. Talán azt hiszed, ez számomra újdonság?

Most rajtam volt a sor, hogy elképedve bámuljak a főnökre.

– De hiszen ez axióma – folytatta Geszer. – Az abszolút Erő képes bármit megsemmisíteni. Nem rémülsz meg attól, hogy a lányod fel tudja robbantani a Földet?

– Hogy mire képes? – nyögtem.

– Felrobbantani. Felgyújtani. Özönvizet támasztani. Kizárólag mágikus eszközökkel... Nágya gyakorlatilag kimeríthetetlen forrásból nyerhet Erőt, és ez elég neki minderre... így a Homályt is képes elpusztítani.

– Hogyan? – kérdeztem.

– Például összeroppantja a rétegeket – magyarázta hanyagul Geszer. – Akkor a világot benövi a kék moha, az égen megjelenik egy második hold... igaz, ezt nagyrészt eltakarják a szemünk elől a világító felhők... egészében véve a dimenziók elképesztő keveredése megy végbe. Kész kataklizma... Lehetséges, hogy eközben megmarad a mágia, de az is lehet, hogy nem... De van egy másik változat is, ez is valószínű. A dimenziók szétválnak. A világ nem változik, de mi nem vagyunk képesek lemerülni a Homályba, a mágia szintje csökkenni kezd... bár itt is vannak különböző változatok!

Annyira lelkes volt, hogy rájöttem, már régóta szeretett volna beszélni erről valakivel.

– Én például úgy vélem, hogy az emberek számára teljesen megszűnik a mágia – magyarázta. – Zavulon viszont úgy gondolja, éppen ellenkezőleg, a legmagasabb mágikus hőmérséklettel rendelkező emberek, akiknek jelenleg a legcsekélyebb képességük sincs a jövőbe látásra, Hatalmas mágusokká válnak!

– Zavulon? – kérdeztem bután. – Vele vitatta meg?

– Igen. Zavulon – felelte Geszer keményen. – Értsd meg, Anton, néhány dolog annyira fontos minden Másféle számára, hogy minden ellenségeskedést félretéve meg kell érteni őket.

– De ha nem lesz Homály, hogyan tudják ezek az emberek. Másfélék használni a mágiát?

– Nem lesz szükségük arra, hogy leszálljanak a Homályba. Ők csak a saját belső energiájukat fogják felhasználni... bár az is elképzelhető, hogy idővel megtalálják a módját, hogyan meríthetnek energiát közvetlenül más emberekből... Egyébként mi akkor gyakorlatilag immúnissá válunk a mágiával szemben – nevette el magát Geszer. – Nem érheti áramütés azt, aki nem vezeti az áramot.

Elhallgatott, majd felsóhajtott.

– De mindannyiunkra rájár majd a rúd. A hosszú életet biztosan elfelejthetjük.

– Kesa próféciája tehát nem veszélyes, és nincs benne semmi új – mondtam elgondolkodva. – Lehet, hogy nem is az első ilyen jövendölés?

Geszer hallgatott, de mosolygott.

– De akkor miért félt annyira a Tigris, hogy elhangzik?

– Mert valóban van arra esély, hogy valaki megpróbálja megsemmisíteni a Homályt – felelte Geszer nyugodtan.

– Például, mint láthatjuk, a barátnőd...

Elfintorodtam.

– Ismerősöd, a boszorkány – helyesbített Geszer. – Mint láthatod, neki van egy személyes mániája: attól fél, hogy óvatlan beavatkozásával a próféciába bajt hozott az országra. De vannak mások is. Például a radikális Setétek.

– Hogy jönnek ők ide? – lepődtem meg. – Készek lemondani az Erőről?

– Ők úgy vélik, hogy a mágia egyszerűen csak megváltozik. És azt remélik, ezzel az ő személyes Erejük megnő. De vannak radikális Fénypártiak is. Itt van a példa: te ma egy olyan legénykével bajlódtál, aki úgy akarta boldogítani az embereket, hogy az emberi hatalmi szerveket magas erkölcsi szintre emeli. Banális helyzet, igaz? Azután vannak olyan Fénypártiak, akik gyötrődnek Erejük tudatától. És azt kívánják, hogy ne legyen mágia, s az emberek mindenféle varázslat nélkül éljenek!

– De sokan tudják-e, hogyan lehet megsemmisíteni a Homályt, és ki képes erre?

– Szerencsédre és Nágyáéra – mondta Geszer szárazon – kevesen. Különben megpróbálnák befolyásolni Nágyát.

– De akkor mit csináljak? – kérdeztem, és hirtelen annak is éreztem magam, aki valójában vagyok (a Legfelső szintű véletlenül elnyert rangjától függetlenül), kezdő varázslónak, egyszerű Másfélének, a bölcs mágus tanítványának.

– Semmit, Anton – legyintett Geszer. – Csak igyekezz eztán semmit nem eltitkolni előlem, rendben? És senkinek ne mondj el semmit! Ha jól értem, a Tigris nem jön el értünk. Tudja, hogy senkinek nem tárjuk fel a próféciát. És ha Arina meg is teszi, az csak valószínűség marad, nem szükségszerűség.

– Üldözni fogja? – érdeklődtem.

– Különösebb lelkesedés nélkül – vont vállat Geszer. – Ha úgy adódik, add át neki a tanácsomat! Vagy feküdjön le, és aludjon megint. Tíz-húsz évig. Vagy jelenjen meg, és tegyen vallomást. Egyébként nálam is megjelenhet. Igyekszem megvédeni az Inkvizíciótól, és elérni a lehető legenyhébb ítéletet.

Bólintottam.

– Köszönöm, Borisz Ignatyjevics.

– A köszönetét nem lehet kenyérre kenni – morogta, és a komputer monitorára nézett. – Jól van... menj... te konspirátor! Dolgoznom kell.

– A kenyérről jut eszembe – kaptam észbe. – Mennyi pénzt vehetek fel a kártyámról?

Geszer a homlokát ráncolta.

– Mennyi az Őrség munkatársainak fizetése? – pontosítottam a kérdést.

– A rangjuktól függ – mondta Geszer, de nem nézett rám. – Anton, ezek hülyeségek, ezt neked is tudnod kell.

– Hogyhogy hülyeség? – makacskodtam. – Tegnap este odamentem egy automatához...

– Mit gondolsz, Anton, mi az értéke az emberek pénzének egy olyan szervezet számára, amelyben van legalább egyetlenegy negyedik-ötödik szintű jövőbelátó? – kérdezte Geszer.

– Semmi – feleltem rövid gondolkodás után.

– Erről van szó. Egyedül az árfolyamok és kötvényhozamok ingadozásán, még a legszerencsésebb évben is, az Őrségek bármilyen bevételre szert tehetnek. És mivel egy normális Másfélét nem érdekelnek az emberi gazdagság és sikeresség attribútumai, nem látom értelmét korlátozni e téren a munkatársakat. Még a Setétekre sem jellemző ez a fajta hiúság.

– Na de... – kezdtem volna.

– Kell neked egy Bentley? – kérdezte Geszer rám emelve súlyos pillantását.

– Mi a fenének? – hökkentem meg. – Hogy a fejemre idézzem irigy környezetem átkait? De valamilyen japán terepjárót szívesen vennék... nyáron kimentünk a nyaralóba, és olyan sár volt az úton, hogy beleragadtunk...

– Hát vegyél! – mondta Geszer egykedvűen. – A pénzmozgás a természetben fokozza az emberek gazdasági aktivitását, végső soron a hasznukra van. Annál is inkább, mert Japán nagyon megszenvedte a földrengést. Segítesz nekik.

– Mondja meg őszintén, főnök: képes bármit megindokolni a jó és igazságosság szempontjából?

Geszer elgondolkodott. Megvakarta az orra hegyét.

– Tulajdonképpen valószínűleg igen. De ne izgasd magad, idővel ezt mindenki megtanulja!

Egy órakor lementem az étkezőbe. Nem voltam éhes, valószínűleg a reggeli események vették el az étvágyamat. Csak kotorásztam az ételben, otthagytam a kijevi csirkemellet (Klava néni, a szakácsnő, aki a kiadóablakon át éberen figyelt, szemrehányó pillantást vetett rám). Ezért kénytelen voltam egész pantomimbemutatót rögtönözni, demonstrálva, hogy nadrágszíjam alig ér össze, oda az alakom, és csak ez gátol meg abban, hogy az adagot megegyem az utolsó falatig. Klava néni megnyugodott. Töltöttem magamnak egy pohár remek vörösáfonya-szörpöt, egy hajtásra megittam, töltöttem még egy pohárral, és visszaültem az asztalomhoz. Az étkező csaknem üres volt, elvégre a nap közepén jártunk, az operatív személyzet vagy alszik, vagy a családjával tölti az időt... már akinek van családja. Majd egy-két óra múlva kezd gyülekezni a nép az ebédre.

– Ízlik a szörp, Anton? – kiáltott oda nekem a termen keresztül Klava.

– Nagyon! – rikkantottam vissza őszintén, és a szakácsnő elmosolyodott.

Mégiscsak lehet valami azokban a sarlatán elméletekben, hogy a név hat az ember jellemére. A mindenféle Andrejek, Alekszandrok, Szergejek vagy Lénák, Masák, Natasák lehetnek akárkik. De ha kicsit eltávolodunk az örökké divatos nevektől, azok hatni kezdenek.

Például a Klava név nagyon jól illik egy szakácsnőhöz. Aki ha nem is feltétlenül kövér, mindenesetre testes. És huszonöt éves kora után feltétlenül mindenki Klava néninek fogja szólítani. Mert a „Klava” és a „néni” elválaszthatatlan.

Na és hogyan hat az emberre az Anton név?

Elgondolkodtam, próbáltam nevezetes Anionokra emlékezni. Nem mutatkozott semmilyen rendszer. Az egyik Anton például egészséges, jólelkű bácsi volt, rendes családapa és lelkiismeretes szakember. Ugyanakkor szenvedélyes kártyás és illetlen versek költője. A másik meg tökéletesen életképtelen könyvmoly.

Alighanem az Anton név sem számít ritkának, és nincs hatása az emberre...

Fogtam a tányért és a poharakat, a mosogatóhoz akartam vinni őket, de a hangtalanul mögém kerülő Klava néni határozott mozdulattal kivette a kezemből.

– Menj, csak menj, végezd a dolgodat! Majd még a Hatalmasok fogják cipelni a piszkos edényt...

– De hát én nem vagyok Hatalmas... – motyogtam.

– Legfelső szintű vagy? – kérdezte Klava, majd maga is válaszolt: – Legfelső szintű. Tehát Hatalmas leszel. Menj csak!

