SZERGEJ LUKJANYENKO

Apró Őrség

1. LESZ

AMIKOR a tévékamerás férfi szeméről leveszik á kötést, olyan embereket pillant meg maga előtt, akik mintha egy kosztümös film forgatásáról szöktek volna meg.

Vörös hajú, fiatal lány áttetsző fehér ruhában, tűsarkú cipőben, hajában csillogó diadém - vörös arany és a szeme színével megegyező zöld kövek. Ahhoz persze túlságosan nagyok, hogy smaragdok legyenek. Egyszerűen szemérmetlenül nagyok. Az ilyen smaragdokat múzeumokban vagy államkincstárakban őrzik. Nem igaz?

Fiatal férfi feszes, fekete öltözékben és fekete köpenyben, amelyet a nyakánál ezüstrózsa fog össze. A férfi övén kard - nem a mai sportolók vívófegyvere, hanem igazi középkori darab, súlyos és széles pengéjű, valódi gyilkoló eszköz. Vagy talán azt képzelték, a három testőr vékony, hegyes, nyársra emlékeztető fegyvere, amilyennel az ismert tévés feldolgozásban a színész, Mihail Bojarszkij[1] rohangászott?

Ősz hajú, palástba burkolózott öregember, aki mindkét kezével botjára támaszkodik. Ahhoz a ritka emberfajtához tartozik, amelynek képviselői a korral se nem híznak el, se nem válnak aszottá, hanem olyanok maradnak, mint amilyenek érett korukban voltak. Tekintete tiszta és bölcs, arcán jóságos mosoly. Tolkien meséjének Gandalfjára emlékeztet, nem igaz?

Az operatőr, biztos, ami biztos, munkához lát. A felvétel mindenképpen sikeresnek ígérkezik: a sötét, lezárt metróállomás[2] és a három jelmezes az éles fénykörben.

Mellettük néhány teljesen hétköznapi kinézetű fiatalember leveszi a kötést a két fotóriporter és az eléggé ismert internetes publicista szeméről. Két másik embernek, nyilván szintén újságírók, nemcsak a szeméről oldják le, hanem a kezéről is.

- Köszönöm beleegyezésüket, hogy felkeressék menedékünket - mondja halkan az öreg.

- Beleegyeztünk? - tör ki szarkasztikus nevetésben az egyik, akinek épp az imént oldották ki a kezét. - Nemigen volt választási lehetőségünk.

- Választási lehetőség mindig van - csóválja meg fejét az öreg. - El is mehetnek, kikísérik magukat.

Az újságíró óvatosan körülnéz - és elhallgat.

- Hasonlítunk önökhöz - kapcsolódik be a beszélgetésbe a köpenyes, férfi. - De mi nem emberek vagyunk. Másfélék vagyunk.

- Én alakváltó vagyok - mondja a fehér ruhás lány.

- Én mágus vagyok - szólal meg az öreg.

- Én pedig vámpír - mosolyodik el a köpenyes férfi, kivillantva hegyes fogait.

Az operatőr egykedvűen forgat tovább. Hiszen ha tudnák, hány futóbolonddal akad dolga egy hírcsatorna dolgozójának!

- Ez valami rockbanda reklámakciója? - kérdi gúnyosan a netes publicista. - Vagy Pelevin új könyvéé?

- Inkább Akunyiné - találgatja mosolyogva az egyik fotós, és kezében felvillan a fényképezőgép, rögzítve a soron következő képet. - Fandorin és a vérszívó...[3]

A következő pillanatban ujja rátapad az exponáló gombra - vagy a szakmai rutin következtében, vagy a vadállati rémülettől a gép pedig kattogni kezd, egymás után rögzítve a képkockákat. A vörös hajú lány mosolyogva nyújtózkodik - fehér ruhája a varrások mentén széthasad. Karja nyúlni kezd, lába ellenkezőleg, megrövidül. Bőrén sűrű, vörös szőrzet ütközik ki. Szemei közelebb kerülnek egymáshoz, az orra belapul.

- Orángután-alakváltó - mondja az öreg, aki mágusnak nevezte magát. - Elismerem, nagyon ritka változat. Az ember általában ragadozóvá alakul át. A leggyakrabban farkassá. Ázsiában elterjedtek a tigris-alakváltók. Japánban előfordulnak rókák. Akad néhány medve... vadkan... megesik egyéb egzotikus változat is. De orángután-alakváltó a legritkább esetben...

Senki nem figyel rá, de az öreg nem is számít erre. Ugyanúgy motyog tovább az orra alatt az adott eset ritka és jelentőségteljes voltáról, mivel nézete szerint a majommá válás tökéletesen megdönti Darwinnak az ember származására vonatkozó elméletét, miközben az újságírók az alakváltó köré gyűlnek - bizonytalanul óvakodva, de a vadállat súlyos bűzében már megorrontva a szenzáció édes illatát.

Így amikor a sötétben nyílik egy ajtó, nem hallják meg. Sem az újságírók, sem a tévéoperatőr, sem a Drakulának öltözött vámpír, sem a majommá változott nő, aki épp ruhája maradékát tépkedi le magáról. És a mágus - még ő sem veszi észre. A fiatal férfiak pedig, akik az újságírókat idehozták, és akiknek nyilván őrségként kellett szolgálniuk, túlságosan későn reagálnak.

Tíz év körüli fiú lép a fénykörbe; félmeztelen, csak egy összekoszolódott, fehér sortot visel, teste karmolásokkal teli, mintha nagyon szűk résen kellett volna átpréselnie magát, kezében apró, de nyilvánvalóan nem játék géppisztoly. Még mindenkinek van annyi ideje, hogy felé forduljon - a fiú mintha éppen erre várt volna. Az ismert netes publicista meg is jegyzi:

- Van ebben valami egészségtelen freudizmus...

A fiú bólint, felemeli a géppisztolyt, és vékony, még nem mutáló hangon így szól:

- Tökéletesen egyetértek önnel...

És csak ezután kezd lőni.

2. VAN

AZT BESZÉLIK, a franciák kedvelik a „kicsi" szót. Még a leghíresebb könyvük is A kis herceg, éttermeikben pedig a legdrágább ételek holmi „petit" vagy „mignon" nevet viselnek. Nyilván úgy vélik, hogy abból, ami jó, nincs sok.

Nálunk, Oroszországban viszont egészen máshogy áll a helyzet. Ha valamire azt mondjuk, kicsi, hát az legalábbis lekezelő. Annyit tesz, ne üsd az orrod más dolgába: te még kicsi vagy, kevés, mindig is kevés leszel...

Jóval rosszabb az „alacsony" szó. A kicsi idővel megnőhet. Még a liliputiak is kicsinek nevezik egymást, hiszen szeretnék hinni, hogy termetük nem marad örökre ilyen. De aki alacsony, az alacsony is marad. Még ha nem is liliputi, épp csak nem éri el az átlagmagasságot... Talán nem is alacsony, hiszen vannak esetek, hogy valaki kezdetben lassan nő, azután hirtelen megnyúlik.

Na meg - olyan nagyon fontos a termet? Napóleon kis termetű volt. Putyin sem túl magas. Danny DeVito, a színész is aprócska, na és? Gondoljunk csak bele, szinte az összes nagy ember alacsony volt. Egyedül Nagy Péter...[4]

- Elaludtál, Apróka?

Nágya az, egymás mellett ülünk a foglalkozásokon. Tőle nem veszem zokon, elvégre ő a legkisebb a csoportunkban. Korát tekintve is, mindössze hétéves. És magasságra ugyancsak - egy fejjel alacsonyabb nálam. De mivel mindenki Aprókának szólít, ő is így hív.

- Aha - felelem halkan. - Ezt a témát ismerem.

- Én is.

Nem állok le vele vitatkozni, bár a Szürke Mise bonyolult igézet, hétéveseknek még nem tanítják. De Nágya, noha még kicsi, nagyon erős varázslónő. Nagyon, nagyon erős. És óriási előnyünk, hogy Fénypárti.

- Készülj! - mondja Nágya.

- Mire?

- Mindjárt jön a papa.

- Az enyém? - csodálkozom. - Az apám építkezésen dolgozik. Villanyszerelő. A Másfélékről még csak nem is hallott, a varázslatban nem hisz, és nem is sejti, hogy az Éjszakai Őrség mágusiskolájában tanulok.

- Az enyém! És magával visz téged.

Fél szemmel Dmitrij Eduardovicsra sandítok, aki a mai órát tartja nekünk. Harmadik szintű Másféle, és ez tényleg nem semmi. És azt is hallottam róla, hogy a jövőbe látás a legfőbb erőssége. De Dmitrij Eduardovics most láthatóan nem sejt semmit.

A szokásos dolog. A gyenge mágus nem érzi meg az erőset... hacsak direkt nem néz a jövőbe.

Nyílik az ajtó, és belép... egyáltalán nem Anton Gorogyeckij. Olga jön be.

- Osztály, vigyázz! - Dmitrij Eduardovics udvariasan fejet hajt. - Nagy megtiszteltetés számunkra, Hatalmas!

Nágyára nézek, és nem állom meg, odasúgom neki:

- Valahogy furcsán fest ma a papád!

- Talán Olgának maszkírozta magát - makacskodik Nágya. De a szemén látom, hogy már rájött, hibázott.

A jövőbe látás a legeslegbonyolultabb dolog a mágiában. Hiszen nincs az a mágus, aki pontosan tudhatná, mi fog történni éppen. Csupán feltételezheti, mi történhet - és mekkora valószínűséggel. Minél erősebb a mágus, annál több valószínűséget lát. És minél tapasztaltabb, annál pontosabban számítja ki a lehetséges variációkat.

Az a legvalószínűbb, hogy Nágya apja tényleg idejöhetett volna. És Nágya nagyon szeretné látni őt. Ezért elhitte azt a valószínűséget, amelyik a leginkább tetszett neki.

Mindez az alatt a néhány másodperc alatt fut át az agyamon, amíg Olga mosolyogva sugdolózik tanárunkkal, majd végignéz az osztályon. Láthatóan valóban valamelyikünkért jött, de még nem döntötte el,, melyikünk az.

Hatan vagyunk a foglalkozáson. Lev a legöregebb, negyvenéves, mérnök. Vagyis hát korábban mérnök volt. Azt beszélik, harci mágus lesz belőle. Rendes bátyó, és még ha Aprókának nevez is, az sem hangzik sértően. Egyszerűen csak velem egyidősek a gyerekei, és néha őket is aprókáknak, néha meg apaszomorítóknak nevezi.

Azután itt van Firjuza. Csöndes nő, és mindentől fél. Harmincéves, Tádzsikisztánból érkezett a férjével, egy építkezésen dolgozott valahol. A férjének maradt otthon még egy felesége, fiatalabb és szebb... Szóval történt valami undorító história, és Firjuza megpróbálta megmérgezni magát, megivott egy üveg ecetet. Szerencséjére a kórházban az ügyeletes orvos Fénypárti volt, és megérezte a haldokló asszonyban a Másfélét. Mágiával a közönséges embereket nem menthette volna meg, de Firjuzát, mivel Másféle, sikerült neki. Szóval megmentette, bár Firjuza most is olyan tekintettel jár-kel, mintha meghalt volna.

Sztasz és Szaska, ők úgy húsz év körüliek. Barátok, nagyon izgága és lármás fickók. Dmitrij Eduardovics azt mondta egyszer róluk:. „A Fénypártiak új nemzedékét időnként nem egykönnyű megkülönböztetni a Setétek régi nemzedékétől..." Hát ők úgy neveznek olykor Aprókának, hogy az sértően hangzik.

Bár Sztasz egyszer úgy magyarázta nekem, ez egyáltalán nem csúfolódás, a kamasz hasonításának szükséges eleme a szigorú, csaknem katonás környezetben.

- Te vagy Vitya Melkov? - kérdezi Olga rám nézve.

- Igen.

Egyáltalán nem félek. Hatalmasok persze ritkán látogatnak el hozzánk. De Olga rokonszenves nőszemély. Kár, hogy ilyen öreg. Valaki azt mondta, háromszáz éves, de rebesgették azt is, hogy ennél jóval több.

- Beszélnünk kell valamiről, Vitya. - Olga valahogy nagyon fürkészően néz rám. - Dmitrij Eduardovics hajlandó elengedni téged. Nincs ellene kifogásod?

Nem, ez persze nem iskola. Semmi botanika-vagy geometriaféle dögunalom. De melyik normális ember nem megy el szívesen egy foglalkozásról?

- Természetesen nincs.

- Olja néni, miért nem én... - nyafogja hirtelen Nágya. Hát hiába, ő még tényleg nagyon kicsi.

„Olja néni" látszólag ugyanúgy mosolyog, de olyan pillantást vet Nágyára, hogy a kislány elhallgat..

- Olja néni az, aki vendégségbe megy hozzátok, teázni. Itt nincs semmiféle Olja néni.

Vagyis győztesként hagyom el az osztálytermet. Nágya irigykedve néz utánam, Sztasz és Szaska pedig csodálkozva. Lev rám kacsint. Egyedül Firjuza bámul a semmibe, ahogyan eddig is.

A tantermek a földszinten vannak. Ide néha még embereket is beengednek. Az első emeletre felmehetünk, ott sincs semmi különlegesen titkos dolog. Csak a számítógépközpontba és az archívumba nem léphetünk be engedély nélkül. De a második emeletre a tanulóknak tilos felmenniük.

- Nem jártál még itt? - kérdezi Olga. Az őrségnek csak odabiccentett; senkinek még csak eszébe sem jutott ellenőrizni őt.

- Nem - felelem.

A második emelet szép és érdekes. Végig az egész folyosómentén régi agitációs plakátok függenek üveg alatt. Az egyiken két fiatal Fénypárti mágus beszélget fesztelenül az utcán álldogálva. Lábuk alatt baljósan zöld szemű, fehér macska vergődik. A plakát felirata így szól:„Akinek eljár a szája - ajándék a kémeknek! Setét erő is rejtőzködhet fehér lepel alatt!" Egy másikon vonzó, valami miatt Olgára emlékeztető, kartonruhás varázslónő és egy munkaruhát viselő Fénypárti mágus áll egy „Szovjetunió" feliratú határoszlopnál. A határon túlról sovány vámpír fenekedik rájuk, vedlett farkas-alakváltó Vicsorog, szmokingos férfi hadonászik egy gyanús, fekete folyadékkal teli üvegcsével. A plakát szövege ezt hirdeti: „Setét erők, csak féljétek a határt védő Őrséget!" Lóg ott még néhány megsárgult példánya egy régi, Haladó Mágiáért című újságnak, de nincs időm jobban megnézni őket, mert egyre messzebb és messzebb haladunk a folyosón. A jelek szerint a legfőbb főnökséghez igyekszünk. Szuper! Lesz miről mesélnem!

Valóban az „Igazgató" feliratú ajtóhoz érünk. Az ablaknál, a párkányra könyökölve Nágya papája áll, és mobiltelefonon beszél. Mikor megközelítjük, odaveti:

- Olja, mindjárt...

- Már idehoztam, Anton.

Aha. Nágya tehát nem tévedett, az apjának kellett volna értem jönnie.

- Szervusz, Vitya! - Anton rám néz, és valahogy túl gyorsan elkapja rólam a pillantását. - Azért kértünk ki a foglalkozásról, mert...

- Feladatuk van számomra.

- Láttad előre? - érdeklődik Ólja.

- Nem, egyszerűen csak kitaláltam - felelem becsületesen. - Miért hívnának különben az igazgatóhoz? Rossz előmenetelem miatt?

Egy széken állok, mint valami kiskölyök, aki szavalni készül a felnőttek előtt. Már ettől fülig lehet vörösödni.

Ráadásul egy szál alsónadrágban!

Anton, Olja és Borisz Ignatyjevics elgondolkodva méreget.

- Nem, mégiscsak túl nagy - mondja Borisz Ignatyjevics. - Hány éves vagy, Vitya?

- Tizennégy - válaszolom. Az igazgatótól még csak nem is félek. De hát ki félne egy tankönyvben látható portrétól vagy a múzeumban egy szobortól? Hiszen Geszer maga az élő történelem...

- Hmm - habozik Borisz Ignatyjevics. - Igen, te...

- Apró termetű vagyok - súgok neki. - Hordtak miatta orvosokhoz. A jelek szerint minden rendben. Egyszerűen csak nem leszek túl magas. - És valami miatt még hozzáteszem: - Mint Napóleon.

Borisz Ignatyjevics a fejét csóválja.

- Ne legyél olyan, mint Napóleon! Szerencsétlen ember volt...

- De milyen gáláns... - mormolja Olga. - Vitya, emeld fel a karodat!

Engedelmesen felemelem. Olga még egyszer megméri egy centivel a vállam szélességét.

- Éppen csak. Véznácska fiú vagy, de...

- Csináljuk egyszerűbben! - Anton odamegy az ablakhoz, és fogja a párkányon fekvő műanyag abroncsot. Visszajön, a fejem fölé emeli. Várok; ilyet már csináltak velem.

Jaj, nem!

Anton halkan mond valamit - és a kezében tartott abroncs elvékonyodik, lefelé csorog, szűk, félig áttetsző csőbe zárva engem. Nem valami kellemes érzés, alig tudok mozdulni.

- Borisz Ignatyjevics, segítsen...

A csövet két oldalról megragadják, és leteszik a földre. Könyökömet és térdemet kifeszítve tartom meg magamat.

- Vitya, ki tudsz mászni?

Szó nélkül mászom a csőben. Nem is olyan nehéz.

- Nem, nem, nem tiszta a kísérlet - jegyzi meg Olga. - A cső valójában enyhén lejt.

Anton a maga felé eső oldalon kissé megemeli a csövet. Egyből nehézzé válik fölfelé mászni benne, de ha a falának vetem a hátam, azután nekifeszítem a tenyerem...

- Érdes anyagból való pólót kell a fiúra adni - tűnődik Olga. - Ó, nem! Inkább smirglicsíkokat kell rávarrni! És zokni meg kesztyű is kell rá! Meg olyan flancos cipő, amilyet a gördeszkások hordanak!

-Túrabakancs - közli komoran Borisz Ignatyjevics.

- Nem, ez nem tetszik nekem. Túl veszélyes, hogy egy gyereket küldjünk oda.

- De nincs nála kisebb munkatársunk! - mondja Anton őszinte sajnálkozással. - Utánanéztem, minden liliputinak, aki Másféle lett, az az első dolga, hogy engedélyeztesse termete megnövelését. Ha akarja, kicsinyítsen le engem mágiával!

- Nem lehet, megérzik - veti közbe élesen Olga. Végre kimászom. Anton a kezét nyújtja, segít felállni.

Mögöttem a cső kis kattanással ismét abronccsá válik.

- Kis termetű vagyok, de nem kicsi - jelentem ki. - Mennyit kell mászni?

Olga és Borisz Ignatyjevics összenéz.

- Boldogulni fog, Geszer — mondja Olga. - Belevaló srác, rögtön láttam.

Anton a szobában fel-alá járkálva magyaráz:

- Elég gyakori helyzet ez, Vitya. Néha Fénypártiak akarnak megmutatkozni az emberek előtt. Néha Setétek. Az okok a legkülönbözőbbek... De ezt nem engedhetjük meg. Semmilyen körülmények között sem. Tudod, miért?

- Tanultuk - felelem. - Pánik. Boszorkányüldözés. Kisebbrendűségi komplexus kialakulása az embereknél. Nagyon sok oka van.

Beszélek, de egyre azt a géppisztolyt nézem, amelyet Olga tisztogat. Kézmozdulatai óvatosak, pontosak. A géppisztoly nagyon szép. Olyan, mint az Uzi. A kommandósok fegyvere, speciális tárral. Kicsi.

Olga halkan megszólal:

- Különleges golyók vannak benne. Megigézettek. Ennek működnie kell... ha valami nem úgy alakul. De boldogulunk lövöldözés nélkül is... remélem... Tudsz lőni?

Vállat vonok.

- A lőtéren csináltam néhányszor. Meg játékból.

- A játék nem számít - hümmög Olga. - Jaj, nem tehetünk rád igézetet, megorrontják...

- Körülbelül tízen lesznek - magyarázza Anton. - Setét Másfélék. Nem is tudom, miért határoztak úgy, hogy tájékoztatják rólunk az embereket... de az informátor biztos benne, hogy eldöntötték. Hat óra múlva találkoznak a lezárt metróállomáson emberek egy csoportjával: újságírókkal, fotóriporterekkel, tévésekkel. Olyasmit mutatnak be, ami minden szkeptikust meggyőzhet.

- De ha tudják, hol és mikor, a legerősebbnek kell odamennie. Geszernek, magának meg még valakiknek... Nem, nem félek, de Geszer csak boldogulna...?

- Természetesen igen - bólint Anton. - Csakhogy amíg a bűncselekmény nem történt meg, nincs jogalapja megállítani a Setéteket. De amikor már megtörtént... nem biztos, hogy meg tudjuk fékezni őket. Geszer persze képes úgy leplezni magát, hogy senki meg ne érezze.

- De a mágikus megérzésen kívül ott vannak még nekik mindenfelé az elektronikus védelmi rendszerek - teszi hozzá Olga.

- Ha pedig a Homály alsó rétegein keresztül közeledünk, az az erő megváltozását okozza, és ők megérzik a veszélyt. Ha a valós világban megyünk, működésbe lép a jelzőrendszer. - Anton széttárta a karját. - Az egyetlen megoldás, amit találtunk, a szellőzőakna. Egy fémcső, amely a tényleges, működő metróállomás és a mellette lévő lezárt között húzódik. A csövön át egy nagyon kis termetű ember eljuthat az állomásfelügyelő irodájáig. Onnan pedig kijuthat a peronra. És fegyverrel sakkban tartva őket megfékezhet mindenkit: az embereket is, a Másféléket is.

- Egész jó képességed van a védekezéshez - közli Olga. - Nem tudunk igézetet bocsátani rád: „szaglanál", egy tapasztalt Setét megérezné a közeledésedet. De te tartani fogod magadat. Egy percig. Betű szerint egyetlen percig.

- Végső esetben lőj! - biztat Anton. - Persze ne az emberekre! A Setétekre. A lábukra lőj, így nem ölöd meg, de megállítod őket.

- Percről percre mindent kiszámoltunk - magyarázza Olga. - Még gyakorolunk majd a maketten; neked kilenc perc alatt kell végigmásznod a csövön. Ahogyan a Setétek bevezetik az újságírókat, te útnak indulsz. Kilenc perc... ez teljesen reális idő.

- Kapcsolatban leszünk?

- Nem. Mi az állomás közvetlen közelében várunk... és pontosan tíz perccel később indítjuk a rohamot. Addig a pillanatig kell sakkban tartanod őket.

- Csak ne kezdj ok nélkül lövöldözni! - mosolyog Anton.

- Nem kezdek. Mit képzel, igazán! Ez rosszulesik...

- Okos fiú! - Olga megcsókolja a fejem búbját. Édes, forró parfümillatot áraszt. - Ennyi! Indulás gyakorolni!

Sóhajtok, és a csőhöz lépek. Rövid, mindössze két méter. Ha kívülről nézi az ember. De ha belül kell végigmászni rajta, jóval hosszabb...

- Biztos vagy benne, hogy nem kell edzőcipő? - érdeklődik Olga.

- Jobb lesz mezítláb és sortban - felelem. - így kényelmesebb, becsszó!

Már bent vagyok a csőben, amikor meghallom Anton hangját:

- Ne telefonáljunk a szüleidnek? Vagy talán jobb, ha felugróm hozzájuk?

- Nem kell - kiabálok vissza a távoli fénykörre bámulva. - Apám későn jön meg, egy objektumot adnak át. Anyám pedig ma éjszakai műszakban dolgozik.

3. VOLT

- AZT MONDTAM, villanyszerelő vagy.

- Villanyszerelő? - Apám nem nevette el magát rögtön. Egy ideig tűnődött a szavaimon, csak azután mosolyodott el. - Miért?

- Hát... ha egyszer Fénypártinak nevezik magukat... Fény, elektromosság, valahogy jól összecseng... tudat alatt bizalmat kelt.

- Okos - bólintott apám. - Naiv ötlet, de működhet is. Elvégre ők is csak emberek. Még ha Másfélék is.

- Szóval hiszel nekem, apa?

- Igen.

A parkban sétáltunk. Általában nem szeretek csak úgy, cél nélkül mászkálni. Akkor már jobb a haverokkal. De ez a beszélgetés túlságosan komoly volt.

- Miért? - makacskodtam. - Ha racionálisan gondolkodunk, talán csak fantáziálok, mint valami kiskölyök. Odajött hozzám az utcán egy ember, kijelentette, hogy varázsló, és hogy én is leendő varázsló vagyok, s most együtt lemerülünk a Homályba...

- Bocsáss meg, mielőtt válaszolnék, én is kérdezek valamit. Mi volt az első gondolatod?

- Természetesen az, hogy mániákus pedofil. „Kisfiú, elviszlek a Homályba..." Fúj!

- Akkor miért folytattad a beszélgetést?

- A hely teljesen biztonságos volt. A metrónál találkoztunk össze, rengeteg ember járt arra. Egy csapat srác nyüzsgött ott, söröztek, voltak vagy húszan, és szívesen verekedtek volna. Kész öngyilkosjelölt, aki ilyen helyzetben molesztál egy gyereket. Úgy helyezkedtem, hogy ne tudjon megragadni, és bármelyik pillanatban segítségért kiálthassak.

- Okos. - Apám hunyorogva a park kerítésén túlra pillantott, ahol simán gördült egy fekete Volga. Remek sofőrje van apámnak, a kocsi ugyanolyan sebességgel haladt, mint mi, mintha ránk tapadt volna. - Jól van, Viktor. Elégedett vagyok veled.

- Köszönöm, apa.

- Elhiszem, amit mondasz, mert tudunk a Másfélék létezéséről.

Valami összerándult bennem. Tehát igaz! Mindez tényleg igaz!

- Nálunk is, az amerikaiaknál is, a többi nagyobb szolgálatnál is megvannak a magunk emberei... vagyis hát a Másféléi az úgynevezett őrségekben. Néha az is megesik, hogy a Másfélék toboroznak a mi munkatársaink között... és azok általában jelentést tesznek a történtekről. Úgyhogy tudunk, már régóta tudunk az emberiség párhuzamos formáinak létezéséről: a mágusokról, alakváltókról, vámpírokról. De sosem gondoltam volna, hogy a tulajdon fiam... - Apám elhallgatott.

- Apa, én azt teszem majd, amit kell...

- Semmit nem kell tenned - legyintett. - Jársz majd ebbe az ő fránya Roxfortjukba... kitanulod a mágiát és varázslást.

Amikor apa olyanokat mond, hogy „fránya'' vagy „megérkezvén", esetleg szándékosan rossz szórendet használ, az azt jelenti, komolyan felindult. Ezt tudom. És ő is tudja, hogy tudom. így időt takarít meg, nem kell fölöslegesen szót vesztegetnünk.

- De ha meg kell tudni valamit...

- Viktor, fölösleges információ nem létezik. De az embereink legfontosabb feladata az őrségekben... Találd ki!

Elgondolkodtam, és ezt mondtam:

- Valami nagyon furcsa. Nem okozni kárt a Másféléknek... nem fedni fel a titkaikat... az Őrségeik olyasmik, mint valami titkosszolgálat, amely az embereket védi a Másféléktől...

- Nagyon okos - mondta apa. És éreztem a hangjából, hogy büszke rám.

- Ha a világaink érintkezésbe kerülnek, az káros lesz mindenkire - folytattam. - A Másféléknek is, és nekünk is, valószínűleg. Azt hiszem, a mieink ugyanazt teszik, amit az Őrségek. Útját állják az információ terjedésének.

- Okos - értett velem egyet apa. - Igen, Viktor. Pontosan így van. Ez a mi kis emberi Őrségünk. Megvannak a Másféléknek a maguk Őrségei... bár én inkább egyetlen Őrség két részlegének nevezném őket. És megvan a mi Őrségünk is.

- Aprócska - viccelődtem bánatosan.

- Ne nyávogj! - szólt rám apa. - A fiatalság olyan hiba, amely elmúlik. Az pedig, hogy kissé infantilisen festesz - sosem igyekezett finomkodva fogalmazni -, hát az hatalmas esély. A mi szakmánkban dolgozó emberek számára. Bizalmat kelt, és arra indít másokat, hogy alábecsüljenek. Viselkedj továbbra is úgy, mint egy gyerek!

- Ez röhejes - tártam szét a karomat. - Úgy fest, átvertem őket. Felderítettem a titkaikat. És tessék... ugyanazt fogom csinálni, mint ők!

- Ó, nem - rázta a fejét apám. - Nem, Vitya. Te azt fogod csinálni, amire ők nem képesek, természetüknél fogva.

Leült egy padra, elővette cigarettatárcáját, amelyben két szál volt. Alaposan megnézte őket, mintha válogatna, bár a cigaretták tökéletesen egyformának tűntek. Kivette az egyiket, rágyújtott. Köhögött.

- Apa, hiszen meg tudlak gyógyítani!

- Nem szokom le. - Apám mohón leszívta a füstöt. - De te ne siess! Van három-négy éved a tanulásra. - Kinyújtotta a kezét, és megborzolta a hajamat. - Te apró Őrség...

Nem sértődtem meg.

4. VOLT-VAN-LESZ

ANTON GOROGYECKIJ kiment a folyosóra, kinyitotta a Geszer irodájától számított harmadik ablakot (mindenki tudta, hogy ezen nem működik a jelzőberendezés), derékig kihajolt, felvette az ablakok közti keskeny párkányról a csomag cigarettát és az öngyújtót. Rágyújtott, és a közös dugikincset visszatette a helyére. A cigaretta fölött érzékelhető volt a gyenge igézet, amely megvédte a széltől, elűzte a varjakat, és távol tartotta az esőcseppeket.

Geszer fél évvel korábban betiltotta a dohányzást az őrség épületében. A munkatársak vegyesen viszonyultak ehhez a döntéshez.

Anton még csak néhányat szippantott, amikor Geszer hajolt ki mellette az ablakon. Szó nélkül elvette tőle a cigarettát, elfintorodott, és a filterre nézve közölte:

- Összenyálaztad. - És ő szívta tovább.

Anton kivett egy másik szálat.

- Hát igen - követte mozdulatait tekintetével Geszer. - Értem. Fegyelem felsőfokon.

- Szervezetemnek az a része, amelyik dohányzik, az épületen kívül tartózkodik.

Geszer elgondolkodott, majd bólintott.

- Igen, ebben van valami.

Egy darabig szótlanul cigarettáztak.

- Miért?

- Ez a kissrác arra készül, hogy egymaga szálljon szembe...

- Ez a kissrác majdnem tizenöt éves! - vetette közbe Geszer. - Közben magának is egyre azt bizonygatja, hogy tizennégy. És úgy viselkedik, mint egy tízéves. Szemléld reálisan! Nyafogás nélkül. Nem annyi idős, mint a lányod! Már nem gyerek.

- Hát igen, Gajdar[5] az ő korában már egy ezred parancsnoka volt - hagyja rá Anton. - De hát nem is a koráról van szó. Még ha húsz-vagy harmincéves volna, hozzád képest akkor is csak kölyök lenne. Még hozzám képest is! Nincs...

- A tapasztalat itt nem számít.

- Az, hogy kész egy ilyen...

- A készség, az megvan benne. - Geszer lepöccinti a csikket. Anton már éppen készül epés megjegyzést tenni, amikor látja, hogy a csikk ívben átrepül a járda fölött, és egyenesen a szemétkosárban köt ki.

- De hát ember! Még ha az apja a titkosszolgálatnál van is, és még ha ő maga is oda készült.

- Nos, éppen, mivel ember... végezze el a munka rá eső, emberi részét! Azt, amit mi egyszerűen nem vagyunk képesek elvégezni! Megállítani a saját pszichopatáinkat, bármikor! De az övéiket? Az emberieket? Értsd meg: nem véletlen, hogy éppen ezek az emberek jönnek el! Ezek azok, akik szaglásznak körülöttünk. Tele vannak szkepszissel. Soha nem ismernék be, hogy hisznek. De ha ezek elhiszik... jóvátehetetlen dolgokat kezdenek művelni. Kirobbantják az emberek és Másfélék háborúját. A legnemesebb céloktól vezérelve... mindannyiunkat elpusztítanak. És éppen azért, mert a legnemesebb célok által vezéreltek, nem leszünk képesek megállítani őket! Nem leszünk képesek! Egy infantilis fiúra van szükség, géppisztollyal és megbűvölt golyókkal. Egy infantilis és jó fiúra, akinek megvan a maga őrsége. A maga apró Őrsége.

És akkor Anton Gorogyeckij belenéz főnöke szemébe, annak a szemébe, aki valaha őt hasonította - ugyanúgy, ahogyan fél évvel korábban Anton felismerte a vele szembejövő, valahogy megfoghatatlanul furcsa se nem gyerekben, se nem fiatalemberben a Másfélét -, és így szól:

- Geszer, tudjuk, mi volt. Látjuk, mi van. És megértjük, mi lesz. A fiú bólint, és a géppisztolyt felemelve vékony, még nem mutáló hangon azt mondja: „Tökéletesen egyetértek önnel!" Ezután lőni kezd. Nem kilenc, hanem hét perc alatt mászik fel a csövön. Szándékosan, hogy ne legyen időnk senkit letartóztatni. Hogy tökéletesen tiszta helyzetet teremtsen. Mindenkit agyonlő. És maga is elpusztul a védekező igézetektől. Még ha készen áll is erre... mi küldjük őt a halálba!

Geszer homlokát ráncolva feleli:

-Igen, Anton. De nincs más választásunk. És ha belegondolsz, az élet egyébként is csupán apró őrség a születés és a halál között. Még ha sokáig, nagyon sokáig élsz is, akkor is csak apró őrség.

Mielőtt visszaindulna a folyosón, mégiscsak habozik egy keveset, megáll, és kijelenti:

- Ráadásul... nagyon jól tudod, hogy csak a múlt létezik. A jövő nincs. A valószínűséget csupán bizonyos határig lehet kiszámítani. Igen, ha a segítség csak tíz perc múlva érkezik, a fiú elpusztul. De ha a parancsot megszegve már kilenc perc múlva odaér, a fiúnak van valamennyi esélye. Akkor viszont természetesen kérdések merülnek fel. Mi legyen az önmagukat leleplezett Setétek csoportjával? Miféle kárpótlást követel a Nappali Őrség, ha egyszerűen megsemmisítjük őket? Sikerül-e tisztára mosni az emberek emlékezetét... és ha nem, mik lesznek tudásuk következményei? És mit csináljunk a fiúval, aki egyszerre dolgozik nekünk és az emberek titkosszolgálatának? Nagyon sok a kérdés, Anton. Nagyon. De variánsok... variánsok mindig vannak.

Geszer már rég eltűnt irodájában, amikor Anton még mindig az ablakban lóg majd, kialudt cigarettáját morzsolgatva. Csaknem két órája marad, hogy döntésre jusson. Ezalatt tíz cigarettát is el lehet szívni. Vagy akár egy egész dobozzal. De abba is lehet hagyni a dohányzást - hogy könnyebb legyen végigrohanni a moszkvai metró lezárt állomásának visszhangos és sötét folyósóin.

Variánsok, mint ismeretes, mindig vannak.

.

VITALIJ KAPLAN

Másféle a Másfélék között

1.

MÉG SOSEM fordult elő vele, hogy elaludt volna a trolibuszon. És hagyján, ha éjfél után esett volna meg, amikor sikerült elcsípnie az utolsó, véletlenül arra járó trolit, de nem, délután öt óra volt, és különösebben el se fáradt. Olyan nap volt, akár a többi - megtartotta az óráit, utána munkaközösségi ülés, a hatodikosok felkészítése a vetélkedőre. Furcsa.

Aznap egyébként egymást követték a furcsaságok. Csúcsforgalmi időben szinte üresen érkezett a magállóba a huszonkettes troli. Megmagyarázhatatlanul megváltozott az időjárás is - az előrejelzések ellenére valahonnan szürke felhők gyülekeztek, közelgő eső szaga terjengett a levegőben. Szép kis vénasszonyok nyara!

Dmitrij az ablaknak dőlve ült, nehéz (három csomag dolgozatfüzet!) táskáját balra maga mellé tette, úgysem volt senki, aki arra a félméternyi műbőr ülésre igényt tartott volna.

Moszkva nem akart búcsút venni a nyártól - még ha az olyan kellemetlenül nedves volt is. A lombok zöldjét még nem érintette meg a sárga szín, a virágágyások tarkán virítottak, a reklámplakátok pedig fantasztikus engedményeket ígértek a nyár végi kiárusításokon. A szeptember két hétig júliusnak álcázta magát napsütéssel és húsz fok fölötti hőmérséklettel. De úgy látszik, most követeli a jogait. Huligánkodó szelekkel fütyörészett, felhőket aggatott az égre, és harci cselekményekre készült.

Távolabb valóban megdördült az ég. Egyelőre csak óvatosan, mintha erejét próbálgatná - de nyilvánvaló volt, hogy az időjárás a szavakról áttér a cselekvésre.

Nagy kár, ha ez komoly és tartós lesz. Pénteken, az órák után gimnáziumuk kirándulni készült, a tervek szerint az erdőben töltik majd az éjszakát. Dmitrij már megállapodott a hiányzó sátrak és hálózsákok ügyében, összeállította a gyerekekkel az élelmiszerek elosztását, sőt sikerült meggyőznie néhány különösen aggodalmaskodó anyát, hogy drágalátos magzatuk nem fog megfagyni, és hogy sem farkasok, sem medvék, sem fertőzött kullancsok nem fenyegetik az algebrával és irodalommal mérgezett gyermekeik testét, és egyáltalán semmiféle szörnyűség („De hát maga is tudja, Dmitrij Alekszandrovics, milyen veszélyes korban vannak!") nem fog történni. Dmitrij már második éve vesződött ezekkel az anyukákkal, és mindannyiszor emlékeztetnie kellett magát, hogy ezzel a dologgal meg kell békélnie. Úgy-ahogy sikerült is.

Nagy kár, ha az esős idő romba dönti minden tervüket. A gyerekek komolyan beleélték már magukat a kirándulás* a tábortűz, a sátorozás, a kötélen átkelés gondolatába. Persze ember tervez, Isten végez, de ezt a banális dolgot kilencedikeseknek elmagyarázni nagyon unalmas.

Az egyetlen pozitív dolog ebben a helyzetben az lenne, hogy otthon maradhat, az övéivel. Elmehetnének valahova Anyával - a szabadságok meg a nyaraló miatt már régen nem volt módjuk együtt kimozdulni valahova. Kipróbálhatnák Szaskával a nemrég neki ajándékozott építőjátékot - nem a mostani ostoba „építs magadnak szörnyet" játékot, hanem azt, ami majdnem ugyanolyan, mint amilyennel maga Dmitrij játszott csaknem húsz évvel ezelőtt. Ebből bármi megépíthető - csak fantázia és türelem kell hozzá.

A villám hirtelen csapott le. Úgy tűnt, egyszerre mindenfelől. És ebben a pillanatban szürke, tapadós csönd öntötte el a trolibuszt. Egy másodperc, kettő, három... Következnie kellett volna a mennydörgésnek, de nem jött, a mennydörgés valahol elakadt. És a troli belsejében hirtelen sötét lett - nem éjszakai sötétség, hanem amolyan didergetős félhomály. A tárgyak egyből elvesztették színüket, az éles határvonalak elmosódtak, a távolságok megmagyarázhatatlanul megnyúltak.

- Jó napot, Dmitrij Alekszandrovics! - hangzott fel tőle balra. A füzetekkel teli táska helyén (hova lett?) magas, sovány férfi tűnt fel. Ha idősebb volt is Dmitrij nél, hát nem sokkal. - Beszélnünk kell. Megértem, hogy csodálkozik, ez teljesen normális reakció.

Az ismeretien nagyon intelligens külsejű volt, hajviselete akkurátus, szemüvegének kerete füstszínű, öltönye nem feltűnő, de nyilvánvalóan nem konfekcióáru.

- Már elnézést! - Dmitrij maga sem ismert rá a hangjára. Torka kiszáradt, mintha egy hete a sivatagban kóborolt volna. - Maga... Hogy került ide? Hiszen az előbb üres volt a hely!

- Majd erre is rátérünk - felelte megnyugtatóan az ismeretlen. - Mindjárt elmagyarázok mindent. A nevem Anton...

- Nagyon örülök - bólintott gépes üzemmódban Dmitrij. - De szerintem nem ismerjük egymást.

- Igaz - hagyta rá Anton. - De lesz elég időnk, a mennydörgés még jó sokára következik. Készüljön fel erkölcsileg, olyasmit kell meghallgatnia, ami kezdetben akár sokkoló is lehet... sőt talán rémisztő is. Arról van szó, hogy maga Másféle.

Ez a szó úgy hangzott, hogy nyomban világos volt: ez itt most főnév.

- Maga nem teljesen közönséges ember - szólalt meg lágyan egy pillanatnyi szünet után Anton. - Pontosabban fogalmazva: nem egészen ember. Egyébként én is ilyen vagyok. Tudja, vannak a földön az emberek, ők a túlnyomó többség. De vagyunk mi, Másfélék is...

Dmitrij számára ebben a pillanatban nyilvánvalóvá vált, hogy álmodik. Képtelen, ostoba álmot lát délután öt órakor, a huszonkettes trolin, az első szeptemberi vihar közepette. Mivel a valóságban ez nem lehetséges.

De hogy ébredjen most fel? Csípjen bele a fülcimpájába? És akkor majd azt álmodja, hogy felébredt?

- Ez álom - mondta Dmitrij hangosan és tagoltan, ahogyan az osztályban a szögfelezőt szokta magyarázni. - Ez egyszerűen álom, és mindjárt felébredek.

- Tudja - jelentette ki bizalmasan az idegen -, amikor annak idején ugyanígy odajöttek hozzám, én is álomnak gondoltam az egészet. Ez teljesen szabványos reakció. Igyekezzen megnyugodni! Nem alszik. Minden igaz, nem tréfálok.

Szóval így? Kellemetlen hideg futott végig a hátán. Talán tényleg nem álmodik? Vannak a rémálomnál is rosszabb dolgok. Olyasmik, amikről eddig csak olvasott. De hogy hirtelen mégis megtörténik? Éppen vele?

Dmitrij hirtelen felállt. Pontosabban megpróbált felállni - de útjában volt a táskája, amely valami miatt most a térdén volt. Mégis fölemelkedett egy kicsit, és erővel elnyomva hangja remegését, hangosan kimondta:

-„Felkél az Isten, elszélednek ellenségei; és elfutnak előle az ő gyűlölői. Amint a fiist elszéled, úgy széleszted el őket; a mint elolvad a viasz a tűz előtt, úgy vesznek el a gonoszok Isten elől."[6]

Anton nem széledt el, mint a fiist. Sajnálkozva nézett Dmitrijre, és ezt mondta:

- Jaj, valószínűleg elsiettem a dolgot. Maga, Dmitrij Alekszandrovics, valószínűleg még nem készült fel erre a beszélgetésre. Jól van, akkor távozom. De feltétlenül találkozunk még, és ember módra elbeszélgetünk. Vagyis inkább másféleképpen... Szóval normálisan beszélünk, hisztéria nélkül, rendben?

És nyomban visszatértek a színek, a szürkeség eltűnt valahova; akkorát dördült az ég, hogy Dmitrijnek a füle is belecsendült. És idejét kivárva az ablaküvegen kövér cseppekben kopogni kezdett az eső, dobolt a troli tetején, szempillantás alatt vizes lett az aszfalt.

Kiderült, hogy nem is olyan üres a troli utastere. Mozgolódtak az utasok, valaki csodálkozva füttyentett, valaki elnevette magát, egy testes öregasszony azon sopánkodott, hogy ernyő nélkül indult el otthonról, és mi lesz most vele.

De Antonnak nyoma sem volt sehol. Még az ülés sem nyomódott be alatta. Tehát mégiscsak álom volt, gondolta Dmitrij megkönnyebbülve. Legyen is csak álom. Még sosemvolt alkalma szellemekkel társalogni! Nyomban eszébe jutottak Szent Ignác komor intelmei. És átsuhant az agyán a sikamlós szó: „skizofrénia". Már csak ez hiányzott!

Dmitrij felkapta a táskáját, és az első megállónál leszállt, kiszolgáltatva magát a hideg eső martalékául. Nem tesz semmit, jobb is, ha lehűti magát. Jobb gyalogolni egy kicsit, csak ez a lidércnyomás maradjon mögötte. Istenem! Add, hogy mindez ne legyen igaz! Vagy bizonyuljon az egész álomnak! Egyszerű álomnak!

2.

HÁT IGEN, a nyár folyamán természetesen mindent elfelejtettek. Az első algebrai felmérő dolgozat eredménye - nyolc kettes. Az óramutató most lustán kúszott a négyes szám felé, és a nyári szórakozások kedvelői megfeszített igyekezettel írták újra a dolgozatot. Ebből a szempontból Dmitrij liberális volt - adott nekik egy hetet a rehabilitációra, de azért az osztályzatot eggyel leszállította. Nehogy fenékig tejfel legyen az élet.

Az „újraírók" elkeseredett fizimiskájából ítélve ők tejfel helyett inkább szuroknak látták az életet. Sűrűnek és feketének. Dmitrij már harmadik éve dolgozott itt, és még mindig nem győzött csodálkozni. Tisztára valamiféle oázis volt ez, a tizenkilencedik század szigete a huszonegyedik század savas óceánjában. A gyerekek tanulnak! Sőt, a gyerekek tanulni akarnak! És nem csak a szülői nógatások miatt!

Ez persze jó gimnázium. És nem csak arról van szó, hogy pravoszláv. Nem csak erről van szó. Három évvel korábban, amikor úgy döntött, kiszabadul a tömegiskola mocsarából, több helyen is szétnézett. A „pravoszláv" megnevezés nemegyszer csak üres címke volt, a képmutatás melegágya, ahogyan az egyik ismerős pópa őszintén beismerte. Tizenkilencedik századot imitáló szerepjáték, de az is évről évre silányabb.

Itt minden másképp volt. Valahogy egyszerűbben, otthoniasabban. Nem vezettek be kolostori rendszabályokat, nem kínozták a gyerekeket fölösleges vakfegyelemmel. A követelmények persze szigorúak voltak, de nem szigorúbbak, mint más, teljesen világi intézményekben.

Marina Pavlovnának, az igazgatónőnek sikerült lavíroznia a kíméletlenség Szküllája és a teljes engedékenység Kharübdisze[7] között. Legalábbis egyelőre működött a dolog. Na és sikerült megfelelő tanárokat is összegyűjteni. Igaz, némelyikük nem volt eléggé profi, de valóban szerették a gyerekeket, és valóban értettek a tantárgyukhoz.

- Nos, hölgyeim és uraim - szakította meg a csöndet órájára pillantva Dmitrij -, lejárt az idő, ideje leadni munkáikat. Remélem, nem felejtették el ráírni a nevüket.

Mint ilyen esetekben mindig, az áldozatok még egy percért könyörögtek, „csak ezt a választ befejezem". Végül a munkalapok egyenetlen kupacba gyűltek a tanári asztalon, és a felnövekvő nemzedék lármásan kitódult az osztályból, ám nem feledkeztek meg a köszönésről. Egy közönséges iskolában ez a tudományos fantasztikum világába tartozott volna. Itt viszont - a dolgok rendjéhez tartozott.