Valami miatt kínosan éreztem magam, és visszatértem az irodámba. Úgy tízméternyire lehettem az ajtótól, amikor meghallottam, hogy csöng az asztalon felejtett mobilom.

És hirtelen elvesztettem a fejem.

Lépteimet meggyorsítva az ajtóhoz ugrottam, sietve kinyitottam a zárat. A fenébe, micsoda szokás ez, miért zárom be az irodámat az Éjszakai Őrség székházában, itt nincsenek idegenek! És mégis bezárom...

A telefon az asztalon feküdt, és csöngött. Makacsul, kitartóan. Valami miatt nyilvánvaló volt, hogy sokáig fog csörögni... hogy a hívónak nagyon fontos.

És nem akarózott fölvennem.

– Halló! – mondtam a fülemhez emelve a készüléket.

– Antoine! – kiáltott fel őszinte örömmel Erasmus Darwin, akit műholdas átjátszóállomások, optikai kábelek, az égen cirkáló műholdak... na és egyszerűen két és fél ezer kilométer választott el tőlem. – Mérhetetlen örömmel tölt el, hogy hallhatom a hangodat! Jó egészségben és jó lelki-állapotban vagy?

– Köszönöm, Erasmus – válaszoltam letelepedve az asztal szélére. – Jó egészségben és jó hangulatban vagyok.

– Nagy örömömre szolgál ezt hallani – felelte Erasmus.

– Moszkóviában vagy, vagy távoli, ismeretlen vidékekre vitt a szolgálat?

– Igen, Moszkvában vagyok – vallottam be.

Nem tetszett, ahogyan Erasmus beszél. Túlságosan is élénk volt. A szokásosnál kissé gyorsabban beszélt. És valamilyen zaj hallatszott a háttérben. Halk, de kellemetlen zaj.

– Milyen kár, hogy csak két és fél percig beszélhetünk! – mondta.

– Miért? – csodálkoztam. – Izé... lemerül a mobilod? Vagy nincs már pénz a számládon?

Erasmus halkan elnevette megát.

– Nem, nem. A pénzem elég életem végéig. De próféta vagyok, emlékszel rá? Antoine... kérlek, nem tudok tovább találgatni a nagy Geszer ajándékával kapcsolatban. Áruld el nekem, Antoine! Mi a bonszai titka, amit nekem küldött?

A kagylóban hallható zaj erősödött.

Egy pillanatig haboztam.

– Erasmus, nem tudom pontosan. Nem kérdeztem meg Geszertől. De azt hiszem, értem már, miről van szó.

– Na, na? – kérdezte élénken Erasmus.

– Egyszerűen csak egy növényke cserépben. Egyszerűen egy bonszai. Mindenféle mágia nélkül. Geszer így viccel.

Erasmus egy pillanatig hallgatott, csak a zaj erősödött a kagylóban. Végül felnevetett.

– Geszer! Ó, a vén tibeti tréfamester! Mondták nekem, hogy szereti az ostoba vicceket. Köszönöm, Antoine!

Nekem... nekem meg kellett ezt tudnom. Meg kellett ezt hallanom. Különben nagyon bántott volna.

– Erasmus, mi történik? – kérdeztem. – Bocsásd meg a kérdést... ittál?

– Igen, egy keveset – ismerte be. Tisztán hallottam, hogy kortyol egyet. – De ez olyan ritka whisky... olyan régi... különleges alkalomra tartogattam...

– Erasmus, mi van veled? – kiáltottam.

– A Tigris – mondta a próféta nagyon nyugodtan. – Egy kicsit becsaptalak, Antoine. Ne haragudj rám! Áfából, amelybe belekiáltottam a próféciát, két kupát faragtam ki.

– Megismerted a próféciádat? – Leugrottam az asztalról. Odarohantam az ablakhoz. így... ki van most a területen... senki... de ha nagyon sietek, az utcán vannak járókelők... – Erasmus, tartsd egy percig! Átadom a kagylót egy embernek, mondd el neki...

– Nem kell, Antoine – hárított Erasmus. – Minden előre elrendeltetett. Nem kell! És ne próbáld megismerni a próféciámat, kérlek! Az... nem ad neked örömet, sem hosszú életet. Ne haragudj, hogy neked adtam a kupát! Felejtsd el! Ásd el!

– Ezt nem ígérhetem meg neked... – vallottam be becsülettel.

Erasmus nagyot sóhajtott.

– Akkor bocsáss meg nekem! Már csak húsz másodpercem van. A Tigris mindjárt áttöri a védelmemet. A végakaratomat egy aktatáskába tettem... egy krokodilbőr aktatáskába... hát ennyi. A konyhaasztalon lesz majd.

– Erasmus, nagyon sajnálom! – kiáltottam. – Tehetek érted valamit?

– Vedd fel a kapcsolatot a londoni Nappali Őrséggel!

Kérd meg őket... rakjanak rendet a házamban! – Egy pillanatig hallgatott. Majd nagyon nyugodtan, szabatosan, hibátlan orosz nyelven hozzátette: – Isten veled, Anton Gorogyeckij moszkvai mágus!

A készülékben előbb halkult a zaj.

Majd megszakadt a vonal.

A képernyőre néztem.

A beszélgetés időtartama – két perc huszonnyolc másodperc. Meghallottam Darwin utolsó próféciáját... ahogyan meg is mondta.

Erasmus jó jövőbelátó.

Jó jövőbelátó volt.

És egészében véve jó Másféle. Setét létére pedig egészen kiváló.

Odamentem az ablakhoz, kinyitottam, és rágyújtottam. Hideg, nyirkos idő volt, lógott az eső lába.

Így talált rám Olga – az ablaknál állva dohányoztam. Szótlanul odajött hozzám, mellém ült, vékony, „női” cigarettát vett elő. Mikor harminc évvel ezelőtt kiszabadult a bagolytestből, amelybe bebörtönözték, eleinte Belomort szívott – az ő idejében ez volt a divatos cigaretta. De viszonylag gyorsan eligazodott a megváltozott világban.

– Mi történt, Anton? – kérdezte. – Ki vagy fordulva önmagadból.

– Erasmus hívott.

– Darwin? Mit akart?

– Elbúcsúzni. Volt még egy kupája a bele rejtett próféciával... és nem bírt ellenállni a kísértésnek. Megismerte a próféciáját... és akkor felkereste a Tigris.

Olga durván, férfi módra elkáromkodta magát.

– Nem lehet segíteni? – kérdezte.

– Nem. Két és fél perce volt... el akart búcsúzni. És arra kért, semmilyen körülmények közt se próbáljam megismeri a próféciáját.

– Semmisítsd meg a kupát! – utasított Olga keményen.

– Anton, a próféciákkal nem szabad játszani. Még szerencse, hogy Keséé olyan megfoghatatlan volt... azt mondanám, meglepően megfoghatatlan. De potenciálisan minden prófécia veszedelmes.

Az, hogy Geszer megosztotta vele az információt, nem lepett meg. Az sem, hogy Olga egyből hozzám jött, és aggódik a biztonságomért... ez a jelleméből fakad. De valami nyugtalanított. Valami nem volt rendben. Ám Olga követelően nézett rám, és én kelletlenül bólintottam.

– Jól van.

– Még ma – hangsúlyozta.

– Jól van.

– Ellenőrizni szeretnélek, Anton.

– Olga, esküszöm. Ahogy ma hazaérek, megsemmisítem a kupát.

A szemembe nézett, bólintott, megnyugodott.

– Köszönöm. Talán minden rendben lesz. Lehet, hogy hiába... – Elhallgatott.

– Mi volt hiába? – kérdeztem. – Hiába találtátok ki Geszerrel azt a trükköt a Sors Krétájával? Hiába csináltatok a lányomból Nullás Varázslónőt?

– Ki tudta akkor, hogy a te lányod lesz? – vetette fel Olga komoran.

– Egyáltalán miért volt erre szükségetek? Az Őrségek közti egyensúly ilyen megsértésére... képzelem, milyen engedményekbe került.

– Tekintsd úgy, hogy hitelbe csináltuk! – vetette oda Olga hanyagul.

– Vagyis?

– Van még ötven évünk, hogy kifizessük a Setéteknek.

Hallgattam.

– Gondolom, hiába is kérdezném, mire kaptak jogot a Setétek Nágya megjelenésének fejében.

– Hiába – mondta Olga keményen. – Hagyjuk ezt a témát...

– De miért? Miért volt erre szükségetek? A Nullás Varázslónő az egyensúly felborítása, megsértése, ez... olyan, mint az atomfegyver, amelyet azért gyártanak, hogy ne használják...

Még be sem fejeztem a mondókámat, amikor már mindent magamtól is megértettem.

– Nem a Setétek ellen, ugye? – kérdeztem Olgát.

– Ezért is egyezett bele Zavulon... ezért hunyt szemet az Inkvizíció...

Olga hallgatott. A kialudt csikk reszketett a kezében.

– Nágya... fegyver a Homály ellen – mondtam. – Így van? Ő az egyetlen Másféle, aki képes megsemmisíteni a Homályt... megsemmisíteni a világ minden mágiáját. Ti... ti már rájöttetek... már régen rájöttetek, hogy a Homály nem egyszerűen közeg, nem egyszerűen energia... hanem személyiség. És féltetek. Hát ezért tanácskozott Geszer Zavulonnal... Bevontátok az Inkvizíciót is, ugye? És arra a döntésre jutottatok, hogy a Másféléknek visszatartó erőre van szükségük, biztos, ami biztos... ha a Homály hirtelen nem akarná többet teljesíteni apró szeszélyeinket, és túlságosan aktívvá válna. Hogyan döntöttétek el, Setét lesz, vagy Fénypárti? Feldobtatok egy pénzdarabot? Zavuloné a fej, Geszeré az írás? Téged nem zavar, hogy úgy neveltek egy gyereket, mint valami eleven fegyvert?

– Én ebben nem vettem részt! – felelte Olga élesen. – Mint emlékszel rá, én akkor kitömött madár voltam.

– De a Krétát te fogtad!

– Tudod, Anton, nagyon nem volt kedvem még ötven évet egy szekrényben tölteni. És nem fogtam fel rögtön, mire megy ki a játék. Gondolod, hogy Geszer nyomban beavatott minden részletbe? Ugyan... azt hiszem, időnként még maga elől is letitkolja a terveit!

– Mindent elmondok Nágyának – jelentettem ki. – Joga van tudni. Hogy ne lehessen vak eszközként felhasználni.

Olga felsóhajtott.

– Senki nem akarja őt felhasználni. Csak úgy... biztos, ami biztos. Ne terheld meg a gyereket, hagyd felnőni!

– Majd meggondolom – mondtam, és becsuktam az ablakot. – De hogy ti mifélék vagytok...

Olga szemét összehúzva nézett rám.

– Mifélék? Ha az Őrségek vezetősége arra a megalapozott feltevésre jut, hogy a Homály aktívan cselekvő Erő, hogy akarattal és kívánságokkal rendelkezik... szerinted mi a teendő? A Homállyal nem lehet kapcsolatba lépni, legreálisabb megjelenési formája a Tigris... és ő nem túl bőbeszédű. Mégis mit kell tennünk szerinted?

Hagyatkozzunk a jóindulatára? És azt ki mondta, hogy egyformán értelmezzük a jó fogalmát? Akkor már jobb tartalékban tartani egy Másfélét, aki krízishelyzetben szembe tud szállni a Homállyal. És azt is vedd figyelembe, hogy a lányodat de facto mind a két Őrség védelmezi! Közös fegyverünk!

– Nágya nem fegyver – mondtam fáradtan. – Ő ember.

– Ő nem ember, ő Másféle!

– Ne lovagolj a szavakon, Olga! – Fel-alá jártam az irodámban. Olgára néztem, és megkérdeztem: – Mit gondolsz, valóban kártékony a Homály? Hogy jobb lenne megsemmisíteni? Megkérhetem a lányomat...

– És biztos vagy benne, hogy túléli a Homályt? – kérdezte Olga. – Nágya Abszolút Varázslónő. Átáramlik rajta a világ összes Ereje. Biztos vagy benne, hogy Nágya életben maradhat nélküle?

– Disznók – mondtam. – Mégiscsak disznók vagytok...

Olga csak vállat vont – „gondolj, amit akarsz”.

– Lépj kapcsolatba a londoni Nappali Őrséggel! – kértem.

– Keressék fel Erasmus házát! A végakarata a konyhaasztalon van egy krokodilbőr aktatáskában.

– Hova mész? – kiáltott utánam Olga.

– Haza. Vegyétek úgy, hogy szabadságra mentem! – Nem álltam meg, miközben becsuktam az ajtót, hogy még hozzá ne tegyem: – Határozatlan időre.

7. FEJEZET

EGY ÁTLAGOS városi lakás hátránya, hogy nehéz benne elégetni egy nagyobb tárgyat. Különösen, ha az mágikus, tehát a kellemetlen következmények elkerülése végett jobb közönséges tűzzel megsemmisíteni.

Lenne csak kandallós lakásom! Rádobnám a fakupát az égő fahasábokra, rácsuknám az ajtót, és nézném, hogyan tűnik el örökre a prófécia, amely miatt Erasmus meghalt.

De hát miféle prófécia lehet ez? És miért van, hogy Kesá-ét, amelyet a Tigris annyira meg akart akadályozni, hogy még emberi nyelven is megszólalt, én is, Arina is büntetlenül meghallgathattuk? Egyébként is furcsa, értelmetlen... nem is prófécia, hanem információs közlemény, akár a Wikipédiára is kitehetném...

Alaposan szemügyre vettem az erkélyt. Talán itt rakhatnék egy kis tüzet? A tűzoltókkal, ha történne valami, boldogulok...

De szép az erkélyünk, beüvegeztettük, meleg laminált parkettával burkoltattuk. Szvetlana fejemet veszi, ha égett folt marad rajta. Legalább maradt volna néhány csempelap a tatarozás után... de nincs, mindent felhasználtunk...

Némi töprengés után visszamentem a lakásba, kimentem a konyhába, kinyitottam a sütőt, és kivettem az acéltepsit. Ez jó lesz.

De miért menjek ki vele az erkélyre? Erasmus fakupája nem túl nagy, remekül befér a sütőbe.

Még egyszer kézbe vettem. Nagyon akkurátus, szeretetteljes munka volt. Ha nem is művészi, de gondos.

Tehát kettő volt belőle. Persze kár érte. A ravaszul belé rejtett mágikus töltettől függetlenül is, önmagában érdekes. Ősi relikvia...

De az egyik kupába rejtett prófécia már megölte gazdáját...

Na nem. Elég az áldozatokból. Vesszen a prófécia! A tepsire tettem a kupát, elővettem az öngyújtótöltő benzines palackot (már nagyon régóta filléres, természetesen gázzal töltött öngyújtókat használok, de a töltőpalack ott állt a kamrában a sorára várva).

– Legyen neked könnyű a Homály, Erasmus – mondtam, bőségesen megöntözve a tölgykupát a benzinnel.

Az előszobában csattant az ajtó.

– Papa! Itthon vagyok! – kiáltotta Nágya. – Anna Tyihonovna megbetegedett, és elengedtek minket az utolsó óráról!

Ma Szveta hozta haza az iskolából.

– Jól van! – kiáltottam, és leguggoltam a sütő elé, kezemben egy doboz gyufával.

– Vendégeket hoztam!

– Igen? – fordultam meg óvatosabbá válva.

Nágya megjelent az ajtóban. Háta mögött esetlenül felbukkant Kesa.

– Szervusz, Innokentyij! – üdvözöltem. Valami miatt nem lepett meg a látogatása. – Mi újság?

– Semmi különös. – Zavarban volt, fel sem nézett. – Érdekesek az órák...

– Ez remek – mondtam élénken, ahogy a felnőttek a gyerekkel szoktak beszélni.

– Kesa mamája sokáig dolgozik – magyarázta Nágya. – Meghívtam hozzánk vendégségbe. Mama megígérte, hogy majd hazaviszi.

– És hol van a mama?

– Kirakott minket a kapuban, és elment vécépapírért. – Nágya felvihogott. Van egy életkor, amelyben az olyan kifejezések, mint a „vécépapír”, nagyon mulatságosan hangzanak, különösen, ha kortárs jelenlétében hangzanak el.

– Igen, tegnap elfelejtettem venni – vallottam be.

Nágya megfordult, és odakiáltotta valakinek az előszobában:

– Nem, az a mama papucsa, a vendégeké a zöld!

– Szóval több vendégünk van? – kérdeztem fel sem állva.

– Nem nagyon – jött kissé zavarba Nágya. – Még Arina néni. A kapuban találkoztunk vele, hozzánk igyekezett.

Felálltam, és néhány gyors lépéssel a gyerekek és az előszoba közé álltam. Bal kezemben még mindig a doboz gyufát szorongattam. Jobb kezem ujjai már a Pajzs jelét készültek felmutatni.

– Anton! – kiáltotta Arina az előszobából. – Béke, barátság!

Óvatosan kidugta a fejét.

– Békével jöttem! – mondta szélesen mosolyogva.

– Semmi rossz! Láthatod, minden rendben a gyerekecskékkel!

Úgy láttam, Nágya felfogta, hogy meggondolatlanul cselekedett. Nem, meg sem mukkant, de erősen megragadta Kesa kezét, és odébb húzta, a hátam mögé.

És megéreztem, hogy úgy egy méterre tőlem kavarogni kezd egyre intenzívebben az Erő feneketlen kútja.

– Nágya – mondtam halkan –, nagyon jól tudod, hogy nem szabad hazahozni idegen... embereket.

– De hát ő nem ember – próbált mentegetőzni Nágya.

– Másféle... Fénypárti.

– Valamikor Setét volt – világosítottam fel. – Egyébként nem is erről van szó... Vannak olyan Fénypártiak, akiken egyetlen világos folt sem maradt.

– Anton, megsértesz! – háborodott fel Arina.

Nagyon békésen festett. Hosszú ruha volt rajta, haja idős falusi tanítónők módjára összefogva. Alábán viselt nagy, bolyhos papucs egészítette ki a képet.

– Miért jöttél? – kérdeztem.

Egészében véve nem féltem. Mindjárt megjön Szvetlana. A saját otthonomban vagyok... és a ház, a falak segítenek, ezt minden Másféle tudja. Ráadásul itt van a kislányom. És ha ő odacsap... bármivel odacsap... Arina a falon át repül ki innen.

– Úgy láttam, eldöntötted... végzel a kupával – mondta Arina. – Szeretném végignézni. Szabad?

– El akarom égetni – közöltem. – És ne is próbálj lebeszélni!

Szemében megvillant valami megfoghatatlan. Talán megkönnyebbülés?

– Esküszöm, nem próbálkozom. De végignézhetem? Utána elmegyek! Esküszöm...

– Torkig vagyok az esküiddel! – ordítottam. – Adj hálát, hogy itt vannak a gyerekek... Nágya, Kesa! Álljatok oda a sarokba! Most felgyújtom ezt a darab fát, azután Arina búcsút mond nekünk, és elmegy. Világos?

– Mondhatom azt, hogy csaó-baó? – kérdezte Arina kedvesen mosolyogva.

– Honnan ismered ilyen jól a hatvanas évek szlengjét? – kérdeztem. – Akkor aludtál!

– Sok filmet néztem az utóbbi időben – vont vállat. – A mai filmek nemigen tetszenek, rosszak. De úgy fél évszázada még tudtak az emberek jókat csinálni.

– A jóságos vasorrú nagyanyó – fintorogtam. A gyufát készültem meggyújtani.

Arina figyelmesen nézett, úgy látszott, nem készül közbeavatkozni. Csak az egyik keze volt szorosan ökölbe zárva. A Minoszi Gömb! – kapcsoltam.

– Tedd le a földre, és távolodj el tőle néhány lépésnyire!

Nem ellenkezett. Ettől valószínűleg óvatosabbá kellett volna válnom... Szétnyitotta tenyerét, felmutatta a fehér márványból készült, apró golyóbist... Hát így fest a híres nevezetes Minoszi Gömb, amely akkora fejfájást okoz az Inkvizíciónak! Arina leguggolt, óvatosan letette a földre, és felém gurította. Vagy lakásunk padlója lejtett kissé, vagy Arina keze remegett – a gömb begurult a cipőszekrény alá.

– Anton, becsületesen játszom.

Ó, nem hiszek én a becsületes boszorkányokban... és a becsületes Másfélékben sem igen...

– És semmi hirtelen mozdulat – figyelmeztettem mindenesetre. Meggyújtottam a gyufát. És igyekezve le sem venni pillantásomat Arináról, bedobtam a sütőbe.

Fellobbant a láng. Elég erősen, nyilván összegyűlt a benzingőz; Nágya még fel is kiáltott. És Kesa, a derék srác, mégiscsak fiú, előrelépett, a tűzhelyhez, a veszélyhez közelebb.

– Hát ennyi – mondtam Arinának. – Elégedett vagy?

Arina merőn bámult a sütőbe.

– Mégiscsak rászántad magad, papa? – kérdezte Nágya. Szándékosan hangosan szólalt meg, nyilván röstellte előbbi ijedelmét.

– Igen. Senkinek nem szabad meghallania ezt a próféciát – jelentettem ki. – Ma már... voltak következményei.

Arina hirtelen elnevette magát.