Dmitrij nem látott hozzá azonnal a dolgozatok javításához. Majd este, csöndes, nyugodt körülmények között. Persze csak akkor, ha a hatéves Szaska belemerül a mesékbe, és nem száguldozik a lakásban Mauglit és King Kongot alakítva egyszerre.

Most sokkal kellemetlenebb dolog várt rá - óravázlatok az egész negyedévre. Párhuzamosan a hatodik és párhuzamosan a kilencedik osztályok számára. Borzalom! Unalmas körmölés, de kivédhetetlen. A tanfelügyelőség éber, a tanfelügyelőségnek egy magániskola, ráadásul pravoszláv - szálka a körme alatt, találjon csak ürügyet, örömmel belemar.

Egy fél óra múlva Dmitrij felnézett unalmas papírjaiból. Felfedezte, hogy nincs egyedül az osztályban. Makszim Tkacsov, az ő 9. a osztályának újonca nem távozott a többi „újraíróval" együtt, csöndben ült az utolsó padban, és elmélyülten olvasott.

- Mi van, Makszim? Az eredményre vársz? Megmondtam, hogy csak holnapra lesz meg. Bocsáss meg, most más dolgom van.

Makszim fölemelte a fejét, elszakadt könyvétől.

- Nem, Dmitrij Alekszandrovics, csak kérdezni szerettem volna valamit... Nem értettem a mai geometria-feladatot. Hogy kell a külső és belső szögek tétele alapján a kör külsejére... Ezt a régi iskolámban nem tanultuk...

- Kerületére - javította ki gépiesen Dmitrij . - Nézz ide, így csináljuk... - Odament a táblához, fogta a krétát. - Veszünk két egymásba írt háromszöget...

- Ilyen egyszerű? - pislogott pár perc múlva Makszim.

- Igen... A matematika általában egyszerű dolog, ha szándékosan nem bonyolítják agyon. De miért ültél itt egy fél óráig, és nem kérdezted meg?

- Hát csak... - jött zavarba Makszim. - Kérdezni akartam, de láttam, hogy elfoglalt, hát olvasni kezdtem... és hát szóval belemerültem. Bocsásson meg!

Ez jellemző volt a fiúra. Két hét alatt Dmitrij már észrevette, hogy a gyerek mindig és mindenütt olvas. Az órákon (volt is egy komoly beszélgetése az idős földrajztanárnővel), a szünetekben (többször megesett, hogy amint az ablakpárkányon ült, beleütköztek az ész nélkül száguldozó felső tagozatosok), még az iskolai menzán is (olvasmányába belemerülve egyszer társának a kompótját ette meg teljesen gépiesen, ezen sokáig viccelődtek körülötte ülő társai).

Egyébként is különös fiú volt. Bizonyos dolgokban fejlettebb volt a koránál, más dolgokban pedig teljesen gyerekes, tisztára, mint egy óvodás. A felvételi vizsgát irigylésre méltóan könnyedén tette le. Az, hogy a fiú nem hívő, nem zavarta különösebben az igazgatónőt, nem Makszim volt az első az iskolában. Az a legfontosabb - magyarázta Marina Pavlovna a fiú anyjának -, hogy ez ne okozzon nehézséget a gyereknek a beilleszkedésben.

Nem okozott. Makszim remekül beilleszkedett a közösségbe úgy, hogy közben nem adta fel az egyéniségét. Megtalálta szilárd társadalmi alapját.

- Ezúttal mit olvasol? - érdeklődött Dmitrij.

- Ezt - nyújtotta oda neki Makszim a vaskos, feltűnő, csillogó borítójú kötetet.

„Titkok közöttünk. Parajelenségek az elméletben és a gyakorlatban". Egy bizonyos Lasztocskin úr írta, valamiféle Fehér Ezotéria Akadémiájának rendes tagja.

Dmitrij elfintorodott, mintha citromba harapott volna.

- Na, és érdekes olvasmány? - kérdezte szárazon.

Makszim vállát vont.

- Nagyon. Olyan eseteket ír le, amelyeket sehogyan sem lehet tudományos alapon megmagyarázni. De tény, hogy ilyenek valóban megesnek. Hát, jövendőlátás, telekinézis, menthetetlen betegek meggyógyítása. És maga, Dmitrij Alekszandrovics, nem hisz ezekben?

Dmitrij hallgatott egy darabig. Nem tudta, hogyan is folytassa a beszélgetést. Valaki hozzá hasonlóan pravoszláv gondolkodású embernek könnyen elmagyarázta volna, mindent elrendezett volna a megfelelő polcokon, de ez nyilvánvalóan nem az a helyzet volt. Makszim fejéből hiányoztak azok a polcocskák... De szó nélkül sem hagyhatta a dolgot.

- Tudod, Makszim - kezdte óvatosan -, attól félek, ez ügyben eltér a véleményünk. Én pravoszláv keresztény vagyok, és ebből indulok ki... Hogy hiszek-e az ilyen esetekben, ahogy itt le vannak írva? - sandított a félkilónyi okkultizmusra. - Meglehet, hogy ez az egész csak sarlatánság. Léteznek ilyen tények, igaz. A lényeg az eredetük. A csodák vagy az Úrtól származnak, vagy a tisztátalan erőtől, más lehetőség nincs. És ha ez az Úrtól ered, az nyilvánvalóan látható. Például, ha egy szerzetes évtizedekig hősiesen aszkétaéletet folytat, a gyógyítás vagy jövőbelátás képességének áldásában részesülhet... De ilyesmi csak nagyon ritkán történik meg, az Úr nem osztogatja ezeket az adományokat jobbra meg balra...

Makszim hunyorgott.

- Vagyis úgy gondolja, ha ez nem egy pravoszláv szerzetessel történik meg, akkor az feltétlenül az ördögtől való? De ha ezek egyszerűen csak a természet valamilyen törvényei... csak egyelőre nem ismerjük őket?

- Tudod - mondta Dmitrij lassan -, annak idején én is olvastam erről. De túlságosan is gyakran érnek rossz véget az ilyen képességek. Hordozóikra nézve. Vagy megőrül, vagy végez magával az ember, vagy nyilvánvalóan megszállja az ördög. Érdekes természeti törvény, nem gondolod? Meglepő következetességgel sodorják pusztulásba az embert, a testét is, a lelkét is. Nem, kedvesem, itt nyilvánvalóan valakinek az akarata működik tudatosan. Méghozzá nyilvánvaló rosszakarattal.

- De hát akkor hogy van ez? - kérdezte Makszim valahogy nagyon gyerekesen. - Itt például azt írják, hogy van egy ember, aki kézrátétellel gyógyítja a rákot. Rengeteg embert meggyógyított, méghozzá ingyen. Ez mindenkinek jó. És ez mind az ördögtől származna? Mire kellene az ördögnek, hogy meggyógyuljanak az emberek?

Dmitrij csaknem felnyögött. Hogyan magyarázzon el ennek a legénykének ilyen bonyolult dolgokat? Nem tarthat neki dogmatikai, teológiai előadást! Két szóban meg hogy magyarázza el?

- Az ördög ravasz. Ne gondold, hogy apró aljasságok elkövetése a célja! Ő nem a testet, hanem a lelket pusztítja. És ha a gyógyulás az ördögnek történő behódolással kapcsolatos;, még ha nem is közvetlenül, csak közvetve... A meggyógyult beteg előbb-utóbb úgyis meghal, és akkor már bérelt helye van a pokolban.

- De ha nem az ördöggel kapcsolatos? - makacskodott Makszim. - És ha a gyógyító ember szintén hívő? Lehet, hogy templomba jár, és imádkozik. Ilyenekről is szó van ebben a könyvben. Maga szerint akkor is az ördög ármánykodása az egész?

Dmitrij nagyot sóhajtott. Ugyanezeket a kérdéseket tette fel ő is... több mint tíz évvel ezelőtt, még mielőtt megkeresztelkedett volna. Talán adjon néhány könyvet a srácnak? És ha az anyja „pravoszláv hittérítési próbálkozásnak" tekinti majd, a „lelkiismereti szabadság" megsértésének? Egyébként aligha. Értelmes asszony, tudta, hova adja tanulni a fiát. Még ahhoz sem ragaszkodott, hogy Makszimot mentsék fel a kiegészítő tantárgyak - az egyházi szláv nyelv, az egyháztörténet, az istentiszteleti szabályzat - alól. Mindez hasznos az általános fejlődés szempontjából, ismerte el már az első beszélgetésük során, a beiratkozáskor. Járjon csak a fiú ezekre a foglalkozásokra is.

- Makszim, értsd meg... Néhány óráig töprengsz ezekről a dolgokról, talán néhány napig is. De az Egyház már kétezer éve szembesül ezekkel. Létezik egy fogalom, az egyházi hagyomány. A leszűrt szellemi-lelki tapasztalat. És ebből a hagyományból tudható, milyen ügyesen képes álcázni magát a sátán a szolgáival együtt. A boszorkánymester járhat templomba, hajlonghat az ikonok előtt, a kérdés csak az, milyen célból. Ez ügyben nagyon óvatosnak kell lenni. Nem számít, mint állít magáról az ember. Valóban hívő-e, kutyafuttában nem ítélheted meg. Csak az olcsó thrillerekben égeti meg a boszorkánymestert a szenteltvíz, vagy kergeti el a kereszt. De a való életben minden sokkal bonyolultabb.

Makszim lesütötte a szemét.

- Ez azt jelenti - mondta halkan -, hogy mindenkit, aki ilyesmire képes, boszorkánymesternek tekint? Már megbocsásson.

Beszélgetésük a jelek szerint magasabb szintre lépett.

- Nos - húzta az időt elgondolkodva Dmitrij léteznek átmeneti estek is. Csakhogy végül az embernek mindenképpen választania kell. Vagy az Istennel tart, vagy az ördöggel. Sajnos a parafenomének meg mágusok rendszerint az utóbbit választják. Értsd meg, Makszimka, én nem akarom rád erőltetni a pravoszláv szemléletet ezekkel a dolgokkal kapcsolatban. Kérdeztél, én válaszoltam. És azt, hogy kinek van igaza, nekünk vagy ennek itt - bökött a fénylő könyvborítóra -, döntsd el magad!

- Jól van - sóhajtott fel Makszim hátizsákjába dugva a könyvet. - Érdekes beszélgetés volt, köszönöm. És az algebratételt is köszönöm. Nagyon érdekes volt...

3.

A LÁNG, tápláló fahasábok híján, már rég kialudt, de a málnaszín parázs még világított a sötétségben, és simogató meleget árasztott.

Dmitrij nem dobott több fát a tűzre. Maradjon másnapra, amikor eljön a reggelikészítés ideje. Most így is elüldögélhet itt, a kihunyó tábortűzről néha a csillagok hegyes gombostűivel kivert égre fordítva tekintetét.

Az időjárás nem csapta be őket. A szerdai heves zápor csak véletlen volt, ostobaság, a vénasszonyok nyara magabiztosan kocogott tovább vénasszonyos lépteivel. Nappal huszonhárom fokra is felmelegedett, de még most, éjjel fél egykor is meleg volt, nem csak a tábortűz mellett. Reggel felé persze erősen lehűl majd a levegő, de akkor be lehet bújni a sátorba. De egyelőre egy farönkön ült, őrködött. A Moszkva környéki erdő persze nem dél-amerikai dzsungel, de az idegeneket errefelé sem mindenki kedveli. Az állomástól vagy öt kilométernyire elgyalogoltak, de azért számítani lehetett a helyi ifjúság látogatására. Legalábbis nem árt az óvatosság. Igaz, Dmitrij maga sem tudta, mit tehetne egy részeg banda ellen. Az élet kemény iskoláját - a katonaságot - megúszta, annak művészete, hogyan kell beverni valakinek a pofáját, soha nem vonzotta, és némely hősöktől eltérően a piszkavasat sem tudta volna csomóra kötni. Kénytelen volt Isten segítségére és a valószínűség-számítás elméletére hagyatkozni.

Egyelőre szerencséje volt. És a nyaralójukba igyekvőkkel zsúfolásig telt helyiérdekűre is különösebb nehézség nélkül feljutottak, a táborhelyig is fürgén elgyalogoltak. Igaz, a gyerekek többsége nemigen szokott hozzá a gyalogos életmódhoz, de a helyes szervezés pótolta a tapasztalatot. Marina Pavlovna egy szempillantás alatt mozgósította a lányokat az élelmiszerkészletek felmérésére és a vacsorafőzésre, Dmitrij pedig elejét véve a fiúk szándékának, hogy a fűben tomboljanak, elment velük fát gyűjteni. A sátrakkal a tizedikesek foglalkoztak Jurij Nyikolajevicsnek, a történelemtanárnak a vezetésével.

És valahogy könnyen és gyorsan elrendeződött minden. ízletes hajdinakását főztek, és böjtös pénteki nap lévén, halkonzervvel egészítették ki. A teába dobtak néhány marék málnát (hát persze, hiszen találtak még az erdőben). Vacsora után elmondták az esti imát, majd sokáig üldögéltek még a tűznél, énekeltek. Dmitrij számára felfedezésszámba ment, hogy az igazgatónő nagyszerűen gitározik. Pedig látszólag merev, sőt karót nyelt dáma. Jurij Nyikolajevics iskolázott baritonján (még szép, hat éve a kórus tagja) régi orosz dalokat énekelt, többnyire olyanokat, amelyeket kevesen ismertek. Larisza Igorjevna a bárdok[8] klasszikusait részesítette előnyben repertoárján. Lehet, hogy a gyerekek jobban örültek volna valami divatosabbnak, de egyikük sem szánta rá magát, hogy átvegye a hangszert.

Most már mindenki aludt, elbágyasztotta őket az erdei oxigén, a fáradtság és az élmények sokasága. Csak nagy ritkán bújt elő valaki a sátorból, hogy nyilvánvaló céllal beszaladjon a sűrűbe.

Mégiscsak szerencséje van a munkájával... Igaz, a fizetés jóval kevesebb, mint más tekintélyes intézményekben, de ki lehet egészíteni magánórákkal, haldokló számítógépek gyógyításával és más, alkalmi maszekolásokkal. Viszont úgy érzi az ember, itt a helyén van. Szigeten... Oázisban. Vagyis nincs még minden elveszve, elporladva, kiégve. Ezekre a gyerekekre vár, hogy újjáélesszék Oroszországot, amely mégiscsak a Harmadik Róma[9] lesz, nem holmi ki tudja, hányadik Babilon. És akkor...

Hirtelen összerándult, megérezve, hogy valaki hátulról megérintette a vállát. Szép kis őrszem! Még a saját halálát is átaludná.

A parázs már alig adott fényt, de hiányát pótolni közben felkelt a hold - kerek volt, és sárga, akár egy érett narancs.

- Dmitrij Alekszandrovics! - vált ki a sötétből Makszim cingár alakja. - Bocsásson meg, hogy felébresztettem! De tudja, ott… - A fiú kinyújtott karjával a fák felé intett. - Szerintem van ott valami olyan... van ott valami.

- Mi? Miről beszélsz? - Dmitrij végleg lerázta magáról az álom pókhálóját. - Mondd, kérlek, még egyszer és világosabban!

Makszim mellé telepedett a farönkre. Haja borzas volt, meztelen válla libabőrös. Valahogy nyomban nyilvánvaló lett, hogy a fiú rémült, bár igyekszik kézben tartani magát.

- Hát egyszerűen csak... Szóval ki kellett mennem, érti...

Dmitrij gondolatban elnevette magát. No lám csak, milyen messzire terjed a gyerek intelligenciája! Nem azt mondja, pisilnem kellett. Eufemizál. Ez valóban oázis a szigeten.

- Hát szóval... - suttogta feszülten Makszim - elmentem messzebb, és amikor befejeztem, éreztem, hogy valami mozog a bokrok közt. Valami nagy. És a szag... olyan furcsa szag. Kicsit közelebb mentem, és ott, a bokrok közt szemeket láttam. Olyan sárgákat. Becsületszavamra, nem képzelődtem.

Dmitrijnek összerándult a gyomra. Tulajdonképpen várható volt, túlságosan simán ment minden az elejétől fogva. Lehet, hogy Makszim egyszerűen valami rémálmot látott? Miközben vizelt? Nem akart elmélyedni a rémálmok témájában... rögtön eszébe jutott az a vihar... amely szürke homályba borította a troli belsejét...

- Na jó, oda kell menni. Megnézzük, miféle csodabogár van ott. Menjünk, mutasd meg!

Mi mást tehetett volna? Ébressze fel a kollégákat? Terjessze a pánik vírusát? De azt sem teheti, hogy nem csinál semmit. Bár ez itt nem a dél-amerikai dzsungel... bármi megeshet.

Mindenesetre fogott egy baltát. Magabiztosabbá teszi az embert.

- Emlékszel, merre volt?

Makszim szó nélkül bólintott.

- Nem fagysz meg? Menj be a sátorba, vegyél magadra valamit!

- Nem kell! - A fiú megvonta vállát. - Nem tél van. Menjünk! Van elemlámpám - tette hozzá.

Áfák nesztelenül zárultak össze mögöttük. Kiderült, hogy az éjszakai erdő tele van hangokkal. Szakadozott madárfütty, gallyak recsegése a talpuk alatt, a szellőben susogtak a lombok. És volt valami érthetetlen nesz is.

Az út hosszúnak bizonyult. A holdfény alig szűrődött át a fenyőágak közt, és a zseblámpa nélkül nehezen boldogultak volna. De a halványsárga fényfolt segített nekik tájékozódni. Néhányszor elkanyarodtak, kétszer pedig át kellett mászniuk egy kidőlt fatörzsön.

- Messzire elmentél - mormolta Dmitrij. Vajon hogy sikerült ennek a szuperintelligens gyereknek megjegyezni az utat? Hiszen az anyja gyermeke „topográfiai hülyeségére" panaszkodott. „Még a metróban is képes eltévedni!"Az erdőben nyilván könnyebben megy neki. És nincs itt az anyja a maga állandó gondoskodásával.

- Azt hiszem, itt volt! - Makszim megállt egy hatalmas fenyő mellett, amely a tövénél meg volt repedve. - Érzi?

Dmitrij érezte. Megint görcsbe rándult a gyomra, hideg futott végig a hátán. Határozottan érezte, van ott valaki. Valaki nyugodtan, de érdeklődve figyelte őket. Dmitrijnek először úgy tűnt, hogy mintha a magas málnabokrok rezegnének. Majd rájött, hogy tévedett. Nem mozgást érzékelt, hanem egy tekintetet. Különös, hideg tekintetet - ráadásul egyszerre mindenfelől. Na és a szagot. Nem orrfacsaró bűz volt, de valami undorítóan tapadós, a felmosó vödörre emlékeztető szag.

- Ki van itt? - kérdezte fojtott hangon, teljes erőből szorítva a balta nyelét. Válasz nem volt - ha nem tekintjük válasznak a mély, alig hallható morgást. Ha egymillió légy zümmögne egyszerre unisono, talán az a hang lehetne ilyen.

A következő pillanatban könnyű nesz hallatszott mögöttük. Dmitrij hirtelen megfordult. Makszim követte példáját - és a zseblámpa sugara a tömör sötétségben megvilágított egy alakot.

- Mi a fene... - szakadt ki Dmitrijből. Ilyen fenevadat még sosem volt alkalma látni. Még az állatkertben sem. Farkasnak is nézhette volna az ember - de a méretei! Méretei medvéhez illettek inkább, nem is a kisebb fajtához. Hátsó lábai sokkal hosszabbak voltak a mellsőknél, hegyes fülét hátracsapta. Pofája nem farkashoz, nem is medvéhez illően hosszú volt, csaknem fél méter. Leginkább egy csuka pofájára emlékeztetett, már ha elképzelünk egy négylábú, szőrös, egytonnás csukát.

- Makszim! - sziszegte alig mozduló ajakkal. - Rohanj vissza! A táborba! Ébressz fel mindenkit!

- Magával maradok, Dmitrij Alekszandrovics! - A fiú közben felszedett egy letört ágat, amely első pillantásra bunkóra emlékeztetett. Tragikomikus látvány volt.

- Mi van, nem érted? Hősködni támadt kedved? Futás a táborba, ott vannak a kicsik is! Keljenek föl! És telefonáljatok valahova mobilon!

- Hová? - fintorgott keserűen Makszim. - A rendőrségre? Vagy egyből az állatkertbe?

- Elég a fecsegésből! Futás!

Dmitrij a fiú kezébe nyomta a zseblámpát, és már nem nézett többet hátra. Sokkal fontosabb volt az, ami előtte állt.

Különös volt, hogy a vadállat nem támad. Ötlépésnyire állt tőle, mély hangon morgott, sárgászöld szeme villogott. Dmitrijnek nem volt már lámpája, de a hold végre talált egy rést az összefonódó fakoronák között, és most közömbösen megvilágította a tisztást.

A holdfényben a lény még nagyobbnak látszott. Rövid, láthatóan merev szőrének színét nem lehetett kivenni. Mancsai hatalmasak, a karmai pedig... egyetlen ilyen karommal ki lehetne forgatni sarkából a Földet... vagy legalábbis feltépni egy ember torkát.

Egyáltalán vadállat ez? Lehet, hogy megint álmodik? Badarság, ilyen álmok nem léteznek... És mit tegyen most?

Összeszedve magát keresztet vetett, és halkan rákezdte:

- „Sohasem szűnünk meg, Istennek Szülője, hirdetni a Te hatalmadat..."

A teremtmény ettől nem oldódott föl az éjszaka sötétjében. Még csak hegyes fülét sem billentette meg.

- Uram, tégy már valamit! - nyögött fel Dmitrij, és óvatosan hátranézett. A fiú szerencsére már nem volt ott. Tehát rövidesen kitör a riadalom. De mit tehetnek, ha ez a vadállat rövidesen oda indul, a tisztásukra... oda, ahol olyan sok a zamatos gyermekhús? Hova telefonálhatnak? Na és ki hinne nekik? Mégis... Mégis van valami halvány esélyük... csak húznia kell az időt. . . minél tovább itt tartania a fenevadat.

Sikerülhete legalább egy percig feltartóztatnia?

- Tűnj el! - jelentette ki keményen, felemelve a baltát. Ennek nem sok az értelme... Lenne csak nála egy lángoló faág... akkor talán... az állatok félnek a tűztél. Legalábbis félniük kell. Ha közönséges állatok.

De ez a fenevad nem látszott közönséges állatnak. Volt benne valami különös... nem vadállati. Valamiféle hideg, talán gúnyos érdeklődés. Azt a benyomást keltette, mintha olvasna Dmitrij gondolataiban, és leplezetlenül élvezné félelmét. Ő maga egy csöppet sem félt. Valóban, miért is félt volna egy vézna testalkatú értelmiségitől? Még ha balta van is nála. Mindjárt kitátja a száját, és szempillantás alatt leharapja a karját könyékig... de aligha kezd itt lakmározni. Más, ízletesebb táplálék várja. Sok táplálék. Szag után megtalálja... És ő, Dmitrij Oszokin valószínűleg megússza élve. Csakhogy miféle élet lesz az? Ha minden percben emlékeznie kell majd... negyvenkét gyerek... és ő képtelen volt bármit is tenni.

Ez így nem történhet meg.

- Tűnj el, disznó! - Bár roskadozott a lába, sikerült előrelépnie egyet. Majd még egyet.

A fenevad kihúzta magát, felhorkant - és kitátotta a pofáját.

A holdfény megcsillant meglepően fehér agyarain, amelyeket mintha fogkrémmel tisztogatna. És rothadásbűz áradt szét.

Dmitrij képtelen volt megmozdulni. Fejét láthatatlan abroncs szorította, füle őrjítőén zúgott. Árnyéka pedig, a matematikatanár éles, töredezett árnyéka hajladozott a fenyőtűszőnyegen... valamit sugallt neki. Valami titkos, csak kettőjük előtt ismert dolgot.

Dmitrij tett még egy lépést... apró, öreges lépést... és fekete árnyéka a lába alól rávetődött, átölelte, lehűtve verejtékes bőrét.

És a világ, egy titkos tengely mentén megpördülve, megváltozott. Szürke homály borította el a teret, de mindent látni lehetett benne, legalább úgy, mint a holdfényben. Az erdei hangok elnémultak, csak valahonnan nagyon messziről, a láthatatlan horizont felől hallatszott vagy sejlett valami dübörgés - mintha mennydörgés vagy tengeri hullámverés lenne.

De a fenevad itt is várt rá. Csak még nagyobbra nőtt... Uram isten, hiszen ez még csak nem is medve! Ez egyszerűen valami elefántféle! Undorító, agyaras, könyörtelen rémség! Nyomban agyontapossa őt, és az erdei ösvényen elvágtat a tábor felé, ahol már bizonyára fej veszetten kapkodnak a felnőttek... és a gyerekek... akik már soha nem kapnak negyedévi osztályzatot...

Valami benne magában is megváltozott. Tüzes felhő perzselte az arcát, nyomta a mellét. És ebben a felhőben feloldódott a rémület, haraggá változott - és ez a düh vörösen izzott, mint egy frissen kovácsolt penge. És valóban penge volt - hosszú, egyenes, a hegye felé kiszélesedő.

- Tűnj el! - suttogta Dmitrij alig mozduló ajakkal, és fölemelte a kardot. Nem a kezével - jobbjában még mindig a haszontalan baltát szorongatta, a bal görcsösen reszketett. A fegyver egyszerűen az akaratának engedelmeskedve magától előrelendült.

Úgy látszott, a lény legfeljebb egyméternyire van tőle - de valami miatt ez a távolság megnyúlt, akár egy végtelen mérőszalag, a penge lassan úszott a szürke ködben, hegyével a szörnyeteg két szeme közé célozva, és ezek a szemek ebben a kifordított világban szintén szürkék voltak.

- Szentséges Szűzanya, ments meg minket! - Dmitrij csak ennyit volt képes kinyögni, és a lelassult idő abban a szempillantásban nekilódult, visszanyerte korábbi sebességét. Akard simán belehatolt a szörnyeteg pofájába, egészen markolatáig beleállt.

Lába alatt megrendült a föld, gyomra hányingeresen összerándult - és Dmitrij megérezte, hogy zuhan. Nem tudta, fölfelé vagy lefelé - az irányok összekeveredtek.

Először a szagokat érezte meg. Rothadó levelekét, nyirkosságét, gombákét. Majd a hangok tértek vissza - a bokrokban madarak csiripeltek, a szélben zúgott a fák lombja, valahol távolabb ágak recsegtek. Valaki fut?

Felkönyökölt, kinyitotta a szemét.

Nem volt már sehol az a szürkeség, a megszokott szeptemberi éjszaka vette körül. És a hold is az előbbi helyén világlott, elégedetlen pofát vágva. Nyilván mindenből nagyon elege volt.

A balta a harmattól nedves fűben hevert. De a szörnyetegnek már híre-pora sem volt. Eltűnt teljesen - elszéledt, mint a füst.

Vagy nem teljesen? Dmitrij feltápászkodott, körülnézett. A füle még mindig csengett, szeme előtt átlátszó gömböcskék úsztak - de már képes volt mozogni.

A fenyőtű szőnyegén, ahol az imént még a szörnyeteg állt, mélyedés látszott. Sőt, a lábnyomai is látszottak. Képtelen, lehetetlen lábnyomok.

Akkor mégsem álom volt, nem lidércnyomás? Dmitrij fölemelte a baltát, hallgatózott. Valamiféle hangokat hallott, messziről, alig kivehetően. Nos, ha vagdalkozni kell, hát vagdalkozni fog.

Szemével az ösvényt kereste - igen, ez lesz a helyes irány. És lassan, folyton körbe-körbe nézve megindult előre.

Nem is kellett sokat mennie. Előbb a hangokat hallotta meg, majd megérezte a füstszagot, és a fák között vörös lángnyelvek tűntek át.

Dmitrij kiért egy tisztásra. Egy sátor, szabályos halomba rakott fahasábok, a földre terített műanyag lap, rajta harapnivalók, egy megkezdett üveg vodka, mellette néhány már üres sörösüveg.

Na és emberek. Két, láthatóan negyven év fölötti férfi és egy megtermett, rövidre nyírt hajú, katonaköteles korú fiú, valami miatt pokrócba burkolózva. És az arca... Az arca bánatot sugárzott. Semmivel össze nem hasonlítható, mérhetetlen bánatot. Mintha barátnőjétől vagy férfiméltóságától fosztották volna meg.

- Jó estét! - mondta szárazon az egyik idősebb, és faágat dobott a tűzre. - Valami baj van?

- Nem, semmi - motyogta Dmitrij. Az az érzése támadt, mintha egy rémregényből hirtelen trágár viccbe keveredett volna. - Csak nem messze innen gyerekek alszanak, iskolai kirándulás, úgyhogy kérjük, ne lármázzanak! Megegyeztünk?

- Nincs vita - bólintott a másik bátyó. - Minden civilizált lesz. Csocsi!

- Remek! Jó éjszakát! - Dmitrij megfordult, az ösvényt keresve tekintetével. A hold teljes erőből világított, mintha bűntudata lenne, és igyekezne jobb véleményt kialakítani magáról.

Úgy tucatnyi lépés után Dmitrij visszanézett. A nyírott fejű srác figyelte őt. Merően, pislogás nélkül... teljesen kifejezéstelen arccal.

A visszavezető út meglepően rövidnek bizonyult. Úgy látszik, a félelem megnyújtja a távolságokat. Most, hogy minden véget ért, még az ösvény is sima volt, az ágak nem csaptak a szemébe, gond nélkül megtalálta a szükséges kanyarokat. Már itt is az ő tisztásuk. Mi történhet most a táborban? Már előre beleborzongott. És mit mondjon? Az igazat? Hiszen akkor őrültnek nézik.

De nem kellett mondania semmit. A sátrak sötét körvonalai nyugalmat sugároztak, a tűz már teljesen leégett, senki nem rohangált, senki nem siratott senkit, nem hívta mobilon a mentőket.

Talán az a csibész Makszim nem szólt senkinek?

- Dmitrij Alekszandrovics, jól van, minden rendben?

- hangzott fel jobbról.

Makszim a tuskón ült, feje búbjáig dzsekijébe burkolózva.

- Mit mondtam neked? - érdeklődött szárazon Dmitrij.

- Miért nem riasztottad a többeket?

- Mi értelme lett volna? - felelte Makszim. - Úgyse tehettünk volna semmit, ha az a szerzet iderohan. Gondoljon csak bele, mennyi időbe telt volna, míg mindent elmondok, míg hisznek is nekem, míg felébrednek, felöltöznek, elindulnak... egyébként mindezt sötétben. Ezért nem is mentem sehova, elbújtam. Magát figyeltem. Hogy segítsek, ha történik valami.

- Azzal a siralmas faággal? - nevette el magát Dmitrij.

- Jól van, na és mit láttál? Makszim megborzongott.

- Hát, maga ott állt szemben azzal az... állattal... Valamit mondott neki... Nekem úgy tűnt, mintha káromkodott volna. Elnézést. Majd közel ment hozzá... és az meg eltűnt valahova. Volt, aztán meg egyszer csak nem volt sehol. Nem elfutott, hanem egyszerűen... nem is tudom, hogy mondjam. Mintha elpárolgott volna. Maga pedig a földre esett, azután felállt, és elment valahova. Arra gondoltam, hogy... szóval hogy... kell... Bocsásson meg! Nem mentem maga után, úgy döntöttem, itt várom meg. Ugye igazam volt?

- Ez bonyolult kérdés... - Dmitrij belekotort a fiú amúgy is borzas üstökébe. - Jól van, menj aludni! És tudod... alighanem jobb senkinek sem mesélni erről az egészről. Vegyük úgy, hogy mind a ketten rosszat álmodtunk!

De ő maga, minél tovább gondolkodott a dologról, annál inkább kételkedett ebben.

4.

AZ ANYÓS főzte ebéd után ellenállhatatlanul vonzotta a dívány. Az igazat megvallva teleette magát. Még elmosogatni sem volt ereje, pedig ez általában az ő feladata volt otthon. Semmi sem segíti úgy elő a tiszta gondolkodást, mint a szivacs, a mosogatószer és a törlőruha.

Ánya szokás szerint nehéz munkájáról panaszkodott, a lovakról, amelyeket vágta közben kell megállítani, égő kunyhókról és irodákról, de persze megbékélt a helyzettel. Valószínűleg már szombat este megsejtett valamit. Dmitrij persze egyetlen szóval sem említette éjszakai kalandját, ellenkezőleg - igyekezett élénknek, vidámnak látszani. Talán túl is játszotta egy kicsit.

Reggel elmentek a misére, Szaskát nem vitték magukkal - valami nyavalyától belázasodott a kicsi. Kénytelenek voltak áthívni az anyóst, Tamara Mihajlovnát. A jólelkű asszony már hajnalok hajnalán megjelent, teli szatyrokkal felpakolva. Már nyolcadik éve meggyőződése volt, hogy gyerekei nem megfelelően táplálkoznak. Hősiesen harcolt éhezésük ellen. Szaska járt a legrosszabbul. A kicsinek fejébe verték, hogy a nagymamának beteg a szíve, és semmiképpen sem szabad őt elkeseríteni. A jó kis Szaska mindent megértett, és még a nagyi tejbegrízét is elviselte. Ezért cserébe egyébként plusz csokit alkudott ki.

Az istentiszteleten Dmitrij őszintén igyekezett odafigyelni az éneklésre, de nemigen sikerült neki. Gondolatai, mint a megriasztott csótányok, szerteszaladtak. Pontosabban egy meghatározott irányba - az éjszakai történésekre.

Mi volt ez végül is? Olyan eleven, olyan részletes volt. Lehet, hogy álom. Holnap talán óvatosan ki kellene faggatnia Makszimot. És ha kiderül, hogy nem álmodott...

Ettől a változattól a hideg futkosott a hátán. Talán így őrül meg az ember? Előbb az a hallucináció a trolibuszon, azután az erdőben... Vajon miféle hallucináció lesz a következő? Na, és mit tegyen, adja magát orvosok kezére?

És ha nem hallucináció? Ha... igaz? Az ördög kísértése? Hiszen az ördög létezik, mennyi irodalom tanúskodik erről... mennyi beszámoló... Csak az a furcsa - miért éppen vele történt ez meg? Az érthető, ha egy szent életű aszkétát visz kísértésbe. Amikor a test elsilányodik, megnyílik a lelki tisztánlátás. Az is érthető, ha egy megrögzött bűnös kap ilyen fenyegető figyelmeztetést. Olyan, akinek egyébként van még némi esélye a megmenekülésre.

Ennyire bűnös lenne? Természetesen áldozás előtt minden alkalommal elmondta az imát: „Uram, mindannyian bűnösök vagyunk előtted, és én mind között a legelső vétkes." No de csak nem szó szerint értendő? Igen, bűnös. Igen, öntelt, lusta, ingerlékeny. Igen, barátságtalan, érzéketlen, és kevés benne a szeretet. Igen, megengedhetetlenül vihogós, kedveli a szórakozást... gyakran ivással egybekötve. És a buja vágyak is gyakori vendégek... különösen, amikor Anyának nincs kedve... ami az utóbbi időben egyre gyakrabban megesik... De ez az egész „gentlemanhez illő" bűngyűjtemény elégséges ahhoz, hogy szörnyű ördögi látomásokkal térítsék jobb belátásra?

Az, hogy ezek a látomások ördögiek, világos még egy újszülött borjúnak is. Micsoda teremtmény volt... És miért jelent meg? Hiszen nem is csábította, nem is kísértette... Hogy megrémissze? Mi értelme lenne? Az ördög ravaszabb módszerekkel dolgozik. Legalábbis az aszketikus irodalom szerint. Talán gőgössé akarta tenni őt? Hiszen elbánt a szörnyeteggel, imával elkergette. Az a bíborszínű kard valószínűleg csak Isten áldásának látható megtestesülése volt. Valószínűleg eufóriát kellene átélnie lelki állhatatossága miatt. Egy-kettő - és legyőzte a démont. És úgy győzte le, ahogyan kell - Isten segítségében bízva. Vagyis feljebb lépett, mondhatni, szent lett.

De jobb nem mondani. Szép kis szent - a történtek után egyszerűen elfelejtett hálát adni Istennek! Meg egyébként is - egyszerűen nevetséges ez az egész. Adja Isten, hogy egyszerűen leélhesse az életet anélkül, hogy súlyos, egyértelműen halálos bűnbe esne. De nem, itt valami nyilvánvalóan nagyon nincs rendben...

Végül is nem jutott semmiféle döntésre. Egyetlenegy kivétellel - minél előbb el kell felejtenie a szombat éjszakát, kiverni a fejéből akármivel: dolgozatfüzetek javításával, Szaskával hancúrozva, bőséges vacsorával, hogy eszébe se jusson emlékezni, hogy még elmosogatni se legyen ereje, sőt az esti imára se. Most az oldalára fordul, és csöndben elalszik. Mindenféle álom nélkül.

- Jó estét, Dmitrij Alekszandrovics! - hallatszott valahonnan az íróasztal felől egy hang. És ez a hang valahogy ismerős volt. Kellemetlenül ismerős.

Észbe kapva Dmitrij felpattant a díványról. Gépiesen lesimította felborzolódott haját, és rámeredt hívatlan vendégére.

- Mondtam, hogy többször is találkozunk még - mosolyodott el a karosszékben ülő Anton. Dmitrij, bár tudta, mennyire képtelen dolog, belecsípett az ujjába. Nem használt - a látomás nem tűnt el.

- Kímélje a szervezetét, Dmitrij Alekszandrovics! - jegyezte meg megértően a vendég. - Hiszen kék folt marad utána. Egyébként pedig nem látomás vagyok, meg is érinthet.

Dmitrij nem érintette meg az ismeretlent, ehelyett lendületesen keresztet vetett rá.

- Helyes - hagyta rá Anton. - Hiszen a tisztátalan lélek megfutamodik az életadó kereszttől, igaz? Én viszont nem futamodom meg. Vagyis ez azt jelenti...

- Ez nem jelent semmit! - vetette ellene ingerülten Dmitrij. - Egyszerűen csak nyilván nem elég erős a hitem.

- Nem veszem magamnak a bátorságot ezt megítélni. Én inkább agnosztikus vagyok. De maga a biztonság kedvéért nyugodtan imádkozzon, hintsen meg engem szenteltvízzel. Ha ettől megnyugszik...

Dmitrij úgy gondolta, az a legjobb, ha szóba se áll ezzel az úgynevezett Antonnal, hanem kiteszi a szűrét. De vajon sikerül-e? Hiszen a fizikai ereje nyilvánvalóan kevés ehhez. Abban az esetben persze, ha Anton egyáltalán ember. De ha mégis az ördög? Amelyre nem hat sem a kereszt, sem Jézus imája - ezt Dmitrij egyfolytában mondogatta magában. A démonnal nem szabad szóba állni - bárkit agyonbeszél, rászed. Úristen! Miért szakadt ez éppen rá, Gyima

Oszokinra, a hétköznapi emberre, a szürkék közt is a legszürkébbre?! Hogy próbatétel, az világos. De nincsenek az Úr készleteiben más, normális, e világi kellemetlenségek?

- Hogy jött be a lakásba, Anton? - kérdezte kimérten. - Talán ajtót kellene cserélnem?

- Egy új ajtó sokba kerül - mosolyodott el megint a vendég. - És semmi értelme. Természetesen nem az ajtón jöttem be. Pontosabban azon át, de a Homályban. Az úgynevezett Homályban. Egyébként már maga is megfordult ott - a péntekről szombatra virradó éjjel. Erről jut eszembe, gratulálok. Sikerült egyedül belelépnie, fölemelnie az árnyékát. Másként fogalmazva: megtörtént a hasonítása.

- Magyarázzon el mindent az elejétől kezdve! - vágott a szavába Dmitrij. - Egyelőre semmit sem értek.

- Nos - hümmögött Anton próbáljuk meg! Bár ha a legelején kezdjük, nagyon messzire kell visszamennünk... Inkább röviden összefoglalom a lényeget, azután tisztázhatjuk majd a részleteket is. Ha lehet, először hallgasson végig, és csak azután kezdje szórni a mennyköveket és villámokat!

- Rajta, kezdje! - Dmitrij hirtelen megérezte, hogy az álmos bódulatnak már nyoma sincs. - Csak azt...

- Értem, mire gondol. Sem Anna Vlagyimirovna, sem Szasa nem láthat meg engem, nem kapnak sokkot. Ezt nagyon könnyű megcsinálni, hamarosan maga is megtanulja. Nos, térjünk a tárgyra! Az emberiségen belül két változat létezik. A hétköznapi emberek, ők alkotják a túlnyomó többséget. És vannak az úgynevezett Másfélék - a rendkívüli képességekkel rendelkező emberek. A telekinézis, telepátia, levitáció csak apróság. Mondhatni, csak afféle semmiség. Természetesen van közöttünk olyan, aki erősebb, és van, aki gyengébb. A Másfélék a Homályból nyerik az erejüket - a Homály a világ másmilyen állapota. Egyébként maga már látta. A Másfélék lényegében csak mágikus képességeikben és a hosszú életben különböznek a többi embertől. Megesik, hogy a Másfélének sejtelme sincs a képességeiről, úgy él, mint mindenki más. Úgy mondjuk, hogy az illető nincs hasonítva. Ahhoz, hogy a hasonítás megtörténjen, hogy a képességek működésbe lépjenek, a Másfélének be kell lépnie a Homályba. Hogy milyen lelkiállapotban lépett be oda, attól függ majd, ki lesz belőle, Fénypárti vagy Setét.

Anton elhallgatott, levette szemüvegét, megdörzsölte az orrnyergét.

- Vagyis? - sürgette Dmitrij.

- Bocsásson meg, valószínűleg mégis az elejéről kellett volna kezdenem. A világ a két ellentétes erő, a Fény és a Setét ellentétére épül. A Homályban ezek összeolvadnak, de a Másféle, aki először lép bele, automatikusan vagy az egyikre hangolódik, vagy a másikra. Azokat a Másféléket, akik a Fényt választják, Fénypártiaknak nevezzük. A többieket, épp ellenkezőleg, Setéteknek. Én például Fénypárti vagyok. És maga, Dmitrij Alekszandrovics, szintén. Egy ideje figyeljük magát, arra készültünk, hogy hasonítsuk... De tegnap minden megtörtént csak úgy magától, a mi részvételünk nélkül.

- Lebilincselő mozifilm - hümmögött Dmitrij. - És az eszükbe sem jutott, hogy megérdeklődjék, akarom-e?

- Dmitrij - mondta Anton lágyan -, természetesen megértem az előítéletét. De higgye el, senkit nem vonszolunk le erőszakkal a Homályba! Ha minden a megszokott módon történt volna, eljövök magához, mesélek a Másfélékről, és felajánlom, hogy döntsön. Maga nyilvánvalóan két lábbal rúgott volna ki. És ezzel vége. Az információ kiszivárgásától nem tartunk - ki szeretné, ha futóbolondnak néznék? De ha rászánja is magát, hogy beszéljen rólunk - talán nincs elég mindenféle okkult maszlag a világban? Egy lázálommal több vagy kevesebb - ki veszi észre? Lehet, hogy a visszautasítását követően hosszabb-rövideb idő múlva újból érdeklődtem volna magánál. Hátha meggondolta magát. Megismétlem; nagyon kevesen vagyunk, minden ember fontos a számunkra. Úgy értem, minden Másféle - helyesbített. - Egyébként a potenciális Másfélék néha elutasítják a hasonítást. A döntés szabadsága, nincs mit tenni...

- És most nyilván majd a Fény és a Setét közti nagy küzdelemről mesél, hogy hív a harci kürt meg ehhez hasonlók, ugye? - találgatott nagyot ásítva Dmitrij. - Ha nem tudná, létezett egy vallás, a Zarathusztra-hívőké. Egy az egyben ugyanaz, mint amit maga fejteget itt.

- Tudja - nevette el magát Anton ez azért nem egészen így van. Valóban voltak nagy csaták... és már nagyon régen lezajlottak. Ma már nem próbáljuk eltenni láb alól a Setéteket, meg ők se minket. Már több évszázada érvényben van köztünk a Megállapodás. Lemondtunk az egymás megsemmisítésére törő háborúkról, ügyelünk az egyensúlyra. Ez azt jelenti, hogy önként korlátozzuk képességeink alkalmazását. Ha mágiát használunk, például azért, hogy megmentsünk egy várost az árvíztől, ők is jogot nyernek adekvát cselekményre. Például tűzvészt rendezhetnek a megmentett városban. Ha meggyógyítunk egy menthetetlenül beteg gyéreket, lehetővé tesszük, hogy ők halálos rontást küldjenek egy egészséges emberre. Undorító, igaz?

- De még mennyire! - mondta Dmitrij mély átéléssel,

- Én is utálom. De mit parancsol, mit tegyünk? Az erőink nagyjából egyenlőek, és ha mi elkezdjük irtani őket - ők elkezdenek irtani minket. Csakhogy mi is, ők is a hétköznapi emberekkel egy bolygón élünk. És a háborúskodásaink a békés lakosságot sújtanák a legfájdalmasabban. Mindez megtörtént már. Ha tudná, a történelem hány nagy katasztrófája mögött húzódik meg a Másfélék marakodása! Egyébként megtudhatja, ha akarja. Nos, tehát a Megállapodás a legjobb megoldás. A valóságban, nem az utópiákban. A Megállapodás betartására speciális szervezetek ügyelnek. A miénk, Fénypártiaké az úgynevezett Éjszakai Őrség. Azért Éjszakai, mert a Setéteket felügyeljük, és úgy alakult, hogy róluk az éjszakára asszociálunk. Az övék a Nappali őrség, ők minket figyelnek. Végül pedig van egy harmadik oldal is, az Inkvizíció.

- Mi az, maguknál is léteznek eretnekek? - pislogott Dmitrij. - Na, és hogy működik a dolog? Lobognak a máglyák? Tüzelőből nincs hiány?

Anton elnevette magát.

- Maga túloz. Az Inkvizíció csak olyasmi, mint a választott bíróság. És hogy így hívják... A főnök mesélte, hogy még a középkorban találta ki ezt az elnevezést az egyik szellemes inkvizítor. Legfelső szintű mágus. Egyébként Setét. Mert az Inkvizícióba Fénypártiak is, Setétek is bekerülnek. De amikor inkvizítor lesz belőlük, elveszítik a színüket, és csak a Megállapodás betartására ügyelnek. Biztosítják mindkét oldal objektivitását, elfogulatlanságát. A rendszer finoman fogalmazva nem hibátlan, de működik.

- Anton - mondta Dmitrij bánatosan ha figyeltek engem, nyilván levontak már valamiféle következtetést. Nem találja ki, mit felelek én erre az egész badarságra? Na jó. Pravoszláv keresztény vagyok, és mindaz, amit maga itt elmondott, bocsásson meg, tiszta hülyeség. Ennyire sem egyeztethető össze a kereszténységgel. - A körmén mutatta, milyen kevéssé.

- Kár elhamarkodott következtetéseket levonnia - vetette ellen Anton. - Vannak közöttünk mélyen hívő emberek is. Sőt, képzelje el, még a Setétek közt is. Értse meg, nem vagyunk sem angyalok, sem ördögök. Másfélék vagyunk. Erőnk forrása nem Isten, és nem is a sátán. Egyszerűen csak a Homály. Egyszerűen a világnak egy bizonyos állapota. Ha akarja - a természet. Az elektromosság nem zavarja a hitét? Pedig ötszáz éve ezt itt - bökött ujjával a számítógép monitorja felé - feltétlenül az ördög mesterkedésének tekintették volna.

Van, aki ma is annak tekinti - ismerte be zavartan Dmitrij.

- Na látja! Értse meg, a legtöbben nem hiszünk Istenben, de ha van, az ő szemében mi is meg a Setétek is, mindannyian csak emberek vagyunk, van testünk, és van lelkünk, sokáig élünk, bár nem örökké. És a mágiánk egyáltalán nem az, amit maguk ezen a szón értenek. Dmitrij, hiszen magát csak ez a szó zavarja, pontosabban az a jelentés, amit ennek a szónak tulajdonít.

- Nem meggyőző - hümmögött Dmitrij. - Kitalálhattak volna valami ravaszabb eretnekséget is.

- Ez már csak így van - vont vállat Anton. - De legalább azt értse meg, hogy ha akarnám, azt sugalmazhatnám magának, hogy száz százalékig megbízzon mindabban, amit elmondtam. Hiszen maga, bár Másféle, gyakorlatilag még semmire nem képes, nem tudna védekezni. Mi soha nem teszünk ilyet. Nem fogok hazudni magának, nem állítom, hogy mi, Fénypártiak, a jótevő megtestesülései vagyunk, akik fehér miseruhában járnak-kelnek. De azért mindannyiunk sajátja az elemi tisztességesség. Azonban egy Setét, főleg, ha már tapasztalt, feltétlenül megszédítené, és maga hinne is neki. Nem segítene, semmiféle ima meg keresztet vetés, már megbocsásson. Ha hipnózisról beszélek, az persze durva hasonlat lenne, de érti az analógiát?

- Ugyanilyen joggal feltételezhetem azt is, hogy maga akar megszédíteni ezzel a szuperhipnózisával. Csak nem sikerül - az Úr nem engedi. Éppen az ima és a keresztvetés miatt. Mennyivel rosszabb ez a változat?

- Semennyivel - ismerte be Anton. - Már csak a szolipszizmusra kellene hivatkoznia. Egyébként a logika eszközeivel megcáfolható ez az okoskodás. De mi értelme lenne? A végtelenségig folytathatnánk ezt a szócséplést. Hagyjuk a filozófiát, térjünk át a gyakorlatra!

- Na, és mit jelent esetünkben a gyakorlat? - érdeklődött Dmitrij. Változatlanul nem hitt különös vendégének, de úgy vélte, jobb rögtön tisztába jönni a terveivel. Úgy könnyebb lesz védekeznie ellene.

- A gyakorlatban úgy alakult, hogy maga, Dmitrij Alekszandrovics, önállóan esett át a hasonítás folyamatán, és közénk tartozóvá vált. Másféle lett. Fénypárti Másféle. És bárhogyan is viszonyuljon ehhez, a tény objektíve bizonyos kötelességeket ró magára.

- És mit kíván, mely démonoknak kell hódolnom? - nevette el magát gúnyosan Dmitrij. Most következik az igazság pillanata. Az okkult elméleti tákolmányok csak álcái a gyakorlatnak. Összehordhat Anton, amit csak akar, de nyilván valamiféle konkrét dolog kell neki.

- Ne bohóckodjon! - fintorgott Anton. - Maga most, már megbocsásson, de a saját színvonala alá süllyedt. De térjünk a tárgyra! Minden meghatározott helyen lakó Másféle köteles a megfelelő regionális Őrségnél regisztráltatnia magát. Magának tehát meg kell kapnia a moszkvai regisztrációt.

- A személyimben lévő pecsét nem elég?

- Nem elég. A regisztrálás mágikus úton történik, és a jele bekerül a maga aurájába. Az Őrségek bármely munkatársa kiolvashatja belőle az információt. Én, mint a moszkvai Éjszakai Őrség munkatára, elvégezhetem a regisztrációt most és itt. De be is jöhet hozzánk, a hivatalba, és ott is megtörténhet. Továbbá, nem köteles használni új képességeit a hétköznapi emberekkel kapcsolatban. Nem kell gyógyítania, bűvöletet alkalmaznia, gondolatot sugallnia... és így tovább. És végül a harmadik. Nagyon rövid idővel ezelőtt lett Másféle. Lényegében még semmire nem képes. Még a Másféléket sem tudja megkülönböztetni a hétköznapi emberektől. Vagyis feltétlenül tanulnia kell. Ez kötelező. Különben... emlékszik a bűvészinasról[10] szóló versre? Az oktatás is nálunk, a hivatalban folyik, és legalább egy évig tart.

- Kizárt dolog! - Dmitrij most szelíden beszélt, de ezt a szelídséget nagyon is jól ismerték azok a tanítványai, akiknek sikerült a negyedév végén kettes osztályzatot szerezniük. - Szó sem lehet semmiféle mágikus beavatkozásról! A kereszténység a legszigorúbban tiltja ezt. Ugyanez vonatkozik a mágiaoktatásra is. Ami a második pontot illeti, azt biztosíthatom magának. Nekem ezek a képességek még ingyen sem kellenek, nem áll szándékomban használni őket. Semmilyen körülmények között. Szavamat adom.

- El kell keserítenem. - Anton is ugyanolyan acélos szelídséggel a hangjában beszélt. - A szava itt semmit sem ér. Tisztára, mint egy óvodás! Képzelje el, hogy a rendőrt arra kéri, higgyen magának becsszóra. Értse már meg, hogy köteles átesni mind a regisztráláson, mind az oktatáson! Én személyesen valami miatt hiszek magának, de erről nem én döntök. Létezik a Megállapodás. És a Megállapodás értelmében valamennyi Másféle köteles regisztráltatni magát. Függetlenül attól, akarja-e, vagy sem.

- Mondja - kezdte Dmitrij lassan, elgondolkodva nem lehet valahogyan... blokkolni ezeket az én „másféle" képességeimet? Visszaállítani az eredeti állapotomat?

- Az eredeti állapotát semmiképpen - közölte Anton. - Ez olyan lenne, mint az újszülöttet visszatuszkolni az anyaméhbe. Ha már egyszer hasonította magát - már csa-kis Másféle lehet, nincs mit tenni. De a képességeket le lehet blokkolni. Kizárólag az Inkvizíció ítélete alapján, és megint csak mágikus beavatkozás útján. Ami ellen maga oly dühödten tiltakozik. A kör bezárult. Azonkívül... emlékezzen arra az éjszakára... És gondolkodjon el, mi történt volna, ha maga hétköznapi ember. Hány gyerek volt ott? Negyvenvalahány? Gondolkodjon el, valóban annyira fölösleges magának a mágia?

- Mi volt az ott az erdőben? - kérdezte Dmitrij komoran. - Hiszen nyilván figyelték, igaz?

- Képzelje, nem! - Anton váratlanul zavarba jött. - Hibát, mulasztást követtünk el, méghozzá súlyos mulasztást. Pontosabban, én követtem el. Hiszen én vagyok a maga kurátora... és valóban folyamatosan szemmel kellett volna tartanom magát a legelső beszélgetésünk óta. De én szabad folyást engedtem a dolgoknak. Hagytam, hogy úgymond érjen a kliens. Röviden: a történtek minket is váratlanul értek. A főnöktől már meg is kaptam a megfelelő bókokat.

- Ki volt az a lény?

- Egy alakváltó. Egy Setét Másféle. Regisztrált. Minden legális volt.

- Hogy van ez? - nyelt nagyot Dmitrij. - Ha széttépi a gyerekeket, akkor is minden legális lett volna? Ilyen ez a maguk Megállapodása a gyakorlatban?

- De nem tépett szét senkit. Azt állítja, hogy csak sétálni ment ki. Ez nem tilos. Már csak azért sem, mert telehold idején az alakváltónak egyszerűen muszáj felöltenie „második alakját". Különben súlyosan megbetegedhet. Az más kérdés, hogy tilos bárkit is bántania. És itt egyszerűen lehetetlen eldönteni, mi az igazság. Lehet, hogy igazat mond, és csak futkosott az erdőben. De az is lehet, hogy felülkerekedett volna benne a vadállati ösztön, és akkor valóban... néhány gyerekkel kevesebb lenne. Kinek higgyen az ember?

- És végül is mi történt? - Dmitrijt ez tényleg érdekelni kezdte.

- Maga meglátta őt, mindenféle szörnyűséget képzelt - és tisztára ösztönösen, mert elragadták az érzelmei, belépett a Homályba. És ott összecsapott vele. Meg kell mondanom, nagyon jók a kilátásai. Ahhoz képest, hogy első alkalom volt, egyszerűen lenyűgöző. Röviden szólva, alaposan ellátta a baját, az alakváltó súlyosan megsérült. Szerencsére nem ölte meg, de nem áll lábra egyhamar. A Setétek most persze nagy hangon ordibálnak, törvénytelen támadásról beszélnek, és kárpótlást követelnek. Vagyis jogot ugyanolyan erejű beavatkozásra. Érti már, hogy tudatlansága miatt miféle kalamajkát okozott? Most majd az Inkvizíció tisztázza az ügyet. Nekünk van formális kapaszkodónk - a hasonítás a cselekménnyel egy időben történt meg, és bizonyítható, hogy az Éjszakai Őrség még nem volt felelős magáért. Minden bizonnyal sikerül ezt bizonyítanunk. De a példa jó. Tanulnia kell, Dmitrij Alekszandrovics!

- Mit kellett volna tennem?

- Ez pofonegyszerű - magyarázta Anton. - Egy Másféle leolvasta volna az adatait az aurájából. Érdeklődött volna a céljai felől. Ezt követően az alakváltó már valóban nem tehetett volna egyebet, mint hogy ugrándozik a holdfényben. Minek kellett volna neki egy tanú a bűncselekményéhez?

- De hát miféle állat volt az?

- Ó! - emelte fel ujját Anton. - Ritka eset. Egy rég kihalt lény. Egy gigantikus méretű hiéna. Néhány évezreddel ezelőtt Észak-Afrikában volt honos. Az alakváltók az esetek többségében farkasok vagy medvék. Ritkábban macskafélék. Akadnak néha hüllők is. Az a szerencséje, hogy az alakváltó még tapasztalatlan volt. Egészen fiatal, egy éve hasonították.

- És azok a pasasok, akik a tűznél ültek?

- Szintén Setétek. Az alakváltó idősebb társai. Valószínűleg meg is állították volna a srácot, ha emberhúsra támad gusztusa. Aligha akartak volna törvénysértésbe keveredni. A Setétek persze szeretnek a maguk útján járni, de ezek, ha számonkérésre kerül sor, aligha ússzák meg szárazon. így is megkapják a magukét a főnökségüktől. Mert nem vették észre a maga megjelenését. Lefoglalta őket az „aktív pihenés". De hagyjuk a költészetet, térjünk a tárgyra! Megkezdjük a regisztrációs folyamatot?

- Már megmondtam, kizárt dolog - tiltakozott színtelen hangon Dmitrij. - Nincs mit hozzátennem ahhoz, amit már mondtam. És nekem mindegy, ki maga - ördög, boszorkánymester, pszichotrop szer feltalálója vagy egyéb csodabogár. A lényeg az, hogy maga meg én ellentétes oldalon állunk.

- Mi a Setétekkel állunk ellentétes oldalon - emlékeztette Anton. - De magával egy csónakban evezünk. Fénypártiak vagyunk.

- Az evangéliumot olvasta? „Aki velem nincsen, ellenem van."[11] - Dmitrij igyekezett elnyomni egyre fokozódó ingerültségét, de nemigen sikerült neki. - Maga összeegyeztethetetlen az egyházzal. Tehát az én számomra is csak idegen lehet. És most mi lesz? Agyonlő?

- A Setétek alighanem agyon is lőnék - rágta a szája szélét Anton. - De mi nem tehetünk ilyet. Nem szokványos helyzet. Nos, Dmitrij Alekszandrovics, ezzel mára fejezzük be! Gondolkodjon! De tiszta szívből javaslom magának, hogy ne halogassa a döntést. Rendben van? Akkor viszontlátásra!

És eltűnt. Egyetlen szempillantás alatt. Az egyik pillanatban még ott volt, azután már csak a szék őrizte hátsójának lenyomatát. Még csak nem is „elszéledt, mint a füst", hanem volt - nincs.

- Uram Isten - mondta Dmitrij mély átéléssel akkor már legyen inkább skizofrénia!

5.

ALIG NÉHÁNYAN voltak a templomban. Néhány, túl sok szabadidővel rendelkező öregasszony, két-három, szeméig fekete kendőbe burkolt nő, a karzaton egy csapat fiatal lány. Világos ügy, hétfő van, nincs semmilyen ünnep. De minden a liturgia előírásai szerint zajlik, pontban hétkor feltárul az ikonosztáz közepén az oltárt elfedő ajtó, felhangzik a pópa sztentori hangja: „Dicsőség neked, szentséges, egylényegű és oszthatatlan Szentháromság!"

Csakhogy aznap más volt a hang - halk tenor. Nyikolaj atya, mint a gyertyát árusító öregasszony elmondta, megint megbetegedett, és Georgij atya helyettesíti.

Dmitrij elkedvetlenedett. Arra számított, hogy a lelké-szének gyónhat. És tessék - a sors fintora. Vagy épp ellenkezőleg - az Úr akarata? Végül is most az a legfontosabb, hogy meggyónjon, tehát bármelyik atya megteszi. Ő most nem egyszerűen csak tanú... De vajon megérti-e őt Georgij atya, ez a lelkész, aki bár már régóta itt szolgál, de alig ismerik egymást? Őszintén szólva Georgij atya nem volt különösebben bizalomgerjesztő.

Dmitrijnek szerencséje volt - hétfőn csak negyedik és ötödik órája volt, nem kellett sietnie. Ánya persze csodálkozott, miért kelt fel ilyen korán. Kénytelen volt őszintén válaszolni - muszáj elmennie a templomba, nagyon fontos ez most neki. Ánya nem kezdte faggatni. Nem kevés hibája van az asszonynak, de az erényei vannak túlsúlyban. Ezek közé tartozott a tapintat is. Mindössze annyit kérdezett, készítsen-e reggelit.

- Semmi esetre sem, kedvesem - tiltakozott Dmitrij. - Áldozni akarok. Tudod, muszáj.

- Alig aludtál az éjjel - jegyezte meg Ánya félrenézve. - A fülembe szuszogtál, rugdalóztál... Csak nem vagy beteg?

Valóban egész éjjel egyik oldaláról a másikra fordult. Az esti beszélgetés után képtelen volt elaludni. Sem imával, sem bárányok számolásával nem tudta lecsillapítani összezavarodott gondolatait. Pedig úgy vélte, könnyű bebizonyítania önmagának, hogy ez az egész csak ördögi kísértés! Az egészet csak lázálomban látta. De furdalta a kétely. Agya sötét zugaiból előmásztak a kétely férgei, és rágták makacsul, kitartóan. Rosszabb volt, mint a fogfájás.

Dmitrij időben ért a templomba, tizenöt perccel a mise kezdete előtt. A hajnal már szétáradt az egyelőre még néptelen utcákon. Majd egy óra múlva, nem korábban, ezek az utcák megtelnek munkába siető állampolgárokkal. De most még úgy festett minden, mintha nem lennének többé emberek a Földön. Ha maradt is valaki, azok csak a rejtélyes Másfélék lehetnek. Némelyik képviselőjük éppen áldozni és gyónni siet. Rögtön imával nyomta el magában ezt a gyanús viccet. Még csak az hiányzik, hogy komolyan hinni kezdjen ebben az agyrémben!

A templomban sikerült elkapnia Georgij atyát öt perccel a szertartás kezdete előtt, amikor a pópa kilépett az oltár mögül.

- Atyám - szólította meg Dmitrij izgatottan sürgősen gyónnom kell. Nagyon különös históriába keveredtem... és a gyóntatom, Nyikolaj atya, mintha ennek így kellett volna történnie, beteg.

- De csak ha nagyon rövid - vágott a szavába a pópa. - Istentiszteletet kell tartanom.

- Félek, hogy nagyon röviden nem lehet - jött zavarba Dmitrij. - Nagyon sok mindent kell elmondanom. Nehéz beszélgetés lesz. Legalábbis a számomra.

- Akkor majd csak a mise után - jelentette ki Georgij atya. - Maga is láthatja, diakónus nélkül kell miséznem. Áldozni is szeretne?

- Ha lehetségesnek tartja. - Dmitrij lesütötte szemét a szürkészöld linóleumra meredve. - Szeretnék, nagyon is. Nehéz helyzetben vagyok, higgye el!

- Felkészült az áldozásra? - kérdezte a pópa végig sem hallgatva. - Nem terheli súlyos bűn a lelkiismeretét? Egyébként maga régi tagja az egyházközségnek, tud mindent. így hát Isten segedelmével... Dmitrijnek hívják, ugye?

Ráborította Dmitrij fejére a stólát, és hadarva elmormolta az engedélyező imát. Dmitrij, aki nem szokott hozzá az ilyen előlegekhez, zavartan felsóhajtott.

- Nos, majd utána elmondja, mi is történt magával. - Georgij atya odanyújtotta neki csókra a keresztet, és sietve eltűnt az oltárnál.

És megkezdődött a mise.

- Szóval, ez történt, atyám - kezdte Dmitrij.

Magukra maradtak a templomban. Az öreganyó, aki eloltogatta az ikonok előtt égő gyertyákat és mécseseket, elment, és most félhomály uralkodott a templomban. A nap még nem emelkedett az ablakok magasságáig, és bár minden látható volt, a színek elmosódtak, elszürkültek. Az egész valahogyan a Homályra emlékeztetett - arra a bizonyos lehetetlen, kísértő Homályra.

- Körülbelül fél órám van - figyelmeztette nyomban Georgij atya. - Igyekezzen rövidre fogni! Csak a lényeget mondja!

- A lényeg az - sóhajtott nagyot Dmitrij hogy nyilvánvaló, teljesen egyértelmű ördögi kísértés áldozatává váltam. Különös dolgok történnek velem. Az egész a múlt szerdán kezdődött...

Természetesen képtelen volt világosan és lakonikusan összefoglalni az eseményeket - az izgalomtól Dmitrij el-elvesztette a fonalat, egyik dologról a másikra ugrott. Ennek ellenére még tíz percbe sem telt, mire befejezte.

- Hát ez történt, atyám. És egyszerűen nem tudom, hogyan legyen tovább. Hiszen sem a kereszt, sem az imádság nem hat rá...

- Ez azt jelenti, hogy nem elég erős az imádsága - feltételezte nyomban Georgij atya. - Az Úrhoz alázattal kell könyörögni, és nem szabad azonnali választ várni tőle. És semmi esetre se hagyja abba az imádkozást! Tökéletesen betartja a reggeli és esti imádság szabályait? Mostantól igyekezzen mindent betartani! És nem ártana mostantól naponta imádkoznia az őrangyalához is. És egyáltalán - tartson önvizsgálatot, nem túlságosan felületesen él-e.

Mindenben az Úrra hagyatkozik? Nemcsak gondolataival, hanem a szívével is? Talán szigorú böjtöt kellene tartania. Emlékezzen rá: „Ez a fajzat pedig ki nem megy, hanemha könyörgés és böjtölés által."[12]

- Atyám - vette a bátorságot Dmitrij, hogy szavába vágjon -, maga szerint mégis mi az, ami velem történik? Mit tegyek, ha az elmélyült imádkozás ellenére is folytatódik?

- Maga mondta: kísértés. - A pópa elgondolkodva nézte Dmitrijt. - És semmi értelme találgatni, hogy álom volt-e, vagy valamiféle varázslat. Az a legfontosabb, hogy tisztában van vele, ez az egész az ellenségtől jön. Ennek megfelelően kell viselkednie. Ne álljon vele szóba, hallgasson, és közben magában mondja Jézus imáját! Ha az Úr úgy akarja - a kísértő el fog tűnni. És még valami...

- Egy pillanatra elakadt, kereste a megfelelő szavakat.

- Maga is tudja, mennyire egybekapcsolódik a test a lélekkel, hogyan hat egyik a másikra. Nem kellene az egészségével foglalkoznia? Ne vegye semmibe az orvosokat, ők az Istentől vannak, ahogyan az írás is tanítja. Lehet, hogy nagyon kimerült az utóbbi időben. Megértem, nagyon nehéz munka a tanáré. Nekem is négy csemetém van. Kikészítik az idegeimet. Jó lenne, ha elvonulna valami kolostorba, eltöltene ott valamennyi időt, eldolgozgatna ott Isten dicsőségére. A természetben, nyugalmas, imádságos ritmusban...

- Jó lenne - sóhajtott fel Dmitrij -, csakhogy ki helyettesítene a gimnáziumban? Épphogy megkezdődött a tanév, és párhuzamos osztályaim vannak, hatodik és kilencedik osztályok. Nincs, aki helyettesíthetne...

- Azért próbálja meg valahogy! - bólintott megértően a pópa. - Imádkozzon az Úrhoz, és Ő majd úgy rendezi a maga körülményeit, hogy lehetősége nyíljon rá. Hiszen a legdrágábbról, az emberi lélekről van szó.

Elhallgatott, lesütötte a szemét. Dmitrij megértette - letelt az ideje. Az atyának mennie kell, halaszthatatlan ügyek várják.

- Köszönöm, Grigorij atya, nagyon sokat segített a tanácsa. Imádkozzon értem, bűnösért!

És megkapva az áldást, a kijárat felé indult.

Nem könnyebbült meg. Lelkét még mindig ugyanazok a férgek marcangolták. Az áldozásra és gyónásra persze szüksége volt. De ez a beszélgetés... Grigorij atya nem mondott semmi olyasmit, amit ne tudott volna ő maga is. Banalitások. Igaz minden szó, az idő és az Egyház felhalmozott tapasztalata igazolja őket - mégis csupa banalitás. De tulajdonképpen mit is várt? Nyikolaj atya talán valami mást mondott volna? Ő talán nem célzott volna ilyen nyíltan pszichikai rendellenességre. Hiszen teljesen nyilvánvaló, hogy Grigorij atya úgy véli, ő, Dmitrij, megbolondult. Meg is lehet érteni az atyát. Egyszerűbb azt gondolni, hogy beteg a hívő, mint azt, hogy valóban a pokol erői működnek. A betegség sokkal valószínűbb.

De elvonulni egy kolostorba tényleg nem lenne rossz. Dmitrij azt is tudta, hová menne. Két éve nyáron Anyával zarándokútra mentek, A Preobrazsenszkij-kolostorba, Pszkov megyébe. Áldott hely, és az ottani szerzetesek tapasztalt emberek. Különösen Szergij barát. Sok mindent meséltek róla. De semmi esélye arra, hogy elutazhasson. Nem kaphat szabadságot. A hatodikosokat még valahogy át tudná adni. Jelizaveta Juijevna egy-két hétig helyette-síthetné, de a kilencedikeseket nincs kinek átadnia. Hiszen jönnek a záróvizsgák...

Ami pedig Georgij atya célzásait ületi... akárhogy is tiltakozik ellene, lehet a dologban valami. Érdemes lenne utánajárni. Végül is valóban nincs semmi igazán objektív bizonyítéka annak, hogy mindez tényleg megtörtént - hogy az alakváltó is, Anton is létezik. Valami hallucinációféle... Olvasta valahol, hogy az ember képzelete képes teljesen valósághű képeket produkálni. De mit tegyen? Rohanva adja magát a körzeti ideggondozó pszichiátereinek a kezére? Abból csak baj lehet. Mi lesz, ha túlzott óvatosságból eltiltják a tanítástól? Miből élnek meg akkor? Eszébe jutott egyetlen látogatása a körzeti pszichiátriai rendelőben - amikor az egyetem elvégzése után elhelyezkedett az iskolában. Igazolást kellett vinnie arról, hogy normális. Nem tartott sokáig elintézni - tíz percig sorban állt a regisztrációnál, azután egy lófogú hölgyike öt percig kotorászott a kartotékok között, mielőtt kiadta volna az igazolást, hogy nevezett nem szerepel a nyilvántartásukban. De az egészről kínos emléke maradt. Koszos falak, homályos, légypiszkos lámpák. Meg valami idióta plakátok... és valami megfoghatatlan dolog a levegőben. Talán valamilyen gyógyszer szaga, talán mások szenvedésének lerakódott rétegei. Kilépve az utcára, a szürkén szemerkélő esőbe, megkönnyebbülve felsóhajtott, és szentül megfogadta, hogy ide soha többet be nem teszi a lábát.

Lehet, hogy tévedett? Nem. Most nem igazolásra, hanem igazságra van szüksége. Akkor mi legyen? Tehát volt osztálytársára, Ljoska Szerebrjakovra van szüksége.

Rég nem találkoztak... Van annak legalább öt éve. Ljoska ezalatt megvédte a disszertációját, valaki mesélte. Az orvostudomány kandidátusa, egy neurológiai magánklinikán konzultáns.

Nem kellemes dolog ilyesmivel zaklatni egy régi ismerőst, de muszáj. Ljoska legalább biztosan nem fog neki hazudni.

De ezt majd később, a napokban. Ha ezek a lidércnyomások folytatódnak. Talán magától elmúlik az egész. Hiszen az áldozásnak csak használnia kell! Feltétlenül!

6.

- DMITRIJ ALEKSZANDROVICS! Zavarhatom egy percre?

Az asszony az ötödik óra végét jelző csöngetés után kopogott be, miután a hatodikosok lármás hordája kizúdult a folyosóra.

Dmitrij nem ismerte meg. Biztosan látta már szülői értekezleten - évente két-három alkalommal tartottak ilyet -, de nem jegyezte meg. Most nézte a sápadt, szárazon feszülő bőrű arcot, a feldagadt szemhéjakat, de nem jött rá, ki az.

- A 9. a-s Ljuda Beljajeva anyja vagyok - segítette ki zavarából az asszony.

- Jó napot, Irina Szergejevna! - A nő arcával ellentétben a neve egyből eszébe jutott. - Kérem, foglaljon helyet! Miben segíthetek?

Az asszony szó nélkül leereszkedett a székre, összefonta ujjait. És Dmitrij hirtelen megérezte, hogy semmi jót nem fog hallani.

- Jaj, nem is tudom... - Az asszony láthatóan nehezen találta a szavakat. Talán fájdalmai voltak, talán valami nyugtatót vett be. - Olyasmi történt... Ugye Ljuda nem volt ma iskolában?

- Hát... - habozott Dmitrij - őszintén szólva nem tudom. Ma nem volt órám a kilencedikesekkel, és nem is néztem be hozzájuk.

Az asszony elcsüggedt, mintha jó hírt várt volna, de nem azt kapta.

- Ljuda elveszett - bökte ki végül az asszony. - Szombaton este elment a barátnője születésnapját ünnepelni... Natasa Volkováét, egy osztálytársáét a régi iskolájából. És nem jött haza.

Dmitrtij úgy érezte, valami nyálkás és hideg dolog érinti meg a gyomrát. Szép kis ügy! Ljuda Beljajeva, az az igyekvő, helyes kis barna lány két éve került a gimnáziumba.

Az anyja könyvtáros valamelyik főiskolán, az apja nem él velük. Csöndes kislány, de nem visszahúzódó, egyszerűen flegma természetű. A kórusban kitüntette magát, kézimunkaszakkörre jár.

- És mit mond a barátnője? - kérdezte Dmitrij igyekezve leplezni feszültségét.

- Azt mondja, minden rendben volt, mulattak... táncoltak, zenét hallgattak. Csak tizenegy körül, amikor kezdett oszlani a társaság, akkor vették észre, hogy Ljuda nincs sehol. Az egyik fiú ugyanabból az iskolából haza akarta kísérni - de nem volt ott.

- És senki nem látott semmit, nem tud semmit?

- Hát - gondolkodott el Irina Szergejevna -, még nem volt időm mindenkit kikérdezni. Csak Natasával, Lénával meg azzal a fiúval, Kosztyával beszéltem. Vagy húszan voltak ott.

- És messze lakik maguktól az a kislány?

- Nem vészes. Vagy három megálló a tizenegyes villamossal, vagy húsz perc gyalog. Natasa a Preobrazsenkán lakik, a Mosszovjet mozi mellett.

- Nem fordult a rendőrséghez? - tette fel Dmitrij a kellemetlen, de elkerülhetetlen kérdést. A kórházakról és hullaházakról nem kérdezte, így is nyilvánvaló volt, hogy mi a válasz.

- Természetesen! Még tegnap. - Az asszony arca megrándult. - Pimaszkodtak velem! Azt mondták, a bejelentést felveszik, ez kötelező, de ne számítsak a részükről különösebb aktivitásra. És hogy rengeteg fiatal lány megy el otthonról. Azután hazamegy... egy sereg nemi betegséggel felszerelkezve. Jobban kellett volna nevelnem, azt mondták. Volt ott egy olyan kövér pofájú százados...

Nem bírta ki, arcát tenyerébe rejtve zokogásban tört ki. Dmitrij felállt, becsukta az ajtót, azután óvatosan megérintette az asszony vállát.

- Ne sírjon, Irina Szergejevna, ezt most nem szabad! Szedje össze magát! Rengeteg a mindenféle hülye, nem kell foglalkozni az aljasságaikkal! Az a legvalószínűbb, hogy nem történt semmi borzasztó, hiszen annyi minden lehetséges. A rendőrség egy dolog, de meg kell próbálni önállóan is csinálni valamit.

Elmondta ezeket a kötelező, de üres szavakat, a rituális frázisokat Ugyanúgy, ahogyan reggel Georgij atya nyugtatgatta őt... aki legalább nem volt képmutató. Ő viszont... „Nem történt semmi borzasztó." Valami borzasztó dolog történt. Ez ugyanolyan biztos, mint a szinusztétel.

- Ezért is jöttem ide - mondta az asszony összeszedve magát. - Arra szeretném kérni, beszéljen a kislányokkal az osztályban. Hátha tudnak valamit. Hátha ott van valamelyiküknél. Talán megsértődött valami miatt, és ezért ment el. Hiszen tudja, milyen nehéz korban van. Talán mondott valakinek valamit, hogy hol keressük.

- Ez jó ötlet - biztatta a szerencsétlen anyát Dmitrij, ismét hazugságon kapva magát. - Feltétlenül felhívom ma a kislányokat. Ami pedig a rendőrséget illeti... Valószínűleg találnunk kellene valaki ismerőst ebből a körből... Hogy szóljon oda a helyi őrsre... hogy legalább az elemi kötelességüknek tegyenek eleget. Rémlik is, hogy az osztályban valamelyik szülőnek van valami kapcsolata az ügyészségen... felhívom. Segíteni fog, elvégre normális ember... És persze valamennyien imádkozni fogunk. Marina Pavlovnával beszélt már?

- Nem... - hüppögött Irina Szergejevna. - Tegnap este a papunknak szóltam, ma pedig egyenesen idejöttem magához.

- Rendben van, az igazgatónővel majd én beszélek. Maga pedig menjen most haza! Végül is valakinek állandóan ott kell ülnie a telefon mellett. Este majd feltétlenül felhívom. Hazakísérem?

- Köszönöm, nem kell. Nagyon köszönök mindent!

Dmitrij sokáig ült az asztallapra meredve. Lelkében üresség tátongott. Üres volt, és nyomorúságosan érezte magát. Mindig így van, ha át kell élned tulajdon tehetetlenségedet. Mit tehet, mit csinálhat? Az ügyészségi szülőt csak kitalálta, csakis azért, hogy megnyugtassa az asszonyt. Meg mi értelme is lenne? Csak annyi, hogy hamarabb derülne fény a rettenetes igazságra. Mert ha egy okos, jól nevelt kislány minden látható ok nélkül egyszerűen eltűnik, akkor nagyon nagy a baj. Akkor itt bűncselekményről van szó. A gyerek este hazaindult. Miért ment el? Miért titokban, senkinek sem szólva? Talán összeveszett valakivel? Megsértődött? A gyerekek meg, ez nyilvánvaló, ködösítenek. Később majd úgyis megszólalnak, ha nem az anyjuknak, akkor a rendőrségen mondanak el mindent, de akkor már késő lesz, késő!

Tehát elment, egyedül, rossz hangulatban. Nyilván nem nézett körül. És mi történt? Elgázolta egy autó? Akkor meglenne a hullája. Vagy a vezető körülnézett, és mivel nem látott sehol tanúkat, elvitte valahova a holttestet? Elásta a városon kívül, az erdőben, soha nem találják meg. Egy „megtalált és azonosított holttestre" tíz azonosítatlan esik a bűnügyi krónikákban. Vagy ami még rosszabb... valamiféle mániákus, perverz alak. Késsel fenyegetve elhurcolta... vagy még csak fenyegetnie sem kellett. Rémlik neki, hogy valahol azt írták, némelyik ilyen szexuális bűnöző szinte hipnotikus erővel rendelkezik, a nők önként követik... mint a vámpírokról szóló regényekben. Ez biztosan nem igaz... Bulvársajtó... csak a bevételére hajtanak... És ha mégis? Vagy valamilyen bedrogozott csavargó...

Dmitrij hirtelen felállt, az ízületei recsegtek-ropogtak. Valamilyen zavaros nyugtalanság, formátlan félelem fészkelte be magát a lelkébe. Az volt az érzése, hogy azonnal tennie kell valamit. De mit?

Odafordult az ikonhoz - a gimnázium minden termében függött egy szentkép és széles mozdulattal keresztet vetett.

- Szentséges Úrnő, Istennek Anyja, segíts! Mentsd meg ezt a kislányt, szabadítsd ki a bajból! Óvd őt, védelmezd meg! És segíts az anyjának is, adj neki erőt! És nekem is...

Ez minden? Ez minden, amit tehet? Hiszen a kislány elpusztul! És ami a legfontosabb, már alig maradt idő! Sietnie kell!

Dmitrij összerezzent, mintha tűvel szúrták volna meg. Honnan tudja ezt? Honnan tudja, hogy Ljuda még él, de sietnie kell? Mert hiszen tudja!

Csak azt is tudná, hova rohanjon.,. A kislány bárhol lehet. Még az sem biztos, hogy Moszkvában van. Akárhova elhurcolhatták. Lehet, hogy a csecsenek voltak?

Embereket rabolnak el. Bár nehéz elképzeli, milyen váltságdíjra számíthatnának egy magányos könyvtárostól, de a kis pénz is pénz.

Nagyot sóhajtott. Sietősen bedobálta táskájába a könyveket és a füzeteket, bezárta az irodát. Már a lépcsőn ment lefelé, amikor hirtelen világossá vált számára, mi a teendője. Csak maga elé kellett képzelnie Ljuda arcát - pirospozsgás, szeme barna, jobb arcán kis gödröcske -, és nyomban mindent tudott. Azonnal el kell rohannia a Preobrazsenszkajára és végigjárnia az utat annak a kislánynak a házától Beljajeváékéig. Amikor két éve osztályfőnök lett, minden címet átmásolt az osztálykönyvből a noteszába. Most ez jól jön.

Dmitrij maga észre sem vette, hogyan ment le a metróba, hogyan tett meg néhány megállót, majd szállt át a másik vonalra. Percről percre érezte, hogy fogy az ideje. Most nem volt kedve azon töprengeni, honnan származik ez a furcsa tudása, és higgyene benne.

Szeme előtt ott lebegett a kislány arca, most semmi más nem volt fontos.

Amint felért a felszínre, nyomban megérezte az irányt. Az elviselhetetlenül lassú jelzőlámpákhoz igazodva több lépésben sikerült átvergődnie a Preobrazsenszkaja téren. Csak egy gyenge kis légmozgás vezette, hűvös szellő simogatta a homlokát, és elég volt rossz irányba fordulnia, a szellőcske eltűnt. Kénytelen volt zavartan forgatni a fejét, nyilván jó mulatságot szerezve ezzel a járókelőknek. Vagy naiv vidékinek nézték, vagy azt gondolták, alaposan felöntött a garatra.

Kellemetlen környék volt. Öreg, lerobbant házak, girbegurba mellékutcák. Az ég sem biztatott semmi jóval - sűrű, sárga hasú felhők gyülekeztek, közelgő vihart ígérve. Máris súlyos, szinte jégesőre emlékeztető cseppek hullottak a járdára. Dmitrijnek eszébe jutott, hogy nem hozott magával ernyőt, de nyomban meg is feledkezett erről a semmiségről.

Ha tudja az utat, az egész alig tartott volna tíz percig. De ha néhány lépésenként meg kell állni, az útmutató hűvös hullámra vadászni, az idő hihetetlenül elnyúlik. És a szél is zavarta, a vihar előtti hideg szélrohamok. El kellett különítenie az egyik hideget a másiktól, azt a bizonyosat a közönségestől.

A „jelzés" végül elvezette őt egy saját súlyától roskadozó, hosszú, hétemeletes házhoz, amelyet valamikor hajdan sárgára festettek. Most lehetetlen lett volna megmondani, milyen színűek is ezek a mocskos, hámló vakolatú falak. Úgy festett, a házat soha nem tatarozták.

Az épületbe, amelynek két szárnya derékszöget zárt be, több bejárat is vezetett - voltak itt lakások, és voltak különböző irodák is. Mindegyik bejárat az udvarról nyílt. Melyikbe kell bemennie?

A hűvösség abban a pillanatban megint meglegyintette az arcát. Aha... Tehát oda. Lakótömb bejárata; a kódolt kapuzárat kitépték a falból, a feketén tátongó kapu olyan volt, mint valami történelem előtti szörny kitárt pofája. Mint például egy gigantikus hiénáé.

Dmitrij nem bement, hanem berontott a fülledt, nyirkos sötétségbe. Talán folynak a csövek? Nyilván egész évben hemzsegnek itt a szúnyogok. Úristen, miféle hülyeségek jutnak eszébe?

A lépcsőházban macska-, savanyúkáposzta-és vizelet-szag terjengett. A lámpa természetesen törött, és fény csak föntről, a lépcsőforduló ablakából szivárog le.

Fejét forgatva elkapta a hűvös áramlatot, és bizonytalanul, kezét óvatosságból maga elé nyújtva megindult a szükséges irányba. Arrafelé, balra.

Először csak tenyerével beleütközve érzékelte az ajtót, majd sikerült kivennie is a sötétben. Masszív ajtó volt, tetőbádog borította, vagy talán cink lenne? Nyilván pince van az ajtó mögött. És a pincében ott van Ljuda. Az ajtón pedig jókora lakat lóg.

Most mit csináljon? Az idő szinte kifolyt az ujjai között. Dmitrij megrángatta a lakatot - hátha csak az imádság tartja? De nem, ezt alaposan bezárták. Lelkiismeretesen - valaki sötét lelkiismeretére hagyatkozott.

Rohanjon el valahova, kerítsen valami feszítővasat? Vagy valamilyen más eszközt? Valahogy harminc év alatt sem sikerült megtanulnia, mivel kell egy lakatot lefeszíteni. Nem, erre nincs idő. Hamarosan... érezte, hogy hamarosan valami rettenetes történik. Megtörténhet.

Vagy mégis sikerül időben cselekednie? Be kell jutnia oda. De hogyan? Mindenható, segíts, súgd meg! Hiszen lennie kell valamilyen megoldásnak!

Semmi nem jutott eszébe. Dmitrij, tehetetlensége miatti szégyenében lesütötte a szemét.

És megpillantotta az összeköpködött földön az árnyékát. A saját árnyékát.

Az árnyék várt. Az árnyék, ostoba gazdájával ellentétben, tudta, mi a teendő. Az árnyék egyébként is nagyon sok mindent tudott.

Dmitrij kétségbeesett lendülettel magára rántotta az árnyékát. Nem a kezével - a tekintetével. Az akaratával.

És nyomban hideg hullám öntötte el. A világ abban a pillanatban átalakult, szürke és csöndes lett.

Hülye! Állj meg! Térj vissza!, villant át az agyán. Hiszen ezt nem szabad, semmiképpen sem szabad! Ha az a nyakigláb Anton igazat beszélt, ez mágia! Nyilvánvaló - ördögi kísértés!

Csakhogy az ajtó mögött ott fekszik a meggyötört kislány. Dmitrij ezt is teljes biztonsággal tudta.

És úgy áthatolt a fémmel borított ajtón, akár a füstön.

Itt, a Homályban éppen elég fény volt, hogy tájékozódni tudjon. De vajon honnan jön?

Mint kiderült, nem volt minden egyöntetűen szürke. A falakat például kékes moha nőtte be. Ez a moha alig érzékelhetően mozgott - mintha ágacskái miniatűr csápok lettek volna. Mintha valahogy idegen, nagyon idegen élet lett volna.

De nem volt ideje arra, hogy a homálybéli biológiát tanulmányozza. Körülnézett. Hol van Ljuda? A hatalmas pincében könnyen el lehetett tévedni - mindenfelé szűk folyosók nyíltak, a teret részekre osztva hatalmas csövek tekeregtek, ezeket is benőtte a kék moha. Már csak egy labirintus hiányzott...

Nem kellett tévelyegnie - a Homályban a láthatatlan hűvös útmutató formát öltött. Halványzöld sugár - mint az iránytű foszforeszkáló nyilacskája - húzódott végig előtte a levegőben. Egyenesen, majd balra és még egyszer balra.

Ml

Ljudát egy ócska matracon találta meg, amelyből meggörbült ujjakként rozsdás rugók meredeztek, vattacsomók lógtak ki. Minden ruhát letéptek a kislányról, akinek bőre sápadt volt, libabőrös - ahol nem vér és kék foltok borították. Kezét és lábát vastag, többeres kábellel kötözték össze.

Dmitrij rémülten guggolt le mellé. Hál' istennek, a gyerek lélegzett. Vagy aludt, vagy elvesztette az eszméletét. Vékony bordái meg-megremegtek, szíve - Dmitrij még ilyen messziről is hallotta dobogását - lassan, egyenetlenül vert. Mintha azon tűnődne - érdemes-e folytatnia.

Mi történhetett a kislánnyal? Ki tette ezt vele? Hol lehet az a mocsok?

Kezét a kislány homlokára tette. Hideg volt. Nem a halál hidege, de nem is az emberi test megszokott melege. Lehet, hogy ez a Homály hatása?

Azután hirtelen képek jelentek meg a szeme előtt - sietősen, vad áradatként elöntve az agyát. Dmitrij nem is értette meg rögtön, hogy ezek - Ljuda emlékképei, átáramolva a gyerek agyából az övébe. Egyik lélekből a másikba.

Hangos zene, félbehagyott piskótaszelet és egy alig hallható beszélgetés. De hát erről nem tudhatott senki, senki, Nataskát kivéve! Csak neki mondta el, mint nagy-nagy titkot! És tessék, most nyíltan tárgyalnak róla! Undorítóan - igen, undorítóan vihogva! Hát ilyen ez a Natasenyka? Gyorsan ki az előszobába, megkeresni a kabátkupacban a sajátját... gyorsan, amíg azok ott táncolnak... hogy ne kelljen senkinek semmit mondania, magyarázkodnia. Főleg Kosztyának ne! Csak haza, minél előbb!

A villamosra sokat kell várni, gyorsabb lesz gyalog... De milyen sötét van! Legalább nem esik. Micsoda disznó ez a Nataska! Miért világítanak ilyen gyengén az utcai lámpák? Ki az ott elöl? Négyen vannak? Nem, öten. Milyen ellenszenvesek! Alig valamivel idősebbek... biztos szakközepesek. Leszólítanak. Nem, nem megyek veletek sehova! Haza kell mennem! Vidd innen a mancsod, te disznó, a papám az SZBSZ[13] tábornoka! Te disznó, te rohadék, hülye barom! Azt mondtam, engedj el!

Úristen, mennyire félek! És mennyire fáj! De hiszen nincsenek is belőve, nem is értenek semmit! Letépik a ruhámat! Mama! Már kiabálni sincs erőm... nem is tudta, hogy ez ennyire undorító... Nem is tudta, hogy létezik ilyen fájdalom!

Dmitrij nek mást nem sikerült leolvasnia. Csak a fájdalom és a rettegés - rétegenként, egyre mélyebben és mélyebben, lelke legmélyéig.

Dmitrij szótlanul állt a kislány fölött. Istenem, hát hogy lehetséges ez?! Hogy történt? Hogy engedhetted ezt meg? De nem volt idő arra, hogy Istennel vitatkozzon. Bármelyik pillanatban visszajöhettek volna azok a nyomorultak, hogy tovább szórakozzanak! És akkor mi lesz? Gondolni sem mert erre. A hétköznapi világban a dolog kimenetele világos - könnyedén elbánnának vele, agyonrugdalnák. Ha legalább ketten lesznek...

De hirtelen arra is rádöbbent, hogy a Homályban minden másképp van. A Homályban ő sok mindenre képes - maga sem tudja, mi mindenre. Mit csinálna azokkal a mocskokkal?! Fantáziája készséggel tárt elé egy egész sor lehetőséget, kénytelen volt elfojtani ezeket. Nem így. Az egészet másképp kell csinálni.

Karjára emelte a kislányt - teste jóval könnyebbnek bizonyult, mint gondolta és Dmitrij a vaskos porréteget tapodva az ajtó felé indult. Vajon a Homályban hagyott lábnyomai a valóságos világban is láthatóak lesznek? Ja, és hogyan menjen oda vissza?

Könnyedén visszatérve az ajtón keresztül a lépcsőházba, Dmitrij idegesen körülnézett. Sehol senki. Még csak az kellene, hogy egy elképedt szemtanú szeme láttára tűnjön elő a semmiből.

Hol van az árnyéka? Á, ott van, alig kivehetően a szürke derengésben. De hogyan tovább? Megint magára kell húznia? Nem, valószínűleg más a kiút, mint a belépés. Talán olyan az egész, mint amikor felbukkan az ember a víz alól? Vagy egyszerűen csak akarni kell, hogy visszatérjen az ember a normális világba?

Ljuda megmozdult a karjában, tompán felnyögött. Rajta! Kifele innen, ki ebből a szürke katyvaszból!

Sikerült. Maga sem értette, mit is csinált - de a Homály derengő szürkeségét felváltotta a telerondított lépcsőház megszokott, földi félhomálya.

Valahonnan messziről odahallatszott a villamos csörömpölése, a gépkocsiáradat lármája és valamilyen kellemetlen zene.

Hála neked, Uram! Végül is kimentette, kihozta. Innentől már a megszokott eszközökkel is boldogul.

Óvatosan letette Ljudát a földre, elővette a mobilját. Először a mentőket hívta, azután a rendőrséget. Míg ideérnek, ki kell találnia egy legalább valamennyire hihető magyarázatot.

7.

- NA, MI VAN, öreg cimborám? Nem, ne vedd le a cipődet, minek ezek a formaságok? Rajta, irány a konyha! Könnyen idetaláltál?

Dmitrij először járt ebben a lakásban. Mint kiderült, Ljoska Szerebrjakov elvált az ő Nágyájától, ezért a nagatinói háromszobás lakásból átköltözött ide, a világ végére, Butovo északi részébe. Ez a lakás egyszobás, bár korszerűen felszerelt. És szerencsére van telefonja is.