– Jaj, Anton... – mondta. – Az egyenes, becsületes... egyszerű és naiv Anton. Hát nem értetted meg?

– Papácska, én azt hiszem, hogy a prófécia a kupa megsemmisítésekor jelenik meg... – suttogta Nágya.

Még annyi időm volt, hogy megforduljak. Tudtam tenni egy lépést a nyitott ajtajú sütő, a kékes lánggal égő fakupa felé...

A következő másodpercben a folyamat átlépte azt a küszöböt, amelyet Erasmus Darwin épített bele keze munkájába.

És én egy sötét, éjszakai erdő tisztásán találtam magamat.

Vagy ötméternyire tőlem húzódott a sötétben alig kivehető dűlőút. Túloldalán mezők terültek el, a mezőkön túl tompa fények, inkább csak sejtette, mint érzékelte őket a szemem. Igen, akkoriban még nemigen használtak áramot... pontosabban egyáltalán nem ismerték.

A dűlőúton két árny mozgott hangtalanul. Az egyik szinte testetlen, nagyon gyors. A másik is sebes, de jóval inkább anyagi természetű, kezében kékesen villogó-lángoló korbáccsal. A korbács ütései időnként elérték ellenfelét, de nem úgy festett, mintha komoly kárt tettek volna benne.

Hirtelen azon kaptam magam, hogy kezdem tisztelni Zavulont. Nem vetette oda ifjú tanítványát a Tigris martalékául. A Hatalmas Setét mágus felvette a küzdelmet, amely a végsőnek ígérkezett.

Különös hang hallatszott közvetlen közelről – mintha öklendezett volna valaki. Nehezen szakadtam el a mágikus párbajtól, megfordultam, és egy vaskos, öreg tölgyet pillantottam meg, amely az erdő legszélén állt. Valahol a mellem magasságában odú tátongott benne. És az odúból kilógott az ifjú Erasmus Darwin cingár lába. Olyan tizennégy év körüli lehetett, de körülbelül olyan magas, mint Kesa, ami pedig a testalkatát illeti, feleakkora sem volt, mint a mi prófétánk. Mégsem csak mese az akceleráció.

– Eljön értünk... – ért el hozzám alig hallhatóan a hang az üregből. Közelebb léptem, Erasmus hátához hajoltam. A környező világ illúziója tökéletes volt: még az izzadságnak és félelemnek a fiúból áradó, könnyű szagát is éreztem. – Eljön a Hóhér, hogy beszélj, eljön, hogy hallgass...

Igen, minden igaz. Akkoriban ők Hóhérnak nevezték...

– A Hóhérnak vér kell, a Hóhérnak hús kell... – motyogta Erasmus. – A Hóhér megissza a véredet, megeszi a húsodat, elragadja a lelkedet... Kevés, kevés, kevés a vér, a hús, a lélek... Mindig kevés, kevés, kevés... a Hóhér álmos...

Ez az éjszaka, amelyet végtelenül hosszú idő választott el tőlem, meleg volt, de engem rázott a hideg.

Csaknem ugyanazt mondja, mint Kesa!

Csak más szavakkal... saját korának szavaival...

– A Hóhér eljön, a Hóhér sosem áll meg, a Hóhér nem alszik, a Hóhér munkára kész... Csak a leány, a csalásból született leány, annak a Hatalmas Varázslónőnek a lánya, aki lemond erejéről, csak a kislány, a kislány, a kislány képes megölni a Hóhért... A kislány, akinek neve Elpisz; a csalás gyermeke, Elpisz, a kislány, a Hóhér húga...

Valamilyen félig bódult állapotban megjegyeztem magamban, hogy Erasmus jó klasszikus nevelést kapott. Elpisz – görögül remény, vagyis Nagyezsda.

El kell mennem innen. Elfordulnom. Bedugnom a fülem. Nem szabad hallanom.

De nem voltam képes megtenni.

És hát nem is segítene semmit – hiszen velem együtt most testetlen árnyként hallja Erasmus motyogását lányom, Nágya, a próféta kisfiú, Kesa és a vén boszorkány, Arina is...

És sehol egyetlen ember...

– A Hóhér: a világ minden ereje – folytatta gyónását a tölgynek Erasmus. – A Hóhér: a világ minden varázslata. A kislány képes megölni a Hóhért. Ha megölöd a Hóhért: megölöd a varázslatot! Ha megölöd a Hóhért: megölöd a varázslatot...

Na nem, hiszen nem történik itt semmi szörnyűség... Ez ugyanaz a prófécia. Ugyanaz, mint amit Kesa mondott. Az nem is ijesztette meg a Tigrist. Ez igazából nem is emlékeztet próféciára... így... a helyzet magyarázata...

Preambulum.

Bevezető rész.

Az igazi prófécia előhírnöke.

Karomat felkapva befogtam a fülem. De az engem körülvevő világ csak illúzió volt, amely a saját törvényei szerint létezett, és én továbbra is mindent hallottam.

Először – Zavulon kétségbeesett kiáltását.

– Kegyelem! Elmegyek, Hóhér! Kegyelmezz nekem!

Ha megtudja, hogy tanúja voltam szégyenének, nekem annyi. Semmiféle megállapodás és kötelezettségvállalás nem gátolja meg Zavulont abban, hogy mohón a halálomat kívánja, még százszor inkább, mint előzőleg...

Azután meghallottam Erasmus hangját. Lassabban és hangosabban beszélt. Már nem a rémült kisfiú, hanem a felnövekvő férfi hangja volt.

– Te, az zord északi országból való varázsló, aki nem hallottad meg időben, amit kellett volna, de testetlen árnyként eljöttél ide, és megtudtad, amit nem akartál megtudni... A Hóhér meghal, és a varázslat elhagyja világunkat. Neked kell döntened. A lány ereje. A Hóhér sorsa. Eljön a Hóhér, és neked döntened kell. De bárhogyan döntesz is, többé nem lesz nyugalmad.

– Soha nem is volt! – kiáltottam. Szerettem volna megragadni Erasmust, kihúzni az üregből és felképelni... hogy hallgasson végre el. De tudtam, hogy kezem áthatolna a próféta testén.

– Sajnállak... és bocsáss meg nekem! – mondta Erasmus, és elhallgatott. Az odúból kilógó lába megrándult és elernyedt. A fiú nyilván eszméletét vesztette.

Ott álltam, és fel sem fogtam nyomban, hogy hüppögök, és az arcomon könnyek folynak. A közelben felnyögött Zavulon. A tölgyhöz lassú léptekkel odaballagott a Tigris. Álldogált egy darabig, és Erasmus látható részét nézte. Ugyanúgy nézett ki, mint napjainkban – megnyerő, bizalomgerjesztő arcú fiatal férfi. Csak öltözéke volt ódivatú, és szerintem rendkívül kényelmetlen... A Tigris néhány másodpercig nézte Erasmust. Azután elfordította fejét, és rám tekintett. Mintha látott volna.

És elmosolyodott – szomorkásán, megértően...

Mindannyian ugyanabban a pózban álltunk, ahol a prófécia ért minket. Én – kezem a lángoló kupa felé nyújtva. Nágya a hűtőszekrénynek dőlve, Kesa hősiesen eltakarva őt, Arina oldalt, halkan kuncogva és egy helyben topogva. Talán megőrült a vén boszorkány?

– Ez prófécia volt? – kérdezte Kesa.

Hallgattam. Megérintettem az arcomat – nedves volt a könnyektől. Lenéztem a lábamra – poros volt.

Ez baj. Tehát nem egyszerűen illúzió volt? Hanem valamiféle időutazás?

– Úgy rémlik, hogy valami ilyesmit... én is ilyesmit mondtam... csak elfelejtettem... – tette hozzá halkan Kesa.

– De abban a Tigrisről volt szó...

– A játékszerben kicsi volt a mikrocsip – feleltem. – Nem vett fel mindent.

– Sosem bíztam a technikában – szólalt meg Arina. És fuldoklott a nevetéstől.

– Papa, harcolnom kell majd valakivel? – kérdezte Nágya.

– És meg kell ölnöm?

Arinára néztem. A boszorkány boldog volt, mintha teleette volna magát holmi boszorkányos varangymártásos galócával.

– Minek örülsz ennyire? – kérdeztem. – Érted, hogy mi történt? Végighallgattuk a próféciát, amely miatt a Tigris megölte Erasmus Darwint.

– Megölte? – Arina elfintorodott, de arcáról nem tűnt el a mosoly. – Sajnálom az öreg alkoholistát, sajnálom... De örülök, hogy a dolog megoldódott. Végzünk ezzel, Anton! Te és én... pontosabban a lányod. Mi meg segítünk. Idejön a Tigris, és Nágya megsemmisíti.

– Az az érzésem, félreértetted a próféciát – jelentettem ki. – Nekem kell döntenem. Érted?

A lányomhoz léptem, és átöleltem.

– Én döntöm el, megöli-e Nágya a Tigrist.

– Senkit nem akarok megölni – mondta gyorsan Nágya.

– Papa, én nem akarom!

– Sajnos többé már nincs választási lehetőség – szólt Arina nyugodtan. – ,A Hóhér meghal, és a varázslat elhagyja világunkat.” Kimondatott! És ha most elmondjuk a próféciát az embereknek, az beteljesedik.

– És ha nem mondjuk el? – kérdeztem.

– Akkor eljön a Tigris, és megöl minden Másfélét, aki ismeri a próféciát – mosolyodott el Arina. – Én készen állok. Én így is, úgy is meghalok, amikor eltűnik a Homály, hiszen érted... az emberek nem élnek addig, mint én.

– Te vagy a hibás – mondtam. – Te kavartad meg valahogy a dolgokat... hiszen tudtad, hogyan kell aktivizálni a próféciát, igaz? Régóta tudod?

– Rájöttem – ismerte be Arina nyugodtan. – Ez egyébként régi boszorkánymódszer: igézetet idézni az értékes tárgyak megsemmisítésére. így remélni lehet, hogy csak végszükség esetén használják fel. De teljesen igazad volt, Anton, nem tudtam volna hatni a lányodra. Nem tudtam volna megbűvölni az Abszolút Varázslónőt. Úgy kellett intéznem, hogy ne legyen választása... sem neki, sem neked.

– Választási lehetőség mindig van. – Nágya kicsusszant a karom alól, és dühösen nézett Arinára. – Én senkit nem fogok megölni! Még ha engem ölnek is meg!

– De megölik a papádat is – vont vállat Arina. – És mellesleg Kesát is. Képes vagy nyugodtan végignézni, hogyan öli meg őket a Tigris?

Nágya lehorgasztotta a fejét.

– Nágyára tehát nem tudtál hatni – mondtam. – Na és Erasmusra?

Arina egy pillanatra lesütötte a szemét.

– Csak a kíváncsiságát keltettem fel... és ez aztán a vén ír szeszkazán halálát okozta.

– Miért?

– Hogy téged ösztökéljelek. Erasmus megjósolta, hogy meghallod az ő utolsó próféciáját. Tehát kapcsolatba kellett veled lépnie. Neked meg pánikba kellett esned. És elhatároznod, hogy megsemmisíted a kupát.

– Már csak egy dolgot kellett tenned: úgy intézned, hogy Nágya időben hazaérjen... – bólintottam. – És nem is egyedül, hogy még az idegen gyerek iránt is érezzem a felelősséget...

Nem is kérdezem, véletlenül betegedett-e meg Anna Tyihonovna.

– A mi korunkban már olyan törékeny az ember egészsége! – kiáltott fel Arina. – Bocsáss meg! Bocsáss meg a vén boszorkánynak! Hiszen tudod, nem magamért tettem! Nemes célból!

– Miféle célból?

– Hogy véget vessek ennek az egésznek! Elég volt táplálni a Homályt! Elég volt emberi szenvedéssel fizetni az Erőnkért!

– Arina... de hát még azt sem tudhatod, aktív-e az a prófécia... és hogy miről volt benne szó! Lehet, hogy már minden baj rázúdult az országunkra, és már vége!

Arina vállat vont. És keményen kijelentette:

– Mindegy. Amit mi csinálunk, az Isten ellen való. És ha véget tudunk neki vetni... akkor meg is kell tennünk.

Hirtelen szúrást éreztem az ujjaim hegyén. Egyetlen másodpercig tartó éles szúrást.

Működésbe léptek a házunk körüli védelmező igézetek, amelyeket még nagyon régen Geszer épített fel... és ahogy most már értem, Zavulonnal közösen. Az Abszolút Varázslónőt óvó védő igézetek. Azt, akit a Hatalmasok az ítélet napjára tartogattak mint fegyvert.

Kinéztem az ablakon. És megláttam, ahogyan a mellékutca felől házunkhoz közeledik a Tigris.

Nagyon könnyű volt észrevenni – nem rejtőzködött, nem próbálta megkerülni vagy megszüntetni a védelmet. Egyszerűen áttörte – ugyanúgy, ahogyan alighanem hivatalunk védelmét, amikor Kesáért jött. A Tigris olyan volt, mint egy fehéren izzó fémből öntött ember. Ahogy haladt, tűzvihar tombolt körülötte. Lángra lobbantak a fák ágai. Üvöltő riasztóberendezésekkel felborultak a parkoló kocsik.

A történtektől eszét vesztett kóbor kandúr a lépkedő Tigris előtt nyargalt, mintha nem tudná eldönteni, merre meneküljön.

A macskák jól látnak a Homály minden rétegében. Most talán olyasmit pillantott meg, amit még ő sem tudott volna elképzelni, pedig éjszakánként megfigyelte a lopakodó alakváltókat, a sötét égbolton röpködő boszorkányokat.

A Tigris megállt a kandúr előtt. Lehajolt. Megsimogatta. És ment tovább.

A kandúr abban a pillanatban megnyugodott, letelepedett az udvar közepén, és mosakodni kezdett.

A Tigris pedig a mi lépcsőházunk felé közeledett.

– Papa, félek – mondta Nágya. Kesával az ablaknál álltak, és a Tigrist nézték.

– Le kell rá csapnod – közölte Arina sietve. – Csakis lecsapnod. Tiszta energiával. A Nyomással. De teljes erőből! Érted?

Az égből villám csapott bele a Tigrisbe. Még szerencse, hogy felhős az ég, az emberek legalább találnak valamilyen magyarázatot...

A Tigris, megállva egy pillanatra a törött, füstölgő aszfalt közepén tátongó kráterben, megrázta a fejét. Kimászott. És ment tovább.

– Papa, csöng a telefonod – szólt Nágya.

Végigtapogatva a zsebeimet elővettem a készüléket.

Szememet le nem véve a Tigrisről beleszóltam:

– Igen, Geszer?

– Mit művelsz? – ordította a főnök.

– Bocsáss meg! Az orromnál fogva vezettek. Én... meghallottam Erasmus próféciáját.

Geszer elkáromkodta magát.

– Nyisson portált, főnök! – kértem. – Egy kis időre van szükségem. Hogy dönteni tudjak, mit csináljak.

– Nem tudok portált nyitni – mondta halkan Geszer.

– Bocsáss meg, Anton! De... mintha megveszett volna a Homály. Semmit nem tudok csinálni.

– És mi mit tegyünk? – kérdeztem. – Erasmus próféciája...

– Nem, ne mondd el nekem! – vágott a szavamba Geszer. – Nem kell. Bár... nem. Ha minden úgy van, mint amitől féltem...

– Valószínűleg igen. – Az üveghez tapadtam, hogy lássam, hogyan lép be a Tigris a lépcsőházunkba. Ott is fellobbant valami, és a padló megremegett a lábunk alatt. De nem voltak illúzióim, Geszer és Zavulon csapdái nem állják a Tigris útját.

– Magadnak kell döntened, Anton – mondta végül Geszer. És éreztem, mennyire megváltozott a hangja. Milyen... öreg lett. Milyen ősi. Legszívesebben azt mondanám, „ószövetségi”, ha Geszernek bármi köze is lett volna a valláshoz. – Neked több jogod van ehhez, mint nekem.

– Miért? Mert nagyobb mértékben vagyok ember? – kérdeztem.

Fogytak a rendelkezésemre álló másodpercek, de sehogyan sem tudtam döntésre jutni. És nagyon fontos volt, hogy halljam Geszer válaszát.

– Mert nagy bűnt követtem el ellened – vallotta be Geszer fáradtan. – És elegem van abból, hogy bűnös legyek.

– Micsoda nap ez a mai, egyfolytában mindenki bocsánatot kér tőlem... – mondtam, és bontottam a vonalat.

Arinára néztem. A boszorkány hol félve az előszoba felé pillantgatott, hol mohón engem bámult.

– Hogy döntöttél, Anton? Nincs már idő!

– Idő mindig van – feleltem, és kinyújtottam a kezem.

A Minoszi Gömb puskagolyóként vágódott ki a cipőszekrény alól, és puhán a tenyeremre esett. Ohó, milyen nehéz!

És ebben a pillanatban csöngettek!

Ó, milyen udvarias ma ez a mi Hóhérunk-Tigrisünk!

– Nágya, Kesa, öleljetek át szorosan! – vezényeltem. A gyerekek belém kapaszkodtak, és én biztos ami biztos, erősen át is karoltam őket.

– Disznó! – visított fel Arina, és hozzám ugrott.

Hogyan kell aktivizálni a gömböt? Valószínűleg egyszerűen csak kívánni kell... energiával nyilván már korábban feltöltötték, az úti cél is biztos bele van táplálva...

Öklömbe szorítottam a hideg márványgömböt, és azt kívántam – kétségbeesetten hogy legyünk a lehető legtávolabb innen.

És ebben a pillanatban Arina fájdalmasan belemarkolt a vállamba.

8.FEJEZET

A PORTÁLBA egyszerű dolog belépni. Az az illúziód támad, hogy teljes ellenőrzésed alatt tartod a történéseket, saját részvételedet is beleértve. Felemeled a lábad... lépsz egyet... és kidugod a fejed egy másik helyen... tested többi része jön utána... Az egyik feled még Moszkvában van, a másik már a Seychelle-szigeteken, és semmi gond... csak egy kicsit ijesztő.

A Setétek útja a Homály alsó rétegein keresztül nehéz és veszélyes. Nem tudom, miért, hiszen nem él ott senki, de nem is egyszer láttam, amint a Setétek vérbe borulva bukkannak elő ilyen útjaikról. Nem tudom, lehet, hogy tulajdon belső rémlátomásaikkal hadakoznak ott.

De a Minoszi Gömb minden ceremónia nélkül rántott át minket a téren, egyetlen hatalmas és erős ugrással. Nem fájt, nem volt kellemetlen, együnknek sem lett hányingere vagy szédült el. Mégis maradt utána valamilyen kellemetlen érzés – mintha Gulliverként Brobdingnagba kerülve az óriások kezében lennél eleven játékszer.

Általában és egészében véve jobban szeretem a repülőgépeket.

Az út végén nem álltunk meg a lábunkon. Én Arinára zuhantam rá. Nágya Kesán kötött ki. Felálltam, szó nélkül a kezemet nyújtottam a boszorkánynak.

– Ó, te pimasz fráter! – kiáltotta játékosan Arina feltápászkodva. – Bármi történjék is, a férfiaknak csak egy dolog jár az eszükben!

Mégiscsak tetszett nekem. Nagyon.

Boszorkánytermészete ellenére is...

Mellettünk Nágya már elugrott Kesától, minden porci-kájával demonstrálva, hogy inkább esett volna egy szemétdombra, mint holmi fiúra.

De senkinek nem esett semmi baja.

– Papa, hol vagyunk? – kérdezte Nágya.

Körülnéztem.

Kicsi, egyszobás deszkaház. A falakat időtől kifakult papírtapéta borítja. A berendezés – egy asztal, néhány szék, egy tálalószekrény, egy vaságy, támláját nikkelezett gömbök díszítik... a múlt század harmincas éveiben nagy divat volt; egy ócska, jókora tévé, könyvszekrény... Könyv alig van benne.

Hát igen, az Inkvizíció mindent elvitt, amikor kitakarította Arina otthonát.

Különös, hogy a házat nem gyújtották fel.

Ezt hangosan ki is mondtam:

– Különös, hogy az Inkvizíció nem gyújtotta fel a házat. Azt hittem, ez a szokásos eljárás szökött boszorkányok lakával.

– Felgyújtották. Csakhogy az én házamat nehéz ám felégetni – felelte Arina a ruháját igazgatva. – Ez itt az én földem. Itt állt a falu, ahol születtem... és úgy látszik, itt is halok meg. Ha felgyújtod a házat, ha nem, újból kinő a földből...

Hittem neki.

A ház egyébként lakottnak látszott. Úgy látszik, Arina itt rendezte be a bázisát, bölcsen arra gondolva, senki nem fog egy kupac hamut ellenőrizni. Az asztalon egy nyitott csomag olcsó cukorka feküdt, a tálalószekrényen egy doboz tej állt, és egy tiszta ruhába gondosan becsomagolt fél vekni fehér kenyér.

– De a könyveket elvitték a nyomorultak... – sóhajtott Arina. – Elkezdtem lassacskán újra összeszedni a könyvtáramat, bár magam sem tudom, minek. Már úgysem lesz rá időm.

A szekrényhez léptem, megérintettem az egyik kötet gerincét.

„Aüada Ansata”.

A boszorkányok füveskönyve.