- Mi van veled? - kérdezte Ljoska, miközben sietve átrakta a szennyes edényt a konyhaasztalról a mosogatóba. A jelek szerint női kéz nemigen fordult itt meg. Vagy ha igen, más, kellemesebb dolgokkal foglalatoskodott.

- Semmi különös, gimnáziumban tanítok. Szaska már nagyocska, jövőre megy elsőbe. Ánya egy kincs, tetőtől talpig. Pénzünk nincs túl sok, de hát kinek van? Úgyhogy nagyjából minden rendben.

Dmitrij mondta, amit ilyen helyzetekben szokott, de a szíve majd kiugrott a helyéből. Most mindjárt előveszi az erre az alkalomra vett, nagyon drága konyakot, Ljoska összecsap valami harapnivalót, felidézik az emlékeket... de egyszer csak félbe kell majd szakítania a fecsegést és áttérnie a legfontosabbra. Papnak gyónni alighanem könnyebb, mint így... orvos elé tárni a fájdalmadat. Talán jobb lett volna a klinikán felkeresni. Itt, az otthoni környezetben Ljoska annyira nem látszik pszichiáternek... A pszichiáterek talán agyonmosott tréningruhában jár-nak, borostás képpel? Bár a borosta mostanában divatos kezd lenni.

Dmitrij úgy határozott, lerövidíti a forgatókönyvet.

- Ljoska - mondta, elővéve a hasas palackot -, locsoghatunk is persze, meg minden, de... nem csak ezért jöttem. Bocsáss meg, hogy rögtön így belevágok a közepébe, de szükségem van a segítségedre. Szakmaira. Vagyis hát konzultációra jöttem.

Szerebrjakov egész testével felé fordult.

- Mi a szösz? Na jó, meglátjuk, mi a probléma... De előbb igyunk! Várj, veszek elő citromot... Itt van... Rajta, igyunk! A találkozásra. Hogy buzogjon az élet, mint a forrás, de ne fulladjunk bele!

Nagyon jellemző tószt, gondolta Dmitrij. Igazán pszichiáterhez illő.

- Na, és kivel mi a baj? - kérdezte Ljoska kis szünet után, elégedetten hátradőlve székén.

- Velem van a baj - sóhajtott fel Dmitrij, összekulcsolva ujjait. - Személyesen velem. Meglehet, hogy megbuggyantam. A ti orvosi zsargonotokban fogalmazva - heves pszichózis vagy valami ilyesmi. Az egész a múlt szerdán kezdődött...

Hosszan, a részleteket is felidézve (lehet, hogy fontosak) mesélt, elmondva találgatásait, kételyeit is. Szerencsére most nem kellett rövidre fogva csak a „lényegre" szorítkoznia.

Szeme sarkából időnként Ljoskára sandított, aki figyelmesen hallgatta, még szemöldökét se rándította meg, nem csettintgetett a nyelvével, egyszer sem szakította félbe, kommentálva a hallottakat.

- Hát ez a helyzet, Ljosa. És most mondd meg, hová forduljak, egyenesen a diliházba? Mi a csuda ez? Mit csináljak?

- Igyunk egy második pohárral! - javasolta Ljosa.

Ittak. A konyak valóban nagyon jó volt, enni se kívántak utána. Mintha meleg, fénylő hullám áradt volna szét a belsejében, mintegy arra célozva, hogy a szépség egyszer majd mégiscsak megmenti a világot. Ha lesz rá ideje.

- Na jó - sóhajtott végül Szerebrjakov. - Nehéz helyzetbe hoztál, Gyima. Figyelj, biztosan nem szurkálod magad? Bár te nem vagy szurkálós fajta. Ráadásul hívő pravoszláv vagy. Na jó, nézzük meg a reflexeidet!

Sietség nélkül elővett az asztalfiókból egy evőkanalat, és figyelmeztetés nélkül rávert vele Dmitrij lábára a térde alatt.

- Már megbocsáss, de nem tartok itthon reflexkalapácsot. Most nézz ide! - Ljosa az ujját mozgatta Dmitrij szeme előtt. - Nézd csak, nézd, ne vedd le róla a szemed! Jól van. Most hunyd be a szemed, és nyújtsd ki előre a kezed! A mutatóujjaddal érintsd meg az orrod hegyét! Remek! Páciens, vehet levegőt! Röviden: a reflexeid teljesen rendben vannak. Akár űrhajósnak is elmehetnél.

- Ljosa - mondta Dmitrij könyörögve -, csak a ti orvosi halandzsátok nélkül! Ha beteg vagyok, mondd meg egyenesen, ne kíméld gyengéd lelkemet! Rendben?

- Aha - bólintott Ljoska. - Világos a helyzet. Veseköved van, a kövek alatt meg egy csinos kis rák... Figyelj, ezeket az eseményeket megelőzően minden rendben volt? Semmi szakítás, konfliktus? A gyerekek nem mentek az agyadra az iskolában?

- Egyáltalán nem - vont vállat Dmitrij. - Valahogy sikerült velük kölcsönös megértésre jutnom. És képzeld el, a főnökséggel sincs konfliktusom! Remek igazgatónőnk van. Mindannyiunkkal jóban van.

- Na, és az alvással hogy állsz? Nem szenvedsz álmatlanságban?

Dmitrij egy pillanatra elgondolkodott.

- Nem. Nem emlékszem ilyesmire. Csak most, az utolsó héten... tudod, ha egész éjjel azon töprengsz, ami történt, totális lesz a káosz az agyadban...

- Na, és rémálmaid nem voltak? - ráncolta a homlokát Ljosa. - Közelmúltbeli lidércnyomásaidat nem számítva. Emlékszel valamilyen álmodra?

Dmitrij ingatta a fejét. Rémálmok... Nem nagyon emlékezett ilyesmire. A reggeli kapkodás mindig kiverte a fejéből az éjszakai emlékeket, csak siralmas töredékek maradtak meg. Még csak álomnak se igen lehet nevezni őket. De valamiféle morzsákat sikerült megragadnia, megmentenie a feledéstől.

- Hát - kezdte lassan -, egyszer azt álmodtam, hogy megyek valamilyen úton, éjszaka vagy késő este. Előttem vagy napkelte, vagy napnyugta, nem lehet kivenni, mert az ég felhős. Szóval a felhők előttem egy kicsit világosabbak, mint mögöttem. És hideg van. Olyan nyirkos minden... Vagy egy másik... mintha felébrednék, de ezt csak álmodom. Anya még javában szuszog mellettem... Felkelek, felhúzom a gatyámat... bocsáss meg, hogy ilyen részletesen mondom. Felkattintom a villanyt, a csillár világítani kezd, de alig-alig... mintha leesett volna a feszültség. Épp csak annyi a fény, hogy neki ne menj valaminek. És ennyi... Ez nemrégiben volt. Vagy oviskorom óta meséljem el az álmaimat?

- Ugyan - legyintett Ljoska -, ez is megteszi. Röviden: a helyzet világos. Na, mi is van még? Fejfájás? Őrültek a rokonságban? Azt mondod, sehol semmi?

Jókora öklére támasztotta borostás arcát, elgondolkodott. Majd észbe kapva töltött harmadszor is.

- Hát mit is mondhatnék most neked, Gyimka? Azt kérted, beszéljek orvosi halandzsa nélkül, hát akkor fülelj! Nyilvánvaló, vitathatatlan pszichikai rendellenességnek semmi nyomát nem látom nálad. Idegrendszeri zavart sem tudok diagnosztizálni. Ha figyelmen kívül hagyjuk azt a képtelenséget, amit előadtál, mégpedig láthatóan teljes komolysággal, teljesen egészséges ember vagy. Persze az én szakmai kompetenciám szempontjából. De kijelenthetjük-e, hogy pszichikumod száz százalékig rendben van? Nem, kedvesem. Léteznek olyan betegségek, amelyeket így kutyafuttában nem lehet egyből diagnosztizálni. Tudod, egy agyrém még kevés ahhoz, hogy felismerjük a betegséget. Más tüneteknek is lenniük kell. Egy ilyen gyanús pácienst alaposabban meg kellene figyelni a kórházban... legalább két hónapig. Úgyhogy nem tudom, beteg vagy-e, vagy egészséges. Agyrémed jellege, már megbocsáss, nyilvánvalóan skizoid... de hát ezt magad is tudod, igaz? Az igazi skizofrén szentül hisz rögeszméje valódiságában, kétséget nem ismer, nálad viszont nyilvánvalóan jelen van a kritika. Figyelj csak, gondolom, elrohantál ezzel a problémáddal a pópáidhoz. Na, és mit mondtak a szentatyák?

- Papok - javította ki Dmitrij. - Szentatyának csak a katolikusok nevezik őket. Hogy is mondjam neked... A lelkészemmel akartam beszélni, de ő éppen beteg. Egy másik pappal kellett beszélnem. Nagyon rendes pap, jóindulatú. Nem mondott semmi konkrétumot. Csak közhelyeket. És a végén arra célzott, hogy jó lenne ellenőriztetnem az egészségemet.

- Vagyis nem hitt neked? - állapította meg Ljoska. - Vagyis azt, hogy ami veled történik, az gonosz lelkek közvetlen beavatkozása?

- Így fest a dolog - kénytelen volt beismerni Dmitrij.

- De miért nem mutattál be neki valamit? - élénkült fel Ljoska. A szeme csillogott, talán a konyaktól, talán a hirtelen támadt ötlettől. - Azt mondod, ezt-azt már megtanultál. Beleléphettél volna abba, hogy is hívják, Homályba...

Dmitrij szomorúan nézett rá.

- Bocsáss meg, Ljosa, de vannak dolgok, amiket mégsem értesz. Ha mindez igaz... ha nekem valóban támadtak valamiféle paranormális képességeim, akkor alkalmazni őket nekem mint kereszténynek, a legnagyobb bűn. És végzetes veszélybe sodorja a lelkemet. Gazda nélkül nincs erő... és mivel, mint te is tudod, nem vagyok szent... finoman fogalmazva, a bennem feltárult erő gazdája nyilvánvalóan nem lehet az Úr. Az meg, hogy akkor a sátántól ered, több mint valószínű. Hát képzeld el, hogy én, azzal a céllal, hogy meggyőzzem, bemutassak valami ilyesmit... ráadásul az Isten templomában... maga a valóságos szentségtörés.

Ljoska elgondolkodva forgatott vaskos ujjai közt egy villát.

- De ez itt nem templom - jelentette ki végül. - Itt nincs semmi, amit megszentségteleníthetnél. Hát mutass valamit! Most már engem is érdekel!

- Akkor sem szabad - tiltakozott Dmitrij. - Ez itt is bűn lenne. Nem szabad ilyesmihez folyamodnom!

- De tegnap megtetted! - emlékeztette Ljosa. - Abban a szörnyű históriában a kislánnyal. Persze csak ha nem álmodtad az egészet.

Dmitrij elnevette magát.

- Odacsöröghetsz a mentőkhöz, érdeklődhetsz a saját csatornáidon. A huszonkettes egység volt... A rendőrségen is... ha van kapcsolatod hozzájuk. És végül ott van Irina Szergejevna, a kislány anyja. Láthatod, itt vannak objektív momentumok.

- Nos, vegyük sorra ezeket az objektív momentumokat! - Ljoska hangja valahogy kimért lett. - A kislány valóban eltűnt, ez tény? Tény. Hétköznapi tény ebben a mi eszement országunkban. Tegnap a Preobrazsenka környékén bementél valamelyik ház egyik lépcsőházába, és rátaláltál az ott fekvő kislányra. így volt? Elvben igen. Hívtad a zsarukat és a mentőket. Azok megjöttek. A kislányt kórházba vitték, téged kihallgatásra. Hol van itt misztikum? Hol van, a fenébe is, a Homály, az idegen emlékezet leolvasása? Úgyhogy ezzel nem bizonyítasz semmit.

Dmitrij hallgatott. Szerebrjakovnak igaza volt, kétszáz százalékig igaza volt. Ha a Homály csak az ő lázálma, akkor mindent meg lehet magyarázni a leghétköznapibb módon. - Minden tökéletesen egybevág.

- Tudod, mi tanúskodik melletted közvetve? - mondta lassan Ljoska. - Vagyis a te bűvös-csudás mágiád mellett? Az, hogy a zsaruk hittek neked, és csak úgy egyszerűen elengedtek. Gondolj bele, ott fekszik a kikészített kislány, mellette meg valamiféle fickó. Kire lehet a legegyszerűbben rálőcsölni az ügyet? Úgy van, arra a fickóra. A helyzet úgy fest, hogy először megerőszakolta a kislányt, aztán megijedt, és hívta, akit kell... de most játssza az eszét a mocsok, nem akar őszinte vallomást tenni... Ha minden úgy ment volna, ahogyan szokott, most nem konyakoznál itt velem.

Dmitrij lehajtotta a fejét. Igen, Ljoska megint fején találta a szöget. Pontosan így történt minden. Eleinte.

Megint eszébe jutott az az agyonfüstölt, unalmas iroda. Az itt-ott megfolyt salátazöld festék a falakon, a belső udvarra nyíló, poros ablak. Az asztalon vaskos iratkötegek halmaza, Kuzmin, az ügyészségi nyomozó üres, kifejezéstelen tekintete.

Dmitrij becsületesen elmondott mindent - elhallgatva persze belépését a Homályba. Beszélgetését a szerencsétlen anyával, kétségbeesett igyekezetét, hogy csináljon valamit. Elhatározását, hogy maga kezd nyomozásba - vagyis hogy bejárja a gyanús környék minden házát a Volkovéktól Beljajevékig vezető úton. És hihetetlen szerencséjét. Hogy a kislány ott hevert a pince sarkában. Sötét volt, a lakók közül senki nem vette észre. Nem volt szem előtt.

Kuzmin százados nem hitt neki. Egyetlen szavát sem. Igaz, nem emelt rá kezet, nem szitkozódott - de fásult hangon azt tanácsolta neki, tegyen beismerő vallomást. Az őszinte beismerés nyújtotta örömet ecsetelte, és a vizsgálati fogság borzalmait. Dmitrij emlékeztette rá, hogy hiszen ott van még a kislány. Aki, majd ha jobban lesz, emlékezni fog az elkövetőkre.

A százados elnevette magát, és elmagyarázta, hogy ilyen szenvedés után a kislányok rendszerint semmire sem emlékeznek. És még az is kérdéses, visszatér-e a józan esze.

Dmitrij ekkor megértette, hogy csapdába esett. Mélyen benne van. Hogy ebből a lepusztult irodából ő már nem tér haza. Hogy a nyomozás hosszú hónapjai várnak rá, és valóban nem lehet tudni, mire vezet majd ez a nyomozás. Még ha bíróság elé kerül is az ügy - megéri-e ő a tárgyalást? Ezzel a váddal a feje fölött?

Valójában minden a nyomozótól függött. Attól, mit ír a jegyzőkönyvbe. Talán ajánljon neki pénzt? Dmitrij képtelen volt ilyesmire, na meg a százados sem tett megfelelő célzásokat. A jelek szerint teljesen biztos volt a matematikus fickó bűnösségében.

Kuzmint meg kellett győznie. Nem szavakkal - a szavak már elhangzottak, és széthullottak a levegőben, mint a hímpor a döglött pillangó szárnyáról. Valamilyen más módon.

Nem tudatosult benne, mit is csinál, de Dmitrij megérintette az idegen tudatot. Mintha harmadik karja nőtt volna, könnyű, láthatatlan karja, amellyel óvatosan végigsimította a százados gondolatait. Tapintásra érdesek, háborgóak voltak. De hamarosan, engedve a külső hatásnak, melegek és simák lettek, akár egy lassan hűlő teáskanna oldala.

- Igen, igaza van - jelentette ki energikusan a százados. - Minden pontosan így történt. Micsoda szerencse, hogy megtalálta! És nagyon sokat segített nekünk a vallomásával, most már biztosan elkapjuk azokat a gazembereket. Köszönöm, nem rabolom tovább az idejét. Itt írja alá! Minden jót!

És Dmitrij még sokáig bolyongott az apró szemű, kitartó esőben, amely az iménti vihart követte. Kóborolt a nedves utcákon, nem figyelt arra, merre megy, és megpróbálta lecsillapítani viharosan kavargó gondolatait. Hogy is van ez? Ő, a pravoszláv keresztény, Dmitrij, Isten szolgája már harmadszor folyamodott mágiához? Na jó, legyen csak második - akkor, az alakváltóval még maga sem tudta, mi történik. Na de ma! Anton magyarázata, a gyónás és áldozás után! Szájában az árulás fémes ízét érezte. Elcsábulva ezektől a benne feltárult (feltárult? Feltárt! És nem kétséges, ki által feltárt!) képességektől, megfeszítette önmagában Krisztust! Ahelyett, hogy férfiasan viselné keresztjét, többre becsülte az idegen, több mint kétséges adományt. Mintha már nem is az Egyház tagja lenne, hanem az a... Másféle. Hát így történnek meg az árulások, suhant át a fején a gondolat. Nemes törekvésekkel kezdődik... negyvenkét gyermek megmentése... azután egy kislányé... azután önmagáé, valakié, akit szeret...

És hová vezet ez az út? Világos, hogy hová. Helyesen mondja Lewis[14] - a pokolba vezető út enyhéri lejt. Alig észrevehetően. És most mit tegyen? Rohanjon meggyónni az első útjába akadó templomba? Mi értelme? Még ha a soron következő atya, nem óhajtva nyilvánvaló őrültnek tekinteni őt, elfogadja is szóbeli bűnbánatát - vajon elfogadja-e az Úr? Elfogadja-e egy - mondjuk ki - boszorkánymester, egy mágus gyónását, aki mellesleg egyáltalán nem biztos abban, hogy ami a századossal történt, az utolsó eset volt.

Eszével Dmitrij felfogta, hogy ez így nem mehet tovább, hogy ez maga a kétségbeesés, a legszörnyűbb ördögi kelepce. Megmenekülésre, megbocsátásra mindenkinek, még a legelvetemültebb bűnösnek is van esélye. Csak bűnbánata legyen őszinte. De mennyire őszinte az ő megbánása? Dmitrij maga sem tudta.

Késő este ért haza, bőrig ázva. Anyának nem mondott el semmit, szótlanul bemászott a fürdőkádba, majd szórakozottan megvacsorázott, semmi ízt nem érezve. Már éjszaka volt, amikor eszébe jutott, hogy nem javította ki a kilencedikes „újraírok" dolgozatait. Ki kellett másznia a már felmelegedett ágyból, és nekilátnia a javításnak - a 9. a-ban az algebra volt az első óra.

- De mindegy is - szakította félbe emlékezését Ljoska ez sem igazi bizonyíték. Az is lehet, hogy egy különösen becsületes zsaru jutott neked. Különösen bizalomteli... Becsületes, bizalomteli zsaru... biztosan akadnak ilyenek is. Figyelj, mint barátod kérlek, mutass valami olyasmit! Bújj bele a Homályba... vagy valami mást. Értsd meg, ha én sem-mit nem veszek észre, akkor nyilvánvalóan elment az. eszed, és mégiscsak beteg vagy. Hiszen azért jöttél el hozzám, hogy megtudd az igazságot. Na, rajta! És minden kiderül!

Dmitrij megrázta a fejét.

- Nem, Ljoska, ez nem megy. Nem mászhatok bele ebbe. Mert minden alkalommal egyre mélyebbre süllyedek.

A másik okról nem beszélt. Mert ha ez az egész mégsem lázálom... Ha Ljoska valóban meglátja a „misztikumot"... Miért tenne ilyen terhet a vállára? Hiszen még ő is eszét vesztheti. Nem, nincs értelme kétfelé osztania ezt a terhet.

- Na jó, Ljosa, köszönöm. Hazakocogok. Tényleg nagyon sokat segítettél. Legalább annyit megtudtam, hogy nem úgy festek, mint egy dühöngő őrült. Az meg, hogy befeküdjek a klinikára kivizsgálásra... bocsáss meg, az nem megy. Nincs mikor, ott a munkám, a család.

- Kár - kedvetlenedett el Szerebrjakov. - Ha meggondoltad magad, hívj fel! Egyébként se feledkezz meg rólam! Ilyen eset még nem fordult elő a praxisomban. Ne írjak fel neked valami nyugtatót? Ne félj, nem tudatmódosítót, csak valami gyógyfüvekből valót.

- Köszönöm - mondta Dmitrij felállva az asztaltól. - Azt hiszem, nincs értelme. Magad mondtad, hogy a reflexeim rendben vannak. Úgyhogy megpróbálom imával megmenteni magam.

Nem árulta el kétségeit, hogy elfogadja-e az Úr az ő imáit.

8.

MÁR MAJDNEM hazaért, amikor elkapták. Csak a kis téren kellett volna átmennie, és onnan már karnyújtásnyira volt a házuk.

- Üdvözlöm, Dmitrij Alekszandrovics!

Anton nem volt egyedül, ezúttal egy hölgy volt vele.

- Jó estét! - Dmitrij megállt, komor pillantással mérte végig őket. Komoly kétségei voltak, hogy ez az este valóban jónak ígérkezik.

- Ismerkedjenek meg, ő Lena.

Lena úgy negyven körülinek látszott. A középtermetű, barna szemű, gesztenyebarna hajú nő barátságosan bólintott. Dmitrij nem tehetett mást, óvatosan megszorította a felé nyújtott kezet. Egyébként nyomban rájött, hogy fölöslegesen óvatoskodott, Lena keze nőtől szokatlan módon erős volt.

- Le kell ülnünk beszélgetni - mondta Anton, és körülnézett, szabad padot keresett. Nem akadt ilyen; nem esett az eső, és az este elég meleg volt, ezért sokan voltak a kis parkban. Nagymamák hozták ki levegőzni alaposan felöltöztetett unokáikat, nyugdíjasok vitatták meg a súlyos politikai helyzetet, valahonnan dominókockák zörgése hallatszott.

Dmitrij bánatosan az égre emelte tekintetét. Az alkonyat málnaszín nyelve végignyalta a távoli háztetőket. Már feltűnt a hold halvány korongja is, amelynek jobb oldalából kiharaptak ejgy darabot. De nem érkezett föntről semmilyen tanács, hogyan szabadulhatna meg tolakodó beszélgetőtársától.

- Sietnem kell haza - mondta csüggedten. - Még nincsenek készen az óravázlataim, nem javítottam ki a füzeteket.

- Még rőzsét kell gyűjteni, a tehenet megfejni - folytatta hasonló hangnemben Anton társnője. De hangjából nem gúny, inkább együttérzés csendült ki.

- Mit tehetnénk? - felelte Anton. - Muszáj beszélnünk. Mindjárt elintézzük.

Néhány másodperc múlva egy csapatnyi lármás kamasz, akik a legközelebbi padon ülve söröztek, hirtelen lendületesen fölkerekedetek, és megindultak az utca felé. Mintha egy madárraj indult volna meg, hogy melegebb vidéken töltse a telet.

- Hogy van ez? - rázta a fejét Dmitrij. - Azt mondta nekem, hogy tilos személyes célokra használni a mágiát...

- Nos, először is, ez nem személyes cél, hanem szakmai - vágott vissza Anton. - Másodszor pedig, nem ilyen szimplán működik a dolog. A Megállapodás nem azt jelenti, hogy a Másfélék lemondanak képességeik használatáról. Nekik is, nekünk is megvannak a meghatározott limitjeink. Ez itt egy hetedik szintű beavatkozás volt, nem is igazi mágia. Semmiség. De vannak sokkal komolyabb dolgok, amelyekről beszélnünk kell...

Leültek. Dmitrij hallgatott, Jézus imáját mondta magában. Nem szabad odafigyelnie! Nem szabad! Egyáltalán nem kellett volna szóba állnia velük, válaszolni a köszönésükre, ezzel a nővel kezet fognia. Talán agyonlövik, ha csak úgy elmegy mellettük?

Mellesleg fölösleges hiú reményekbe ringatnia magát. Ez a beszélgetés elkerülhetetlen. Anton nem olyan embernek látszik, aki könnyen beletörődik a kudarcba. Egyébként meg nem is ember. Már persze ha elhiszi, amit Anton összehordott neki.

- Dmitrij Alekszandrovics - kezdte Anton -, döntésre kell jutnunk. Kínos a helyzet. Egy Fénypárti, regisztrálatlan Másféle, aki ráadásul elvi alapon elutasítja, hogy betartsa a Megállapodást - közölhetem magával, hogy ez Goethe Faustjánál is rosszabb. A Nappali Őrség már torkaszakadtából üvölt. Vizsgálat folyt annak a hiénának... vagyis alakváltónak az ügyében. Sikerült megvédenünk magát. Mivel valójában csak akkor vált Másfélévé, amikor kilépett a Homályból, vagyis Artyom Kornyejev megnyomorítását követően... így hívják azt a Setét srácot. De természetesen sikerült nekik kialkudni a jogot egy hasonló súlyú beavatkozásra. Egy Setét Másféle spontán hasonítása esetén az illető nem lesz felelős azért, amit a Homályban művelt. És ne legyenek kétségei, ki is fogják használni ezt a jogukat.

- És úgy alakítani a dolgokat, hogy egy potenciális Setét a megfelelő időben és a megfelelő helyen kerüljön a Homályba, pofonegyszerű, Zavulonnak meg... - tette hozzá Lena.

- Ki az a Zavulon? - kérdezte Dmitrij, nyomban el is átkozva fecsegését. Be kell fognia a száját. Oda se figyelni arra, amit mondanak. Az imádság láthatatlan falával körülvennie magát... Uram, Jézus Krisztus, Istennek fia, könyörülj rajtam, bűnösön... uram, Jézus Krisztus...

- Ő a moszkvai Nappali Őrség feje - magyarázta készségesen Anton. - A legmagasabb szintű mágus. És nagyon ért az intrikáláshoz... Tudja, ezer év alatt sok mindent meg lehet tanulni. De térjünk a tárgyra! A mi ügyünkre. A Setétek persze most figyelik magát, nagy örömükre szolgálna, ha sikerülne rajtakapniuk valami apróságon. Maga most már Fénypárti Másféle, és senkit nem érdekel, mit gondol a Megállapodásról. Gondolhat róla, amit akar, de be kell tartania. Emlékszik rá, mire figyelmeztettem előző találkozásunkkor? Emberekkel szemben nem alkalmazhatja a Másfélék erejét. Ez magának egyelőre tilos. Ha túljutott az oktatáson, megkapja az egyéni kvótáját...

- Maga pedig mit tett? - kérdezte az asszony szemrehányóan. - Két ízben is megsértette a szabályt. Először a pincében, amikor belelépett a kislány emlékezetébe. Egyáltalán tisztában van azzal, mit okozhatott volna tudatlanságában?

- Remekek az adottságai, de nem tud bánni velük - zendített rá a másik szólamra Anton. - Becsületszavamra olyan, mint az elefánt a porcelánboltban. Mint egy bölcsődés egy doboz gyufával.

- Tudja egyáltalán, mit művelt Ljudával? - folytatta az asszony. - Azt hiszi, csak belenézett az utolsó két napról megmaradt emlékeibe? Nem, kedvesem. Rossz gombot nyomott meg. Teljesen kitörölte az emlékeit szombattól hétfőig terjedően.

- De hát ez nagyszerű - lelkesült fel Dmitrij. - Az a legjobb, ha nem is emlékszik rá a kislány.

És nyomban ráharapott a nyelvére. Na, szép kis láthatatlan fal! De hát ezek bárkit szóra bírnak.

- Ebben az esetben valóban szerencsésen alakult - hagyta rá könnyedén Lena de csak véletlenül. És ha néhány évét törölt volna ki? És ha azt veszi a fejébe, hogy erő átáramoltatásával meggyógyítja? És felcserélte volna az energetikai csatornák polaritását - és annyi? Ha úgy tetszik, rövidzárlat. Egy átizzott, áram alatti vezeték javításának nem óhajt nekilátni?

- Figyeljen rám, tisztelt hölgyem! - Dmitrij kezdett feldühödni. A karcsú asszony iránti kezdeti szimpátiájának már nyoma sem maradt. - Képzelje csak el: a pince, a bezárt ajtó, a megvert és megerőszakolt kislány. Talán tovább kellett volna sétálnom? Mivel más nem maradt, úgy csináltam, ahogy magától alakult.

- Nem kellett volna továbbsétálnia - mondta Anton ki-oktatóan. - Egyszerűen kihozhatta volna Ljudát a pincéből a Homályon át, és azután hívhatta volna, akit kell. Egy nyilvános telefonról. Vagy akár be sem kellett volna lépnie a Homályba, hanem egyszerűen hívhatta volna a rendőrséget.

- És mit mondhattam volna nekik? - érdeklődött Dmitrij keserűen. - Hogy higgyenek is nekem?

- Egyszerű. Hogy maga a szombaton eltűnt kislány, Ljudmila Beljajeva osztályfőnöke. Hogy egy órával ezelőtt felhívta egy ismeretlen, és közölte, hogy Beljajeva be van zárva egy pincébe ilyen és ilyen címen. Semmi kétség, hogy ellenőrizték volna a bejelentést. A rendőrség persze rosszul dolgozik, de nem ennyire rosszul. Egyszerűen csak gondolkozni kell néha. Micsoda szerencse, hogy nem akadt össze azokkal a nyomorultakkal! Most üvöltene a megbánástól, és egyáltalán nem málnalevet kellene lemosnia a kezéről. Egyébként meg az lett volna a leghelyesebb, ha kapcsolatba lép velem.

- Na és hogyan? - hümmögött Dmitrij. - Nos, Anton?

- Akár úgy is - mondta Anton elgondolkodva -, hogy a Homályon keresztül próbálkozik, valószínűleg sikerült volna. Ez egyszerűen működik, belép oda, gondolatban maga elé képzeli a partnert, és szólítja... Ha a ráhangolódás kölcsönös, az illető reagál. De az a legjobb, ha ember módra járunk el.

Kezében váratlanul magától megjelent Dmitrij mobiltelefonja. Olcsó Motorola készülék volt, olyan, amilyet egy középiskolai tanár megengedhet magának.

- Tessék - mondta Anton a gombokat nyomkodva a számom ott van a simkártyáján. Biztos, ami biztos, mentse majd el valahová! És bármilyen kétséges helyzetben azonnal hívjon fel! Rendben, menjünk tovább! Mai emlékidéző estünk következő pontja Oleg Kuzmin rendőrszázados befolyásolása. Hatodik szintű, szankcionálatlan beavatkozás. És ezt már teljes joggal a szabályok megszegésének lehet tekinteni. Emberileg megértem magát, a Setétek meg pláne megértenék. Önmagát védte. De a törvény szerint ez megengedhetetlen. Még egy regisztrált Másfélének is nehézségei lettek volna miatta, magának, a mi együgyű szökevényünknek meg aztán... Ezért megismétlem - haladéktalanul regisztráltatnia kell magát.

Dmitrij felsóhajtott.

- Szálljanak le rólam, jó? Már elmagyaráztam - a regisztrálás ellentmond vallásos meggyőződésemnek. Kielégíti magukat ez a magyarázat? Ha maguk, Fénypártiak, nem hajlandóak figyelembe venni ezt, biztosan elválnak útjaink.

- A francba! - ordította dühösen Anton. - Ebből elegem van! Küldjék ide Szemjont, ő hetven éve gyakorolja a türelmet és negyvennyolc éve a beletörődést! Én fanatikusokkal képtelen vagyok zöld ágra vergődni!

Nagy levegőt vett. Dmitrij azt hitte, a kiabálásra valaki csak felfigyelt, de nem történt semmi. A parkban lévő emberek mintha észre se vették volna sem a sárga, monogramok tucatjaival és illetlen ábrákkal telifaragott padot, sem a rajta ülő három alakot.

- Bocsásson meg, Dmitrij Alekszandrovics! - szólalt meg hirtelen Anton. - Elvesztettem a fejem. De maga is értsen meg engem, elvégre nem könnyű, ha egy okos, rendes ember folyamatosan az ördögöt látja bennem, és egyfolytában minden elképzelhető és elképzelhetetlen aljasságot feltételez rólam. Lena - fordult társnőjéhez -, próbáld meg te!

- Dmitrij Alekszandrovics - kezdte kedvesen Lena -, próbáljuk meg tisztázni, mi olyan borzalmas a hit szempontjából! Tudja, miért hívott ma magával Anton? Mert én is hívő vagyok. Pravoszláv. Tessék, győződjön meg! - könnyedén félrehúzta blúza gallérját. - Itt a kereszt. Én ugyanabban az Istenben hiszek, mint maga, Dmitrij. Én is járok templomba. Ugyanakkor Másféle is vagyok, harmadik szintű varázslónő.

Ha arra számított, hogy ezzel megrázkódtatást okoz Dmitrijnek, tévedett.

- Tudja, Lena - kezdte Dmitrij a lehető leglágyabban -, nem létezik olyan hőmérőféle, amellyel mérni lehetne a hit mélységét és őszinteségét. Maga azt állítja, hogy megkeresztelkedett - készséggel elhiszem. Az is teljességgel elképzelhető, hogy templomba jár. Mellesleg időnként a boszorkánymesterek is beszemtelenkednek a templomba, hogy - ahogyan ők maguk állítják - energiával töltődjenek fel az ikonoktól. És ők is keresztet viselnek a nyakukban.

- Ez igaz - szólt közbe váratlanul Anton. - Akadnak felderítetlen Másfélék. Ráadásul Fénypártiak. Csak ők nem az ikonokból, hanem az emberekből töltődnek föl energiával. Amit a Megállapodás a legszigorúbban tilt. Mi vadászunk rájuk, és...

- Lena... - Dmitrij majdnem hozzátette, hogy „kedves", de időben visszafogta ezt a nem helyénvaló udvariaskodást.

- Megengedem, maga teljesen őszinte. Igen, a maga tudatában remekül megférnek egymás mellett a hit igazságai meg mindezek a „másféle" ügyek. De abból, hogy a maga tudatában összeférnek, még nem következik, hogy valóban összeegyeztethetőek. A Szentegyház teljesen egyértelműen nyilatkozik a varázslásról. Idézzem erről az írást? Idézzem az egyházatyák kijelentéseit? A mágia a sátán műve. Még ha maga nem is így gondolja, még ha tudatosan nem hódol is a gonosznak, de objektíve az ő céljait szolgálja. Mondja - régen keresztelkedett meg?

Lena kissé zavarba jött. Majd nagyot sóhajtva válaszolt:

- Nagyon. Nyolcvanhárom évvel ezelőtt.

Ez végre hatott Dmitrijre. Alig tudta visszafogni magát, hogy ne füttyentsen egyet.

- A Másfélék sokáig élnek - magyarázta Lena. - Egyszerűen képesek vagyunk úgy kinézni, ahogyan akkor néztünk ki, amikor hasonítottak minket. Még kisgyerekkoromban kereszteltek meg. Javában folyt a polgárháború. És a karibi válság idején hasonítottak. Emlékszik, amikor Nyikita Szergejevics[15] a cipőjével fenyegette Amerikát?

- Hogy van ez? - Dmitrij elhatározta, hogy a végsőkig kitart. - Valóban az Egyház tanítása szerinti életet él? Havonta legalább egyszer részesül az áldozás szentségében? Ugyanilyen rendszeresen gyón? Betartja az imádkozás előírásait, böjtöl? És végül, van lelkiatyja? És ő tudja, hogy maga mágiát űz?

Úgy festett, hogy ez telitalálat volt. Lena zavarba jött. -Maga nagyon formálisan szemlél mindent, Dmitrij

- válaszolt végül. - Úgy látszik, mindenek elé helyezi a ceremóniát, az egyházi fegyelmet. De ennél fontosabb valami más, ami belül van. A hit Istenben, áz iránta érzett szeretet.

-Aki hisz Istenben, az betartja az előírásait - vitatkozott Dmitrij. - Ha a maga szemében, Lena, az általa teremtett Egyház Krisztus valódi teste, ha hiszi, hogy az Egyházat nemcsak emberek irányítják, hanem a Szentlélek is, akkor eleget kell tennie az Egyház valamennyi követelményének. Különben a hite egyáltalán nem hit. Csak a hit illúziója. Maga csak azt válogatja ki a keresztény tanításból, ami magának kényelmes, ami magához közel áll

- és ezt nevezi a maga hitének. Minden mást félresöpör. Pedig talán el kellene gondolkodnia - ha ez a félresöpört maradék idegen magától, lehet, hogy magában van a hiba? Lehet, hogy maga nem nőtt föl odáig? Függetlenül a nyolcvanhárom évtől? Bocsássa meg, hogy élesen fogalmazok, de egyszerűen úgy alakult a beszélgetés, hogy bűn lenne ravaszkodni, elhallgatni dolgokat azért, hogy megfeleljek az emberi normáknak. Vagy mondjuk a „másféle" normáknak — mosolyodott el.

Lena nem mosolygott vissza rá.

- Maga kegyetlen, Dmitrij - mondta színtelen hangon.

- És ami a legrosszabb, észre sem veszi a kegyetlenségét. Maga csakis saját magát, az „egyházba ágyazottakat" tekinti kereszténynek, a többiek tehát csak hitvány népség? Csak megjátsszák, hogy hívők? Na igen, ők gyengébbek, ritkábban járnak templomba, nem tartanak be minden előírást. Igen, számon lehet rajtuk kérni az ősi kánonokat, amelyeket még egy egészen más korban, más körülmények között határoztak meg. De ettől még hisznek a mi Urunkban, Jézus Krisztusban. És ki tudja, lehet, hogy az ő hitük bizonyos esetekben elevenebb. És ha már személyem vizsgálata került szóba... Életem során hét lelkipásztorom volt. Tudja, a nyolcvan év elég hosszú idő. Egyiküknek sem mondtam el, hogy Másféle vagyok. Mert egy ilyen tudást átadni egy hétköznapi embernek annyit tesz, mint erejét meghaladó terhet róni rá. Egy ilyen meg-próbáltatással legfeljebb egy szent birkózhatna meg. Lelkipásztoraim jó papok voltak, de nem akadt köztük szent életű remete vagy nagy vándorpróféta. Megvallottam előttük bűneimet - valódi bűneimet, amelyeket szégyelltem, amelyek miatt mart a lelkiismeret. De azt meggyónni, hogy Másféle vagyok... hogy rendelkezem bizonyos képességekkel.., így születtem, érti? Ez olyan, mint a nemem, mint a nemzetiségem...

- De a társa azt mondta nekem - emlékeztette Dmitrij -, hogy a potenciális Másféléket megkérdezik, beleegyeznek-e a hasonításba. És megesik, hogy nem egyeznek bele. Igaz, Anton? Vagy nem így van?

- Igaz - bólintott komoran Anton. - Csakhogy Jelena Nyikolajevna akkor olyan helyzetben volt, hogy mentse meg magát attól az Istene.

- Haldoklott a gyermekem - magyarázta halkan Lena. - Petya, a kisebbik fiam. Tizenhárom éves volt... tüdőszarkóma, reménytelen eset. És ez volt az egyetlen lehetőségem, hogy megmentsem. Tudom, mit fog most mondani. Idézni fog. „Ki inkább szereti fiát és leányát, hogynem engemet, nem méltó énhozzám."[16] Csak tudja, jobb, ha hallgat. Könnyű ítélni, ha nem próbálta ki a maga bőrén.

Dmitrij hallgatott. Valóban képtelenség lett volna most vitatkozni az asszonnyal. Az esze tudta, hogy Lena negyven éve hatalmas hibát követett el, hogy az idézet nagyon is helyénvaló itt. De ezt lehetetlenség lett volna kimondani. Nem vitte rá a lélek.

- Hát ez a helyzet - jelentette ki Anton felállva. - A végtelenségig folytathatnánk ezt a beszélgetést. De nem tesszük. Magának, Oszokin, regisztráltatnia kell magát, és regisztrálva is lesz. Most rögtön. Beleegyezése nélkül is.

Dmitrij szeretett volna felháborodni - de nem volt rá képes. Valami láthatatlan, de hatalmas erő vette körül, torkára forrasztotta a szót, a szívére nehezedett. Megpróbálta lerázni - de hasztalan. Mintha gumihevederek tartották volna fogva.

Anton eközben előrelökte az öklét - mintha meg akarná ütni, de visszafogva a mozdulatot, hirtelen szétnyitotta ujjait. És tenyeréről kékes fénygomoly szakadt le, Dmitrij felé száguldott. Áthatolt dzsekije vastag szövetén, át az ingén. Mellére tapadt. Bőrét hirtelen égő fájdalom lepte meg - de nyomban meg is szűnt, kékes villogást hagyva maga után. Ez pillanatról pillanatra halványult, és hamarosan el is tűnt.

- Ennyi volt az egész - jelentette ki Anton, és úgy festett, mint a fogorvos, aki felmutatja betegének a kihúzott fogat. - A jelet fölhelyeztük. Meglátni csak Másféle képes, a közönséges ember számára láthatatlan marad. A következőt tartalmazza: „Dmitrij Oszokin Fénypárti mágus, az erő hatodik szintjén. Állandó moszkvai regisztráció." Bár az erő szintjét egyelőre nehéz megítélni. Az oktatás elvégzése után majd korrigálni lehet.

- Hát ennyit érnek a meséi az önkéntességről és jó szándékról - motyogta Dmitrij komoran. Teste ismét szabad volt, a hevederek eltűntek. Az ingerültség megmarad.

- Igen - bólintott Anton -, túlléptem a hatáskörömön, erőt alkalmazva. Mivel semmi más megoldás nem maradt. Magának persze jogában áll panaszt tenni a főnökségnél. Vagyis a főnökömnél, Borisz Ignatyjevicsnél, a moszkvai Éjszakai Őrség vezetőjénél. Egyébként magam is beszámolok neki minderről. Ha úgy ítéli meg, hogy amit tettem, nem felel meg az előírásoknak, megkapom a magamét. De elegem van a makacsságából. Mellesleg megkönnyítettem magának a lelkiismereti döntést. Ha a regisztrálás a maga akarata ellenére történt meg, erőszak útján, tiszta lehet a lelkiismerete.

- Azt hiszem, ideje befejezni ezt a beszélgetést - avatkozott közbe Lena. - Dmitrij Alekszandrovicsnak még ki kell javítania a dolgozatfüzeteket, és meg kell magyaráznia a feleségének hosszas kimaradását és a konyakszagot.

- Gondolkodjon el mindezen! - tette hozzá Anton. - Nem ez volt az utolsó találkozásunk. Hiszen rövidesen meg kell kezdenie a tanulást... És ha bármi „másféle" történne, hívjon fel!

Mindketten egyszerre felállva megindultak a park kijárata felé. Dmitrij egyedül maradt a padon. Persze igyekeznie kellett volna haza. Ánya nyilván tűkön ül már. De Dmitrij még sokáig képtelen volt megmozdulni. Óvatosan megérintette a mellét. Nem fájt semmi, legfeljebb a lelke. Bár Antonnak igaza volt, őt nem terheli bűn ebben a „regisztrációban". Mégis nyomorúságosan érzi magát. És sokat, nagyon sokat kell imádkoznia, hogy ettől megszabaduljon.

Hiszen ezek végül is emberek, nem ördögök, ismerte fel hirtelen. Megbabonázottak, eltévelyedettek - de emberek. Az ördög jóval felkészültebb teológiából.

9.

A NAP, mintha azt hinné, még nem ért véget a nyár, hét ágra sütött. A magas, meglepően kék égen, amely olyan volt, mint valami mesekönyvben, egyetlen felhő sem látszott. És mindenfelé árnyékok - feketék, töredezettek, várakozóak.

Nem akart az árnyékokra gondolni. Különösen arra nem, amely a lába előtt hevert... amelyet oly könnyű fölemelni, belelépni... Nem, ez kizárt dolog. Soha többé.

De nemcsak a földön hevertek árnyékok, a lelkét is árnyék borította, bánattal töltötte el. Hogy törekedett ide, hogy reménykedett... egész úton imádkozott... vagyis majdnem egész úton. És mi az eredmény?

- Az atya nem fogad - közölte ajkát összeharapva egy öreg mamóka, egész a szeméig fekete kendőjébe burkolózva. - Beteg. Nem szabad zaklatni őt!

- Menjen inkább a templomba, gyújtson gyertyát az Úr színeváltozása-ikon előtt! - mondta a remetelak tornácára kiléve egy másik apáca. - Az Úr így is meghallgatja az imáját.

Persze nem Dmitrij volt az egyetlen, aki így járt. Az összes zarándokot, aki azért jött a Preobrazsenszkij-kolostorba, hogy Szergij atyával beszélhessen, átirányították a templomba. Nyugtatgatták őket.

Persze így van ez rendjén. Mit lehetne itt mondani? Az atyának valóban gyenge lábon áll az egészsége, egyszerűen fizikailag képtelen egyenként találkozni a több tucat, néha naponta több száz látogatóval. Kímélni kell az atyát.

Tehát minden hiába volt. Az éjszakai beszélgetés Anyával és a nappali Marina Pavlovnával. A félnapi utazás - helyiérdekűvel Tverig, majd menetrend szerinti autóbusszal, végül az erdőn keresztül gyalog. Most nem tehet mást, átmegy a templomba, térdet hajt az ikonok előtt, meggyújtja a gyertyát, ahogyan ajánlották. És megy vissza Moszkvába. Ha szerencséje lesz a menetrenddel, éjszaka már otthon is lehet. Az ajtónyílás zajára kinéz az álmos Ánya...

Nem mondott el neki mindent. Mindegy, hogy őrültnek nézné, vagy ami még rosszabb, elhiszi - a hír mindkét esetben mérgezett nyílként járja át a szívét. Férj és feleség persze egy test, egy lélek, örömet és bánatot megosztanak egymással, de ő túlságosan sajnálta az ő Ányáját, aki olyan gyönge, szelíd, aki olyan, mintha két évszázaddal korábbról származna, valami rozoga nemesi fészekből... nagy, szürke szeme, akár egy tó, vékony „zenészujjai" vannak...

- Anyjuta, kedvesem - mondta neki akkor -, el kell mennem a kolostorba. Legalább egy hétre. Biztosan te is észrevetted, hogy valami nincs rendben velem. Nagyon nehéz és érthetetlen helyzetben vagyok. Bocsáss meg, nem mondom el részletesen. Egyszerűen hidd el nekem, muszáj elmennem! Nagyon erős démoni támadás ért. Miért éppen engem? Mivel szolgáltam rá? De egyszerűen érzem - mindenképp el kell mennem Szergij atyához, az ő imája talán hatni fog. Hogy a mi papunkhoz? Beteg... kardiológiai szanatóriumban van, és legalább október közepéig ott is marad. Georgij atyának meggyóntam... semmi haszna-Alapigazságokat mi is tudunk mondani, ugyanazokat a könyveket mi is olvastuk... De itt már valami másra van szükség... ami nincs a könyvekben.' Hidd el nekem, nem kelnék útra, ha nem lenne ilyen komoly a dolog. És imádkozz értem! Nagyon szeretlek, és nagyon bízom benned... Ha történne valami, hívj fel, magammal viszem a mobilt.

Faggatózásra számított, eszelősen reszketett tőle - de Ánya nem okozott csalódást. Szó nélkül homlokon csókolta (igaz, majdnem az orrára sikerült), keresztet vetett rá.

Nehezebbnek bizonyult az igazgatónővel folytatott beszélgetés. Marina Pavlovna határozottan nem akarta őt megérteni. Problémája mindenkinek van, de ki fog akkor dolgozni? Nincs kivel helyettesíteni őt. Ha csak egy, maximum két napról lenne szó, üsse kő, a nyári ügyeletekből maradt még csúsztatása. Na de egy hét! Lehetetlen!