Az összes többi könyvnek semmi köze sem volt a mágiához. Vagy tíz kötet Puskin, két vagy három kiadás ráadásul még a költő életében jelent meg. A Harry Potter negyedik kötete, Rex Stout krimijeinek antológiája és Bunyin[29] Lombhullás című verseskötete – szintén régi, forradalom előtti kiadás. Úgy látszik, a boszorkányok időnként szeretnek egyszerűen olvasni valamit.

– Sajnálom, Arina – mondtam őszintén. – A házadat is... téged is.

– Nem kell engem sajnálni – felelte nyugodtan. – Nekem már végem. Vagy a Tigris végez velem... vagy utolér a vénség, amint megszűnik a mágia. Nektek, varázslóknak, könnyebb. Egyszerűen elkezdtek megöregedni, mint minden ember. Te még fiatal vagy...

– Arina, én nem akarom megsemmisíteni a Homályt – közöltem.

A boszorkány hallgatott. Majd megkérdezte:

– Miért?

– Sok oka van. Ha röviden akarom mondani: nem hiszem, hogy a Homály rosszat hozna ránk... csak rosszat – javítottam ki magamat.

– Úgy láttad, hogy a Tigris jóságos?

– Egyikünk sem jóságos, ha meg akarják ölni.

– Hazudsz – mondta Arina nyugodtan. – Más nyugtalanít téged. Mit mond majd a lányod, ha felnő, és rájön, hogy nagy hatalmú varázslónő lehetett volna, de közönséges ember lett. Hogy a feleséged megöregszik, ráncok borítják el az arcát, és minden pillantásában ott lesz a kérdés: „miért?”. Hogy te magad is öreg leszel, beteg, nem kapsz levegőt, szúr az oldalad, aggódsz a szűkös nyugdíjad miatt, és jajongsz, hogy igazságtalan a világ... nem hogy másokon segíteni nem lesz már erőd, magadat sem leszel képes megvédeni. Kipróbáltad egyetlen este, hogyan lehet megélni mágia nélkül. És megrémültél tőle.

Hallgattam.

– De nincs választási lehetőséged – folytatta Arina. – Én kipróbáltam, nekem sikerült.

– Ott van még Ven-jan útja – mondtam halkan.

– Az rajtunk nem segít – rázta meg a fejét Arina. – Tudom, hogy tetszem neked... nem mint nő, hanem mint ember. Te is tetszel nekem. De Ven-jan megölte a barátját, akit jobban szeretett, mint saját magát. Csak ezzel tudta bebizonyítani a Homálynak, hogy megőrzi a prófécia titkát. Ráadásul... az a prófécia alighanem csak a milliárdnyi kínai számára jelentett volna bajt. De a miénk magát a Homályt Öli meg. Mindannyian egoisták vagyunk, Anton. Mindannyian képesek vagyunk bármire, hogy megvédjük magunkat. A Tigris sem kivétel. A mi próféciánknak velünk együtt el kell pusztulnia... vagy beteljesednie. Bármelyik lépés vereséghez vezet.

– A sakkban ezt pattnak nevezik – szólalt meg váratlanul Kesa.

Ránéztem, és megkérdeztem:

– Nem tudod, mit kellene csinálnom?

Kesa úgy meredt rám, mint valami őrültre.

– Tízéves vagyok – kiáltotta. – Honnan tudnám?

– A filmekben kritikus helyzetben mindig egy kisgyerek súg a hősnek valamilyen zseniális megoldást – mondta Arina.

– Ne csodálkozz, Kesa! Amikor a felnőtt férfiak nem tudják, mitévők legyenek, nem hogy egy gyereket, de akár még egy nőt is képesek meghallgatni... Anton, határozz! A Tigris hamar ránk talál.

– Újra tudod tölteni a gömböt? – nyújtottam oda neki a márványgolyót.

– Ennek annyi – felelte Arina, miután megnézte. – Nem arra szánták, hogy négy Másfélét cipeljen át a téren. Ha nem fújt ki végleg, vagy öt évig fog pihenni. Kár, egyedülálló holmi, onnan és oda nyit portált, ahonnan és ahova csak akarod, bármilyen körülmények között... Nem, Anton. Többé nem tudunk elszökni.

– Vehetek egy cukrot? – kérdezte Kesa.

– Persze – egyezett bele szívélyesen Arina. – De adhatok tejet és kenyeret is. Nágya, nem kérsz tejet és kenyeret?

Jó természete van a srácnak. Vajon mit jelent ez? Hiszen próféta, ha most pusztulás vár ránk, azt látnia kell előre.

Vagyis döntöttem?

– Rágyújtok, Arina – mondtam. – Rendben?

– Nyitva az ajtó – közölte nyugodtan a boszorkány, előszedve a tálalószekrényből két különböző méretű bögrét.

– Nem félsz, hogy már itt van a Tigris, és agyoncsap engem? – kérdeztem az ajtót kinyitva.

– Hiszen az minden problémát megoldana! – kiáltott fel Arina. – Kislányod talán nem állna bosszút az apjáért?

Nágya rémülten nézett rám.

– Papa, nem menj ki!

– Ne félj, Nágya! – nyugtattam. – Arinának igaza van. Nincs értelme, hogy a Tigris megöljön engem. Mondd, nem tudnál portált nyitni?

Nágya habozott egy pillanatig, azután megrázta a fejét.

– Bocsáss meg, papa! A Homály szabályosan fortyog. Hullámokat meg buborékokat látok...

El sem tudom képzelni, hol láthatta ezt. Én olyannak láttam a Homályt, mint mindig. Teljesen megszokott képet mutatott.

Legalábbis az első réteg.

Felsóhajtottam, kinyitottam az ajtót, és kiléptem az éjszakai erdőbe. Arina kunyhója az erdő közepén állt, nem volt sem kerítése, sem veteményeskertje, sem semmi egyéb. Csak egyetlen ösvény vezetett hozzá.

Az egyetlen kényelmet szolgáló dolog egy közelben heverő, kidőlt fa volt. Nagyon szerencsés helyen dőlt ki, az ágaitól nagyjából már megtisztították, így afféle természetes pádként szolgált.

Álltam egy darabig a fát és azt nézve, aki rajta ült.

Majd odamentem, leültem mellé, elővettem a cigarettát, és megkérdeztem a Tigrist:

– Rágyújtasz?

A szigorú hivatali öltönyt és világos köpenyt viselő fiatalember hallgatott egy darabig, engem nézve.

– A dohányzás árt az egészségnek – mondta azután.

– A Másféléknek nem – legyintettem.

– Ha én nem leszek, a te erőd is megszűnik – emlékeztetett a Tigris. De azért kivett egy szál cigarettát. Az magától meggyulladt a kezében. A Tigris megszívta, kivette a szájából, és értetlenkedve nézte. Vállat vont.

– Ki vagy te? – kérdeztem.

– Nem ez a megfelelő kérdés – rázta meg a fejét. – Miért kérdezed, hiszen nem tudsz ellenőrizni... Mondhatom azt is, hogy én vagyok Isten, közben az ördög vagyok.

– Mégis, ha válaszolnál, mit mondanál?

A Tigris kíváncsian nézett rám.

– Azt mondanám, hogy én vagyok a Homály. Hogy személyiség vagyok. Hogy bennem tükröződik és bennem olvad egybe mindazon emberek tudata, akik Másfélévé lettek, és elmentek... eljöttek belém. Hogy élni akarok, bár te elképzelni sem tudod, mire hasonlít az én életem. Hogy megvannak a magam érdekei, amelyeket te nem vagy képes felfogni. De mindez csak szó, és ez az a szó, amely neked mondatott.

– Jó – feleltem. – Jó. Akkor azt mondd meg, mit akarsz!

– Megint nem a megfelelő kérdés. – A Tigris fintorgott.

– Nem a megfelelő! De ha szükséged van a válaszra, válaszolok: élni akarok. Egyszerűen élni.

– Miért ölöd meg a prófétákat? – kérdeztem.

A Tigris most habozott. Hirtelen észrevettem, hogy a cigaretta, amit szív, nem fogy. Az orvosok és dohánygyárosok rémálma, az örök cigaretta...

– Muszáj minden próféciának elhangzania?

– Na de a gyilkosság...

– Ezt az Éjszakai Őrség munkatársa kérdezi, aki személyesen ölt meg Setét Másféléket? – szegezte nekem a Tigris.

– Azt akarod mondani, hogy te vagy a Jó?

– Én nem vagyok a Jó. És nem vagyok a Rossz. Én a Homály vagyok. Élni akarok, és az én életem: az emberek. Mindaz, ami az emberiség hasznára van, az nekem is hasznomra van. Mindaz, ami árt neki, árt nekem is.

A kunyhóra néztem – három arcot pillantottam meg az ablakban. Arina, Nágya és Kesa. Nágya és Arina feszülten figyelt. Kesa tejet ivott.

– De a próféciák gyakran bajt hoznak magukkal. Te mégis megengeded, hogy elhangozzanak és beteljesedjenek.

– Én? – A Tigris hangja csodálkozást fejezett ki. – A prófécia kifakadt kelés. Kasszandra nem tehetett Trója pusztulásáról. És én sem tehettem róla. Az emberek akarata, törekvései, várakozásai törnek föl a világba a próféták révén. És ha feltörtek, valóra is válnak. Ezt én siettethetem... és fékezhetem. Néha. De csak ennyit tehetek.

– És az a prófécia, amely Arinát tartja rémületben? – kérdeztem. – Amelyet megpróbált megváltoztatni, de végül is... csak elodázta? Vagy már beteljesedett?

A Tigris vállat vont.

– Már megint, mit kezdesz a válaszommal? Mondhatok olyat, ami megnyugtat téged. De honnan tudhatnád, igaz-e?

– Azért csak mondd! – makacskodtam.

– Én nem rombolok le birodalmakat, és nem robbantok ki háborúkat – jelentette ki halkan a Tigris. – Láttam Kis hanyatlását és Uruk hosszú halódását, Asszíria pusztulását és Babilon lerombolását. Láttam, hogyan dőlnek romba hatalmas birodalmak, és süllyednek el apró államok. Láttam három nap, három éjjel szakadatlan, végeláthatatlan áradatként vonuló hadseregeket, láttam városok kifosztását és a foglyok legyilkolását. A népek feloldódnak egymásban, nevet és nyelvet váltanak. Láttam rosszat, amelyből jó nőtt ki, és halált hozó, kíméletlen jót. De mindez nem én vagyok. Ez: az emberek. Mindez az ő szeretetük és gyűlöletük, hősiességük és gyávaságuk. Téged is, akár Arinát, a néped és országod sorsa aggaszt? Nincs mit válaszolnom. Ahogyan Ven-jannak sem volt mit mondanom. Ahogyan nem volt mit válaszolnom Erasmusnak. Végül csak az emberek dönthetik el, élni fognak-e, vagy meghalnak. Én a hóhér vagyok. De nem bíró. A nagy öröm éppúgy kielégít, mint a nagy bánat. De az örömöt is, a bánatot is az emberek választják.