Dmitrij nagyon jól megértette az igazgatónőt. Fordított esetben szóról szóra ugyanezt mondta volna ő is. De muszáj elutaznia Szergij atyához. Most, a „regisztrálás" után...azután, hogy ezek a boszorkánymesterek ráégették mágikus pecsétjüket... Isten különleges kegyelmére van szüksége ahhoz, hogy megszabaduljon tőle. A szenteltvíz nem segít, sem az imádság... Mert ez ellen az egész „másféle" mágia ellen nem használ sem a gyónás, sem az áldozás...

Aznap este sokáig vizsgálgatta a mellét. Közönséges férfimell, vöröses szőrrel benőve. Nem túl széles, nem domborodnak rajta izmok... Puszta szemmel persze semmi nem látható rajta. Hogy mi látszana a Homályban... erre Dmitrij gondolni sem akart. De az világos, hogy rásütve ezt a bélyeget a Másfélék a lelkébe hatoltak bele... széles utat nyitva oda a démonok számára. Egyszer olvasott is valami ilyesmiről. Régen volt... a megkeresztelkedése utáni első években.

Mennyivel erősebb volt akkor a hite! Semmilyen Anton-féle nem férkőzhetett volna a közelébe! Visszatartotta volna a neofitákra jellemző áldott lelkiállapot. De az történt, ami szokott. Az évek, a hajsza, a megszokás... sőt néha az unalom. Az, ami régen olyan könnyen, szinte játszva ment, most akaratereje szörnyű megfeszítésébe került. Azonban ez az erő fogyott, gyengült, megtanult meghajolni a körülmények hatalma előtt.

- Marina Pavlovna - válaszolt az igazgatónő racionális érveire -, mindenképpen elmegyek. Még akkor is, ha emiatt fel kellene mondanom. Amit, értse meg, egyáltalán nem szeretnék. De most... a részleteket nem mondhatom el, de higgye el, a lelkemről van szó. A szó legszorosabb értelmében. Bocsásson meg, hogy így alakult!

Egy pillanatra felmerült benne a csábító gondolat, hogy „végigsimítsa" az igazgatónő tudatát, hogy a megfelelő irányba terelje. Mint akkor, Kuzmin századosét. De nyomban elvörösödött, és gyorsan elmondott magában egy imát. Egy újszülöttnek is nyilvánvaló, honnan erednek az ilyesféle csábítások.

Azután - a zsúfolt helyiérdekű, a futkosás a tveri autóbusz-pályaudvaron, hogy megtalálja a megfelelő buszt... indulás előtt egy perccel sikerült még felnyomakodnia. Tehát mindez hiába volt. Hacsak nem tekinti az egészet újabb leckének az alázat gyakorlásából. Azt hitted, minden megy majd, mint a karikacsapás? Megjelensz - és mindenki összeszalad a tiszteletedre? Rengetegen szeretnének találkozni az atyával, és valószínűleg mindegyiküknek még a tiédnél is nagyobb baja van.

Már éppen indult volna a templom felé - épp akkor zajlott ott a reggeli mise amikor hátulról megérintette valaki a vállát.

Szergij atya állt mögötte, terjedelmes hasán összefonva ujjait. Hosszú, egyenes ősz haja a válláig ért. Szürke szeme figyelmesen nézte Dmitrijt, ajkán alig érzékelhető mosoly.

Dmitrij nyomban felismerte, pedig mostanáig csak egyszer látta, két évvel korábban, amikor az atya a vasárnapi mise után prédikált.

Egyszerű khitónjában[17] most sokkal kevésbé ünnepélyesen festett. Egyszerűbb, közelibb, hétköznapibb volt.

- Gyere, fiam! - Nehezen vette a levegőt. Nyilván igazat mondtak a vénasszonyok a betegségét illetően. - Menjünk a cellámba, beszélgessünk! Mi a neved, Isten szolgája?

- Hát ez történt, atyám - fejezte be történetét Dmitrij. - Mit tegyek most?

Az atya nem válaszolt. Egy alacsony zsámolyon ülve olvasóját morzsolgatta, a festett padlódeszkákat nézte.

Tömjénszag terjengett, a sarkokban apró mécsesek égtek. Mindenfelé ikonok függtek - nagy, templomiak és egészen aprók, papírképecskék, amilyeneket minden gyertyaárusítónál kapni lehet.

Dmitrijnek eszébe jutott, hogyan rontott eléjük fekete villámként a szolgálatos apáca.

- Mit művel, atyám? Ezt nem szabad! Le kell feküdnie! Emlékezzen rá, mit mondott az orvos!

- Szabad, Glafira. És kell. - Több szót nem vesztegetve Szergij atya hívogató mozdulattal cellája ajtajára mutatott.

Most pedig hallgatott. Ajka hangtalanul mozogott - talán imádkozott, talán csak az álla reszketett. Dmitrij emlékezett rá, hogy a szerzetes nyolcvannégy éves. Egykorú az ápolt, gesztenyebarna Jelena Nyikolajevnával.

- Hát, fiam, Dmitrij - szólalt meg végre alaposan kijutott neked. Megpróbáltatást mér rád a mi Urunk. De ne feledd, hogy Ő senkire nem rak erejét meghaladó terhet. Ha rád rakta ezt a keresztet, az azt jelenti, hogy valamiért szüksége van erre. És megpróbáltatásod véget ér majd. Hogy mikor - nem adatott meg tudnunk, de azt hiszem, nem egész életedre szól.

- Atyám - szólalt meg Dmitrij hosszú szünet után -, mi ez, ami velem történt? Valóban az ördög kísértett meg?

- Minden, ami történik velünk, kísértés - sóhajtott fel az öreg. - Minden egyes pillanatban, minden apróságban döntés előtt állunk. Hogy Istennel vagyunk-e, vagy az ellenséggel... Csak figyelmetlenek vagyunk... ritkán vesszük észre a döntést. Ezért is engedi Isten időnként, hogy komoly megpróbáltatások sújtsanak minket.

- De ezek... akik megkerestek... a Másfélék... Valóban léteznek, vagy csak képzelődtem? Lehet, hogy ez a skizofrénia?

- Honnan tudhatnám? Az is lehet, hogy nem a pokol szellemei. Lehet, hogy elcsábított és másokat elcsábító emberek. Mert nem az a fontos, Dmitrij, mit gondolnak ők saját magukról. Az a fontos, hogy rejtőzködnek Isten egyháza elől. ők nem Krisztust követik, hanem valamilyen saját külön útjukat járják. De az az út, amelyik elkerüli Krisztust, a szakadékba vezet. Sajnálom őket... Mert valószínűleg nem idegen tőlük a jó... és az általános jóra törekednek. Csak nem ott és nem úgy... És ezért helyesen döntöttél, gyermekem. Minél távolabb kell tartanod tőlük magad. Az erejük... azt mondod, nem hat rájuk sem a kereszt, sem az imádság, sem a szentségek. Vagyis nagyon erősen segíti őket az ördög, vagy... vagy nem az ördögtől valóak ezek a képességeik. De az Úrtól sem - különben tanúságot tenne jelenlétéről, megérintené a szívedet... és nyomban elhagyna téged a rettegés, a kétely. És ha nem az Úrtól származik, nem is nekünk való, igaz?

- Na és ez? - érintette meg mellét Dmitrij. - Ez az ő jelük? Valahogyan le kellene venni!

A szerzetes keresztet vetett.

- A tisztátalan lélek nem tud behatolni az emberbe, ha az maga nem nyit neki ajtót. Legfeljebb Isten engedelmével, ahogyan ez megtörtént néhány vándorszerzetessel. De ebben sincs semmi bűn. Te megtagadtad, hogy elfogadd ezt a bélyeget, kitartottál a magad igaza mellett. Hiszen erővel sütötték rád. így hát ne is bánkódj miatta! Imádkozzunk, meghintjük szenteltvízzel - és megtisztulsz a gyalázattól. Azzal meg ne is törődj, hogy mit látnak ők a maguk mesterkedései révén! Azzal törődj, hogyan maradhatsz hű Krisztushoz!

- Atyám! - Dmitrij habozott, elmondja-e, végül úgy döntött, beszél. - Ott van az az asszony... Másféle... Jelena. Aki kereszténynek tartja magát. Nagyon sajnálom őt. Imádkozzon érte is, jó?

- Imádkozom - bólintott a szerzetes. - Érted is, érte is... és mindannyiukért...

- És hogyan tovább? Mit tegyek?

Az öreg szerzetes megint hallgatott egy darabig. Mintha hallgatna valamit, pedig a cellában mély csönd volt. A kinti lárma valami miatt alig hatolt be, pedig a deszkafal nem a legjobb hangszigetelő.

- Te, Dmitrij - mosolyodott el végül az öreg -, egyelőre maradj nálunk! Dolgozz Isten dicsőségére, imádkozz... Lelked megpihen a küzdelemtől, elcsitul... Hogy azután hogyan lesz, nem tudom, a továbbiakat bízzuk Istenre! Ő tudja, hogyan legyen. Kísérjen téged az Ő áldása!

Az öreg fölkelt a zsámolyról, megáldotta Dmitrijt, aki, miközben ajkával megérintette az öreg száraz, ráncos kezét, érezte, forró könnyek öntik el a szemét.

- Glafira - szólította az öreg, és a cellába azonnal benyomult a már ismert nő. Talán az ajtó előtt várakozott? Szigorúan nézett Dmitrijre, és sietve keresztet vetett az ikonok felé fordulva.

- Igen, atyám?

- Glafira, Dmitrij, Isten szolgája egy ideig itt marad nálunk a kolostorban, munkálkodni fog. Kísérd el Anatolij atyához, ő majd mindenről gondoskodik. Isten legyen veletek!

10.

A HELYIÉRDEKŰ zsúfolásig tele volt. A tömeg még Tver-ben beözönlött, és pillanatok alatt elfoglalt minden helyet, a következő állomásokon az ülések közötti helyeket is megtöltötték. Péntek volt, jött a hétvége, hát a tömeg Moszkvába áramlott. Mi lesz itt este?

Dmitrijnek sikerült az ablak mellett, menetiránnyal szemben leülnie. A magasra emelkedett nap a szemébe sütött, de észre sem vette. Belül komor és üres volt. Nem a helyiérdekű - a lelke.

Pedig milyen jól kezdődött minden! Barátságosan fogadták, kijelölték a helyét a közös hálóteremben. Ásáshoz vezényelték munkára, a leendő vendégszárny épületének alapgödrét kellett kiásni. Semmi másra nem volt alkalmas - sem az ácsmunkához, sem a vakoláshoz nem értett, a villanyszerelés fimon mesterségéhez végképp nem is konyított. Tehát maradt az ásás.

Hallgatag népség gyűlt itt össze, többségük jóval öregebb volt nála. Mint kiderült, sokan évek óta jártak ide, a világi zűrzavar elől menekülve. Akadt, aki már a következő lépésre készült - hogy novícius lehessen.

Dmitrij nem gondolt ilyesmire. Igyekezett nem is nézni a jövőbe. „Ne aggodalmaskodjatok tehát a holnap felől, a holnap majd aggodalmaskodik a maga dolgai felől."[18] A kolostori élet ritmusa elringatta. Korán reggel hét órakor reggeli mise a templomban, majd étkezés - böjtös, de bőséges. Azután - irány a lapát. Valamilyen okból itt nem használtak exkavátort.

Megebédeltek, meghallgatták a felolvasást a szentek életéből, majd pihentek. Majd újra következett a küzdelem a vöröses, engedetlen agyaggal. Esti mise, vacsora, az előírt ima a nyugodalmas álomért. Maga a paradicsom! Na jó, legalábbis szanatórium. Elcsitul a meggyötört lélek, magába fogadja az áldást. És ami a legfőbb - sehol nincsenek a Másfélék! Itt nem érik el!

Másfél napig tartott a szanatóriumi nyugalom - a szerda hátralévő része és az egész csütörtök. Azután késő este - már lefeküdtek - Anya hívta.

Épp időben - telefonján már csak egy perc maradt a beszélgetésre. Szerdán kapkodva készült az útra, és természetesen elfelejtette magával vinni a töltőkészüléket.

De az az egy perc is elég volt arra, hogy feldúlja a lelkét. Ánya nyilván kisírta már magát, most higgadtan, szakadozottan beszélt. Szaska. Elütötte egy autó. A nagymamával vásárolni mentek. Több csonttörés, súlyos agysérülés. A Ruszakovszkij Kórházban fekszik, az intenzív osztályon. Az orvosok ködösítenek, azt tanácsolják, bizakodjon... A gázoló elmenekült. Keresik.

A telefon ezután kikapcsolt. Dmitrij azt sem tudta, hallotta-e Ánya, mikor azt mondta, rohanok...

Könnyű mondani. Hogy menjen? Az első autóbusz csak reggel hatkor indul, ha meg gyalog elindul, délre ér Tver-be. És a menetrend szerint amúgy sem indul éjjel helyiérdekű Moszkvába.

Természetesen egyből a remetelakhoz rohant - de hiába! Az őrt álló nénikék úgy védték állásaikat, akár valami halálig hű testőrség. Maga megőrült! Az atya alszik! Na és? Mindenki rendkívüli helyzetben van. Normális körülmények közt élő ember ide nem jön. Nagy nehézségek árán csak annyit sikerült elérnie, hogy átvettek egy kis levélkét Szergij atya részére. Sietve lekörmölt néhány sort, elmagyarázta, mi történt, és kérte, hogy imádkozzon a kis Alekszandrért.

Semmi értelme nem volt annak, hogy lefeküdjön. Az esze tudta, hogy ezt kellene tennie, másnap minden erejére szüksége lesz, de Dmitrij nem tudott lepihenni. Hol imádkozni kezdett, hol egyszerűen csak ült az ágya szélén, összekulcsolt ujjait ropogtatva. Fejében visszhangos üresség uralkodott. Olyan volt, akár a jéghideg csillagközi vákuum.

Fél ötkor, amikor a tintaszínű égbolton csillagok jég-kristályai ragyogtak, és csak keleten tűnt föl alig-alig láthatóan valami kékes derengés, kilépett a kolostor kapuján. Az autóbuszmegállóig negyven perc az út, de mi van, ha korábban jön a busz? Vagy ha váratlanul megváltozott a menetrend? És ha...

Az autóbusz időben érkezett, sikerült elérnie a nyolchúszas helyiérdekűt. Még ülőhelyet is talált. De a benne terjengő sötétség csak egyre nőtt, ahogyan egyre világosabb lett, úgy töltötte be egész belső világmindenségét.

- Szabad ez a hely?

Zömök, bajuszos izompacsirta mutatott kérdő mozdulattal a vele szemközti helyre.

- Szabad - válaszolta Dmitrij közömbösen, és csak ezután csodálkozott el: hogy lehetséges ez? Miért üres az a hely? Hová lett az az igencsak termetes asszonyság a szintén igencsak méretes csomagjaival? És hogyhogy a sorok közt álldogálók nem vették észre a szabad helyet? Miért néznek félre unott képpel?

- Moszkvába, Dmitrij Alekszandrovics? - érdeklődött az izompacsirta.

Dmitrij bólintott. Hogy az ismeretlen a nevén szólította, meg sem lepte különösebben. Elvégre nem először történik... Na és? Rájött, honnan került elő ismeretlen útitársa, de ennek nem volt semmi jelentősége. Az aprócska tény elmerült a jeges semmiben. Dmitrij csak azért imádkozott, hogy beszélgetőtársa minél előbb szívódjon fel.

- Ismerkedjünk meg, Valera vagyok - mondta a fickó olyan hangsúllyal, mintha ez mindent megmagyarázna. - Szintén Másféle. Csak éppen, finoman fogalmazva, a konkurens cég képviseletében.

- Talán Setét? - pontosította Dmitrij, és egy pillanatra elnevette magát a finomkodó fogalmazás miatt.

- Igen, pontosan. Valerij Ogorodnyikov negyedik szintű Setét mágus, a Nappali Őrség munkatársa.

- Na és? - hümmögött Dmitrij.

- Beszélnünk kell. Figyelj, Gyima, ne körülményeskedjünk, minek ceremóniáznánk?

Itt lett volna az ideje, hogy a nem együtt őrzött disznókra hivatkozzon, de Dmitrijnek most semmi kedve nem volt arra, hogy jó modorra oktasson valakit.

- Ahogy akarod - bólintott közömbösen.

- Gyima, tisztában vagyok vele, mi történt nálatok. Megértem, hogy semmi kedved most társalogni. De muszáj. Megkértek, hogy csevegjek veled. Van miről, elhiheted.

- Igen? - Dmitrij az ablak felé fordult, odakint éppen egy nyírfaliget úszott el mellettük, amelyet még alig érintett meg az ősz sárgája. Valami miatt most egyáltalán nem volt ideges. Gondolatban persze elmormolt néhány imát, de csak úgy, a rend kedvéért. Óvakodnia Antontól kellett, ő értett csak igazán a csábításhoz. De a Setétek... nyilván | csak afféle megszokott ördöngösség, kiskereskedelmi vállalkozás lelkek adásvételére, silány csábítások, amelyek csak azokra nézve veszélyesek, akik még nem nőtték ki kamaszkori komplexusaikat... Nem rémisztő, nem harc, egyszerűen csak unalmas.

- Röviden - közölte Valera - nem mi voltunk. Ez nem a mi művünk, a srácoddal. Magától történt. Úgyhogy, ha bármi lesz, ne ránk okádj tüzet, mi ilyen semmiségekkel nem foglalkozunk. És hogy miért mondom - a Fénypártiak nyilván már eldalolták neked, hogy úgymond ezt mi csináltuk, ez ránk vall... hogy ez valamiféle intrika. Hát egy frászt. Na jó, erről ennyit, térjünk a tárgyra! Szóval nekünk, a Nappali Őrségnek kérésünk van hozzád.

Miért ne hallgatná végig? Dmitrij kérdő pillantást vetett beszélgetőtársára.

- Röviden, nézd, a helyzet a következő. Magad léptél bele a Homályba, Fénypárti lettél. Bár neked, ha jól értem, úgy kellett ez, mint púp a hátadra. Hívő fickó vagy, neked minden mágia olyam, mint ördögnek a tömjénfüst. És alighanem igazad is van. Mi, Setétek, távol tartjuk magunkat a vallástól, de nem is vitatjuk. Csak a Fénypártiak igyekeznek folyton minden lehetőséget megragadni... többek közt mindenféle hitet is maguk alá kotorni. A fényes jövő megteremtése céljából, úgymond. Valahogy úgy, mint amikor valaki úgy akar felkapaszkodni egy fenyőfára, hogy azért ne szurkálja össze magát. Mi becsületesebbek vagyunk. Mi egyszerűen nem vagyunk hívők. De jegyezd meg, nem vagyunk holmi sátánisták, sem boszorkány-szombatra nyargalászó agyalágyultak! Azok egyszerűen pszichopaták, le kell csukni őket. Mi egyszerűen csak úgy élünk, ahogy jólesik. Individualisták vagyunk, és annyi.

Használjuk a Másfélék képességeit, igen. Személyes céljainkra. A morállal nem sokat törődünk, ahogy van, úgy van. De nem is játsszuk meg magunkat, mint némelyek. Akik a földi paradicsomot óhajtják megteremteni, akik tudják, mit és hogyan.

- Hm... - nézett Dmitrij a semmibe. - Na, és mi van az Eredendő Setét szolgálatával? Elmondták nekem...

Valera harsányan elnevette magát.

- Ugyan, hagyd ezt, ez mind hülyeség! Vagyis valamikor, úgy ezer évvel ezelőtt kavartak valami ilyesmit vénséges ősapáink, eredendő erők meg efféle. Meg esküszünk, a francba is, a Fényre, esküszünk a Setétre... Rituális frázisok, már senki nem hisz bennük. Olyan az egész, mint az angol királynő. Uralkodik, de nem kormányoz. Az a lényeg, Gyima, hogy ne kergülj bele - Fény, Setét... Az számít, ki mit akar konkrétan. Mi, Setétek, nem szolgálunk senkit, egyszerűen megvannak a magunk érdekei. Elvégre mi is táplálkozni akarunk az erőből, nekünk is szükségünk van a táptalajra.

- Táptalajra? Nem tudnál világosabban fogalmazni?

Valera is csodálkozott.

- Mi van, a Fénypártiak ezt nem mondták el? Hogy honnan merítik az erőt a Másfélék? Hogy mindannyian, Setétek is, Fénypártiak is, honnan vesszük?

- Ez igazán világos - fintorgott Dmitrij, és lefelé fordította mutatóujját. - Onnan. Az ördögök fejedelmének bőkezűségéből merítitek...

- Ember, te nem vagy eszednél - közölte Valera kioktató hangnemben. - Vagyis én persze tisztelem a vallási rögeszméidet, de a természetben valójában minden jóval egyszerűbb. Táptalajunkat az emberek jelentik. Az egyszerű, hétköznapi emberek. Ők folyamatosan érzelmeket sugároznak, és ezek az érzelmek a mi vitaminjaink. Úgy értve, ez energia. Mi, Másfélék, képesek vagyunk ezt az energiát kinyerni és felhasználni. Ez az energia leszivárog a Homályba, és mi onnan nyerjük az erőnket. Lehetséges közvetlenül az emberekből is Ieszívni, csak ezért megcibálják a grabancunkat, mert tiltja a Megállapodás. Ennyi az egész. Hát ilyen egyszerű. És mi a különbség köztünk? A Fénypártiak ilyen érzelmekkel táplálkoznak, mi meg olyannal. Olyasmi ez, mint a barna sör meg a világos sör. Úgyhogy a Fénypártiak semmivel sem jobbak nálunk. Csak ők még képmutatóak is, az emberiség megmentőit játsszák, pedig az emberiség nekik is, nekünk is csak fejőstehén. Érted? Igazad van, ha nem kívánkozol közéjük. Mi a francnak kellenének neked?

- Mi az? - kérdezte Dmitrij elképedve. - Csak nem magatok közé akarsz toborozni? A Setétekhez? Hát, tudod...

- Nem toborozlak én sehova! - fintorodott el Valera, mintha beleharapott volna egy egész citromba. - Ez nem is lehetséges, amilyen lettél a Homályba belépve, olyan is maradsz. Más ajánlatunk van a számodra. Ülj meg csöndesen, élj, ahogy korábban! Verd a gyerekek fejébe a szorzótáblát, járj a templomba, olvass okos könyveket! Az a legfontosabb, hogy ne használd a képességeidet! Legfeljebb apróságokban, olyasmikre, hogy eltünteted a szemölcsödet, lelassítod a szervezeted öregedését. De ne dugd ki az orrodat a zugodból, ne vegyél részt a Fénypártiak semmiféle ügyében! Hiszen világos, mint a nap, hívnak majd az Őrségükbe. Küldd el őket a fenébe, érted? Ha megülsz nyugton a hátsódon, senki nem harapja le a fejedet. És ha valami problémád támad, ha szükséged lesz valamire - megadom a számomat, hívj fel, ne szégyenlősködj! Segítünk. És hidd el, ez nem valami csapda! Ha sikerül rendesen megállapodnunk, ne aggódj a fiadért! Meggyógyítjuk, szebb lesz, mint új korában. Egyszerű dolog, csak erőt kell...

- Hogyhogy? - füttyentett Dmitrij. - Nemcsak megnyomorítani tudtok, hanem gyógyítani is?

- Naná - ásított Valera. - Az erő Afrikában is erő. Mi képesek vagyunk gyógyítani, a Fénypártiak képesek megnyomorítani, rontást küldeni valakire, gyermeket az anyaméhben elpusztítani. Mindent meg tudnak csinálni, ha magasabb stratégiai céljaik úgy kívánják. Nos, megálla-podtunk? Gondold meg, Gyima, így nem kell szembemenned saját lelkiismereteddel, te magad is ezt akarod. Csak add szavad, és minden el van sikálva.

- Nem kell a véremmel aláírnom? - húzta össze a szemét Dmitrij. Nem hitt a bőbeszédű Valerának, egyetlen szavát sem hitte el. Túl nyilvánvalóan áradt belőle a fölényeskedés, a tudat, hogy ő az élet megzabolázhatatlan királya.

- Na nem, mit képzelsz, nem vagyunk mi perverzek - mondta lassan Valera. - És semmiféle eskü sem kell, tudom, hogy nektek, keresztényeknek tilos esküt tennetek. Egyszerűen ígérd csak meg! Szóban, tiszta szívből. A komoly dolgok mindig így intéződnek, a bizalomra építve.

- Mellesleg miért kell ez nektek? - érdeklődött Dmitrij.

- Mitől ez a nagy nyüzsgés szerény személyem körül? Csak azt ne mondd, hogy merő altruizmusból! Azt nem hiszem el. Lennie kell valamilyen önző érdeketeknek a dologban.

- Száz százalékig így van - ismerte be Valera. - Hát figyelj, hogy is áll a helyzet! Az Őrségeink farkasszemet néznek egymással, igaz? Nem háborúzunk persze, de folyik a fogvicsorgatás... Az erőink nagyjából egyenlőek. És akkor mi történik? Hirtelen felbukkansz te. A pecséted szerint jelenleg hatodik szintű vagy. De valójában hatalmas erő van benned... És ha alaposan foglalkoznak veled, ha megdolgoznak, már egy év múlva eléred a második szintet. Vagy akár az elsőt. És akkor az egész helyzet felborul, ti, Fénypártiak erősebbek lesztek, és rögtön mindenféle akcióba kezdtek, amiket mi nem tudunk megállítani. Ezért kell téged kivonni a játékból.

- Logikus - hagyta rá Dmitrij. - De miért ilyen humánus módon? A ti hivatalotoknak nincsenek morális skrupulusai, magad mondtad. Egyetlen lövés, és a probléma meg van oldva. Ha nincs ember, probléma sincs.

Valera elismerően nézett rá.

- Jár az agyad! De nem érted a dolgot. Először is, a lövést nagyon nem kedveljük, valahogy nem sportszerű; Másodszor pedig, hogy mi történne itt! Egy Fénypárti megöléséért azonnal a Homályba vetnének, örökre. A végrehajtót is, a megrendelőt is, és még sokakat... Az Inkvizíció nem szundikál. Nem, ilyen durva megoldás nekünk nem kell. Jobb szépen elintézni a dolgot. Nos, beleegyezel?

Dmitrij unta és utálta az egészet. Csak egyet akart - minél hamarabb Moszkvába érni, eljutni a kórházba, berohanni a kórterembe. Hogy... Hogy - mi? Itt van a lehetőség, az esély, vele szemben ül. Kövér és testes. És végül is igaza van, egy ilyen ígéretben nincs semmi bűn. Nem ugyanerre törekedett ő maga is? Nem ezt sugallta Szergij atya is? Ne közösködj a Másfélékkel, akár Fénypártiak, akár Setétek, vagy szürkék, barnák, akármilyen színűek! Éld a korábbi életedet!

Csakhogy zavarta őt egy apró, ám nagyon is harapós „de". ígéretet tegyen a Setéteknek? Mindegy, milyet, de ígéretet tegyen? Kapcsolatba lépjen velük? Mennyivel jobb ez, mint ha a Fénypártiakkal áll kapcsolatban? Banditáknak semmit nem szabad ígérni, még azt sem, amit amúgy is megtennél. Ha ígéretet teszel - horogra akadtál. Ha ígéretet teszel - az adósukká válsz. De Szaska gyógyulása... Ha csak pénzről lenne szó, abba talán belemenne. De itt mágia alkalmazásáról van szó. Méghozzá egyértelműen sátáni mágiáéról. És nem volt kétséges, kinek hajtanak hasznot a Setétek, miféle bábjátékos rángatja őket zsinóron.

Még nem is olyan régen megbélyegezte szegény Jelena Nyikolajevnát. Fensőbbségesen arról elmélkedett, hogy jobb, ha meghal a gyermek, mint a mágikus gyógyulás. De az asszony legalább hitte, hogy nincs semmi ördögi a Másfélékben. De ő, Dmitrij? Ő most hogy döntsön? És nem majd, valamikor, hanem most rögtön. Míg a helyiérdekű itt robog a sínen.

- Nem teszek semmiféle ígéretet - mondta komoran. - Sem nektek, sem nekik. És a segítségetek sem kell. Gondolhattok, amit akartok, de az erőtök a sátántól származik. Tűnj el, Valera! Egyformán utálom a Setéteket is, meg a Fénypártiakat is. Nem akarok Másféle lenni, köpök rá, milyen színű. Én egyszerűen ember vagyok. Pravoszláv keresztény. Dmitrij, Isten szolgája. így mondd ezt el a főnökségednek!

Mohón beszívta az égetően hideg ürességet. Hát vége az egésznek. Elszakította a szálat... eldobta a reményt... Miben reménykedhet most már? Az orvostudományban? Tudta, érezte - nincs értelme. Ha már az orvosok ködösítenek, mellébeszélnek, az azt jelenti... Az azt jelenti, hogy már csak az Úrban bizakodhat. Csakhogy ki ismerheti az Ő akaratát? Meglehet, hogy az Ő Tervének megfelelően a kis Alekszandrnak ma vagy holnap a mennyország lakójává kell válnia. És az is lehet, hogy arra ítéltetett, évtizedekig lélektelen testként, biomasszaként, gépekre kötve feküdjön. De miért? Választ követelni - vakmerőség. Bele kell törődni. De nem megy. Amikor épp az imént, te magad lökted el tulajdon kezeddel a reális esélyt... amikor zuhansz az élettelen, szürke semmibe.

Valera csaknem a levegőbe ugrott ültében. Arcán céklavörös foltok ütköztek ki.

- A francba is, mit művelsz? Hülye vagy? Úgy beszéltem hozzád, mintha a testvérem lennél... Teljesen az agyadra ment az a te kereszténységed? Nem sajnálod a fiadat? Tisztára, mint az a... hogy is, a francba... Ábrahám. Köpj erre az egész zagyvaságra! Életedben legalább egyszer viselkedj úgy, mint egy ember, nem mint valami rabszolga! Nem unod még, hogy mesékben higgy? Keresztény-muzulmán, fene tudja, még miféle... Legalább azt tudod, ki volt az a ti Jézusotok? Másféle volt, kategórián felüli mágus! Csak bogaras volt, túlságosan is sokat képzelt magáról... És amikor felnyílt a szeme, szégyenében úgy döntött, megsemmisíti magát. Belevetette magát a Homályba, és feloldódott benne. Hát ennyi az egész. És te ebben hiszel!

Dmitrijnek a lélegzete is elakadt, mintha pontos és erős ütést vittek volna be a gyomrára. Szeme előtt arany szikrák táncoltak. Micsoda gyalázat!

Ez az aljasság megbocsáthatatlan. Ez nem az az eset, amikor a másik orcáját is odatartja az ember. És köpni a következményekre!

Könnyedén talpra szökkent - és gyorsan, nagy erővel behúzott egyet Valerának. Pofont akart adni neki, de az orrát találta el.

Ha számít rá, Valera nyilván könnyedén elháríthatta volna az ütést. De valószínűleg túlságosan is elfoglalta a nagy leleplezés, és így elszalasztotta a megfelelő pillanatot.

Betört orrából világosdrapp nadrágjára folyt a vér, és Valera értetlenkedve bámult Dmitrij re. Olyan tekintettel, mint egy kiscsoportos óvodás, akitől elvették a csokoládét, amit azért ígértek oda neki, ha szépen lefekszik.

Körülöttük az utasok semmit nem vettek észre. Még a Valera mellett ülő apókát is teljesen hidegen hagyták a kabátjára hullott vércseppek. Az apó némán mozgó szájjal keresztrejtvényt fejtett. Dmitrij agyán átfutott a gondolat, vajon ez a mágia következménye-e, vagy egyszerűen csak senki nem akar belekeveredni az idegenek összecsapásába.

Valera közben észbe kapott. Szörnyű lett, az arca vérvörös. Úgy tűnt, a szeme nyomban kiugrik gödréből.

- Megütöttél - engem? - ordította, és nyomban megragadta Dmitrij gallérját. - Kire emelsz kezet, te barom? Palacsintává lapítalak! Na, gyere csak!

És el nem engedve Dmitrijt, a peron felé kezdte vonszolni. Feltehetőleg az is zsúfolt volt. Egyébként az emberek engedelmesen utat engedtek nekik, folytatva, amit addig csináltak - olvastak, beszélgettek, ettek.

Dmitrij először elvesztette a fejét. Nem sokszor kellett verekednie banditákkal. Valójában még soha. Az az egykét eset részeg kamaszokkal nem számít, jelentéktelen ügy volt.

Azután ráébredt, hogy alighanem most megölik. Gyorsan, ügyesen, és ami a fő, teljesen büntetlenül. Kitől kellene tartania egy Másfélének? A rendőrségtől nem. Attól amúgy sem fél. Ha bármi történik - a cimborái kihúzzák a pácból.

Most kell meghalnia? Anélkül, hogy láthatta volna Szaskát, és talán elbúcsúzhatott volna tőle? Ráadásul, mindennek a tetejébe még özveggyé is tenni Ányát? És a mama! Egy pillanatra maga elé képzelte az anyja arcát abban a pillanatban, amikor közlik vele... Na, és ki fogja tanítani a hatodikosokat és főleg a kilencedikeseket? Uram! Csinálj már valamit!

Az Úr nem tett semmit. Nem küldött sem villámokat, sem rendőrjárőrt. És az égető, vakító düh, amely valahonnan lentről áradt belé, elborította Dmitrij agyát. Minden széthullott, elmosódott a szeme előtt, valahová elúsztak a színek és a hangok. Viszont elöntötte a hideg, jeges karmokkal marva bele hátába. Szürke félhomály gomolygott körülötte, az eredendő csöndet lehelve magából, és csak a láthatatlan horizonton zakatolt valami fenyegetően. Az összeköpködött peron, a vagonok közti csapkodó ajtók, az elgondolkodva dohányzó férfiak - mindez ott maradt, csak mozdulatlanná dermedt, panoptikumi viaszfigurákra emlékeztetve.

Itt voltak - ugyanakkor valahol nagyon messze, valamiféle másik rétegben.

Valera viszont itt volt, mellette. Igaz, nem volt könnyű felismerni - kövérségének nyoma sem maradt. Hajlékony volt, szikár és teljésen kopasz. Füle kihegyesedett, keskeny szemének tekintete szinte belefúródott Dmitrijbe, pofája vicsorgott... nem, egy embernek nem lehet ennyi fogai. És ilyen karmai sem lehetnek. Micsoda ocsmány figura!

Dmitrijnek elakadt a lélegzete az undortól. A gyűlölettől ez iránt a visszataszító lény iránt, aki pogány nyelvét az Úrra, a világ Megváltójára merészelte emelni. Egy ilyen teremtménynek nincs helye a nap alatt! És a hold alatt sem!

Kezében valahogy magától megjelent egy kard - bíbor-vörös volt, elképzelhetetlen forróságot ontott magából. És még csak meg sem kellett lendítenie, a kard tudta magától, mit kell tennie. Kezéből kiszakadva, akár egy kiszabadult madár, egyenesen Valera felé repült, egy másodpercig megállt a szürke levegőben közvetlenül az arca előtt - és hangtalanul behatolt a szeme közé.

Ha kiáltott is Valera, nem lehetett hallani. Kiáltozását magába nyelte a közömbös csend. Mint a szivacs.

Az imént még oly félelmetes ellenfél előbb térdre esett, majd súlyosan az oldalára dőlt. Szürkén, akár az őszi eső, ömleni kezdett belőle a vér. A poros padló felitta, és mohón nyújtóztak felé a kékes moha csápocskái - ez a különös növényféle itt is tenyészett.

A lángoló kard eltűnt. Teljesítette feladatát, már nincs rá szükség.

Dmitrij állt a holttest fölött, nem érzett sem diadalt, sem haragot, még bánatot sem. Már megint csak az az üresség volt benne. Mi lenne, ha örökre itt maradna ebben a szürkeségben, ahol nincs öröm, sem fájdalom, és ahol semminek nincs semmi értelme?

Egy pillanatra elsötétült előtte minden, és gépiesen kimondta: Irgalmazz, Uram! Óvjál és őrizz meg!

Nyomban visszatértek a hangok. A szürkeség szétpukkant, megjelentek a színek, és az idő is észbe kapva visszatért megszokott ritmusához. Mintha mi sem történt volna - se kard, se holttest.

Holttest valóban nem volt. Az eleven Valera a padlón ült, halkan nyögdécselt, szétkente a vért borotvált képén. Nyoma sem maradt harciasságának. Nehéz volt kihámozni valamit motyogásából - legfeljebb néhány ismétlődő szót: „Disznók! Nyavalyások! Hiszen megígérték! Átvertek!" ' Majd egy kóbor kuvasz tekintetével végigmérte Dmitrijt, vékony hangon felvisított, felugrott, és az ajtót felrántva átrohant a másik vagon peronjára. A dohányzó férfiak abban a pillanatban megelevenedtek. „Figyelj, Andrjuha, mi volt ez? " „Csak valami csöves. Lehet, hogy a csikkekre pályázott." „Ugyan, nem volt itt senki, a fejemet rá!"

Dmitrij nem várta ki, míg a beszélgetés az ő személyét érinti, visszament a kocsiba.

Amint az várható is volt, a helyét már elfoglalta egy festett hajú, termetes asszonyság. Az amazon egy olyan kígyó pillantásával mérte végig, amelyik kész az utolsó csepp mérgéig védelmezni a fészkét. Dmitrij egyébként nem is próbálkozott, fogta a táskáját, és egy kicsit távolabb megállt az ülések között.

11

- SZEVASZ, szevasz! Gyere a konyhába! Bocs, nincs kitakarítva... Megértheted...

Ivan bólintott. Mit nem lehet itt érteni - amikor ekkora baj szakadt az ember nyakába, nem a seprűre meg lapátra van gondja.

Dmitrij követte vendégét. Második vendégét.

Az első már ott ült az asztalnál, elgondolkodva kortyolgatta teáját, kanalával a meggydzsemes tálkában kotorászott. Igor mindig édesszájú volt. Már az iskolában is.

- Üdv! - dörmögte Ivan belépve a konyhába, Igor pedig felállva lanyhán kezet szorított vele.

Igor meg Ivan közt általában hűvös volt a viszony. Túlságosan is eltérő állásponton voltak.

- Töltsek teát? - kérdezte Dmitrij vendégszeretően.

- Tölts! - mondta Ivan, és hatalmas tömegét leengedte a súlya alatt panaszosan felnyögő zsámolyra. - Mi a helyzet?

- Változatlan - sóhajtott fel Dmitrij kitöltve a teáskannából a csekélyke maradékot. - Bent voltam ma nála. Rögtön, ahogy megjöttem a kolostorból.

- Még nem mondtad, mi kergetett ilyen váratlanul Szergij atyához - szólalt meg Igor.

- Hát az... - Dmitrij zavarba jött. - Ez külön téma, Ipszilon. Majd máskor.

Igort iskoláskora óta Ipszilonnak[19] nevezték. Már senki nem emlékezett rá, miért.

- Szaska még mindig az intenzíven van. Mit is mondhatnék? Az állapota súlyos, a kilátások bizonytalanok. Már csak az Úrban bízhatunk.

Mind a hárman keresztet vetettek.

- A törések még hagyján - folytatta Dmitrij -, azok könnyen összeforrhatnak. A nagyobb baj a koponyasérülése. Emiatt kómában van. Tomográfiát kell csinálni, de valamilyen műszaki probléma miatt ma nem lehet...

- Ezzel csak a pénzre célozgatnak! - vélte Ivan. - Dollár kell nekik! Attól alighanem működni kezdene a berendezés.

- Nem hiszem - kételkedett Dmitrij. - A kezelőorvosa, Larisza Viktorovna doktornő nagyon rendes ember. Egyébként szintén pravoszláv. Beszélgettem vele... Grigorij atyához jár, a Malaja Nyikitszkajára. És tényleg nagyon sajnálja Szaskát. A pénz meg... Pénzre persze szükség lesz... Hiányoznak bizonyos gyógyszereik, nekünk kell majd megszerezni. Felírtam valahova. - Kezdett kotorászni a cédula után.

- Rögtön szólj, ha pénz kell, ne szégyenlősködj! - ajánlotta Ivan. - Ötszáz dollárt akár ma elő tudok neked teremteni, ha több kell, beszélek az emberekkel az egyházközségünkben. Képzeld, vannak köztünk nagyon pénzes emberek is, és ráadásul igazán jámborak.

- Én már beszéltem a mieinkkel - vágott a szavába Igor. - Ők is készek segíteni.

Dmitrij hálásan nézett barátaira. Alighogy megtudták, iderohantak, pénzt ajánlanak fel. Hiszen ha pénzzel meg lehetne oldani ezt a problémát!

- Áldjon meg az Isten benneteket, fiúk!ír mondta. - Egyelőre van valami kis megtakarításunk, de ha kell, szólok. Csakhogy valóban nagyon rosszul áll a dolog.

- Ányka hogy viseli? - kérdezte tompán Ivan, a padlót bámulva.

- Hát hogy? Képzelheted. Tartja magát. Remek asszony.

Ánya tényleg remekül tartotta magát. Mikor Dmitrij az állomásról egyenesen berohant a kórházba, az asszony szótlanul hozzásimult, néhány pillanatig hallgatva állt, Dmitrij pedig szánakozva nézte az arcát. Milyen drága arc

- és mennyire megváltozott! Szeme alatt árnyékok, pofa-csontja kiáll, alig észrevehetően reszkető ajka vékony rózsaszín szalag. „Menjünk be hozzá! - suttogta végül. - De ne ijedj meg!"

Volt mitől megrémülni. A falfehér Szaskát (hova lett nyári barnasága?) mindenféle hajlékony csövekkel, vezetékekkel döfködték tele. Fejét simára borotválták - még fehérebbnek tűnt, mint mozdulatlan arca. Fejéhez is mindenféle fekete vezetékeket illesztettek. Mellette halkan zümmögött egy kis készülék, halványzöld képernyőjén leginkább egy lapos szinuszgörbére emlékeztető vonal kígyózott. „Encefalogramot csinálnak - magyarázta éles suttogással Ánya. - Azt mondják, se nem javul, se nem romlik. Egyenletes..."

Dmitrij megértette, hogy az asszony tartja ugyan magát, de ereje végén jár. És ott van még Tamara Mihajlovna... Az átélt izgalomtól az anyósa enyhe infarktust kapott, most otthon fekszik, az egyik unokanővére vigyáz rá. Ő sem fiatal már, nem is túl egészséges. Oda kell mennie, be kell vásárolnia nekik.

- A papotok tudja már? - kérdezte Ivan.

- Nem - rázta meg a fejét Dmitrij. - Szanatóriumban van. Telefonáltam neki, Tányával, a lányával tudtam beszélni. Megígérte, hogy átadja az üzenetet, amikor majd meglátogatja.

- Na, és a negyvennapos templomi könyörgés a gyógyulásért?

- Még nem volt időm - vont vállat bűntudatosan Dmitrij. - Az állomásról nyomban Szaskához rohantam, ott voltam egy darabig, aztán siettem az anyósomhoz, szívrohama volt, vittem neki mindenféle élelmiszert. Azután hazajöttem, és itt megjöttetek ti, egymás után.

- Én már megrendeltem - jelentette ki Igor nem minden büszkeség nélkül. - A mi templomunkban. Úgyhogy ne izgasd magad, már minden el van intézve!

- Többet is kellene rendelni - vetette közbe Ivan. - Legalább hét templomban.

- Az meg minek? - pattogott nyomban Igor. - Tiszta formalitás. Egy, hét, negyvenhét - mit számít Istennek? Ő talán nem tudja? Talán százszor kell emlékeztetni rá?

- Szóval a hagyomány szerinted nem számit? - vágott vissza Ivan. - Az, hogy a nép már időtlen idők óta így csinálja, hiábavalóság? Ez hagyomány, és fölösleges ilyen fölényesen elvetni. Szerinted akkor a szentekhez imádkozni is fölösleges, az Úr úgyis tudja, mi kell nekünk?

- Elég legyen! - avatkozott közbe Dmitrij. - Mint a bokszolok a ringben... Isten áldjon meg, Vanya, a negyvennapost majd én is megrendelem a mi templomunkban. Az imádság sosem fölösleges.

Mindig így megy ez Ivan és Igor közt. Jég és tűz, sav és lúg. És ha összejönnek - abból összecsapás kerekedik. Az egyik begyepesedett fundamentalistának tartja a másikat, aki a szertartásrend évszázados előírásaitól nem látja az Evangélium fényét. A másik meg a maga részéről az alaptalan újításokat ócsárolta, a sekélyes elmék hóbortjaival szembeni engedékenységet, az egyházi hagyományokat semmibe vevő szemléletet. Persze mindig mindkettőjüket elragadta az indulat. Dmitrijnek nemegyszer kellett eljátszania a döntőbírót rendszeres vitáikban.

És mindkettő közeli barátja volt. Ipszilon-Igort gyerekkora óta ismeri, nyolcadikos korukból. Ivánnál kicsit később ismerkedett meg, egy kajaktúrán. Akkoriban, úgy tíz évvel ezelőtt Ivan még úgy tekintett a turizmusra, mint fölösleges, istentelen szórakozásra.

És ha elmondaná nekik? Nem, persze nem mindent. Különben egybehangzóan arra a következtetésre jutnának, hogy elment az esze. De ha legalább egy részét... azt a részét, amelyikben épp most tanácsra lenne szüksége.

- Van itt egy dolog, fiúk - mondta elgondolkodva -, amiről meg akarlak kérdezni titeket... Egy olyan dolog... Van egy barátom, még az egyetemről. Egy évfolyammal fölöttem járt, Valik a neve. Néha beszélünk telefonon. Szóval épp most, mielőtt jöttetek, hívott. Nem tudott semmit, csak úgy felhívott. Én meg persze minden szomorú hírt kipakoltam neki. És őszintén elmondtam azt is, hogy az orvosokban már nemigen lehet bízni. És akkor azt mondta nekem...

Dmitrij szünetet tartott. Valóban volt egy évfolyammal följebb valamilyen Vágyik, de gyakorlatilag nem tartották a kapcsolatot, és az illető természetesen soha nem hívta fel.

Hazudni persze bűn. Nagy bűn. De a lelkét égető félelemhez és reményhez képest ennek nagysága a nullához közeli volt.

- Szóval azt mondta ez a Vágyik - folytatta -, hogy van egy jó ismerőse. Bizonyos Arkagyij. És ez az Arkagyij egy ideje... hogy is mondjam... gyógyító képességre tett szert. Várj! - állította meg egy kézmozdulattal a máris robbanni kész Ivánt. - Hagyd, hogy végigmondjam! Ez az Arkagyij mélyen hívő ember, több mint tíz évvel ezelőtt keresztelkedett meg. Rendszeresen jár templomba, gyón és áldoz. És emellett történt vele valami. Részleteket maga Vágyik sem tud, de azt mondja, hogy ez az Arkagyij több embert meggyógyított. Szó szerint a sír széléről hozta vissza őket. És nincs semmiféle mágikus rituálé, ellenkezőleg - imádkozott, azt kérve az Úrtól, adjon gyógyulást ezeknek a szerencsétleneknek. És sikerült. Pénzt nem fogadott el, azt kérte a rokonoktól, ha készek megválni a pénzüktől, adományozzák az egyháznak vagy egy árvaháznak. Ilyen ember. Valik azt tanácsolta, gondolkozzam. Hátha ez az Arkagyij Lvovics képes Szaskát talpra állítani? Az a lényeg, hogy nem valami varázsló, hanem közénk való. Pravoszláv. Szóval holnap felhív ez a Vágyik, és ha beleegyezem, megállapodik ezzel az Arkagyijjal. Hát ez van, fiúk. Tele vagyok kétségekkel. Ti mit mondtok?