– De hát akkor mit tegyek? – kérdeztem.

Ekkor sokáig hallgatott a Tigris. Majd ezt mondta:

– Élni akarok. Ha elmondjátok a próféciát az embereknek, az azt jelenti, hogy beteljesedik. Vagyis az embereknek nincs többé szükségük a varázslatra. Nincs szükségük azokra, akik különböznek tőlük. Azokra, akik a különösre vágynak. Húzzák és lökik előre az emberiséget. Akkor én elpusztulok. És akkor is elpusztulhatok, ha megküzdök a lányoddal.

Habozott egy pillanatig, majd mégis hozzátette:

– De ebben az esetben van esélyem. A lányod még gyerek, és talán nem bír el velem.

– Nincs más kiút? – kérdeztem. – Hogy ne pusztulj el, és mi se haljunk meg?

A Tigris vállat vont.

– Nos, megértettél mindent – válaszolta. – A kérdésedben már ott a felelet.

Bólintottam.

– Sajnálom.

Egy darabig szótlanul ültünk. Elszívtam a második, majd a harmadik szál cigarettát. Már egészen besötétedett.

Az erdőben gyorsan sötétedik, nincs alkonyat. A kunyhó ablakában gyertyaláng reszkető fénye jelent meg.

– Már megbocsáss... – szólalt meg váratlanul a Tigris.

– Torkig vagyok azzal, hogy mindenki bocsánatot kér tőlem! – ordítottam felugorva. – Elég volt!

– Valamilyen döntésre kell jutnod, Anton! – mondta a Tigris szelíden.

– Adj nekem öt percet! – kértem.

– Tíz – bólintott a Tigris, és tovább dohányzott. A cigaretta parazsa hol felvillant, hol kihunyt, míg a kunyhó felé mentem.

Az elcsöndesedett, gyanakvó gyerekek az asztalnál ültek, az asztalon két gyertya égett. Arina még mindig az ablaknál állt, a Tigrist nézte.

– Döntöttél? – kérdezte meg sem fordulva.

– Nágya – néztem a lányomra. Arcát alig lehetett kivenni a gyertyafényben. – Megteszed, amit kérek?

– Mi lesz az? – kérdezte feszülten.

– Csak két lehetőségünk van – mondtam őt nézve. Jó, hogy legalább láthattam felnőttként... még ha csak álmomban is.

Álmomban, amelynek nem szabad megvalósulnia.

– Mindig három van – mondta Nágya makacsul. – Minden mesében mindig három út van.

– Mit tegyünk, a mi mesénk nem szabályos – próbáltam nevetni. – Csak kettő. Megölni a Tigrist, és megsemmisíteni minden mágiát a Földön. A Másfélék közönséges emberekké változnak. Talán még valamilyen kataklizmák is lesznek... nem tudom.

– A mágia rosszá változott – mondta Arina feszülten.

– Az embereknek...

– Az emberek maradjanak csak emberek – feleltem.

– Ha nem lesz mágia, találnak más módot, hogy megsemmisítsék saját magukat.

– Tehát úgy határoztál, hagyod, hogy megöljön minket a Tigris? – kiáltott fel Arina.

– És van egy másik lehetőség – folytattam a lányomat nézve. – Bebizonyítani a Tigrisnek... bebizonyítani a Homálynak, hogy soha nem mondjuk el a próféciát. Nem mondjuk el az embereknek. Akkor... nem teljesedik be. És a Tigrisnek nem kell megölnie minket.

– Ahhoz, hogy a Tigris elhiggye, áldozatra van szükség – horkant fel Arina. – Szörnyű áldozatra... jóvátehetetlenre... – Egy pillanatra elhallgatott. Majd elképedve, felháborodva felkiáltott: – Anton, meg akarod ölni...

– Papa, azt akarod, hogy megöljelek? – kérdezte Nágya rettegve.

Arina mégiscsak volt Setét. Ők mindent helytelenül értelmeznek. A Fénypártiakkal ellentétben.

Megráztam a fejem.

– Nem, kicsim... Gondoltam erre is... de nem hagyhatlak itt téged ilyen teherrel. És még itt van Arina is... ígérd meg nekem! Egyszerűen ígérd meg, hogy soha és senkinek nem mondod el Erasmus próféciáját! És te is, Kesa, esküdj meg!

– A fiút megöli – mondta gyorsan Arina. – A Tigris megöli. A kislányod szeme láttára mészárolja le, és ez gyógyíthatatlan lelki traumát okoz Nágyának, egész életére nyomorúságos árvaságot: a vérző fiú lesz a szeme előtt...

Ez aztán a vén mocsok! Még vonyítani is kezdett, mint falusi vénasszonyok a temetéseken!

Kesa kétségbeesetten felkiáltott:

– Nem mondom el! Senkinek!

– Esküdj meg! – ismételtem meg. – Hogy ne legyen hiábavaló, amit csinálok. Esküdj meg!

Kesa elszántan bólogatott.

Nágya felállt a zsámolyról.

– Nem kell – intettem le. És Arinához fordultam.

– Nem bírsz el velem – mondta gyorsan. – Mindketten Legfelső szintűek vagyunk, de nekem több a tapasztalatom, Anton.

Nem szóltam semmit.

Arról, amit valamikor nagyon régen Edgár mondott nekem a bajkonuri űrrepülőtéren, amikor Kosztya Szauskinnal, a barátommal és Legfelső szintű Vámpírral álltam szemben, aki arra készült, hogy a világon minden embert Másfélévé változtasson...

Az Erő átáramlott rajtam, ujjaimat hideggel árasztva el. Arina Pajzsot emelt maga elé – nem értette, mit csinálok.

Néhány dolgot nagyon nehezen érthet meg az, aki túlságosan sokáig volt Setét.

A Homály megvonaglott, amikor rajta keresztül elkezdtek kinőni a fehér kőfalak. Mintha szétnyílt volna a tér – az asztal, amelyen a gyerekek ültek, valahova távolabbra félrecsúszott, a mennyezet felolvadt, csillogó fehér kupola foglalta el a helyét, a padlót márványlapok borították el.

Mégiscsak kevés volt az Erőm. Nem sok hiányzott. De ott volt a közelemben a kimeríthetetlen forrás – és én a kislányom felé nyúltam, belőle merítettem... s a tér végleg elrendeződött körülöttünk.

Körülbelül tíz méter átmérőjű, kerek terem, kupolás mennyezettel.

Sem ajtó, sem ablak.

Semmi.

Csillogó, fehér kő, amely magába zárt minket Annával.

Mindörökre.

Az Időszarkofág az Inkvizíció legszörnyűbb igézete. Olyan igézet, amely egyaránt lesújt a hóhérra és áldozatára.

– Te megőrültél – suttogta Arina, és leült a padlóra.

– Valószínűleg – mondtam, és letelepedtem mellé.

Levegő volt itt, ami valószínűleg mindig is friss marad.

Még a Homály is itt volt – de a Szarkofágból egyetlen szintjére sem nyílik kijárat.

Ha hihetek Edgarnak, a Szarkofágba bebörtönzöttek sem éhséget, sem szomjúságot nem éreznek.

Végtelen idő áll rendelkezésükre, hogy megőrüljenek, de fizikai kínjaik nincsenek.

– Ezt lehetetlen lerombolni – mondta Arina. – Érted? Sehogyan. Még a lányod sem képes rá.

Vállat vontam.

Egy tízméteres fitying fehér kőből. Az örökkévalóságban úszó kapszula.

Vajon felváltja-e a világegyetem tágulását a zsugorodás, és lesz-e egy új Nagy Bumm? Ha igen, van még valami esélyünk.

Kitört belőlem a nevetés, ahogy elképzeltem rabságunk évmilliárdjait. Arina közelebb húzódott hozzám, és lekevert nekem egy csattanós pofont.

Elhallgattam.

– Tényleg hiszel neki? – kérdezte Arina. – A Homálynak?

– Nem tudom. Csak abban hiszek, hogy az emberek maguk alakítják a sorsukat. Az emberek, és nem a Homály... és nem mi.

Arina hallgatott. Széttárta a karját.

– Nos... akárhogy is, mi már nem tudjuk meg a választ. Soha.

Benyúltam a zsebembe, elővettem a csomag cigarettát. Belenéztem. Két szál.

Az örökkévalóság színe előtt nem volt értelme takarékoskodni.

– Rágyújtasz? – kérdeztem.

Arina bágyadtan bólintott. Még csak nem is volt rémült... végül is felkészült a halálra. Elgondolkodó volt. Mintha meglepte volna, amit tettem.

A számba dugtam mind a két cigarettát, meggyújtottam, és az egyiket odanyújtottam Arinának. Csodálkozva nézett rám.

– Valami régi amerikai filmben láttam – magyaráztam.

– Mindig ki akartam próbálni.

– Hiszen Péter, az az elfuserált, nagy modernizátor hozta rá Oroszországra ezt az átkozott mérget, pedig kértem, hogy ne csinálja... – mormolta Arina.

– Ne hazudj, akkor születtél, amikor I. Péter már meghalt!

– vitatkoztam vele.

– Szokj hozzá, mostantól nem tudunk mással foglalkozni, mint meséket kitalálni – vágott vissza. Eltűnődött egy pillanatig. – Bár persze lesz más szórakozásunk is. Magad is megértheted: az örökkévalóság...

Kivettem a számból a cigarettát, eloltottam a padlón, és elnéztem Arina fölött – az áthatolhatatlan Szarkofág szétnyíló falára. A nyílásban ott állt a Tigris, mögötte szürke köd gomolygott. Az az érzésem támadt, hogy még a „buborékokat” is látom, amelyekről Nágya beszélt.

– Hatásos – mondta a Tigris, belépve a Szarkofágba. – Tudod, hogy az Inkvizíció egész története folyamán mindössze háromszor használták ezt az igézetet?

Megráztam a fejem. Arina már talpon volt – és úgy láttam, harcra készül.

– Elvben ez teljesen meggyőző – folytatta a Tigris. Lassan közeledett hozzám, Arinára ügyet sem vetett. – De az nem jutott eszedbe, hogy a lányod váratlan következtetésre juthat?

– Mifélére? – kérdeztem.

A Tigris keze megragadta a galléromat, és a legkisebb erőfeszítés nélkül felrántott a padlóról.

– Például arra, hogy ha meghal a Homály, imádott papácskája visszatérhet a Szarkofágból?

– És ez így van? – kérdeztem hörögve; a nyakamhoz kapva próbáltam meglazítani a galléromat.

– Nem! De ha ő elhiszi?

A következő pillanatban a Tigris előrelendült – és átmentünk a falon.

Arina kiáltása félbeszakadt mögöttünk, mintha elvágták volna.

Ismét a kunyhóban álltunk, a járatlan, Moszkva környéki erdőben.

– Papa! – kiáltott fel Nágya, és hozzám rohant. A Tigris elengedte a galléromat, és néhány lépésnyire eltávolodott. Átöleltem a lányomat, ránéztem. A Tigris komoran a mellette álló Kesára pillantott. A kisfiú mintha kővé dermedt volna.

– Eszedbe ne jusson! – figyelmeztettem.

– És mi a garancia? – kérdezte a Tigris halkan.

– Nincs garancia. De mi egész életünkben elvagyunk garanciák nélkül; ideje, hogy te is megtanuld.

A Tigris belefúrta pillantását Kesába. Majd megkérdezte:

– Próféta fiú... Tulajdon biztonságom érdekében kénytelen vagyok megölni téged...

– Nem akarom! – kiáltotta a halálra rémült Kesa, és esetlenül felém kezdett oldalazni.

– Jól van. így jegyezzük fel: Innokentyij Tolkov lemondott róla – szólt a Tigris. És eltűnt.

Hármasban maradtunk.

– Tényleg elment? – kérdezte Nágya. – Mit gondolsz, papa?

– Azt gondolom... – kezdtem; megdörzsöltem a nyakamat, és köhögtem. A Tigris majdnem megfojtott kirángatva a Szarkofágból... biztosan nincs tisztában az erejével...

– Azt gondolom, hogy egy olyan lény, akinek van humorérzéke, nem lehet teljesen rossz...

Nágya hüppögött, és erősebben ölelt át. Kesa habozott egy pillanatig, majd odajött, és a másik oldalamhoz simult.

– Minden, minden rendben van – mondtam. – Már mindennek vége.

– És hol van Arina? – kérdezte Nágya halkan.

– Az Időszarkofágban – feleltem.

– Ez azt jelenti, hogy örökre?

– Ez azt jelenti, hogy még soha senki nem került be a Szarkofágba, amelyből nem lehet kijönni, a Minoszi Gömbbel, amely bárhonnan képes portált nyitni. Nem tudom, Nágya. Ezt talán a Tigris sem tudja.

Magam sem voltam vele tisztában, miből van több a szavaimban: a törekvésből, hogy megnyugtassam a lányomat, vagy az igazságból.

Azzal még kevésbé, akarom-e, hogy az ősi boszorkány képes legyen végrehajtani a lehetetlen szökést börtönéből. Ha tőlem függ, jobb lenne, ha az idők végezetéig ott maradna.

– Próbáljak meg portált nyitni? – kérdezte Nágya. – A Homály kezd megnyugodni...

– Tíz perc és harminc másodperc múlva a Hatalmas Geszer és Zavulon portált nyit hozzánk... – jelentette be váratlanul Kesa. A hangja megváltozott. Amint az gyakran megesik az ifjú prófétákkal, az ijedtségtől hirtelen jövendölni kezdett. – A jövő héten számot kell adnia Prágában, az Inkvizíció bírósága előtt...

– Ezt magam is kitaláltam... – suttogtam Kesa torzon-borz kobakját simogatva.

– Maga Anton Gorogyeckij – folytatta a fiú. – Maga Fénypárti Másféle. Nágya apja. Maga... maga minket... mindannyiunkat... maga mindannyiunkat...

Visszafojtottam a lélegzetem.

Csönd támadt.

– Mondtam valamit? – kérdezte Kesa félénken.

Hát mindig így van ez!

Pedig mennyire szerettem volna tudni, helyesen cselekedtem-e...

De erre a kérdésre soha senki nem adja meg a választ.

Még a Homály sem.

A regényben William Blake verse, a Motor-Roller és a Piknik együttes számainak részletei, Vlagyimir Viszockij és Szergej Kalugin dala szerepel.

Szerzőnkről

Kazahsztánban született, 1968-ban, és már fiatalon megragadták képzeletét a Sztrugackij testvérek és Róbert Heinlein oroszul is hozzáférhető ifjúsági SF-jei. Ő maga 18 esztendős kora körül kezdett írással foglalkozni, és egy évvel később az alma-atai Zarja című újság meg is jelentette első novelláját. Eközben a helyi orvosi egyetemen kitanulta a pszichiáteri szakmát.

1989-ben dolgozni kezdett első komolyabb regényén, a Negyven sziget lovagjain. Ebben idegenek rabolnak el kisgyerekeket, hogy a jövő vezetőinek alakuló személyiségjegyeit tanulmányozzák egy mesterségesen létrehozott környezetben. A regény szinte egyszerre jelent meg a szerző első önálló novelláskötetével, amely a Nukleáris álom címet kapta. Ez utóbbiban az írások többsége pusztuló, széthulló jövőkben játszódik. (Több elbeszélése magyarul is olvasható a Galaktikában illetve a Kétszázadik című antológiában.)

Ezek és Lukjanyenko későbbi művei számos hazai díjat elnyertek, így hamarosan már egyre népesebb oroszországi rajongótábor várta a következő kötet megjelenését. A határokon túli ismertségre azonban a szerzőnek még egy évtizedet kellett várnia. Timur Bekmambetov 2004-ben készített filmet az Éjszakai Őrségből. A kevés pénzből is látványosra összehozott produkciót átvették amerikai forgalmazásra, és ez lehetőséget adott a regény angol fordításban való megjelentetésére. Addigra a könyvnek otthon már két folytatása (Nappali Őrség, Alkonyi Őrség) is elkészült, majd azóta még kettő (Utolsó Őrség, Új Őrség).

Számos további regény és sorozat fűződik még nevéhez, közülük is kiemelésre érdemes a sztrugackiji ihletésre született Ugrás-ciklus, melynek két kötete az Ugrás az űrbe és a Ugrás az ismeretlenbe.

JEGYZETEK

[1] Valerij Brumel (1942-2003): világrekorder és olimpiai bajnok magasugró.

[2] Nehézsúlyú profi ökölvívó.

[3] William Blake (1757-1827): angol költő, festő, grafikus, nyomdász.

[4] Szabó Lőrinc fordítása.

[5] Kosztolányi Dezső fordítása.

[6] Orosz nyelven is létezik két különböző fordítása a Blake-versnek. Az egyik, a Sztyepanov-féle valóban a napkelte előtti csillagfényről beszél.

[7] Kazah pengetős népi hangszer.

[8] Anton kislányának neve (Nagyezsda) azt jelenti: remény.

[9] Michael Bond A medve, akit Paddingtonnak hívnak c. regényének hőse.

[10] Utalás Jane Austen (1775-1817) angol írónő híres regényére.

[11] William Shakespeare: Hamlet (Arany János fordítása)

[12] A krími háború idején, 1854-55-ben az egyesített francia-brit-török csapatok hosszú és véres ostrom után elfoglalták Szevasztopolt, a feketetengeri orosz flotta erődített támaszpontját.

[13] Ukrajnát nevezték így a cári időkben.

[14] II. Miklós (1868-1918), az utolsó orosz cár; fia, Alekszej cárevics, a trónörökös nagyon beteges, gyenge gyermek volt.

[15]Éjszakai Őrség, Thuróczy Gergely fordítása.

[16] Dnyeprogesz: hatalmas vízi erőmű a Dnyeper folyón, első üteme 1927 és 1932 között épült, a második 1969 és 1980 között. BAM: Bajkál-Amur vasútvonal, 1974-ben kezdték építeni.

[17] Pityer: Szentpétervár.

[18] Honvédő háborúnak nevezik az 1812-es, Napóleon elleni háborút, nagy honvédőnek a második világháborút.

[19] Az i.e. 4. században élt milétoszi Eubulidésznek tulajdonítják a híres paradoxon – „minden krétai hazudik” – első változatát.

[20]Hárem a sivatagban: Vlagyimir Motil rendezőnek az 1970-es évek óta töretlenül népszerű alkotása; A sors iróniája: Eldar Rjazanov 1975-ben készült filmje; mindkettő kultuszfilmmé vált.

[21] Mózes III. könyve 19.31. Károli Gáspár fordítása.

[22] Mózes V. 18.10-12.

[23] Kozma Prutkov: kitalált személy. Alekszej Tolsztoj (1817-1875; nem azonos a Golgota szerzőjével) és két szintén verselgető unokatestvére találta ki alakját, nevében publikálták néha szabadszájú verseiket. Az itt idézett vers címe: Egy ókori görög öregasszonyhoz.

[24] Jó minőségű desszertbor.

[25] A Sztrugackij fivérek Nehéz istennek lenni című regényének hőse.

[26] Vlagyimir Viszockij (1938-1980) színész, énekes. Saját szerzeményű dalait adta elő gitárkísérettel. Hihetetlenül népszerű volt, sok dala csak kalózfelvételeken keringett.

[27] Redrick Schuchart: a Sztrurgackij fivérek Piknik az árokparton című kisregényének hőse, a „sztalker”.

[28] Földeák Iván fordítása.

[29] Ivan Alekszejevics Bunyin (1870-1953) orosz költő, író, műfordító.

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ ZAVAROS CÉLOK

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2.FEJEZET

3.FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6.FEJEZET

7. FEJEZET

8.FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ ZAVAROS IDŐK

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5.FEJEZET

6.FEJEZET

7. FEJEZET

8.FEJEZET

HARMADIK RÉSZ ZAVAROS ÜGYEK

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3.FEJEZET

4. FEJEZET

5.FEJEZET

6.FEJEZET

7. FEJEZET

8.FEJEZET

Szerzőnkről

JEGYZETEK

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ ZAVAROS CÉLOK

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2.FEJEZET

3.FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6.FEJEZET

7. FEJEZET

8.FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ ZAVAROS IDŐK

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5.FEJEZET

6.FEJEZET

7. FEJEZET

8.FEJEZET

HARMADIK RÉSZ ZAVAROS ÜGYEK

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3.FEJEZET

4. FEJEZET

5.FEJEZET

6.FEJEZET

7. FEJEZET

8.FEJEZET

Szerzőnkről

JEGYZETEK

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ ZAVAROS CÉLOK

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2.FEJEZET

3.FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6.FEJEZET

7. FEJEZET

8.FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ ZAVAROS IDŐK

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5.FEJEZET

6.FEJEZET

7. FEJEZET

8.FEJEZET

HARMADIK RÉSZ ZAVAROS ÜGYEK

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3.FEJEZET

4. FEJEZET

5.FEJEZET

6.FEJEZET

7. FEJEZET

8.FEJEZET

Szerzőnkről

JEGYZETEK