A fiúk egy percig hallgattak. Emésztették a hallottakat. Majd Ivan határozottan megcsörgette kanalával a kistányérját.

- Elképesztesz, Gyima! Azt hihetné az ember, taknyos kölyök vagy, aki csak harmadéves korában keresztelkedett meg. Mi van, nem tudod, miféle erőt használnak ezek a gyógyítók? Ördögit, ez száz százalék! Ugyan mit jelent, hogy templomba jár? Meg gyón! Ugyan már... Ki tudja, mit gyón meg? Na, és hova jár? Lehet, hogy valamiféle reformátorokhoz! - Ivan a szeme sarkából sokatmondó pillantást vetett Igorra. - Vagy talán ami még rosszabb, holmi külföldmajmoló szakadárokhoz! És hogy áldoz is - ki ítélheti meg? Nem láthatsz bele a lelkébe.

- Hát éppen ez az! - rezzent össze Igor, de annyira, hogy teája kilöttyent a viaszosvászon terítőre. - Te sem láthatsz bele, Vanya! De rögtön, gépiesen elítéled. És ha az az Arkagyij ezerszer istenfélőbb, mint te? Lehet, hogy ezekért a szavaidért az utolsó ítéletkor felelni fogsz? De úgy ám, hogy azt nem köszönöd meg!

- Ugyan, mi nem világos itt? - vágott vissza Ivan. - Gyógyításról van szó. Vagyis okkult praktikáról. Még hagyján lenne, ha gyógyfüvekkel vagy akupunktúrával csinálná. Bár pravoszláv szempontból azok is kétségesek. De ez a fazon éppen hogy boszorkánysággal gyógyít. Azt mondod, a sír széléről hoz vissza embereket? Vagyis az Isten akaratával száll szembe? Vagyis minél jobban játssza a pravoszlávot, annál nyilvánvalóbb, hogy az egész csak álcázás. Egyszerűen a pravoszláv embereket is el akarja csábítani, az ördög karmát akarja beleakasztani a lelkükbe. Ezért ez a módszere. Hiszen a sátán változatos módszerekkel dolgozik. Egyes szolgáit a nem hívőkre uszítja rá, ott nem is kell leplezni, hogy ez mágia. Másokat a pravoszlávok közé küldi, itt finomabb módszerekre van szükség. De hát mindez közismert, az egész pravoszláv irodalom ezzel van tele.

- Ugyan miféle „egész pravoszláv irodalom"? - álmélkodott Igor. - Talán az Emberek és démonok című brosúra? Abból származik minden tudományod?

- Te meg olvasd az egyházatyákat! És nemcsak úgy felületesen, a megfelelő idézeteket kimazsolázva, hanem elmélyülten. Egészében... Ott mindent megtalálsz.

- Ó, micsoda bölcsesség! Azt hihetné az ember, hogy te mindet kiolvastad, az elejétől a végéig. Hiszen te is idézetekkel vagdalkozol! Inkább emlékezz az Evangéliumra! Mit mondott Jézus a tanítványainak? „Bizony, bizony mondom néktek: aki hisz énbennem, az is cselekszi majd azokat, a cselekedeteket, amelyeket én cselekszem, és nagyobbakat is cselekszik azoknál."[20] Itt éppen ilyen esetről van szó. Ez az ember hisz, ez az ember istenfélő - és az Úr megáldotta őt egy adománnyal.

- Hát tudod! - háborodott fel Ivan. - Ezt Ő az apostolokról mondta! A legnagyobb szentekről! Itt meg holmi, már elnézést, Arkagyij Lvovicsról van szó! Rendelkezik vajon egyházi jóváhagyással, nos? Emlékezz, mi áll a Timóteushoz intézett üzenetben: „Ha pedig küzd is valaki, nem koronáztatik meg, ha nem szabályszerűen küzd."[21]

- Na tessék, már megint azt választod ki, ami neked megfelel anélkül, hogy tudnál bármit. Lehet, hogy van egyházi jóváhagyása. Még az is lehet, hogy a papja áldását adta a dologra!

- Lehet, lehet - vágott vissza Ivan. - Arról tudnánk. Na, és ha áldását is adta... elvégre a papok sem egyformák. Némelyik pásztor a farkasnál is rosszabb. Némelyik pásztorra magára is ráférne, hogy gyógyítsák. Egyetlen pap még nem azonos az egyház egészével;

- Miért, te hogy szeretnéd? - kiáltotta Igor. - Hogy feltétlenül püspök adja áldását? Vagy egyenesen a pátriárka? Vagy ne kicsinyeskedjünk, legyen maga a szentséges egyetemes zsinat?

- Hát így kerülnek az emberek az ördög hálójába - ingatta fejét Ivan. - Elég csak túl sokat képzelni magukról meg a papjukról, aki ugye püspök nélkül csak egy senki... És rögtön erőt vesznek rajtuk a szenvedélyek... Nézz csak saját magadra! Hiszen forrsz, mint egy teáskanna! Mindjárt a plafonra mászol dühödben. És mindezt azért, mert az igazság kiveri a szemed! Öröm nézni! Tarts bűnbánatot!

- Még azt hihetnénk, te vagy a szerénység mintaképe - hunyorgott Igor. - Csak gúnyolódni vagy képes. Nálad minden csinosan el van rendezve a polcokon, az egész pravoszláv hit ott van a szertartásrend előírásaiban. Azt nem szabad, ez tilos, amaz maga a kárhozat... Ez eretnekség, az meg egyenesen egyházszakadás, ha másfél lépést teszel - az maga a kísértés. Tisztára, mint valami koncentrációs tábor. Nincs szeretet, se szabadság. Talán elfelejtetted? „A szél fú, ahová akar."[22] Oda, ahova akar, és nem oda, ahova te akarod. Röviden ezt mondom én neked, Gyimka: beszélj ezzel a palival, lépj vele kapcsolatba! Ha tényleg zavaros körülötte valami, azt megérzed. Az Úr megvilágosít, csak imádkozz! De én azt hiszem, ez reális esély. Reális út...

- A pokolba! - fejezte be helyette Ivan. - Gyimka, ne hallgass rá, te is tudod, miféle ökumenikus bogarak vannak a fejében a mi Ipszilonunknak. Semmi esetre se állj szóba ezzel az Arkagyijjal, menekülj a kísértés elől! Az Úr tudja, mi a legjobb a te Szaskádnak. Ha az az Ő akarata, hogy meggyógyuljon, ez a hagyományos orvoslással is megtörténik. Ha pedig nem... Csak egyetlen dolgot mondott helyesen Ipszilon - imádkozz! Imádkozz többet, őszintébben...

Dmitrij felsóhajtott. Nem avatkozott be a vitába. Minek? Nem vitatkozni akart - abban reménykedett, valamelyiküktől megkapja a választ. De sajnos... Csak a szokásos marakodás. Valamiben mind a kettőnek igaza volt. Mind a kettőnek meggyőződése, hogy száz százalékig neki van igaza. Mindketten könnyen ítélkeznek, mindketten könnyen dobálóznak az idézetekkel. Mert őket nem keresték meg a Másfélék, nem ők küzdöttek a Homályban, nem őket kísértették meg fiuk teljesen ingyenes és a bűntől csaknem teljesen mentes meggyógyításával. Szergij atya pedig - ő nemegyszer ismételgette: „Nem tudom...", „Erről nincsen tudomásom...'', „Lehetséges..." Ezek a fiúk viszont mindent tudnak. Kár volt kiprovokálnia ezt a beszélgetést. Csak kísértésbe vitte őket. Uram - imádkozott magában -, bocsásd meg nekem még ezt is!

- Jól van, elég! - mondta hangosan. - Köszönöm nektek. Gondolkodni fogok. És most igyuk meg végre a teát! Már teljesen kihűlt.

12

LARISZA VIKTOROVNA bűntudatosan nézett rájuk. A lumineszkáló lámpák fénye visszatükröződött szemüvegének vastag lencséjén,

-De azért ne veszítsék el a reményt! - ismételgette valahogy mesterkélt hangon. - Lehet, hogy csak véletlen eltérés. Megesik az ilyen néha... és azután helyreáll az agykéreg aktivitása.

Minden világos volt. Szaska haldoklott. Lassan siklott lefelé az élet síkjáról valahova a mélybe, más, rejtőzködő térbe. Encefalogramja óráról órára romlott, a zöld szinuszgörbe egyre laposabb lett, azzal fenyegetve, hogy végképp egyenessé válik. A két pont közti legrövidebb távolság az volt, hogy „itt" és „ott".

Valahogyan elvánszorgott az éjszaka, reggel hétkor Dmitrij már a kórházban volt. Meglepő, de senki nem próbálta elzavarni Anyát és őt - csak agyonmosott kincstári köpenyt és elnyűtt posztópapucsot adtak rájuk. Mintha a sterilitás bármit is számítana!

Természetesen Ánya sem aludt egész éjjel. Az apró, hordozható szárnyas ikon előtt térdelt, imádkozott. Az ügyeletes nővér altatót kínált neki, de ő nem akarta bevenni. Dmitrij nagyon jól megértette az asszonyt. Alvásra pazarolni Szaska életének talán utolsó óráit - ezt soha nem bocsátotta volna meg magának. Késő este, miután megszabadult vendégeitől, Dmitrij is iderohant. Már felhívta Anyát (a mobil most az asszonynál volt), mondta neki, hogy várj, megyek. De kiderült, hogy mindketten nem maradhatnak éjszakára a kórházban. A kórházi rendtartás valamilyen szabálya tiltotta ezt. Anyának is csak sajnálatból engedték meg, hogy a kórteremben maradjon. Dmitrijt viszont be se engedte a portás. Valószínűleg egy-két százassal el lehetett volna intézni a dolgot jutott később Dmitrij eszébe, de ő képtelen volt ilyesmire... és már nem lett volna értelme beletanulnia.

Szaska mozdulatlanul feküdt, melléig lepedő takarta. A csövek, vezetékek, drótok úgy nyújtóztak felé, mint valami idegen bolygóról származó szörnyeteg csápjai, és mintha kiszívták volna belőle az életet. Bár persze épp ellenkezőleg volt.

Mellette pedig, az éjjeliszekrényen magányosan üldögélt a Toptigin tábornok névre hallgató plüssmackó. Füle rongyos, műanyag szeme repedt. Anya hozta magával valamiért - valószínűleg abban a reményben, hogy Szaska mégiscsak magához tér. Hogy megtörténik a lehetetlen, a valószínűtlen..,

Dmitrij századszor, százezredszer is elmormolta magában a gyógyulásért könyörgő imát.

Szájában úgy görögtek a szavak, mint sima tengerparti kavicsok. Olyanok, amilyeneket Démoszthenész vett a szájába a szónoklás művészetét gyakorolva - ha hihetünk a klasszikusoknak. Neki segítettek a kavicsok...

- Gyima - fordult hozzá hirtelen Anya. Teljesen színtelen hangon beszélt, mintha vonalzó mentén formálná a hangokat. - Valószínűleg papot kellene hívni. Hogy megáldoztassa... ha még lehet. És elmondja az imát a távozó lélekért. Elmész érte?

Mintha hegyes kötőtűt szúrtak volna a tüdejébe. Az asszonynak ezek a szavai... kitették a pontot a mondat végére. Mostanáig még pislákolt benne valami remény, halvány, reszketeg, akár a kihunyó mécses lángocskája. Most kialudt a mécses, elfújták a lángját, ahogyan a mise végén tenni kell.

- Várj! - nem is mondta, inkább rekedten Suttogta Dmitrij. - Csak még egy kicsit! Imádkozz, Anyjuta! Imádkozz Szaskáért... és értem is!

Belsejében jeges hideg áramlott szét. De egyszerűen képtelen volt nem megtenni. Hiszen a gyermek semmiről nem tehet. Ez a bűn nem terhelheti a gyermeket. Semmiképp... Szeme előtt fekete betűk sorjáztak, előtűnt a sor az egresről[23] , de Dmitrij oda sem figyelve elhessentette, mint egy tolakodó legyet. Nos, majd egész életében vezekelnie kell... ha hihet Antonnak, egész felmérhetetlenül hosszú életében. Jut rá idő. De most sietnie kellett. Most már egyáltalán nem maradt idő, mint akkor is, Ljudával.

Uram - mondta Dmitrij gondolatban -, hiszen Te mindent látsz. Hiszek Benned, és szeretlek. De Szaskát is szeretem. És megteszem ezt. Azután ítélj rólam, ahogyan tudsz!

Görcsösen felsóhajtott - és magára húzta árnyékát. Az mintha csak erre várt volna, rögtön rávetette magát a tisztára mosott padlóról, átölelte, eggyé olvadt vele.

És rátört a már ismert szürkeség. Kihunytak a színek, elnémultak a hangok, nyirkos hideg burkolta be. Ánya sóbálvánnyá dermedt, mozdulatlanná vált mögötte a jóságos Szemjonovna, az asszisztens is. A Homály átvette a hatalmat.

Csakhogy Dmitrij nem tudta, mit kell most tennie. Nem volt kivel megküzdeni, fölösleges volt a lángoló kard, és nem volt kit a karján kivinnie innen. Hiszen Szaskát kivinni a halál völgyéből nem ugyanaz, mint kivinni valakit a Homályból. Ez hosszabb út.

- Uram, segíts már! - maga sem tudta, kimondta-e, vagy csak gondolta ezt, a saját hangját ugyanis nem hallotta.

A választ sem hallotta. Egyszerűen hirtelen megérezte, hogy nincs egyedül. Valakinek a meleg tenyere megérintette a tarkóját. Nem állta meg, hátranézett - természetesen senki nem volt mögötte. Csak a nyúlós szürkeség, a fény és sötétség lassú áramlása. De maguktól eszébe jutottak a szavak: „Mert ahol ketten vagy hárman egybegyűlnek az én nevemben, ott vagyok közöttük."[24]

Valóban ketten voltak - Ánya most onnan, a rendes világból imádkozott hangtalanul. Az a világ vagy a Homály - mi a különbség, ha hiszel és szeretsz?

És maguktól kicsordultak a könnyei. Térdre esett, hangtalanul zokogott, mint valamikor nagyon régen, kisgyerekkorában. Amikor olyan volt, mint Szaska. Mint a csövek és vezetékek hálójával borított, kopaszra nyírt Szaska. A kicsi... az élő... a még élő Szaska.

Még folytak a könnyek az arcán, de felállt. Még mindig nem tudta, mi a teendője - de történt valami vele magával. Különös láng gyúlt ki benne, melegített, de nem égetett. És hamarosan, áttörve valamilyen utolsó gátat, kiáradt belőle, két vakító kék sugárban lüktetett a tenyerén - és lassan Szaska felé áramlott. Megállt az ágy fölött, reszketett, a szivárvány minden árnyalatában vibrált. Majd ugyanolyan lassan kezdett beáradni a kicsi testébe, eltűnve a bőre alatt. Dmitrij eszelősen bámulta, nem tudta, mit gondoljon. Nem is gondolt semmit, csak érezte, hogy lassan legördül lelkéről az ezertonnás teher.

Maga sem értette, melyik pillanatban került ki a Homályból a normális világba. Egyszerűen hirtelen érzékelte, hogy minden visszatért - a hangok, a színek, a mozgás. A Homály lökte ki, vagy ő maga találta meg a kiutat? És valóban megérintette a fejét egy tenyér? Nem csak képzelte? De a könnyek? Azokat biztosan nem álmodta, az arca még most is nedves volt.

Azután hirtelen mindez jelentéktelenné vált. Szaska megmozdult. Megrándultak, megfeszültek a csövek és a vezetékek, megindult fölfelé a szinuszgörbe kígyója - és Szaska kinyitotta a szemét. Nyugtalanul suttogta:

- Mama! Hol a mama? És hol vannak a játék katonáim?

Dmitrij alig tudta elkapni Anyát, akinek megroggyant a lába.

Mögöttük minden mozgásba lendült. Fehér köpenyek sürgölődtek (Szemjonova, az asszisztensnő nem késlekedett), valaki telefonált a belső vonalon. Az utolsó, amit Dmitrij hallott, mielőtt erős kézzel megragadták volna a könyökét, Larisza Viktorovna doktornő elképedt hangja volt:

- Uram isten! Hogyhogy? De hiszen ez egyszerűen lehetetlen!

13.

MEGINT KETTEN jöttek - Anton farmerben és mellére simuló szürke kardigánban volt, Lena hosszú, majdnem földig érő, valamilyen csillogó anyagból készült ruhában. Dmitrij sosem igazodott el az ilyen dolgokban. Köpenyt természetesen egyikük sem viselt. Minek kellett volna? A közönséges emberek úgysem vették őket észre,

- Az a helyzet, Dmitrij Alekszandrovics - mondta Anton köszönés helyett -, hogy el kell jönnie hozzánk, a hivatalba. Most rögtön.

- Nem tart sokáig - tette hozzá Lena.

- De elkerülhetetlen. - Anton kimért és tárgyszerű volt. - A főnök nyomatékosan ragaszkodik ehhez. És amikor Borisz Ignatyjevics nyomatékosan ragaszkodik valamihez, nincs helye vitának.

Dmitrij bánatosan nézett rájuk.

- Mi az, elment az eszük? Éppen ebben a pillanatban? Most, amikor...

- Igen, éppen most és éppen akkor! - vetette ellene megingathatatlanul Anton. - És éppen emiatt. Legfőképpen éppen emiatt. Kérem, Dmitrij Alekszandrovics, ne kényszerítsen minket arra, hogy... bizonyos eszközökhöz kelljen folyamodnunk! Ezt magam sem szeretném...

- Olyan ez, mint egy letartóztatás - ellenkezett bágyadtan Dmitrij.

- Ez meghívás - vágott vissza Anton. - Egy Fénypárti Másféle meghívása a moszkvai Éjszakai Őrség vezetőjéhez. Ha, tegyük fel, a Moszkvai Bűnügyi Rendőrség főnöke hívná meg hivatalos levélkében, akkor is skandalumot rendezne?

- És ne izguljon, itt most már maga nélkül is boldogulnak! - tette végleg világossá a helyzetet Lena. - Ez itt most már csak a szokásos orvosi munka.

És amikor már lefelé mentek a lépcsőn a kijárat felé - elöl Anton, Lena a sor végén Dmitrij visszafordulva csak azt látta, hogy Lena felmutatja neki magasba emelt hüvelykujját. Diadalmasan fölfelé mutatva.

Dmitrij arra számított, flancos dzsipet vagy Mercedest pillant meg, de meglepetésére egy közönséges, ráadásul nem is a legfiatalabb Lada Szamarába kellett beszállnia. Jelena Nyikolajevna vezetett, Anton az első ülést foglalta el.

Lena nyilván nem egy éve vezetett. Nem is egy évtizede. Talán nem is két évtizede. A kocsi meglepően simán haladt, nem használta ki teljes mértékben a lóerőket, engedelmesen fékezett, ahol kellett. Ugyanakkor sikerült elkerülniük, hogy dugóba kerüljenek, senki nem próbált eléjük vágni, és a közlekedési rendőrök a csíkos botjaikkal (mintha zebrabőrrel lennének bevonva, futott át az oda nem illő gondolat Dmitrij agyán) észre sem vették a sötétkék Szamarát.

Anton ugyanakkor nem volt optimista hangulatban. Halkan, de Dmitrij számára is hallhatóan megkérdezte időnként: - Figyeled a vonalakat? Valahogy gyanúsan nyugodt minden.

- Figyelem, figyelem. - Lena nem fordult felé. - De hát te is látod őket, sőt te messzebbre látsz. Miért nyugtalankodsz? Minden rendben van.

- Nem tudom, nem mernék fogadni a dologra. - Anton úgy beszélt, mintha apró jégdarabkákat forgatna a szájában. - Ki tudja, milyen kétségbeesett őrültségre szánják el magukat.

- Mi értelme lenne? Gondolj bele, mi lenne egy összecsapás következménye! És mennyit veszítenének.

- Eh... - mormolta Anton. - Szép kis kalamajka... de még milyen. És az egészet maga kavarta, Dmitrij Alekszandrovics - szólt hátra a bal válla fölött.

- Én? - kérdezte Dmitrij.

- Mondja el inkább a főnök, mit is művelt maga.

Anton előrefordult, és többet nem szólalt meg.

Az Éjszakai Őrség épülete leginkább egy közepes méretű cég hivatalára hasonlított. Eredményes, sőt sikeres, de nem látványosan nagymenő cégére. A parketta, bár nem volt tükörfényes, tiszta volt. Csillárok helyett bronzfáklyát formázó falikarok világítottak. Kádakba ültetett trópusi növények virítottak, a falakat fehér műmárvány borította.

A bejáratnál őrség fogadta őket - két hallgatag fiatalember szigorú fekete öltönyben. Anton nem mutatott fél semmiféle igazolványt, egyszerűen mondott néhány mondatot

- és nyomban megcsörrent az egyik fiatalember mobilja.

- A főnök engedélyezi. - A fiú szigorú, antik szoborra emlékeztető arcán teljesen gyermeki mosoly terült szét.

- Gyertek be!

Az Éjszakai Őrség főnöke olyan volt, mint az egész hivatal. Középtermetű férfiú, akit sem pocak, sem túl sok haj nem terhel. Inas, napbarnított. Ránézésre hatvanasnak vélhette volna az ember, de Dmitrij már óvakodott megsaccolni a Másfélék életkorát.

- Jó napot, Dmitrij! - A dolgozószoba gazdája íróasztalától felállva elébe jött. - Foglaljon helyet! Itt, a vendégfotelben. Kér kávét? Ne szerénykedjen, igazi kávé! Egyébként most nagyon is ráfér magára. Hogy egy kis erőt adjon.

- Felvette a telefonkagylót. - Natasa, csillagom, két kávét, és hozz perecet is! Szereti a perecet? - fordult Dmitrijhez a telefonkagylóval a kezében.

Dmitrij szó nélkül bólintott. Sem a kávéban, sem a perecben nem gyanított semmi ördöngösséget. Na, és őszintén szólva éhes is volt. Nagyon éhes... Jó lenne egy bécsi szelet... vagy kettő. Vagy három... körettel.

- Bocsásson meg, be sem mutatkoztam! - mondta a főnök, letelepedve karosszékébe. - Borisz Ignatyjevics a nevem, és mint bizonyára már tudja, én vezetem az Éjszakai Őrség moszkvai részlegét. Azt, hogy mi az Éjszakai Őrség, hogy mivel foglalkozik, Anton már bizonyára elmondta magának.

- Igen, tisztában vagyok vele - bólintott Dmitrij. - És becsülettel megvallom, nem tolt el különösebb lelkesedéssel. Öntsünk tiszta vizet a pohárba, Borisz Ignatyjevics! Pravoszláv keresztény vagyok, és úgy vélem, a maguk dolgai nem egyeztethetőek össze a keresztény hit alapelveivel.

Ezért arra a szilárd elhatározásra jutottam, hogy távol tartom magam tőlük. Hogy hétköznapi életet élek, nem keveredem bele a mágiába. Megmagyarázzam, miért? Alighanem amúgy is ismeri az összes érvemet, igaz?

- Természetesen - mosolyodott el Borisz Ignatyjevics. - Nem maga az első ilyen nálunk. Azonkívül tudom, miről beszéltek Anton Gorogyeckijjel. De értse meg, Dmitrij... Engedje meg, hogy én is nyíltan beszéljek! A helyzet rendkívül bonyolult. Bonyolult a maga szempontjából is, és az Őrség szempontjából is. Maga önállóan jutott be a Homályba, és Fénypárti Másféleként jött ki belőle. Ez tény. Kellemetlen az ön számára, de nincs mit tenni. Ugyanakkor rendkívül ritka erő rejlik magában, amely spontán módon tör a felszínre. Nem mindig a maga tudatos akaratából. így történt ez az alakváltóval szemben, az eltűnt kislánnyal kapcsolatban és a tveri helyiérdekűn is. Valószínűleg így lesz a jövőben is. Függetlenül attól az őszinte szándékától, hogy hétköznapi életet éljen, ne érintkezzen mágiával. Ez nem sikerülhet, érti? Ez már ott van magában. És nem egy lakatlan szigeten él. Körülveszi az élet. Hétköznapi emberek és Másfélék. A Másfélék között pedig létezik a Megállapodás, amelyet maga nem akar, na és egyelőre nem is tud betartani. Ez azt jelenti, nagyon egyszerűen keveredhet olyan helyzetbe, hogy a Megállapodás megsértéséért az Inkvizíció bírósága elítéli... akár a legszigorúbb büntetést is kiróhatja. És ez nem a hitéért elszenvedett mártíromság lesz, hanem egyszerűen ostoba pusztulás, gyász a szeretteinek. Ezt akarja? Arról nem is beszélve, hogy más emberek is áldozatul eshetnek, hétköznapiak és Másfélék. Maga nem gondol a következményekre.

Csinos nő lépett be az ajtón, óvatosan letett az asztalra egy tálcát, rajta gőzölgő csészék és egy kristálytálon étvágygerjesztő perecek.

- Köszönöm, Natasenyka. Nagyon hálás vagyok - mosolygott rá Borisz Ignatyjevics. - Ez a helyzet - folytatta, belekortyolva kávéjába. - Amíg apróságokról volt szó, a Setétek nem nagyon izgatták magukat. A verekedést az alakváltóval nem számítjuk, abból még sikerült kimosnunk magát Az eset a kislánnyal szintén nem vészes; az erő hatodik szintű alkalmazása. A dolog a rendőrrel szintén nem nagy tragédia. Formálisan persze beleköthettek volna, kialkudhattak volna maguknak hasonló szintű kedvezményt. De ez nem érdekli őket. Csakhogy észrevettek valami mást - először is azt, hogy hatalmas erő rejlik magában, másodszor pedig azt, hogy maga képtelen ezt az erőt használni, ellenőrzése alatt tartani spontán kitöréseit. Ettől komolyan megrémültek. Voltak ugyanis esetek, amikor egy Fénypárti a legnemesebb indítékból, fütyülve a Megállapodásra jobbra-balra irtotta a Setéteket. Mint afféle másnapos don Rumata[25]. Na, és ki esik majd a maga áldozatául? Ezt nem lehet előre látni. Természetesen bármely esetben óriási skandalumot rendeznek, kompenzálást követelnek - hiszen ez mindenképpen összezavarná hosszú távú terveiket, számításaikat...

- Csak az övéket? - nevette el magát Dmitrij. - Alighanem a magukéit is...

- Természetesén a mieinket is - ismerte el az Éjszakai őrség feje. - Nem is állítottam, hogy ez csak nekik árt. Ez árt mindenkinek. Ezért is kezdtek mozgolódni a Setétek. Ezért küldték magához Valerijt. Ez egyszerű ügy. Először megpróbálnak megállapodni magával. Ha sikerül, remek. Maga megkötötte volna a saját kezét azzal, hogy szavát adja. Az adott szó nagyon komoly dolog a szemünkben. Ha egy Másféle tudatosan valamilyen ígéretet tesz egy másik Másfélének - azzal megváltoztatja, elkanyarítja sorsának vonalát. Saját erejével. És hogy hová vezet majd végül ez a kanyar, a legtöbbször kiszámíthatatlan.

Dmitrij visszaemlékezett, milyen makacsul próbálta kihúzni belőle az ígéretet Anton még akkor, egy hete. És el is érte, bár csak részlegesen, de elérte a célját. Dmitrij megígérte, hogy nem fogja használni a képességeit. És hányszor szegte meg az ígéretét? Háromszor? Vagy négyszer, ha Ljudát és Kuzmin századost két külön esetnek tekintjük? És vajon nem emiatt történt Szaskával a baj? A gondolattól egész bensője megdermedt. Ez aligha lehet Anton tudatos bosszúja... nem lenne rá jellemző. Nem az ő stílusa. Vagy legalább céloztak volna rá... De hiszen célozgattak. Valera nagyon is nyíltan kijelentette, hogy a Setéteknek ebben semmi szerepük nem volt. Na de hihet-e neki? Vagy ez az egész sokkal bonyolultabb? Valamiféle ismeretlen törvények működnek itt. Törvények? Isten akaratától független törvények?

- És ha maga nem egyezik bele - folytatta Borisz Ignatyjevics Valera azt a feladatot kapta, hogy dühítse föl magát, és hívja ki mágikus párbajra. Van egy ilyen dolog. A Megállapodás megengedi. Ha mindkét ellenfél kész megverekedni, és ha teljesül valamennyi feltétel... Akkor a győztest nem terheli felelősség. De itt is rejlik egy kelepce. Kizárólag a Fénypárti számára. Ha egyszer csak ráébred, hogy nem volt igaza... ha nem képes elviselni a lelkiismeret-furdalás kínjait... önként megsemmisítheti magát... örökre a Homályba távozhat. Néhány éve történt nálunk egy ilyen tragikus eset - Elhallgatott, arca néhány pillanatra kőkemény lett. - És végül az utolsó lehetőség, hogy maga, az ügyetlen újonc mégiscsak győz. Ebben az esetben legalább sok, nagyon értékes információt szereznek magáról a Setétek.

- Na és Valera? - szólt közbe Dmitrij.

- Mi lenne vele? - vont vállat Borisz Ignatyjevics. - Valera gyalog a sakktáblán. Negyedik szintű mágus. Ráadásul ostoba, perspektívátlan. A Setétek gyakran folyamodnak ilyen sakkhúzásokhoz. Valószínűleg arra célozgattak neki, hogy ha összecsapásra kerül sor, majd segítenek... erőt öntenek bele. Na, és ígértek neki valamit ezért az akcióért... valamit, amire nagyon vágyott. És Valera igyekezett is lelkiismeretesen... vagy mijük is van a Setéteknek lelkiismeret helyett. Csak egy dologban hibázott - engedte, hogy eluralkodjanak rajta az érzelmek, és már nem maradt ideje formális kihívást intézni magához. Elszalasztotta a pillanatot, amikor maga lemerült a Homályba, és támadott. Bár a főnökei minden bizonnyal éppen erre számítottak. Nem volt kihívás, tehát párbaj sem volt. Vagyis maga, Dmitrij Alekszandrovics, teljesen jogtalanul támadott meg a Homályban egy törvénytisztelő Setétet, és megnyomorította.

- De hiszen élt, és egészséges volt - emlékeztette Dmitrij.

- Élni él - bólintott Borisz Ignatyjevics -, de hogy egészséges lenne... Egyébként hagyjuk ezt! Akárhogyan is, a legközelebbi napokban várható a Nappali Őrség hivatalos vádemelése. Ebből nagyon nehezen fogunk kimászni. Annál is inkább, mivel maga ment le elsőként a Homályba, és elsőként támadott.

- Maguk meg - epéskedett keserűen Dmitrij - a tribünön ültek? Talán még szurkoltak is.

- Hát nem hagyhattuk magát teljesen felügyelet nélkül - reagált legalább olyan keserűen Borisz Ignatyjevics. - Hiszen maga veszélyben van, Gyima. Nagyon valóságos veszélyben. A hozzájárulása nélkül pedig nem biztosíthatjuk a védelmét. És maga nem járul hozzá, igaz?

- Nem járulok hozzá - erősítette meg Dmitrij. - Mondja, ha maguk figyeltek engem... egész idő alatt figyeltek? A kolostorban is?

- Ott nem - rázta meg kopasz fejét beszélgetőtársa. - Nem mintha technikailag nehéz lett volna megoldani... De van a dolognak etikai oldala is. Nem lett volna jó. Maga a szentségeihez ment, mi meg leskelődjünk a kulcslyukon... Na meg ellenőriztük a valószínűségeket, megnéztük a maga sorsvonalát azokra a napokra vonatkozóan. A kolostorban nem fenyegette semmi veszély. Tekintheti ezt égi jelnek is. De én, lévén öreg agnosztikus, nem kommentálom a dolgot.

- Szóval ott a kolostorban - folytatta Dmitrij kivárva, hogy társa szünetet tartson -, az atyától útmutatást és áldást kaptam. Azt tanácsolta, ne elegyedjek semmiféle kapcsolatba magukkal. Ne vegyem igénybe a segítségüket. Ne vegyek részt az ügyleteikben. Maradjak ember. Ha veszély fenyeget - elég erős az Úr, hogy megvédjen. Ha szükségesnek tartja. Minden helyzetben az ő akaratára hagyatkozom, nem a magaméra.

Borisz Ignatyjevics felsóhajtott.

- Ismeri a viccet az autóról, a csónakról meg a helikopterről?[26] Biztosan, mindenki ismeri. Egyébként pedig a teológiai vitákat halasszuk máskorra! Napirendünk következő pontja - a mai gyógyítás. Először is természetesen gratulálok. A „szeretet sugara" nagyon bonyolult igézet, nem mindenki képes rá... És most nézzük, mi jön másodszor... - Hangja kiméit és hivatalos lett. - Végbement egy szankcionálatlan első fokú mágikus beavatkozás. Bármelyik pillanatban befuthat a Setétek tiltakozása. És jogot nyernek egy azonos erejű beavatkozásra. Csak találgathatunk, mifélére. Például kirobbantanak egy helyi háborús konfliktust több tucat emberi áldozattal. Vagy halálos betegséget küldenek valakire. Nagyon valószínű, hogy szintén egy kisgyerekre.

- Miért, talán egytől egyig mind perverz szadisták?

- Dmitrij alig kapott levegőt. Ha igennel válaszolnak neki, egyáltalán nem lepte volna meg. Ha csak arra az aljas Valerára gondol...

- Akad köztük olyan is - ismerte el Borisz Ignatyjevics. - De nem túl sűrűn. Másról van itt szó... Valera elmondta magának, hogy a hétköznapi emberek táptalajul szolgálnak a Másfélék számára, igaz? Tudja, van egy közmondásunk: Az embernek higgy félig, a Fénypártinak negyedig, egy Setétnek ne higgy soha! De ebben az esetben általában és egészben véve igaza volt. Csak egy dolgot nem mondott el - milyen emberi érzelmekből tartják fenn az erejüket a Setétek. Mert ők a szenvedéssel táplálkoznak, a fájdalommal, a bánattal, az irigységgel, a dühvel, a bujasággal... Ezért is igyekeznek minél rosszabbá tenni az emberiség életét. Hát ez a helyzet, Gyima. Maga ma megmentette a fiát - de ezzel valószínűleg megölt egy másik gyermeket.

Dmitrij rendkívül undorítónak érezte a kávét. Bár alighanem csak a legkiválóbb, kipróbált fajtát használták.

- Maga szerint szó nélkül végig kellett volna néznem, hogyan hal meg a fiam? - kérdezte tompán.

Borisz Ignatyjevics nem válaszolt rögtön.

- Felhívhatta volna például Antont. Rendkívüli megoldásként mozgósíthattunk volna bizonyos tartalékokat. Egyébként érinthetetlen tartalékokat. Ne felejtse el, hogy a Megállapodás értelme éppen az egyensúly, nem pedig a mágiáról való teljes lemondás. Minden hibánk biankó csekket ad nekik, de ez fordítva is így igaz. Ezért van egy afféle alapunk... amelyet persze igyekszünk nem elpazarolni. De vannak különleges esetek. Mint például a magáé.

Dmitrij hallgatott. Mindez ésszerű volt, érthető, sőt viszonylag erkölcsös is. Legalábbis hétköznapi értelemben véve. De... valahogy kevés volt.

- Tudja, Borisz Ignatyjevics - mondta végül egyedül Moszkvában naponta százával halnak meg gyerekek. Az is lehet, hogy ezrével, nem ismerem a statisztikákat. De maga kész lett volna egyedül az én javamra bőkezűséget tanúsítani. Pontosabban Szaskáéra. Miért? Egy olyan gyerek iránti különleges szeretetből és szánalomból, akit valószínűleg soha nem, is látott? Nem logikusabb-e feltételezni... - Habozott, erőt gyűjtött. - Nem logikusabb-e azt feltételezni, hogy nem is olyan önzetlenek az indítékai? Hogy Szaska meggyógyítása engem egyre-másra kötelezett volna? Még azt is sejtem, mire. Alighanem be kellett volna lépnem magukhoz szolgálatra. Az Éjszakai Őrségbe.

A főnök hirtelen mozdulattal eltolta maga elől a még félig teli csészét, és odahajolt Dmitrijhez. Arcán rángatóztak az izmok. Úgy látszott, előző éjjel ő sem aludt.

- Igen. Nincs értelme bújócskát játszani. Igaza van. Valóban nagyon szeretném magát ide venni az Éjszakai Őrségbe. Emberekre van szükségem.

- Bizonyára Másféléket akart mondani - javította ki Dmitrij.

- Azt mondtam, amit mondtam! Hétköznapiak-e, Másféléke - mindenképpen emberek. És lehet valaki ember, meg lehet... - Legyintett, mintha szúnyogot hessentene el. - És nem is olyan fontos az erő szintje... Egyszerűen csak magában, Gyima, száz százalékig megbízhatnék. Sajnos egyáltalán nem minden Fénypártiról mondhatom ezt el.

- És én magában? - Dmitrij lopva az órájára pillantott. - Én megbízhatnék magában száz százalékig? Nem hiszem. Egyébként semmi értelme ennek a beszélgetésnek. Mint amikor gyerekek arról vitatkoznak, melyik győzi le a másikat, az oroszlán vagy a cápa.

- Dmitrij - mondta fáradtan Borisz Ignatyjevics -, értse meg, éppenséggel az Éjszakai Őrségben hajthatná a legtöbb hasznot! Nem nekem, nem a Fénypártiaknak, hanem az embereknek. A hétköznapi embereknek. Akiket maga köteles úgy szeretni, mint saját magát. A Megváltó parancsa szerint. Ki tudja, lehetséges, hogy a kialakult helyzetben éppen ez egy keresztény kötelessége. Nem a saját keresztje elől menekül éppen most?

Mit felelhetne erre? Nagyon csábítóan hangzott, kibúvót kínált... nem is nagyon kényelmetlent. Istenem, rimánkodott magában Dmitrij, segíts... Segíts megint, mint reggel. Világosíts meg... mert nem tudok ellenállni neki. Megtör... ez itt nem Anton meg Lena... ő valóságos...

Maga sem tudta, „valóságos" micsoda. Kísértő? A pokol fejedelme? Nem, semmi ilyesmit nem érzett ebben az idős Másfélében... semmi pokolit. Bármilyen csodákra képes is - egyszerűen emberi... túlságosan emberi.

De az öreg a fotelben válaszra várt. Ám Dmitrij nem talált szavakat. Az Úr nem sietett a sugalmazással.

Dmitrijt valami miatt hirtelen elfogta az unalom. Megint az órájára nézett - most már nyíltan.

- Maga nagyon ügyesen forgatja a szót. Csakhogy nem hisz Krisztusban. Vagyis minden, amit mond, csak próbálkozás, hogy az én szememmel lássa a dolgokat. De ez magának soha nem sikerülhet, mert nincs magában hit. Én... már megbocsásson, de én majd csak elboldogulok valahogy a lelkiismeretemmel és a keresztemmel. Most pedig... Bocsásson meg, mennem kell. A kórházban vár a feleségem. És a fiam... Borisz Ignatyjevics... talán erővel itt akar tartani?

- Rendben van, menjen! - legyintett az Éjszakai Őrség főnöke. - De jegyezze meg, hogy nem ez volt az utolsó beszélgetésünk!

- Értem - sóhajtott Dmitrij.

- És kérem, többet ne keveredjen bele semmibe! - intette Borisz Ignatyjevics. - A Setétek nem vesztik szem elől. Már megkezdték a vadászatot magára. És bármi történne, feltétlenül telefonáljon! Hívja Antont vagy jobb, ha rögtön engem! A mobiljában benne van a számom. Viszontlátásra, Dmitrij! Szóljon Natasának, hogy vigyék el magát a kórházig!

Kifelé menet Dmitrij hirtelen megállt az ajtóban. Hirtelen naiv, félig-meddig gyerekes gondolata támadt.

- Borisz Ignatyjevics... Magyarázza el... Ha megfigyeltek már akkor is, a helyiérdekűn... Emlékszik, mit mondott Valera Jézusról? Amiéit kapott a pofájára? És maga…Maga mit gondol erről? Arról, amit mondott?

A fekete bőrfotelben ülő öreg sokáig hallgatott. És röviden válaszolt:

- Kommentár nélkül. Valóban keringtek ilyen legendák a Setétek között, de hogy mennyire lehet hinni nekik... A Másfélék sokáig élnek. Nagyon sokáig. De most egyetlen olyan Másféle sincs a Földön, aki saját szemével látta Krisztust. Úgyhogy ez hit kérdése.

Dmitrij bólintott, és kiment a dolgozószobából. Nem kért a titkárnőtől autót. Metróval megy majd, nem esik le a korona a fejéről...

14.

ÁNYA LEBESZÉLTE arról, hogy az első helyiérdekűvel menjen. Ha nem éri el a legelső misét, hát eléri a későbbit. Legalább aludja ki magát valamennyire a történtek után.

Neki magának sem ártott volna az alvás, de kisebb gondja is nagyobb volt ennél. Szilárdan megvetette a lábát a kórházban, nem mozdult Szaska mellől. Tulajdonképpen semmi szükség sem volt már erre, az agykéreg működése teljesen, százszázalékosan helyreállt. Larisza Viktorovna eleinte egyre tudományos publikációról beszélt - hihetetlen dolog, szenzáció. De azután ráébredt - tulajdonképpen miről Írhatna? Semmilyen új módszert nem alkalmaztak. A sérült agy egyszerűen hirtelen ép lett . Csak úgy, magától. A kollégái kinevetnék. Isten csodájáról nem lehet disszertációt írni.

A törések persze még megmaradtak. De az orvosok szerint gyógyulásuk nem is hónapok, csak hetek kérdése volt.

Dmitrijnek nem kellett győzködnie, Anya maga utasította, hogy másnap utazzon ki a Lavrába[27]. Térdeljen le a szent életű Szergij ereklyetartója előtt, imádkozzon, mondjon köszönetet az Úrnak a csodálatos gyógyulásért.

- És Tatyjanát is hívd fel még ma, mondja el az atyának! Hiszen ez olyan csoda... egyikünk sem méltó rá.

Ez utóbbiban Dmitrij sem kételkedett. Legalábbis saját magával kapcsolatban semmiképp.

...A Jaroszlavli pályaudvaron rengetegen voltak, nagy volt a lárma, a nyüzsgés. Végéhez közeledett a nyaralóba járás szezonja, és a városiak igyekeztek gyorsan elvégezni még a befejezhetetlen kerti munkákat. Még a borús, közelgő esőt ígérő ég sem riasztott el senkit. Moszkvaiak tartsanak az időjárás szeszélyeitől?

Minden pénztárnál nagy volt a tömeg, a sorok nagyon lassan haladtak. Dmitrij már komolyan latolgatta, eléri-e a tíz perc múlva induló alekszandrovi helyiérdekűt, amikor valahonnan a sor elejéről valaki megszólította:

- Dmitrij Alekszandrovics! Jó napot!

Gépiesen kilépett a sorból, amely mögötte nyomban szorosan összezárult. Ha most megpróbálna visszaállni a helyére, közölnék vele, hogy itt ugyan sosem állt.

Makszim Tkacsov már csaknem a pénztárablak előtt volt. Kék farmerdzsekit viselt, hátán kis hátizsák. Nagyon megörült a találkozásnak.

- Jó reggelt, Makszim!

- Hová vegyek magának jegyet? - érdeklődött ügybuzgón a fiú. - Adja ide a pénzt!

A mögötte álló öregasszony közölte a nagyvilággal, hogy tessék, némelyek így pofátlankodnak előre soron kívül, pedig mindenkinek mindjárt indul a vonata. Makszim hátrafordult, és teljesen nyugodtan csak ennyit mondott a skandalumozó öregasszonynak:

- Hát hogyhogy nem érti? Hiszen ő az osztályfőnököm!

Kiderült, hogy ugyanazzal a helyiérdekűvel utaznak.

Makszim a végállomásig, Alekszandrovig.

- Ott él a nagymamám - magyarázta, mikor a forgókeréken át kimentek a peronra. - Hozzá megyek...

Valahogy nem látszott túl vidámnak.

- Azt mondták nekünk, hogy maga beteg - közölte Makszim, már a peronon állva. Csak oda sikerült felkapaszkodniuk, a vagon zsúfolásig tele volt.

- Algebrából Natalja Afanaszjevna helyettesíti, de geometriából egyelőre senki. Mikor jön vissza?

- Holnap már megyek - mondta Dmitrij. - Tudod, problémáim voltak. A fiamat baleset érte, néhány napig az intenzíven volt. De tegnap beállt a javulás. Úgyhogy holnaptól tovább gyötörlek benneteket a parabolával.

- Á... - legyintett Makszim. - A parabolát már elkezdtük Natalja Afanaszjevnával. Nem olyan borzasztó. És miért megy Szergijev Poszadba?

- A Lavrába megyek. Hogy imádkozzam Szaska felépüléséért... ő a fiam. Hogy hálát adjak Istennek, amiért segített. Hiszen tegnap reggel még minden reménytelennek látszott. És csak a legutolsó pillanatban... Úgyhogy mindenképpen oda kell mennem.

- Értem - bólintott Makszim. - Bár én nem hiszek Istenben, maga jól teszi, hogy odamegy. - Hallgatott egy darabig, majd fakó hangon hozzátette: - Azt viszont nem tudom, én jól teszem-e, hogy elutazom.

Volt valami nyomasztó, lehangoló a hanghordozásában. Olyan volt, mint a nyirkos szürkeség az ablakon túl.

- Történt valami? - kérdezte Dmitrij óvatosan.

Makszim hallgatott. Láthatóan habozott, elmesélje-e.

- Összevesztem az anyámmal - közölte végül, az összeköpködött padlót nézve. - És úgy döntöttem, elutazom a nagymamámhoz, amíg... hogy anya értse meg, nem csak úgy egyszerűen... hogy ez komoly.

Ez aztán az újság! Makszim, aki eddig korához képest nagyon nyugodt és értelmes gyereknek látszott, most micsoda fortéllyal állt elő!

- Komoly okod van rá? - Dmitrij érezte, hogy az ok komoly. Semmiségek miatt Makszim nem csinálna ilyet.

- Tudja - sóhajtott nagyot Makszim -, mamának az utóbbi időben egyre rosszabb lett a helyzete a munkahelyén. A tévében dolgozik, vezető szerkesztőként. És most valaki megvette a csatornájukat... van ott valami ellenőrző részvénycsomag, azok egyféleképpen gondolkoztak, most meg kiderült, hogy nem úgy kellett volna. Volt valami bírósági ügy is... Szóval már két hónapja nem kapnak fizetést, és azzal fenyegetőznek, hogy mindenkit elbocsátanak, azután szerződéssel alkalmazzák őket. De nem mindenkit, csak néhány embert... Úgy fest, a mamát nem.

- Igen, értem a helyzetet - bólogatott Dmitrij. - De hogy jön ez ide? Neked mi közöd az egészhez?

- Várja ki a végét! - figyelmeztette finoman Makszim. - Pénteken telefonált a mamának egy ismerőse a pityeri[28] tévétől. És munkát ajánlott neki ott, Pityerben. Új műsoruk indul Második pillantásra címmel. Úgy értve, hogy első pillantásra mindenki gondol valamit, de ha még egyszer odanéz... Szóval hívják őt oda műsorvezetőnek. És mindenféle perspektívát ígérnek...

- De hát ez nagyszerű!

- Kinek igen, kinek nem - rázta meg makacskodva borzas fejét Makszim. - Ez azt jelenti, hogy át kell költöznünk oda, Pityerbe. Eladni az itteni lakást és ott venni egyet, odaköltözni. Örökre. De én nem akarom. Nekem itt rengeteg barátom van, a régi iskolámból, és... - Elhallgatott, és úgy fintorgott, mint aki lüktető fogfájására figyel. - Nem akarok mindent itt hagyni. Itt itthon vagyok, az meg egy idegen város. Idegen emberek. Meg azt sem lehet tudni, hogy alakul ott a mama karrierje - tette hozzá a nagyon is felnőttes érvet. - Lehet, hogy ott is minden Összeomlik, de Moszkvába már nem tudnánk visszajönni... gondoljon csak bele, megint eladni a lakást... és itt venni, pedig itt sokkal drágább. És a mama itt is találhatna munkát. Csak egyszerűen nagyon megtetszett neki ez a „második pillantás". Ő olyan lelkesedős fajta...

Dmitrij alig tudta megállni mosoly nélkül. Ha azt állítaná, Makszim nem tipikus kamasz, nem mondana sokat.

- Figyelj - kezdte, és igyekezett kiszűrni hangjából a pedagógusi árnyalatokat -, megértelek. De miért gondolod, hogy egy ilyen húzással megváltoztathatod a helyzetet? Rendben, most elmész a nagymamádhoz. Ő egyébként tudja, hogy jössz?

- Nem - ismerte be Makszim. - Még mindig nem vezették be hozzájuk a telefont. A város szélén lakik egy faházban. Azt mondják, város, de valójában csak falucska.

- Hát igen - bólintott Dmitrij. - Vagyis amikor váratlanul beállítasz hozzá, megrémülhet, felizgathatja magát. Mégiscsak idős asszony, óvatosabbnak kellene lenned. Az anyósom például, amikor Szaskát a baleset érte, maga is ágynak esett. A szíve... Na jó, tegyük fel, nem történik semmi. Na de a mamád... ő egyébként tudja, hova készülsz?

- Hagytam neki egy levelet. Ma nagyon korán ment munkába. Neki a hétvége a legfőbb munkaidő.

- Na jó, hazamegy, elolvassa a leveledet - és mi lesz? Nyilván nagyon elkeseredik. Utánad indul, ez a napnál világosabb. De ettől vajon változtat a döntésén? Ez valószínűleg nem csak tőle függ, lehet, hogy tett is már valamilyen lépéseket...

- Ugyan miféle lépéseket? - vonta meg a vállát Makszim. - Még csak két nap telt el. Még nem késő meggondolni magát. Legalább megérti, mennyire komoly dolog ez nekem. Korábban sosem csináltam ilyet. Maga biztos azt mondja, hogy ez zsarolás. Lehet, hogy az. De ha nincs más megoldás? Tegnap egész este győzködtem. Szerintem azt gondolja, hogy még kicsi vagyok, hogy ez tipikus gyermeki reakció. Hogy néhány nap alatt megnyugszom, beletörődöm. De én nem nyugszom bele! Nem utazhatok el Moszkvából, értse meg! Megvan annak az oka! - jelentette ki.

A peronon senki nem figyelt rájuk. Különben is nagy volt a lárma. A szerelvény már megindult, elhagyta a pályaudvart, elmaradtak a peronok, a kitérő vágányok, a poggyászraktárak ezüstös hangárjai.

Dmitrij kitalálta, mi lehet az a kimondatlan ok. Tizennégy éves. Az első szerelem kora. És lehetetlen lenne meggyőzni a fiút, hogy mindez elmúlik, hogy tíz év múlva mosolyogva emlékszik majd mostani gyötrődésére. Csak lerombolná törékeny, sebezhető kapcsolatukat.

- Emberek, kérnek fagylaltot? - A szomszédos vagonból átpréselte magát egy hihetetlen méretű asszonyság a hasonlóan terjedelmes táskájával. - Van pálcikás, tölcséres, ostyás...

Dmitrij a pénztárcája után nyúlt.

- Köszönjük, ma nem olyan hangulatban vagyunk - előzte meg Makszim. - Bocsásson meg!

A jelek szerint az asszonyságnak egész kereskedelmi karrierje során még nem volt alkalma ilyet hallani. Főleg nem egy tizennégy éves taknyostól. Elképedve rázta meg festett hajboglyáját, és lendületesen befurakodott a vagonba. Dmitrij képtelen lett volna racionálisan megmagyarázni, hogy sikerülhetett neki ez a mutatvány. Lehet, hogy ő is Másféle?, mosolyodott el gondolatban.

- Nos, mit mondhatnék neked? - kezdte lassan Dmitrij.

- A maga módján mindkettőtöknek igaza van, neked is, a mamádnak is. Nincs itt semmiféle egyetlen igazság. Tehát keresni kell... valamilyen közös nevezőt.

- Ez nem egy tört - vetette ellen komoran Makszim.

- Itt csak két eset lehetséges, vagy elutazunk, vagy maradunk. És most kell dönteni, napokon belül. Mert azután már betöltik a helyét. Legalább egy hétig ki kell tartanom... - suttogta bizakodóan.

- Makszim, és arra nem gondoltál... Szóval kitartasz a magadé mellett, Moszkvában maradtok, a mamád enged az akaratodnak... De milyen lesz utána a kapcsolatotok? Bízhattok egymásban ugyanúgy, mint korábban? - Dmitrij nem akart erkölcsi prédikációt tartani, de tudta, hogy ezt el kell mondania. - Magad mondtad ki a zsarolás szót. De a zsarolás mindig mindkét félre kihat. És a zsaroló gyakran legalább úgy megszenvedi. Ennyire fontos maradnod? Még ilyen áron is?

- Ő is ezt mondta... - szipogott Makszim, - Szóról szóra.

- Ki az az ő?

- Tudja... - Makszim zavarba jött. - Van egy barátom. Ő is felnőtt, magánál is idősebb. Tegnap elmondtam neki mindent. Arra gondoltam, ő majd segít. Meggyőzi a mamát... vagy valahogy másképp. Ő erre azt mondta: ez az élet, nem tudsz rajta változtatni, gondoskodnod kell a mamádról, Pityer pedig nem vad mocsár, ott is lehet élni, ott is emberek vannak... Egyébként fölöslegesen beszélt

- mondta felnőttes keserűséggel a hangjában.

- És ki ez a felnőtt barát? - hümmögött Dmitrij. - A mamád ismerőse?

- Dehogy! - legyintett Makszim. - Az enyém. Na mindegy... Nincs értelme erről beszélni.

Az ajtó poros üvege felé fordult, amelyet három acélrúd védett. Dmitrij megértette, hogy annál többet, mint amit elmondott, nem lehet kihúzni a fiúból. És ha bele akarna kotorni a léikébe, őszinteséget követelve, csak elküldené valahova. Ahogyan tegnap elküldte titokzatos felnőtt barátját.

- Figyelj - Dmitrij úgy döntött, lemezt vált -, utaztál már egyedül a nagymamádhoz? Nem tévedsz ott el?

Makszim meg sem fordulva csak megrántotta a vállát

- a farmerdzseki háta meggyűrődött, majd újra kisimult.

- Biztos megtalálom. Korábban csak a mamával meg Szerjozsa bácsival, a bátyjával voltam ott. De fel van írva nekem a címe. Ha nem emlékszem rá, merre kell menni, majd megkérdezem valakitől.

Szóval így, füttyentett Dmitrij. Szép kis krimi.

- Jól tájékozódsz a városban? - kérdezte óvatosan.

Makszim érzékelhetően zavarba jött.

- Hát... úgy-ahogy. Nagyon figyelmetlen vagyok, egyfolytában elkalandoznak a gondolataim. Megesik, hogy belemerülök az olvasásba, és elszalasztom a megállót. A ma-ma csak ettől ez évtől enged el egyedül nagyobb távolságra. De itt nem téveszthetem el a megállót, az a végállomás.

Dmitrij csak rázta a fejét. Nem túl biztató kilátások rajzolódtak ki. Mint kiderült, a fiú még Moszkvában is nehezen tájékozódik, most meg Alekszandrovba készül, a csaknem ismeretlen városba. Nem jó helyen száll le, nem jó embert kérdez meg, nem jó emberrel akad össze...

Emlékezetében engedelmesen felmerült Ljuda Beljajeva képe, amint a mocskos, nyirkos pincében fekszik... Sápadt, vékony karját villanykábel fekete kígyója szorítja.

- Még egy kérdés - érintette meg Makszim vállát. - Nálad van a személyid? Megkaptad már?

- Mikor kaptam volna? - sóhajtott fel Makszim. - Csak a nyáron töltöttem be a tizennégyet, és kint voltam a nyaralóban, Szerjozsa bácsinál. A mama csak nemrég szedte össze a szükséges papírokat, és még nem mentem be a hivatalba. Miért?

- Azért - magyarázta Dmitrij szárazon -, mert megállíthat az első rendőrjárőr, és kérheti az igazolványodat. És ha nincs, bevihetnek az őrsre, hogy tisztázzák a személyazonosságodat. És ha éppen úgy akarják, ez elég sokáig eltarthat. Volt már ilyen esettel dolgom, amikor még az állami iskolában dolgoztam. Hidd el nekem, nagyon kellemetlen kaland!

- Ki állítana meg engem? - ellenkezett bágyadtan Makszim. - Kinek kellek én? Talán úgy nézek ki, mint egy bűnöző?

Dmitrij nem is válaszolt. A helyzet világos volt.

Nem engedheti el a fiút egyedül. Biztosan történne valami szörnyűség. Hiszen annyira felkészületlen az élet durva prózaiságával szemben... főleg ilyen feszült állapotban. Nem kell ahhoz Másfélének lennie, hogy megérezze a fiú fölött gyülekező veszedelmet. A színtelen, nyúlós kis felhőt a feje fölött. Amely kész a legváratlanabb pillanatban villámként lesújtani valamilyen bajjal.

Megvonta a vállát, igyekezve elhessenteni a látomást. Már megint? Megint kezdődnek azok a „másféle" mókák? Mint akkor, Ljudával?

Dmitrij hangtalanul elmormolt egy imát, de a felhőcske nem tűnt el. És egyszerűen sikerült meggyőződnie arról, hogy ugyanúgy hat rá az ima, mint az elektromosságra. Vagyis sehogy.

- Figyelj, fiam! Nagyon sietsz Alekszandrovba?

- Nem is tudom... - csodálkozott Makszim. - Csak az a fontos, hogy otthon éljem a nagymamát, mielőtt kimegy a piacra vagy valahova máshova. Miért?

- Támadt egy ötletem - kezdte Dmitrij ihletetten. - Mi lenne, ha velem jönnél a Lavrába? Biztos nem voltál még ott. És hidd el, hogy nagyon érdekes hely! Nem csak a hívőknek. A régi építészet, a népi kézművesség múzeuma. Körbejárjuk. Azután, ha még mindig Alekszandrovba akarsz menni, elkísérlek. Ráérek, a feleségem bent van a kórházban Szaskánál, nincs otthon senki.

Makszim elgondolkodott. Érezhető volt, hogy egy kicsit fél egyedül kiutazni Alekszandrovba. Na meg talán szomorú dolog is.

- Na jó - mondta rövid hallgatás után. - De nem leszek a terhére?

- Egyáltalán nem! - mondta Dmitrij teljesen őszintén.

15.

MIUTÁN ELHAGYTÁK Puskint, már kevesebben maradtak a vonaton. Eltűnt a zsúfoltság, a tömeg, még szabad ülőhely is akadt.

Dmitrij és Makszim minden sajnálkozás nélkül elhagyta a telefüstölt folyosót, és egymással szemben leültek. Mellettük egy idős bácsika utazott melankolikus képű juhászkutyájával, amely bánatosan elterült a padlón. Egy testes nagymama az öt év körüli unokájával óvakodva pislogott az állatra, holott azon szájkosár volt, és a jelek szerint amúgy is közömbös volt az egész világ iránt. A jószág talán a maga kutyanirvánájában volt, vagy felfogva a létezés illuzórikus voltát, halálosan belefáradt az életbe.

Makszim, mihelyt módja nyílt rá, elővett a hátizsákjából egy vaskos, fényes, tarka fedelű könyvet, és belemélyedt az olvasásba.

Dmitrij nem tudta, mivel foglalja el magát. Természetesen próbált imádkozni, de ez nem tartott sokáig. Figyelme elkalandozott, az ima elsikkadt az egymásra torlódó gondolatok között.

Vajon hogy van most Szaska? Ugye nincs rosszul? Az anyja persze ott van mellette... de akkor is most van először kórházban a gyerek. Vagyis egyszer már volt bent néhány napig, de akkor még másfél éves sem volt, nem is emlékszik semmire. Most meg... A csöveket meg vezetékeket már leszedték róla, nincs szükség rájuk, és holnap átviszik az intenzívről a közös kórterembe. Megengedik-e majd, hogy Ánya ott is mellette üljön? Aligha.

Na, és ott van az anyósa is. Dmitrij már elmondta neki, hogy a krízis elmúlt, hogy az unokája néhány hét alatt meggyógyul. De az idős asszony még mindig infarktus közeli állapotban volt,

Dmitrij őszintén örült annak, hogy az ő szülei, akik már csaknem egy éve Zvenyigorod mellett laktak lerobbant nyaralójukban, nem tudnak semmit. Ánya talán nem tudta elérni őket a mobilon, de az is lehet, hogy nem akarta idő előtt nyugtalanítani az öregeket. Most már persze el lehet mondani nekik - de ezt a nem túl örömteli feladatot másnapra halasztotta.

Holnap megy dolgozni... Jaj, mit kap majd Marina Pavlovnától! És igaza is lesz az igazgatónőnek. Egyébként ma fel is kell készülnie az órákra... persze ha lesz rá idő. Ha nem kell Makszimmal kimennie Alekszandrovba, ahol nem tudni, mi vár rájuk. Hiszen a láthatatlan felhőcske nem tűnt el. Gyűrűkben kering a sötétszőke, borzas fej körül, várja a maga pillanatát.

- Ezúttal mit olvasol? - kérdezte Dmitrij, amikor Makszim egy pillanatra felnézett. - Megint parafenomének?

- Nem, azt már kiolvastam. Ez most fantasztikus. Arról szól, hogy egy kisfiú a mi világunkból átkerül egy párhuzamos univerzumba. Ahol középkori viszonyok vannak, meg mindenféle mágia... Kicsit fárasztó, de elég jó...

Dmitrij gondolatban felnyögött. Elege van már a mágiából! Mindenütt ott van, nem menekülhet előle. Uram, mikor takarítod már el ezt a ragályt az orosz földről? Maga is tudta, hogy soha. Abban a világban, amelyben vannak okkultizmussal foglalkozó Másfélék, virágozni fog ez a mocsok. Hasonló a hasonlóhoz vonzódik...

Másrészt viszont miért? Hiszen Anton azt mondta, a Másfélék egyáltalán nem akarják felfedni magukat. Ellenkezőleg - rejtőzködnek. Tisztában vannak azzal, micsoda sokkot váltana ki, ha az emberek megtudnák és elhinnék. Nagyon valószínű, hogy kiirtaná őket az emberiség, amely rögtön egyesülne a közös ellenséggel szemben. Az Idegenekkel szemben. Vagyis a Másfélékkel szemben. És semmiféle mágia nem mentené meg őket. Hiszen az olyanok is, mint ő maga, segítenének az üldözésükben - a renegátok, akik valamilyen kínos félreértés folyamán lettek egyszer csak Másfélék. Eszébe jutott valamelyik amerikai szerző fantasztikus regénye. Talán Bradbury? Vagy Simák? Igen, Clifford D. Simak: Ha megáll az idő. Abban volt, hogy parafenoménekre, lényegében Másfélékre vadászik a feldühödött tömeg. Amelyet értelemszerűen ugyanazok a parafenomének-telepaták irányítanak.

Na, és ha a valóságban is megtörténik? Ha itt, Oroszföldön gyulladnak máglyák? Ha a villanyoszlopokon akasztottak holtteste lóg majd? Nem, aligha ilyen kisipari módszerekkel történik majd.., hiszen a titkosszolgálatok nagy tapasztalattal rendelkeznek... Na, és ő maga, Dmitrij Oszokin? Beáll a sorba? Feladja Antont, Lénát és főleg azt a veszett farkas Borisz Ignatyjevicset? Hiszen sokan - legalábbis például Ivan - azt mondják, hogy ez éppenséggel keresztényi kötelessége és keresztje. Hogy fehér kesztyűben semmit nem lehet csinálni, hogy a tojást fel kell törni... A régi nóta—

Durva módon szakították félbe képzelgését. A helyiérdekű megrándult, egész soktonnás tömege megrázkódott, és megállt. Vadul fékezett - táskák hullottak, valaki a vagon végében röviden, de igen energikusan nyilvánított véleményt.

Hol vannak? Kalisztovót mintha már elhagyták volna, de Radonyezsig még nem értek el. Mi történt? Gyorsvonatnak kell utat adniuk?

Makszim zavartalanul olvasott tovább. Körülöttük az embertömeg mozgolódott, tárgyalni kezdett, idegeskedett, hipotéziseket állított fel. Az unoka szeszélyesen faggatta a nagymamát, mikor érnek már oda. A nagymama egy műanyag zacskóból előhalászott cukorkával vesztegette meg.

Furcsa volt, hogy semmit nem jelentenek be a hangosbeszélőn. Mióta állnak már? Dmitrij az órájára nézett. Ohó, már tíz perce vesztegelnek. Megnyugtathatnák az embereket.

Az emberek lassan, de biztosan nyugtalankodni kezdtek. Tíz perc... tizenöt... Egy csinos szőke lány követelte, hogy nyissák ki az ablakot, ez kész gőzfürdő, nem vasúti kocsi. Egy ráncos öregapó elszántan tiltakozott - mindjárt esik, jön a zuhé. És különben is huzat van. A leányzó nem maradt adósa, kipakolt mindent, amit magáról az apóról gondolt, dicső harci múltjáról, a rokonairól és egész mikrofaunájáról. A leányzónak gazdag szókincse volt.

Egy zömök atyafi azt üvöltötte, hogy mindez semmi, de ha lekési a buszt, az már nem semmi. Tömegek támogatták az atyafit - sokaknak kellett a helyiérdekűtől még a buszhoz rohanniuk, azután meg még jó darabig kutyagolniuk. A busz pedig nem fogja bevárni az eltévelyedett helyiérdekűt.

Ezután áttértek a vonatjegyek árára, a Közlekedési Minisztérium tolvajlásaira és általában véve az oligarchákra. Hosszasan, hozzáértéssel és nagy élvezettel nyilvánítottak róluk véleményt...

Majd végigfutott a szerelvényen a hír, egyetlen másodperc alatt cáfolhatatlan igazságnak nyilvánítva. Nincs áram a vezetékben. Valamilyen baleset történt. És nem tudni, mikor. Hogy egyáltalán lesz-e. És egészében véve szar a helyzet.

Eltelt még valamennyi idő, és valami zaj hallatszott. Előbb mindenki reménykedett, hogy jobbra fordul a helyzet, de csak annyi történt, hogy kinyitották a kocsik ajtaját. A vasutasok nyilván ráébredtek végre, hogy az utasok már nem sokáig bírják. Rá akarnak gyújtani, na meg a bokrok közé menni. Nem tudni, mikor lesz áram.

- Most mit csináljunk? - rázta fel a könyvébe merült Makszimot Dmitrij. A fiú nyugalmában legfeljebb a közömbös juhászkutya osztozott.

- Mi történt? - érdeklődött a fiú kibújva könyvéből. Ezzel a kérdéssel teljesen elképesztette a kutya gazdáját is, a nagymamát is, de főleg az unokát.

- Állunk - közölte Dmitrij. - Nincs áram. És a jelekből ítélve még jó sokáig állni fogunk. Gyere, legalább szálljunk le addig, szívjunk egy kis oxigént! Mellesleg nem kell közelebbről megismerkedned a természettel?

...Egész szerencsés helyen álltak meg. Lehettek volna például hídon vagy egy meredek töltésen is. Itt viszont a sín mindkét oldalán sötét fenyves húzódott. Dmitrij tudta, hogy az erdő itt nem mély, legalábbis a jobb oldalon. Üdülőfalvak vannak arra, mezők és a jaroszlavli országút.

Az országút! Ez jó ötlet. Milyen messze lehet? Talán három-négy kilométer. És menetrendszerű buszok járnak rajta.

- Nos, mit gondolsz, te fényes sarjadék - kezdte Dmitrij, de nyelve csaknem elbotlott a „fényes" jelzőn -, ne tegyünk egy kis sétát? Itt legalább egy fél napot vesztegelhetünk, viszont jobbra ott van az országút. Autóbuszok, iránytaxik. Sokkal gyorsabban elérhetünk Szergijev Poszadba, mint ha itt várjuk a sült galambot.

Makszim fölnézett, elgondolkodva bámulta az alacsony égboltot. A felhők baljósabbak már nem is lehettek volna. Pillanatokon belül megnyílhatnak az ég csatornái...

- Van ernyőd? - kérdezte gondterhelten Dmitrij.

- Nincs... Tudja, valahogy eszembe sem jutott.

- Jól van, semmi baj. Nekem van, és jó nagy. Úgy hívják, családi ernyő. Ketten is alá férünk. De az is lehet, hogy elkerül minket. - Dmitrij kétkedve nézte az ólomszínű fellegeket, amelyek feltartóztathatatlanul hömpölyögtek észak felől. - Elindulunk?

- Hát persze - egyezett bele Makszim. - Nézze, nem csak mi vagyunk ilyen okosak!

És úgy is volt. A tájékoztatás hiányától felbőszült utasok egy része sorra tűnt el a fák között. A többiek - a túlnyomó többség - jobbnak látták megadóan várni az áramszolgáltatás kegyelmére.

- Akkor induljunk szaporán! Remélem, nem lappanganak szörnyetegek ebben az erdőcskében - tréfálkozott Dmitrij.

- Hát persze hogy nem - válaszolt hasonló hangnemben Makszim. - Elvégre nem éjszaka van. És telihold sincs.

16.

NEM JUTOTTAK MESSZIRE. Alig találtak rá a megfelelő irányba vivő ösvényre, amikor megdördült az ég. És megint, és megint. Mintha valaki azzal szórakozna teljes odaadással, hogy nagykalapáccsal zúzzon szét üvegpalackokat.

És leszakadt az ég. Nem apró szemű őszi eső szemerkélt, hanem igazi trópusi felhőszakadás zúdult le. Csak hideg is volt, nem úgy, mint délen. Süvített a szél, tépte a fenyők koronáját, komolyan azzal fenyegetve, hogy tövestől tépi ki őket. Körös-körül mindent - a fenyőtűvel borított ösvényt, kétoldalt a málnabokrokat, a fenyők királyságába betolakodott nyírfák lombját - egyetlen szempillantás alatt elárasztott az özönvíz. A levegőt nem esőcseppek, hanem, akár a zuhany alatt, egybefüggő vízsugarak szelték át.

Néhány másodpercbe telt előkapni a táskájából és kinyitni az ernyőt. De ez a néhány másodperc is elég volt ahhoz, hogy mindketten bőrig ázzanak.

- Ez nem semmi! - füttyentett Dmitrij teljesen megfeledkezve a pedagógia előírta szókincsről. - Mi van, egyben vagy?

- Aha - válaszolta Makszim hideglelősen összehúzva vállát. - Csak attól félek, elázik a könyv a hátizsákomban...

- Gyorsan ide! - húzta magához Dmitrij az ernyő alá. - A könyvednek aligha esik baja, a hátizsákod anyaga vízhatlan. De te magad... Na gyerünk, barátocskám...

De nem sikerült továbbjutniuk. Az ég hirtelen elsötétült, pedig már úgy tűnt, sötétebb nem is lehetne. Fülükben visszhangzott az újabb mennydörgés, szemüket kápráztatva közvetlenül előttük lecsapott egy rózsás-fehér villám. És Dmitrij elszalasztotta a pillanatot, amikor az egész megkezdődött.

Néhány másodperc múlva viszont fölfedezte, hogy képtelen elmozdulni a helyéről. Mintha üvegfalú akváriumba zárták volna. Az eső könnyedén áthatolt ezen a láthatatlan üvegen, de Dmitrij képtelen volt akár egyetlen lépést is tenni, bárhogy igyekezett is.

Nem tehetett mást, mint cselekvésképtelenül figyelni, mi történik körülötte.

Nem történt semmi jó. Hárman zárták el útjukat. Ketten közülük erősen tartották könyökénél fogva a rúgkapáló Makszimot.

Dmitrijnek nagyon nem tetszett az a párocska. Magasak voltak, bőrük szürkésbarna, arcuk rendkívül sápadt. Nagyjából huszonvalahány évesnek látszottak, de a szemük... A szemük öreg volt. Fekete lyukak, amelyek, úgy tűnt, nem kifelé, hanem befelé, az élet fonákjára néznek.

A harmadik egyszerűbb külsejű volt. Koros, csontos egyén, ázott (bár ez nem csoda) pulóverben és kék kötött sapkában, amely sehogyan sem volt helyénvaló akkor és ott.

- Semmi értelme, Gyima - mondta rekedt hangon az ismeretlen. - Azt mondom, semmi értelme próbálkoznod. Ezt úgy hívják, a „feltartóztatás fala". Jó kis igézet, még a kategórián felüli mágusok közül sem mindenki boldogul vele. Te meg aztán végképp nem. Ezért aztán ne is pocsékold az erődet, inkább figyelj rám! Te se ficánkolj, fiatalember! - fordult Makszimhoz. - Megértheted, hiába.

Makszim a jelek szerint próbált kiáltani valamit, de nem sikerült neki. Nyilván ez is mágia volt.

- Maga kicsoda? - Dmitrijnek a saját hangja olyannak tűnt, mint valami ócska felmosórongy.

- Egyszerű a nevem, úgy hívnak, Zavulon - hajolt meg könnyedén az ismeretlen. - A moszkvai Nappali Őrség feje vagyok. Beszélgessünk egy kicsit! Csöndes, nyugodt körülmények között.

- Akkor legalább az esőt kapcsolja ki! - mormolta Dmitrij. - Nem igazán kelt komfortérzetet.

- Minek nézel? Talán én vagyok a meteorológiai intézet? - legyintett Zavulon. - Kibírod.

Dmitrij fölemelte a kezét, keresztet vetett. Sikerült! A láthatatlan falak nem engedték, hogy elmozduljon helyéről, de az „akvárium'' belsejében volt valamilyen mozgásszabadsága.

Természetesen sem Zavulon, sem különös kísérői nem tűntek el. A lázas sietséggel elmormolt imák sem segítettek. Sem a Szűzanyához, sem az őrangyalhoz, sem a Szent Kereszthez intézettek. Lelke mélyén erre is számított. Ha nem hat a Fénypártiakra, hogyan hathatna a Setétékre? Hiszen még azt az alakváltó hiénát sem riasztotta el az imája. Ideje lenne már megszoknia.

De Dmnitrij azzal is tisztában volt, ennek ellenére imádkoznia kell. Még ha ennek nincs is nyilvánvaló hatása, még ha a Másfélék ereje olyan is, mint a mágnesesség vagy a gravitáció - az Úr ereje meghaladja minden teremtményéét.

- Már megint a régi trükkök? - bólogatott Zavulon együtt érzően. - Pszichoterápiára van szükséged. Az talán segítene. Megnyugodnál, és nekem most nyugodt állapotodban van rád szükségem. Hogy működjön az agyad.

- Mit akar? - kérdezte Dmitrij, már sejtve a választ.

- Azt akarom, hogy ne legyél. - Zavulon szűkszavú és tárgyszerű volt. - Kártékony vagy. Fölösleges lap vagy a pakliban, és mindenkit zavarsz. Ügy vélem, moszkvai opponensem végül is szintén csak örülni fog. Szereti, ha a piszkos munkát elvégzik helyette. Értsd meg, Gyi-ma - hangja kissé lágyabb lett felborítod a kialakult egyensúlyt! Kiszámíthatatlan vagy, a tetteid is, az erőd is. Megnyomorítottad két munkatársamat, az egyiket még sajnálom is. Perspektivikus srác volt... De mindez semmiség ahhoz képest, ami várható. Figyeltelek. És reménykedtem, hogy legalább a hited arra készet, hogy megülj csöndben a vackodon. Hiszen megmondták neked a pártfogóid - felejtsd el a képességeidet, élj, ahogy mindenki más! De hiába beszéltek neked. És az a legszomorúbb, hogy ez az egész nem is tőled függ. Képtelen vagy irányítani a mágiát, ugyanúgy, ahogy az emésztőrendszeredet se tudod uralni. Vagyis semmi értelme győzködni téged. Nos, mi marad ezután?

- Természetesen csak az, hogy lehúzni a vécén - dünnyögte Dmitrij. Nem is félt, inkább csak unta az egészet. - Ez felel meg teljes mértékben a maguk elveinek. Ezért van ez az özönvíz is, igaz?

- Hiszen ha ilyen egyszerű lenne... - sóhajtott fel Zavulon kedveskedve, bizalomkeltően. - Csakhogy ez egyáltaIán nem egyszerű. Még néhány nappal ezelőtt sikerülhetett volna. Bár hatalmas botrány kerekedett volna a dologból, a Fénypártiak torkuk szakadtából ordítottak volna, az Inkvizíció pedig szintén ringbe száll. Nagyon sokba került volna nekünk. Talán még felső szintű mágusaink közül is elvesztettünk volna valakit, bár Moszkvában kevesebben vannak, mint ahány ujj van egy kezemen. De a tegnapi után... Mialatt beszélgettél a mindenkinél kedvesebb Borisz Ignatyjeviccsel, ő bekapcsolta a védelmedet. A mágikus védelmedet. Felhasználva titkos fegyvertára lehetőségeit. Van eszközöm, amivel leküzdhetném, de alkalmazása, nagyon nem kifizetődő... egy ilyen lék befoltozására legalább kétszáz év kellene. Ennyi időnk nincs.

Dmitrij alig tudta visszatartani a kitörni kész káromkodást. Hát ez a Borisz Ignatyjevics! Hát ennyit ér a szövege - hogy úgymond tiszteletben tartja a szabadságot, hogy úgymond hozzájárulása nélkül semmiképp! Mégiscsak befonta őt boszorkányos pókhálójával! Vajon mit mond még Zavulon? És ha olyan aljasságot készít elő, amihez képest a közönséges golyó vagy kés általi halál maga az isteni kegyelem?

Dmitrij semmit nem látott tisztán, mintha vízbe nézett volna. Vagy a körülményeknek megfelelően, inkább vízen keresztül.

- Ezért máshogy csináljuk - magyarázta Zavulon kis szünet után. - Magadtól mész el. Önként. A védelem csak a külső erőszaktól véd meg. Meg kell semmisülnöd, Gyima. Mindörökre lemerülnöd a Homályba. Ez egyáltalán nem bonyolult. A Homály magába szív, a Homályban veszélyes túl sokáig tartózkodni. Különösen akkor, ha a mélyebb rétegekbe merülsz le. Könnyű megcsinálni. Megkeresed az árnyékodat, és belemerülsz. És így tovább, ahányszor sikerül. Aztán egyszer csak kiderül, hogy már nem tudsz visszatérni. De már nem is lenne minek visszatérnie. A Homály felemészt.

Dmitrijnek hirtelen jókedve támadt.

- Figyeljen, Zavulon, az apai nevét nem tudom. - Nehezen állta meg mosoly nélkül. - Mi van, öngyilkosságot ajánl nekem? Nekem, a pravoszláv kereszténynek? Hogy elkövessem a legsúlyosabb, legmegbocsáthatatlanabb bűnt? Önként vessem bele magam a pokolba? Észnél van?

- Észnél, észnél - bólogatott Zavulon. - Tudod, van itt még egy körülmény. Ez itt.

Hosszú, medvekaromra emlékeztető ujja Makszimra mutatott.

- Ez a „fényes sarjadék", ahogy nemrégiben fogalmaztál. ő lesz a kulcs, amellyel felnyitjuk a záradat.

- Megöli? - érdeklődött kimérten Dmitrij.

- Rosszabb - élénkült fel Zavulon. Mintha várta volna ezt a kérdést. - Látod, kik fogják? Miféle fiatalemberek? Nem találod ki? Ó, nagyon sok mindent nem tudsz még... még az aurát sem látod. Vámpírok, Gyima. Ráadásul felső szintűek. És ha nem jutunk veled megállapodásra, megharapják, ahol kell. A fiú persze meghal... de néhány nap múlva feltámad. Szintén vámpírként. És örökké élni fog... persze hacsak valamelyik fényes barátod át nem veri egy nyárfa karóval. De ne gondoljunk a legrosszabbra! A fiúra mindenképpen szórakoztató élet vár... vagy pontosabban fogalmazva: „nem élet". Megérzi, mi az az éhség... a vámpír csillapíthatatlan, lénye legbelsejéből feltörő éhsége. Eleinte talán beéri a donorvérrel... de előbb-utóbb... és én gondoskodom róla, hogy ez előbb legyen, megkóstolja az embervért. A Fénypártiak nem fognak közbelépni, kénytelenek beletörődni ebbe. Csak akadékoskodni tudnak, kvótákat meg licenceket megállapítva. De évente két-három emberre garantáltan engedélyt kap majd a fiú. Mindezt a törvény szerint, a Megállapodásnak megfelelően. És hogy kire esik a választás, senki nem tudhatja előre. Gondolkozzunk, Gyima... Mi van, ha egy bizonyos Szasa Oszokin nevű kisfiú lesz az? Vagy az anyja? Csábítóan hangzik?

Dmitrij összeszedve minden erejét, dühét, előrerontott. Nem volt semmi értelme. Ezzel az erővel fejjel mehetett volna neki a téglafalnak.

- Disznó! Hogy te micsoda disznó vagy! - hörögte.

- Egyszerűen csak racionálisan szemlélem a dolgokat - mosolygott Zavulon zavartalanul. - Nem fogom azt hazudni, hogy fáj nekem, és szégyellem, hogy megkínozlak, bár különösebb gyönyörűségemet sem lelem a dologban. Mélységes közönnyel szemléllek. De ez teszi lehetővé megtalálnom a leghatékonyabb megoldást.

- Gondolj a lelkedre! - kiáltotta Dmitrij csak azért, hogy ne hallgasson. - Hiszen mindenképpen a pokol vár rád, a gyehenna! Ötven év múlva vagy száz év múlva, mindegy!

Zavulon harsányan felnevetett. Fiatalosan, gyöngyözve... mint valami ifjú debil, aki meglátott egy meztelen, holtrészeg nőt.

- Erről nekem egészen más a véleményem. Másféle...

- magyarázta, miután kikacagta magát. - Egyébként, ha már a teológiánál tartunk... Próbáld meg tisztán pravoszláv szemszögből szemlélni a dolgokat! Itt van ez a kedves fiú. Halhatatlan lelke van, igaz? Egyelőre van. Ha vámpírrá változik, elveszíti, ezt magad is megértheted. De ha életben marad... Igaz, egyelőre nincs megkeresztelve, de van rá esélye. Nos, Gyima? Komoly esélye, hogy végül eljut a hithez. Hála neked. A hőstettednek. Éppen ezt a hőstettet kínálom neked. Hogy is mondja az írás? „Nincsen senkiben nagyobb szeretet annál, mintha valaki életét adja az ő barátaiért."[29] Látod, én is olvasok fantasztikusokat... Úgyhogy nyugtasd meg nyugtalankodó lelkiismeretedet, és lépj be a Homályba! Isten veled!

Megint elnevette magát, ugyanazzal a kisgyerekes nevetéssel. Túljátssza a dolgot, értette meg hirtelen Dmitrij. De mit akar? Hogy undorodjam tőle? Hiszen már így is torkig vagyok az undorral. Ki akarja provokálni, hogy megtámadjam? De hiszen ezen az erőketrecen nem lehet áttörni.

Nem maradt ideje találgatni. Zavulon nem blöfföl - efelől Dmitrijnek semmi kétsége sem volt. Azok ketten már most is reszketnek a türelmetlenségtől. És most mi legyen? Merüljön le a Homályba, keresse meg a lángoló kardot? Küzdjön?

- Verekedni akarsz? - bólogatott megértően Zavulon. - Hagyd ezt, nincs értelme. A fiút előbb megharapják, mielőtt lemerülnél a Homályba. Felső szintű vámpírok, villámgyorsak a reflexeik.

- Mi a garancia? - kérdezte Dmitrij kiszáradt torokkal.

- Mi a garancia, hogy elengedik Makszimot, ha én... ha megteszem?

- Kedvesem - mondta Zavulon nyomatékkal -, el tudod képzelni, milyen kellemetlenségeink lennének bármilyen esetben a fiú miatt? Ezek a legények - intett fejével a vámpírok felé - sokkal fontosabbak nekem, mint ez a te taknyosod. Az Inkvizíció bírósága viszont gondolkodás nélkül megsemmisítésre ítélné őket. Nagyon nem szeretném elveszteni őket.

- Ilyen odaadóak lennének? - Dmitrij egyszerűen húzta az időt. Túlságosan iszonytató volt a közelgő pillanat. - Készek meghalni magáért?

- Ugyan már! - nevette el magát Zavulon. - Biztonságban hiszik magukat. Azt gondolják, az Éjszakai Őrség kiadta a licencet a fiúra. És ne húzd az időt! Elvégre megeshet, hogy a srácok nem bírják tovább... már nincsenek maguknál. Úgyhogy rajta!

- És ha megtagadom? - pislogott Dmitrij. - Nem csinálom, és kész? Akkor minek változtatná vámpírrá a fiút? Ez nem lenne ésszerű.

- Nagyon is ésszerű. - Zavulon levette sapkáját, az eső most vidáman dobolt koponyája napbarnított bőrén. - Mindenképpen megteszed, legfeljebb egy kicsit később. Magad is belátod... Ezért ne játszd a hülyét! Nincs más választásod, Gyima. Hiszen Fénypárti vagy. Ne kapkodd a fejed, hallgasd meg, amit mondok! Fénypárti vagy. És ti, Fénypártiak mindannyian az elveitek meghatározta ösvényen haladtok, egy lépés jobbra vagy balra a szemetekben már szökésnek számít. Ebből a szempontból pokolian kiszámíthatóak vagytok. Te semmilyen körülmények közt nem fogod feláldozni a fiút. Ne feledd, nemcsak az életéről van szó, hanem a halhatatlan lelkéről is! Elvégre te ebben hiszel, igaz? Vagyis a hited foglya vagy. Nincs hova menekülnöd. Nézz ide! - Köpenye zsebéből előhúzott valamit, ami egy kis homokórának bizonyult. - Két perc. Amikor lefolyt a homok, parancsot adok a fiúknak. Ennyi, kezdjük a számolást!

Megfordította, és a tenyerére tette a homokórát. A vöröses homokszemek fürge sugárban megindultak lefelé.

És most mit tegyen? Késő fűhöz-fához kapkodni, ahogyan Ljoska Szerebrjakov mondaná. Persze ha nem ment el végleg az esze. Az idő, az idő! Mit lehet csinálni két perc alatt? Imádkozni? Hát korábban mit tett? Uram, hát segíts valahogy! Súgd meg, mit tegyek!

Az a legszörnyűbb, hogy Zavulonnak igaza volt. Kívülről nézve ez nem öngyilkosságnak látszana, hanem hőstettnek. „Hogyha válald életét adja az ő barátaiért"... Csakhogy van itt egy makacs „de". Zavulon maga idézte neki ezeket a szavakat. Kit kell követnie? Krisztust vagy Zavulont? „És mi egyezsége Krisztusnak Béliállal?"[30] Itt pedig egyezség van? Ha ellenséged ugyanazt akarja, mint a barátod, cinkelt lapokkal játszik. Vagyis nem szabad megtenni. Vagy lehet, hogy Zavulon éppen erre számít - hogy Dmitrij az iránta érzett gyűlölet miatt nem teszi meg? Nem lehet véletlen, hogy olyan fennhéjázóan beszélt, lehetett volna kedvesebb, intelligensebb is.

Egyre kevesebb homok maradt fent. Még néhány másodperc, és lehullik mind. És akkor a kettő közül az egyik belemélyeszti a fogát Makszim nyakába. Kiszívja a fiú vérét, és beleengedi a maga mérgét. A mérget, amely megöli a lelket. Nem lesz többé az okos, jó és néha mulatságos fiú. A helyén megjelenik egy másik lény... Másféle... az ő külsejével. És mindebben nem Zavulon lesz a bűnös. Az csak következmény. A bűnös éppenséggel ő, Dmitrij lesz. Ő volt az, aki sajnálta a saját lelkét, és elpusztított egy másikat. Megrémült - és félelmét könyvből vett szavakkal álcázta. Hülyeségében magával rántotta a fiút is.

Hiszen Borisz Ignatyjevics figyelmezette a veszélyre. Figyelmeztette, hogy a Setétek vadásznak rá. Igaz, titkon védelmet rakott rá. De erről Dmitrij nem tudott. És magával hurcolta a gyereket - a fegyvercsövek elé. A tűzbe... A pokolba... Idióta, barom, egoista állat! Nagy pedagógusnak képzelte magát! Hát persze! Lelke mélyén azt a gondolatot dédelgette, hogy a Lavra áldásos hatással lesz Makszimra. Vagyis közelebb viszi a hithez. És ha ez megtörténik, ha leszáll a fiúra a kegyelem - akkor ez az ő érdeme is lesz. Mint valami misszionárius... A bölcs nevelő! Öntelt állat - ez ő, ha őszintén beszélünk. Nem Krisztust akarta szolgálni, hanem érdemeket szerezni. Aki szolgál, nem önmagára gondol. Ő pedig... hiszen mindig csak magával törődött. Valójában miért ódzkodott a Fénypártiaktól? Attól félt, hógy elárulja Krisztust? Nem, attól félt, hogy árulónak fog látszani. A saját szemében... vagy a másokéban... Akkor miben különbözik a Setétektől? Azok csak primitívebbek... na, és nem titkolják egocentrizmusukat. Ő viszont titkolja, fénylő szavak mögé barikádozza el magát. Ebből a szempontból valóságos Fénypárti.

Felsóhajtott, lesütötte a szemét. Rögtön megtalálta az árnyékát! Könnyű volt, hajlékony, engedelmességre kész. Nos, hát akkor ennyi. Sajnálja Anyát. És Szaskát... Legalább az igazat nem fogják megtudni. Nyomtalanul eltűnt... talán nem tűnnek el nyomtalanul emberek? És csak ritkán találják meg bomló holttestüket. De ez most más eset. ő utána nem fog leszállni a rendőrség a Homályba.

Ráomlott a már megszokott szürkeség. Itt nem esett az eső, nem dörgött az ég. Itt a fák is egészen mások voltak. Száraz, torz ágaik olyanok voltak, mint holtak karjai. Göcsörtös gyökereik, mint a csápok.

Ott volt Makszim is a vámpírokkal. Ezek a Homályban átalakultak. Nagyobbak lettek, pofájukból hegyes agyarak meredeztek, ujjaikon horgászhoroghoz hasonló, görbe karmok nőttek.

Zavulon valami miatt nem volt ott. Csak valahonnan távolról hallatszott a hangja:

- Mélyebbre, Gyima! Ne totojázz! Keresd meg az árnyékodat, és irány a második réteg!

Uram, mondta halkan Dmitrij. Nem hallotta a hangját, de ezt észre sem vette. Uram! Te látod, hogyan történt ez. Nem áldozhattam fel a fiút. Én ilyen vagyok. Bocsáss meg nekem, ha tudsz! Fogadj magadhoz! Engem, aki nyomorult, gyáva, Önző vagyok. Igen, ez vagyok én. De nem csak ez. Más is van bennem... van bennem fény. Bennem van a Te képed. Áldozáskor magamhoz vettem a Te testedet és véredet - és Te bennem voltál. Most már talán semmi nem köt össze minket? Talán nincs bennem igaz szeretet irántad? Talán egész életemben hazudtam, Neked is, és magamnak is? Most már magam sem tudom. De Te tudod. Te mindig tudtad. Te raktad rám ezt a terhet... a Másféle terhét. Miért? Bocsáss meg, nem voltam képes megérteni, nem voltam képes hordozni. Ezért vagyok itt, és most megyek tovább, majd megint tovább... amíg végül semmi nem marad belőlem. Ha nem kerülhetem ezt el, nos, elfogadom a sorsomat. Nyilván rászolgáltam. De a fiút, a fiút mentsd meg, jó? Nem hiszek ennek a mocsoknak, a démon az démon. Nem hiszem, hogy elengedik Makszimot És nem tehetek semmit, még oda sem mehetek hozzá, hogy elbúcsúzzam tőle. Még itt, a Homályban is itt meredeznek ezek az ördögi falak. Ezért csak Benned reménykedem - vezesd ki őt innen, szabadítsd ki a gonosznak hálójából... Én pedig... Valószínűleg én már nem mondok Neked semmit... nem lesz, aki beszélhetne. De amíg tudok, beszélek. Szeretni akartalak. Azt hittem, szeretlek. Hogy sikerült-e, nem tudom.

Hát vége. Több szó nem maradt, és Dmitrij lesütötte a szemét. Hol van az árnyéka? Itt, ebben a szürke derengésben, ahol a fény és a sötétség összeolvad, létezik-e egyáltalán árnyék? Kiderült, hogy igen. Nem olyan, mint a normális világban, inkább alig érzékelhető, elmosódott körvonalú, de azért megtalálta a lába előtt, a száraz porban.

Itt az idő? Búcsúpillantást vetett Makszimra, akit még mindig keményen markoltak a vámpírok karmos mancsai. Azok a karmok biztosan átszúrták már a farmerszövetet, a bordákig értek, behatoltak a bőr alá... Mennyire fájhat most neki!

Dmitrijt magát is elöntötte a fájdalom. A szíve vergődött. Mintha egy láthatatlan tenyér szorítaná, megpróbálna valamit kinyomni belőle. Vagy felébreszteni akarja? Már nem is csodálkozott, amikor egész testét forróság öntötte el. Szivárványos láng csapott ki belőle éles hullámként. Minden sejtjéből, minden idegszálából. Majdnem ugyanolyan volt, mint előző nap, a kórházban. Csak ezúttal égetett is a láng. A láng felemésztette a testét, iszonyatos, elképzelhetetlen fájdalmat okozva. Lehet, hogy kiáltott is - de itt nem hallatszanak a hangok. Azonban erre a fájdalomra szükség van - ezt nemcsak az eszével értette, hanem valami mélyebben rejlővel is. Egész lényegével. Azzal, amelyben elválik lélek és szellem. Ahová csak az Ige hatol el...

A láng megváltozott - másodpercről másodpercre fényesebb lett, a szivárvány színei egymásba olvadtak, egyre gyorsabban, mindaddig, amíg vakító fehérré nem egyesültek. „Igen fehér, mint a hó, mihez hasonlót a ruhafestő e földön nem fehéríthet"[31] - futott át hirtelen az agyán. De rögtön el is felejtette, mert a láng két sugárra bomlott. És mindkettő megindult előre, Makszim és a vámpírok felé. Egyetlen pillanat, és a fehér tűz átölelte mindhármukat. Fényesen fellobbant.

Dmitrij rémülten hunyorgott - de nem látta meg az árnyékát. Benne is ott volt az a láng, égette őt kívül és belül. Fehér fényesség villogott a szeme előtt, olyan, mintha villámokból szőtték volna. És újra és újra megszületett benne - a félelem, a lelkesedés és a legfőbb, az elképzelhetetlen, a lehetetlen, a minden törvénynek és szabálynak ellentmondó reménység.

Azután mindennek vége lett. Eltűnt a láng, talán kioltotta az egyre zuhogó eső, nekibőszülten, önfeledten lezúdítva minden tartalékát, amelyet nem használt el a vénasszonyok nyara folyamán. Az ég dörgött, lent pedig hideg és vizes volt minden. És csupa sár.

Rájött, hogy arccal lefelé egy szúrós bokorban fekszik. Nem málna-, hanem szederbokor volt. Itt-ott még maradt is rajta néhány túlérett szem.

Dmitrij nyögve feltérdelt, majd kezével segítve magát talpra állt. Körülnézett.

Makszim a közelében feküdt, egy hatalmas fenyő tövében. A fenyő gyökere alól avar-és gombaszag áradt.

- Hogy vagy, élsz még? - rohant oda a fiúhoz, a hátára fordította, és rettegve, a legrosszabbra számítva mellkasára tette a fülét.

Dobogott. Ütemesen, magabiztosan - akár űrhajósnak is beállhatna a fiú.

A vállánál megfogva Dmitrij felültette, és a fatörzsnek támasztotta a srácot.

- Köszönöm... - suttogta Makszim, és kinyitotta a szemét. - Mi történt, Dmitrij Alekszandrovics?

- Te... te nem emlékszel semmire? - lepődött meg Dmitrij.

Makszim nem válaszolt. Nagy nehezen felállt, körülnézett, hátizsákját keresve.

A hátizsák valami miatt távolabb, az ösvénytől vagy tízméternyire feküdt. Ott hevert Dmitrij táskája is, meg a fekete „családi" esernyő. Ez utóbbinak reménytelenül vége volt. Bordái meghajoltak, elgörbültek, némelyik el is tört. Mintha egy bivalycsorda járt volna táncot rajta.

- Minek most már? - legyintett Dmitrij. - Úgyis mind a ketten bőrig áztunk.

- Aha - bólintott Makszim. - A könyvem is elázott. Ettől féltem...

- A könyv... - ismételte meg, mint a visszhang Dmitrij.

- Na hisz, a könyv...

- Mondja - kérdezte Makszim - magának nem tűnik úgy, mintha... szóval mintha valami nem stimmelne? Hogy mintha valami olyan... szóval hogy talán történt valami...

Dmitrij elnevette magát. Történt... Hát igen, sok minden történt. Lenézett, meglátta az árnyékát. Na és? Árnyék, és kész, közönséges árnyék, alig kivehető, mert felhők takarják el a napot. Valamiért - nem gondolva sem mágiára, sem bűnre, sem kísértésre - magához húzta. Megpróbálta. Nem sikerült. Az árnyék nem engedelmeskedett, de ho-gyan is engedelmeskedhetett volna? Elvégre mi az árnyék? Csak a fény hiánya.

- Dmitrij Alekszandrovics - szólalt meg mögötte Makszim hogy csináljuk? Az országútra megyünk, vagy vissza a helyiérdekűhöz? Ha még ott van...

- Te vissza akarsz menni? - nevette el magát Dmitrij.

- Hát én is. Menjünk a buszhoz... Szakad az eső, mintha dézsából öntenék. Adja Isten, hogy meg ne fázzak. Holnap be kell mennem a gimnáziumba. Na meg neked is... persze ha még mindig Alekszandrovba készülsz.

- Most már minek? - sóhajtotta Makszim, és hirtelen belerúgott egy fenyőtobozba, az vagy öt métert repült. - Hát ez van, Dmitrij Alekszandrovics.

17.

KÜLÖNÖS VOLT abban az évben az ősz. Száraz, meleg időben hirtelen esők és viharok jöttek anélkül, hogy ciklonokat jeleztek volna előre. És ugyanolyan hirtelen el is tűntek, a meteorológusok elképedésére.

A hétfő is kék éggel, ragyogó napsütéssel és madárfüttyel kezdődött. Az előző napi viharra csak a méretes pocsolyák emlékeztettek. „Egy nap alatt félhavi csapadékmennyiség zúdult le" - közölte a rádió. Dmitrij, aggodalmával ellentétben, nem betegedett meg. Forró zuhany és tea - és máris jöhetnek a munkateljesítmények. Ezek felé haladt most a huszonkettes trolin.

Előző nap persze nem jutott el a Lavrába. Haza kellett vinnie a bőrig ázott srácot. Ráadásul kiderült, hogy Makszimnak gyenge a tüdeje. Gyakori vendég nála a tüdőgyulladás. Mire kiértek az országútra, Makszimot már rázta a hideg, folyt az orra. Egyébként is furcsán viselkedett - mintha könnyű agyrázkódás után lenne. Nem is csoda. A vámpírkarmok után jóval rosszabb is történhetett volna.

A buszt végül nem várták meg, elkaptak egy feketetaxist. A hallgatag nyugdíjas viharvert Zaporozsecén egészen Makszimék házáig vitte őket, mint kiderült, útba esett neki. És csak százötvenet kért. Akadnak még a földön altruisták...

- Szabad ez a hely, Dmitrij?

A korábban mellette ülő pattanásos kamasz a lejátszójával valahova elpárolgott. Helyén Borisz Ignatyjevics volt található, tulajdon személyében. Világosszürke öltönyben, nyakkendősen. Közepesen sikeres üzletember, aki üzleti találkozóra igyekszik. És hogy miért trolival - valószínűleg elromlott külföldi márkájú kocsija.

- Jó reggelt! - köszönt Dmitrij. - Munkába igyekszik? Hogy vállán tartsa az egyensúlyt?

Ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy szurkálódjon. Akár egy sündisznó, amely már mindent tud. Sündisznó, amely felmeresztett tüskékkel szembeszáll az amuri tigrissel.

- Beszélnünk kell - javasolta a tigris. - Ahogy mondani szokás, hogy feltegyük a pontot az i-re.

Dmitrij vállat vont.

- Muszáj most? És lesz rá elég időnk? A negyedik megállónál, a Szemjonovszkajánál leszállok.

- Bőven lesz időnk - bólintott Borisz Ignatyjevics. - Bonyolult dolog az idő. Globálisan elnyújtani valószínűleg nem sikerülhet, de a mi mikroméreteinkben... Nézzen csak körül!

Valóban volt mit nézni. A hangok elhalkultak, az utasok mozdulatlanná dermedtek, a levegő tömör masszaként állt. Viszont az ablakon kívül a megszokott tempóban folyt az élet - fürge bogarakként haladtak az autók, dolgaik után siettek a gyalogosok, lassan vánszorgott egy sánta kóbor kutya...

- Mi ez, a Homály? - füttyentett Dmitrij. - Nem hasonlít rá.

- Nem, egyszerűen csak két regiszteren érzékeljük most egyszerre az időt - magyarázta az Éjszakai Őrség feje. - Ez egyébként nem valami különleges mágia. Hatása csak ránk terjed ki, a környező világra nem. Na jó, térjünk vissza a mi dolgunkra! Először is gratulálnom kell magának. Sikerült! Megcsinálta!

- Mi sikerült? - kérdezte Dmitrij szárazon. Nem volt kedve célzásokat megfejteni. - Mihez gratulál?

- Ahhoz, hogy maga már nem Másféle. Maga most hétköznapi ember. A Másfélék legcsekélyebb adottságai nélkül. Teljesült az álma.

Dmitrij sietve beszívta a hűvös reggeli levegőt.

- Tudja - folytatta Borisz Ignatyjevics -, a Másfélék között is létezik bizonyos szakosodás. Egyeseknek jobban megy a gyógyítás, másoknak a jövőbelátás, megint másoknak a harci mágia. De előfordulnak néha egészen különleges változatok is. Van, aki képes megváltoztatni a történelmi folyamatok globális valószínűségeit, van, aki gondolataival be tud hatolni más világokba... És nagyon ritkán felbukkannak olyanok is, mint maga. Ezek rendkívül egyedi esetek. A maga esete az ötödik a Másfélék történelmében... Legalábbis az írott történelemben... Még nem jött rá, miben áll a maga képessége? Miben állt - javította ki magát rögtön.

- Hát... - gondolkodott el Dmitrij. - A Setétek azt mondták, valamiféle rendkívüli erő van bennem... Hazudtak?

- Valerij Ogorodnyikov valóban így gondolta - mosolyodott el Borisz Ignatyjevics. - Így tájékoztatták. De Zavulon uraság szinte a legelső pillanattól kezdve tisztában volt a helyzettel. Bár én korábban rájöttem... Maga, Dmitrij, képes hétköznapi emberré változtatni a Másféléket. Tökéletesen megfosztani őket minden mágikus képességüktől. Ez magának ösztönösen sikerült, de ha foglalkozhattunk volna magával... Á... - legyintett. - Először, beismerem, ebben reménykedtem. Képzelje el, hogy megváltoztathattuk volna az egyensúlyt! Hány gaztettet, aljasságot akadályozhattunk volna meg! Egyszerűen csak megfosztva erejüktől a legveszélyesebb Setéteket...

- Ez már valami! - Dmitrij egyáltalán nem számított erre a fordulatra. - Ezt sosem gondoltam volna. Na, és hogyan sikerült nekem?

- Ha a régi esetek leírásaiból indulunk ki... - Borisz Ignatyjevics elnevette magát. - A Homályba belépve a Megfosztó - így szoktuk nevezni azokat, akik ezzel a rendkívül ritka képességgel rendelkeznek - a Másfélére irányítja dühe hullámát... a haragjáét... Érzelmeinek energiával maximálisan feltöltött, koncentrált viharát. És akkor történik valami a Másfélével. Képletesen fogalmazva felszökik a „mágikus hőmérséklete"... Hosszú lenne elmagyarázni, mi is ez, na meg aligha érdeklik magát ezek a részletek.

- Egyáltalán nem érdekelnek - értett vele egyet Dmitrij. - De maga mikor jött rá?

- Rögtön azután, hogy Anton először találkozott magával. Emlékszik, a trolin? Az egyik jellemző tulajdonság - a potenciális Másféle merev elzárkózása a hasonítás elől. Ennek a legkülönbözőbb okai lehetnek. Nem feltétlenül a vallás. Egy öreg, emlékszem, nem akarta túlélni a feleségét... Tudja, amolyan régi világbeli földbirtokos volt...

De persze léteznek más megkülönböztető jegyek is, finomabbak... az aura sajátosságai, a személyiség jellemzői. De nem voltam teljesen biztos a dologban. Képzelheti, mit éreztem, amikor megtaláltuk magát, amikor megkezdődött a megfigyelése. Olyan volt, mint amikor valaki kimegy a faluvégi kacsaúsztatóra pecázni, és cápa akad a horgára. Pontosabban az aranyhal.

- Na, szép kis hasonlatai vannak! - fintorgott Dmitrij. - Tudja, olyan... kellemetlenek. A hal végül a kondérba kerül... még az aranyhal is.

- Bocsásson meg! - vonta meg a vállát Borisz Ignatyjevics. - Nem akartam megbántani. Nos, az alakváltóval történt esete után győződtem meg arról, hogy maga valóban Megfosztó. Minden egybeesett - az érzelmi vihar, az undorító lénnyel szembeni gyűlölet... képzelem, miféle szörnyűségekkel hergelte fel magát. Azután meg a spontán lemerülés a Homályba és a csapás. Ennek következtében az alakváltó nincs már, egy közönséges huszonkét éves srác maradt csak helyette. Fizikailag semmilyen károsodás nem érte, de lelkileg... Egy csapásra elvesztette minden lehetőségét, minden reményét... A trónról a sárba pottyant.

- Valahogy nem tudom sajnálni - jegyezte meg Dmitrij.

- Ennek ellenére - Borisz Ignatyjevics megigazította félrecsúszott nyakkendőjét - viszonylag hamar rájöttem, hogy nem fog menni az együttműködés magával. Maga túlságosan is mereven ragaszkodott a hitéhez... sőt nem is a hitéhez, hanem annak bizonyos értelmezéséhez. Vannak persze módszerek... Magának is sugallhattam volna bármit. Csakhogy a következmények... Zombikra nincs szükségünk. Összefoglalva: a kolostor után vált végleg világossá előttem, hogy maga veszélyes. Nem hazudtam, és Zavulon sem hazudott - maga valóban képes felborítani a kialakult egyensúlyt. Ahogy elkezdi megfosztani erejüktől a Másféléket... ipari méretekben... olyan zűrzavar támad... Annál is inkább, mert ez az egész nem nagyon függ a maga akaratától. Tehát valahogyan meg kellett oldani a dolgot.

- Zavulonnak tegnap majdnem sikerült - bólintott Dmitrij. - Gondolom, figyelte.

- Természetesen. Figyeltem, és reméltem, hogy működik a tervem. Bár a legutolsó pillanatig kétséges volt.

- És mi volt az a ravasz terv? - Dmitrij valóban kí-váncsi lett.

- Az, hogy maga önmaga ellen fordítja a csapást - magyaréba Borisz Ignatyjevics. - Ehhez az kellett, bocsásson meg, hogy maga iszonyatos, gyötrelmes választás elé kerüljön. Érzelmeit a maximumig, robbanásig felfokozni. Hogy amikor leszáll a Homályba, önmagára haragudjon. Hogy önmagában lássa minden szerencsétlenség okát. Természetesen kockáztattam. Hiszen korábban nem történt ilyesmi. Mind a négy előző Megfosztót egyszerűen megölték. Bár nagyon nem könnyű megölni egy Megfosztót. Én aztán tudom... mert hárman a négy közül Setétek voltak. Az utolsó eset a tizenhetedik században történt. Érzékeli, mennyire unikális eset a magáé?

- És Zavulon? - kérdezte Dmitrij halkan. - Zavulon is erre számított?

- Nem - nevette el magát Borisz Ignatyjevics -, nem hiszem. Ő valóban a maga megsemmisülésében reménykedett. Emlékezzen, megmondtam magának... Nekünk, Fénypárti Másféléknek vannak ilyen kellemetlen tulajdonságaink.

- Nem csodálom - hagyta rá Dmitrij. - Hiszen maguk elutasítják Krisztust, tehát a bűnbánat útja is el van zárva maguk elől. A bűn pedig nyomasztja a lelküket, fáj maguknak - és menekülnek ez elől a fájdalom elől.

- Mennyire szereti leegyszerűsíteni a dolgokat! - csóválta fejét partnere. - Gyima, minden ezerszer bonyolultabb. Higgye el nekem... magam is voltam néhányszor az önmegsemmisítés határán... amikor már csak egyetlen lépést kellett volna megtenni...

- Mondjon köszönetet annak, akiben nem hisz - jegyezte meg erre Dmitrij. - Lehet, hogy maradt még esélye...

- Térjünk inkább vissza a maga dolgára, Gyima! - szakította félbe kedvesen Borisz Ignatyjevics. - Pontosabban Zavulonra. Mert neki meggyőződése volt, hogy ezzel ér véget az egész ügy. Teremtett egy olyan helyzetet, amelyben maga iszonyatos választás elé került - és én éppen csak egy kicsit segítettem bele a dologba.

- Például védelmet rakott rám... - nevetett fel keserűen Dmitrij. - Pedig megígérte...

- Nem volt semmiféle védelem, Gyima. Nem volt.

- Zavulon mást mondott.

Borisz Ignatyjevics szomorúan nézett rá.

- Azt maga döntse el, melyikünknek hisz inkább. Azonkívül Zavulon szeret szépen nyerni. Na, meg minek neki a sok fölösleges kellemetlenség? Egy Fénypárti megölése nem marad büntetlenül. Megszámlálhatatlan kellemetlenséget von maga után. Úgyhogy ezt a megoldást végszükség esetére tartalékolta. Először megpróbálta párbajjal megoldani a helyzetet, elküldte magához Valerát. Ez egyben kísérlet is volt - képes lesz-e maga elbánni egy magasabb szintű Másfélével. Kornyejev, a hiéna gyengécske volt, hatodik szint, mint formálisan maga is. Valera jóval erősebb volt. Negyedik szint, csúcsformában akár harmadik is. Kiderült, hogy könnyedén elbánik vele. Zavulon levonta a következtetéseket.

- De tegnap miért nem volt ott a Homályban? - jutott hirtelen Dmitrij eszébe. - Félt tőlem?

- Ott volt - mondta Borisz Ignatyjevics -, csak mélyebben, a harmadik rétegben. Mert az volt a legfontosabb, hogy maga ne láthassa. A Megfosztónak ugyanis feltétlenül látnia kell az ellenségét...

Nos, itt már minden világos volt. Az acélkemény öregek játsszák a maguk sokfordulós sakkpartiját... két huszárra cserélik a bástyát, a gyalogot feláldozzák...

- Figyeljen - kezdte Dmitrij türelmesen, mintha egy notórius bukásra állóval beszélne -, hogyan lehetséges ez? Magának van lelkiismerete, maga Fénypárti, vagy az egész csak stratégia? Miért kellett a fiút veszélynek kitenni? Hiszen minden egyetlen hajszálon függött. Az élete, a halhatatlan lelke... Értem, hogy jól jött magának meg Zavulonnak ebben a provokációban. Ő volt a kulcs az én záramhoz... Zavulon még hagyján, vele minden világos. Mocskos emberféreg. Na de maga?

Borisz Ignatyjevics úgy nézett rá, hogy Dmitrijnek nyomban elment a kedve a szurkálódástól. A sündisznót nem védik meg tüskéi a tigristől.

- Aljasnak néz, Oszokin úr? Nos, nem maga az első. De adott esetben rossz helyen kopogtat. A fiút gyakorlatilag semmilyen veszély nem fenyegette. Másféléből nem lehet vámpír.

- Másféléből? - képedt el Dmitrij.

- Igen - ismerte be beszélgetőtársa. - Makszim Tkacsov Fénypárti Másféle, hetedik szint. Három éve hasonítva. A moszkvai Éjszakai Őrség egyik legfiatalabb munkatársa. Egyébként éppen ő volt az, aki legelső találkozásukkor felismerte magában a potenciális Másfélét... így hát Makszimot semmilyen veszély nem fenyegette. Már csak azért sem, mert volt védelme. Én magam tettem rá.

Dmitrij lehajtotta a fejét. Lám csak, milyen egyszerű minden... és milyen undorító...

- Tehát a fiú egész idő alatt hazudott? - kérdezte keserűen. - Én meg azt gondoltam, milyen kedves, intelligens, jóságos... védtelen az élettel szemben...

- Olyan is - erősítette meg Borisz Ignatyjevics. - És azon a kiránduláson valójában az én megbízatásomnak tett eleget. Fel kellett hívnia a maga figyelmét az alakváltóra. Azt persze nem tudta, mi ennek az oka és célja. De tegnap teljesen őszinte volt magához. Nekem fontos volt, hogy teljesen őszinte legyen, és minden titokban maradjon

- ezért nem is avattam be Makszimot a terveimbe. Valóban vannak családi kellemetlenségei. Nagyon nem akar átköltözni Pityerbe, elhagyni a moszkvai Őrséget. Nagyon kötődik hozzánk, mindannyiunkhoz... és őszintén szólva mi is hozzá. De szombaton, amikor segítségért rohant hozzám, erkölcsi prédikációt tartottam neki a szülőkkel szembeni engedelmességről, és kiraktam.

Szóval ő az a titokzatos „felnőtt barát"! Ez a vén, ravasz róka... aki magához szelídítette a fiút... Nyilván sok fiút és lányt tett kezessé. Felel-e értük?

- Természetesen kitalálunk majd valamit a mamájának - tette hozzá Borisz Ignatyjevics. - Találunk neki Moszkvában a szakmájának megfelelő munkát. Ehhez még mágiára sincs szükség, elegendőek a kapcsolataim. De Makszimnak erről semmilyen körülmények között nem volt szabad tudnia. Zavarban kellett lennie, sértődöttnek, szomorúnak. Butaságokat kellett elkövetnie. És az alekszandrovi nagymamával kapcsolatos változat volt a legvalószínűbb. Véletlen találkozásuk megszervezése a pályaudvaron csak technikai kérdés volt. Azt kitalálni pedig, hogy ilyen állapotban maga sehova nem engedi el maga mellől, igazán csak Newton binomiális tételével volt egyenlő. És innen már csak némán figyelnem kellett, átengedve a kezdeményezést Zavulonnak.

- Vagyis maga nem szégyell semmit - foglalta össze Dmitrij. - Jól van, nem prédikálok. Tényleg nevetséges. De a Fénypárti Makszim miért nem hatott az anyjára? Miért nem tette elfogadhatatlanná számára a pityeri megoldást?

Borisz Ignatyjevics szemrehányóan nézett rá.

- Épp az imént prédikált nekem valaki az erkölcsről. Maga képes lett volna „végigsimítani" a felesége agyát? Mágiával kényszeríteni engedelmességre? Még ha félresöpörjük is a pravoszláv tilalmakat? Ugyanez a helyzet Makszimmal. Vannak dolgok, amelyek a hozzánk közel állókkal szemben megengedhetetlenek. Értse meg - Makszim csak nálunk, az Őrségben volt Másféle, a hétköznapi életben közönséges tizennégy éves fiú.

- Ugyan miféle közönséges fiú? - mosolyodott el Dmitrij. És ekkor eljutott az agyáig, mit hallott. - Volt? Azt mondta, volt? Ez mit jelent?!

- Maga is kitalálhatta volna - dörmögte Borisz Ignatyjevics. - Bár ha belegondolok... Ez még engem is meglepett. Korábban úgy vélték, a Megfosztó haragja energiájával hat. Hogy gyűlölnie kell az „objektumot". Minden dokumentált eset pontosan ilyen. De a maga esetében másképp történt. Maga megfosztotta Makszimot a Másféle képességeitől. Szeretetének erejével fosztotta meg. Azzal az igyekezetével, hogy megmentse, megvédje. Mondhatni, hozzájárult a Másfélék történetének tudományához...

- És most Makszim... - Dmitrij nem fejezte be.

- Igen, a leghétköznapibb kamasz. A leghétköznapibb ember, és már soha többet nem lehet Másféle.

- Maga sajnálja ezt? - nevette el magát Dmitrij. - Elvesztett egy értékes kádert?

Borisz Ignatyjevics nem reagált a piszkálódásra.

- Sajnálom a fiút... annyira szeretett volna az Őrségben dolgozni... Arról álmodozott, hogy harcol a rossz ellen, embereket ment meg... De őszintén szólva gyengécske mágus lett volna belőle. Még a körülmények legszerencsésebb alakulása mellett sem jutott volna az ötödik szintnél magasabbra. Az ügy szempontjából nem nagy veszteség. De emberi szempontból... Csak ne fölényeskedjen, a Másféléktől semmi emberi nem idegen... Szóval sajnálom a fiút. És valóban van némi bűntudatom. Őszinte meggyőződésem volt, hogy ha valakire, hát Makszimra nézve maga nem jelent semmiféle veszélyt. És védelmet is raktam rá... finomat, filigránt. Zavulon persze látta ezt... de a vámpírok nem vették észre. Sőt, a Másfélét sem ismerték fel benne, a védelem ideiglenesen blokkolta az auráját.

- Erről jut eszembe, mi van a vámpírokkal?

- Velük bonyolultabb a helyzet. Rájuk a Megfosztó nem hat. Mert a vámpír sajátos változata a Másféléknek... másfajta a mágiája... főleg, ha a vámpír vámpírcsaládba születik... Azok ketten már nem léteznek. Elégette őket az erejével. Elemi erővel elégette őket, akár a legszabályosabb mágikus párbajban. Semmi nem maradt belőlük. Sem a lelkük, sem a testük, még por sem maradt utánuk.

- Világos... - Dmitrij az ablak felé fordult. Ott kint száguldoztak az autók, a jelzőlámpák szeme pirosról zöldre váltott. - Azt mondja meg inkább, Borisz Ignatyjevics, most már végleg békén hagy?

- Végleg békén hagyom. - Hangja hivatalossá vált. - Az Éjszakai őrségnek többé semmilyen formában nem áll érdekében együttműködni önnel, és nem lát önben semmi veszélyeset. Gondolom, most már a Setéteknek sincs magára szüksége.

Borisz Ignatyjevics akart mondani még valamit, de elhallgatott. Furcsán nézett Dmitrijre - talán titkolt sajnálattal, talán csodálkozva.

- Az a határozat született, hogy meghagyjuk magában mindennek az emlékét - közölte szárazon. - A hétköznapi embereknek, ha érintkezésbe kerültek a Másfélékkel, kitöröljük a vonatkozó emlékeit. De ebben az esetben... Ami történt, megtörtént. Maga már nem Másféle. És ez ellen nem tehet semmit. Ez már része magának. Egyébként ugyanez vonatkozik Makszimra is. Ő is mindenre emlékezni fog.

Borisz Ignatyjevics megint elhallgatott, majd lassan, öregesen feltápászkodott.

- Ideje leszállnom. Isten vele, Dmitrij Alekszandrovics! Többet nem találkozunk.

Furcsa kézmozdulatot tett - és a trolibusz belsejébe abban a pillanatban visszatértek a hangok, megmozdult az emberi massza. Kiegyenlítődött a belső és a külső idő. Az Éjszakai Őrség feje nem olvadt fel a levegőben, nem lebegett ki a nyitott ablakon szürke galambbá változva. A hátak között átfurakodva az ajtóhoz ment. Helyére nyomban letelepedett egy asszonyság a húzós bevásárló-kocsijával. Helytelenítő pillantást vetett Dmitrijre - már az is bűne, hogy fiatal -, és nekilátott alkalmatosabban elhelyezni kocsiját.

Ha nem száll le a metrónál, mi lesz a többi utassal? Át kell ugrálniuk az utat eltorlaszoló kocsin?

Dmitrij elmosolyodott. Nagy dolgokról volt szó, az emberiség sorsáról, Setétekről és Fénypártiakról, Megállapodásról - és akkor holmi nőszemély tolakodik a gondolatai közé. Bár... az asszonyságnak is joga van ehhez. Ideje, hogy visszatérjen a megszokott életbe - annak örökös zűrzavarával, a dolgozatfüzetek javításával és Szaska építőjátékával, Ánya csodálatosan finom főztjével és a nyomasztó látogatásokkal a fogorvosnál... A vasárnapi misékkel és a rendszeres gyónásokkal. Amelyeken már nem kell bevallania, hogy Másféle. Gyenge, bűnös, lusta... de hála Istennek - ember. Csak ember. A jövőbe látott Szergij atya, helyesen mondta, nem marad rajta mindörökre az a teher. Mellesleg el is kell utazni hozzá, elmesélni neki, hogyan végződött a dolog.

De ezt majd legfeljebb az őszi szünetben teheti meg, korábban semmiképp.

VITALIJ KAPLAN

A korona

1.

SOKÁIG KELLETT várniuk Vörösre. Vártak, idegeskedtek, a lemenőben levő nagy napot nézték. A fényes korong arcán lévő barnás himlőhelyeket egyébként csak Aramis látta, a többiek szeme közönséges, a sötéthez alkalmazkodott.

Az őrjáratot már kezdeniük kellene, nyomban azután, hogy lemegy a nap. így írja elő a Szabályzat, márpedig a Szabályzattal nem lehet vitázni. És mindenképpen heten kell lenniük. Mit lehet most tenni?

Vörös akkor jelent meg, amikor Aramis dühében már majdnem a földet kaparta, pontosabban az aszfaltot. Bűn-bánóan pislogva Vörös valami képtelen históriát kezdett mesélni a bezárt ajtóról, három zárról és két biztonsági láncról. Pedig a földszinten lakik, és legalább egy szellőzőablak biztosan mindig nyitva van, főleg ilyen hőségben. Nem, nyilván sokkal egyszerűbb a dolog - útközben bele-feledkezett a játékba, szemezett valami útjába akadt szépséggel, vagy összeakaszkodott valami vedlett szukával. Megfeledkezett arról a nyavalyás, hogy az Őrség tagja.

De nem volt idő arra, hogy most számoljon el vele. A napkorong alsó széle már elérte a háztetők cakkos vonalát. Ideje indulni!

A forgalmas utcáról, ahol a járókelők már kezdtek felfigyelni rájuk, egyenként átmentek egy boltíves kapuba, amely mögött szemetes konténerek és törött ládák díszelegtek az udvarban. Ott sokkal biztonságosabb, idegenek nem járnak arra. Főleg ilyentájt.

Az őrségbeliek félkörben felsorakoztak vele szemben, és Aramis kihúzva magát hátsó lábaira állt. Rugalmas farka persze nem szolgálhatott igazán megbízható támasztékként, de azért segített megtartani egyensúlyát. Ki találta ki, hogy a szolgálatba indítást csakis ebben az idióta pózban lehet elvégezni? De a Szabályzattal nem lehet vitázni.

Sorra odament mindenkihez, és akihez odalépett, az engedelmesen hátsó lábára emelkedett. Hosszasan egymás szemébe néznek, hogy kifeszüljön köztük a vékony, lüktető szálacska. Manccsal ezt nem lehet megérinteni, közönséges szemmel meglátni, ám valóságosabb, mint a karmok és fogak, mint a rothadó paradicsom vagy a távoli gépkocsizaj. Ezen a szálacskán végigsiklanak a megértés kékes szikrácskái. És barátaiba átáramlik rajta mindaz, ami a hétköznapi élet súlya alatt rejlik. Az, ami benne soha nem szunnyadt el, és ami elrabolta tőle a valóságos idő örömét, cserébe feltárva előtte az emberi idő nyugtalanságát.

Az egész nem tartott sokáig, az őrségbeliek csodálkozva néztek egymásra. Az első percekben mindig csodálkozva egymás szemébe néznek, megérezvén bundájuk alatt azt a valami mást. Nem baj, hamar beleszoknak. Olyan ez, mint hideg vízbe ugrani. Először utálatos és félelmetes, de az-után már úszol.

- A helyzet a következő, srácok - kezdte Aramis a helyes nyelven. - Ma nehéz szolgálat vár ránk. Attól tartok, nem ússzuk meg a szokásos alvadékokkal. Adataink vannak arról - szünetet tartott, összeszedve gondolatait —, hogy megint megjelent a városban Kék Mester. Mi persze sem-mit nem tehetünk ellene, de nem is kell. Az a feladatunk, hogy derítsük fel, állítsuk össze az áramlatok és járatok térképét. Azután majd a kollégák foglalkoznak a dologgal. De a szokásos rutin alól ez nem ad felmentést.

Az alvadékok, ezek a rohadt alvadékok, nagyon elege van belőlük - fintorgott magában. Nincs sem formájuk, sem nevük, sem színük. Még azt sem tudni, egyáltalán élnek-e. Vagy semmiben nem különböznek a füsttől és a portól. Azt sem tudni, gondolkodnak-e valamiről. Egyetlenegy dolgot lehet nagyon pontosan tudni róluk - hogy éhesek. Mindig éhesek, mindig zabálni akarnak. És zabálnak - pedig szájuk sincs, minek is lenne? Táplálékuk nem látható, nem kell megrágni. Egyszerűen csak kevesebb öröm, kevesebb mosoly és jó szó marad a városban. Viszont hömpölyög az ingerültség, az oktalan harag, a levertség és a félelem. Ez érthető is - a fényt megemésztve az alvadékok sötétséget ürítenek. És nem meghatározott helyeken, ahogyan időtlen idők óta szokásban volt, mostanában elszemtelenedve mindenhova odarondítanak, ahová csak kedvük tartja. Ha tudnák az emberek, hogy az olyan egzotikus, nem igazi élőlények, mint a vámpírok meg az alakváltók jelentéktelen semmiségek az alvadékokhoz képest, amelyeknek pedig se agyaruk, se karmuk, se szarvuk, se patájuk. És nem kell nekik sem a meleg vér, sem a halhatatlan lélek.

Megkönnyebbülve visszaereszkedett négy lábra, csapata felé fordult - ők pedig szétszéledve eltűntek a meleg júniusi alkonyatban. A két fehér foltos Szürke, a csíkos Vonal, a hebehurgya Vörös, a komor perzsa, Murzik, a gazdátlan Betörő a leharapott fél fülével - és ő, a koromfekete Aramis, akin egyetlen folt sincs. Hacsak nem tekintjük foltnak a közönséges szemmel nem látható csillogást hegyes fülei körül, a villódzó csillagos abroncsot - az értelemnek ezt a keserű, fájdalmas, de sajnos nélkülözhetetlen adományát.

2.

AZ ELSŐ alvadékra akkor bukkantak rá, amikor az éjszaka már teljesen átvette a hatalmat, elöntötte a földet ragacsos fekete tintájával. A hold nem volt fönt, a csillagok patkányszeme hunyorgott csak gúnyosan az égen. Úgy tűnt, mintha az alvadékokhoz hasonlóan ők is arról a másik oldalról kandikálnának ki, amelyre Aramis gondolni sem akart. Gondolkodni egyébként sem kellemes dolog, erre gondolni meg...

Megint Vörös járt szerencsével. Igaz, hanyag meg hencegő, de rendkívüli a szimata. A közte és Aramis között húzódó szál megrándult, hangtalanul megpendült - és nyomban nyilvánvaló lett, hogy rohanni kell egy ócska, lepusztult négyemeletes ház fülledt pincéjébe. Vörös már ott volt, és vadul jelzett a főnökségnek.

Aramis nyomban megrántotta a többi szálat is, és hamarosan egymás után csusszantak be az emberi lábak szintjén lévő nyíláson. Pontosabban kis ablak volt ez, csak már réges-régen betörték, a keretből hegyes üvegcserepek meredeztek. Aki ügyetlen, ezen bemászva könnyen megsebezhette magát, de az őrkandúrok rutinosak. Egy szempillantás alatt mind a hatan lent voltak a nyirkos és rozsdás sötétségben. Mire mentek volna az alsó látás nélkül? így viszont mégiscsak láttak valamennyit. A messzire nyújtózó vízvezetékcsöveket, a pókhálós téglafalakat. Mindenfelé ott körözött az undorító szúnyognépség, erős patkánybűz terjengett. Aramis erővel elnyomta magában az akaratlan késztetést, hogy szórakoztató vadászatra induljon. Nem lehet. Ha az őrséget vezeted, el kell nyomnod önmagadban a vadállatot. Másfajta vadászat vár, jóval kevésbé szórakoztató.

Az alvadék egy halom érthetetlen emberi fémhulladék mellett lapult. Elég nagy volt, mindenesetre egy patkánynál nagyobb. És lehangoló hideg áradt belőle.

Vörös teljesen kimerült, míg társait várta. Most begörbítette hátát, farkával a poros betonpadlót verte, harckészségét demonstrálva. De Aramis nem zárta volna ki, hogy egy perccel korábban még a padlón lapult, igyekezve minél távolabb maradni attól a vak folttól. Ez megbocsátható - senki nem marad szívesen egyedül egy alvadékkal szemben. Az alvadék nem sziszeg, nem vicsorgatja a fogát - de olyan reménytelenség sugárzik belőle, hogy úgy. érzed, a legjobb lenne nem is létezni. Nem egyszerűen megdögleni, hideg hullává válni, hanem végleg eltűnni az életből. Mint-ha soha és sehol nem is lettél volna.

Az alvadékkal csak heten tudnak elbánni. Ez kezdettől fogva így alakult, de hogy miért, azt talán csak a kollégák tudják. De az is lehet, hogy ők sem. A kollégák, minden hatalmuk ellenére is, néha olyan buták tudnak lenni. Ismerik az igazság egy töredékét, és azt gondolják, mindent tudnak. Bár az is igaz, hogy nekik nagyobb és zsírosabb falat jutott, mint az őrséget adó kandúroknak. Mert ők - emberek, ők is Másfélék, de azért mégis emberek.

Aramis röviden elnyávogta magát, és a hang vasgömbként végiggurult a pince visszhangos terében, mindenfelől visszaverődve. Az őrkandúrok nyomban körbevették az alvadékot, de igyekeztek távol maradni tőle. A módszer már időtlen idők óta ugyanaz - merülj le önmagadba, keresd meg a mélyben azt a meleg kis szikrát, és húzd elő a külső világba. A közönséges szem számára láthatatlan hét tüzecske táncolt az alvadék körül. A tüzecskék összehunyorítottak, Fénnyel és Erővel töltődtek föl egymásból. Aramisé kék volt, Vörösé zöld, a perzsa a vörös árnyalatokat részesítette előnyben... Valamennyi együtt szivárványt alkotott. Sajnálhatják a közönséges macskák - a világ az ő számukra szürke, nem látják a színeket. Bezzeg az őrkandúrok...

A tüzecskék fellobbantak, már nem szikrák voltak, ha-nem igazi lángnyelvek. Szerencsére nem égettek, különleges lángok voltak. A kollégák úgy nevezik, az Igazi.

A veszedelmes meleget megérezve az alvadék összerándult, és vad hullámot bocsátott ki magából. Ha egyedül lettek volna, valószínűleg megrémülnek és kirohannak a holdtalan éjszakába, de most már nem is hét kandúr voltak - ők voltak az Őrség, harci egység. Mindegyik tartotta a maga lángocskáját, belső melegével addig táplálta, amíg végül a lángnyelvek összeolvadtak, szivárványszínű gyűrűvé egyesültek. És ettől kezdve minden úgy ment, ahogyan szokott - a gyűrű keringeni kezdett az alvadék körül, mindenfelé szikrák röpködtek, villogtak a színek, észrevétlenül egymásba folytak. És már nincs semmiféle szivárvány, csak vakító fehér fény borítja el a sötét pacát, az alvadék pedig egyre zsugorodik, olvad, szennyes foltként szétfolyik - de a fehér fény csapásai alatt az a folt is eltűnik.

És amikor az alvadék végre már nem volt többé, erejüket vesztve zuhantak a padlóra. A fehér gyűrű feloldódott a levegőben, a pince ismét sötétbe borult, de ez már a teljesen közönséges földi sötétség volt.

Aztán visszatértek a hangok - felzümmögtek a mohó szúnyogok, felvisított egy rémült kis patkány, közönséges jószág, oda se figyeltek rá. Túlságosan sok erőt veszítettek. És még előttük az egész éjszaka. És az alvadékok még hagyján, a Kék Mestert is keresniük kell. És ő jóval félelmetesebb lesz. Őt szivárvánnyal nem intézheted el.

- Nos, őrkandúrok - állt fel erőt véve magán Aramis -, elég a heverészésből! Vár a szolgálat.

3.

REGGEL FELÉ ért haza, amikor a nap még nem kúszott ugyan föl a tetők mögül, de a levegőt már rózsás-aranyos derengés töltötte el, és a törékeny árnyékok elvesztették éjszakai mélységüket. Még előjele sem volt a közelgő nappali hőségnek, csak egy-egy gyenge fuvallat érintette meg. Mint amikor a bundáját simogatják. Kellemes volt.

Könnyű Vörösnek - csak beugrik a nyitott szellőzőablakon, és kész. De Aramis lakása a negyedik emeleten volt, és természetesen nem hagyták nyitva neki az ajtót. Az ajtón három zár is van, két belső zár és még egy lánc is. Antonyina Ivanovna, a gazda anyósa fél a tolvajoktól. Félelme tökéletesen alaptalan - nincs tolvaj, aki bemerészkedne egy olyan lakásba, ahol őrkandúr él, egyszerűen megérzi, hogy ide nem érdemes. Azonban ha mégis beszemtelenkedik, később erősen megbánja. De ezt ennek a buta Antonyinának, az anyósnak képtelenség lenne elmagyarázni - képtelen kommunikálni. Ember módra persze beszél, de az nem a helyes beszéd, nem a gondolatok érintkeznek közvetlenül. Az emberek közül ehhez csak a kollégák értenek. Ők viszont túl kevesen vannak...

Tegnap szerencséje volt - ki tudott surranni a lakásból, amikor Lena, a gazda felesége kivitte a szemetet, őt rendszerint elzavarják az ajtó közeléből, de tegnap megfeledkeztek erről. Őszintén szólva egy kissé ő is besegített ebbe... bár az ilyesmit a Szabályzat helyteleníti. Az őrség tagjának nincs joga személyes céljaira felhasználnia Erejét. Na jó, ebben az esetben vehetjük úgy, hogy hivatalos okból volt rá szükség.

De most valahogy be kell jutnia a lakásba. Nagyon meg is éhezett az éjszaka folyamán, teljesen kimerítette minden erejét. És nagyon álmos is, de nem ezeken a mocskos lépcsőfokokon szeretne aludni, ahol rövidesen munkába rohannak majd a lakók, hanem saját kék szőnyegén. Hiszen ha nem lenne a Szabályzat... három ugrás a Félhomályban, és már ki is bukkanhat a közönséges világban. Vagy tegyük fel, egy pocsolya... amelyikben valamennyire azért tükröződik valami. Az ilyen pocsolyát teljes joggal tükörnek is tekinthetjük, vagyis bele lehet lépni, és a tükörből kiugorva... Végső soron pillantásával is megnyomhatná a fehér csengőgombot... De őrkandúr, tehát ezt nem teheti meg. Lenne csak közönséges macska... boldogabb lehetne.

Aramis letelepedett az ajtó előtt, és panaszos nótába kezdett. Nem telt hosszú időbe, talán egy negyedórába, mire meghallották. Elégedetlen papucscsoszogás hallatszott, és zörögni kezdtek a zárak. Antonyina Ivanovna szótlanul beengedte, nem akarta hangoskodásával felébreszteni a háziakat. Aramis tudta, hogy ez csak haladék, és nem ússza meg a leszámolást. De most csak egyet akart - elvergődni takarójáig és tálkájáig, amelyben tegnapról még maradnia kellett valaminek...

- Nem, mondhattok, amit akartok, de az én türelmemnek vége! - Antonyina Ivanovna sosem kiabált, csak sziszegett, mint egy vipera, de ez mindig megtette hatását a gazdára és feleségére.

Aramis összerezzent, és végleg felébredt. Jobb lett volna, ha nem teszi, álmában minden meleg és biztonságos volt. De a valóságban... A család úgy festett, mint egy tűzhelyen felejtett tejesfazék, amelyből mindjárt kifut a tej a tűzhelyre.

A kövér és izzadó gazda a konyhaasztalnál ült, és csüggedten tanulmányozta a rózsás tapétát. Az asztal üres volt, a szennyes edény már átvándorolt a mosogatóba. Vagyis már túl vannak a reggelin. A gazda felesége, Lenocska a mosogató mellett állt, és szenvedő képpel nézte anyját. Az meg a műbőr huzatú kis díványon ülve ujjain számolva adta elő vádpontjait.

- Másodszor pedig holnap kimegyünk a nyaralóba, és nem vihetjük magunkkal ezt a szörnyeteget. Remélem, ez világos. Jobbik esetben elszökik, rosszabbik esetben meg...

Emlékeztek rá, hogy tavalyelőtt ez a - hogy is nevezzem - cicuska majdnem megnyomorította Nyikolajevék kutyáját? Csoda, hogy nem pereltek be minket. Belegondoltatok, mibe kerül az az ő korcsuk?

Aramis emlékezett. Kénytelen volt móresre tanítani a szomszédék pimasz pitbullját, függetlenül annak fejedelmi származásától és érmeitől. De mit tehetett volna? Az egész udvar szenvedett tőle. És nem csak a macskák.

- Harmadszor, már milliószor megmondtam, veszélyes Borenykára...

- Épp ellenkezőleg - szánta rá magát a gazda, hogy megszólaljon -, még valahogy csillapítja is az asztmáját... valami elektromosság vagy mi van benne, nem is tudom.

- Ez csak babona! - Az anyós hangja fémesen kemény volt. - Bármelyik orvos a szemedbe nevetne, Gosa! Csak hordja haza a mikrobákat, folyton kiszökik a lakásból, vé-gigtrappol mindenféle mocskon, maga a négy lábon járó fertőzés! És nem vagyok hajlandó szótlanul eltűrni, amíg az unokám ótvaros lesz, elkapja a dizentériát vagy a veszettséget...

Borka szobájából vidám hangok hallatszottak - a kicsi rajzfilmet nézett kazettáról, nem is sejtve, miféle veszedelmek fenyegetik.

Aramis elfojtotta méltatlan vágyát, hogy befogja Antonyina Ivanovna száját. Egyszerűen csak felpúposította a hátát, és lentről fölnézett rá.

És összerezzent. Valami nem stimmelt. Az anyós gyakran tartott ilyen szónoklatokat, de most a nyugtalanság üvegszálai reszkettek a levegőben. Valami idegen hidegség terjengett a lakásban. Aramis biztos, ami biztos, az alsó látáshoz folyamodott - és minden gyászos és reménytelen lett.

Hatalmas éjfekete alvadék tapadt Antonyina Ivanovnára. A jelek szerint nem olyan régen, mert az anyós szívéhez vezető kis csatorna még nagyon vékony volt - mint a mérges gomba szára. És ha itt lenne a konyhában az Őrség, egy negyedóra alatt elbánnának vele, porrá válna. De egyedül senki nem képes leküzdeni, ehhez az Őrség hetes csapata kell. És a mohó, fekete szálacskák akadálytalanul befonták Antonyina Ivanovna gondolatait, felzabálva emberi lényegét.

Már csak egyet tehetett - haladéktalanul elmenekülni innen, megkeresni az Őrség tagjait, idehívni őket... Izgalmában bele sem gondolt, vajon beengednének-e a gazdák egy egész sereg macskát a lakásba. Eh, a kollégák kellenének ide! De a kollégák mindig csak akkor jelennek meg, amikor ők látják szükségét. De próbáld megtalálni őket, amikor neked van rájuk szükséged!

Aramis lendületesen felugrott... pontosabban megpróbált felugrani. Abban a pillanatban elképesztő, elképzelhetetlen fájdalom nyilallt hátsó lábaiba, halálos hideg öntötte el, és súlyosan lezuhant a padlóra. Görcsösen kaparta karmával a linóleumot, de alig tudott elmozdulni helyéről.

- Ajjaj! - kászálódott ki az asztal mögül gondterhelten a gazda. - Úgy látom, valami baj van a cicánkkal!

- Öreg már - jegyezte meg a gazdasszony, a padlón elterült Aramis fölé hajolva. - Öregecske... Mát hat éve van nálunk, és hogy előtte mennyit és hol élt... Figyelj, úgy néz ki, mintha paralízis lenne...

Aramisnak úgy tűnt, mintha az Antonyina Ivanovnára tapadt alvadék kárörvendően hunyorogna rá. Bár mivel tudott volna hunyorogni? Sem szája, sem szeme - csak a mohó űr.

4.

TERMÉSZETESEN dugóba kerültek. A gazda öreg Lada Szamarája sértetten felberregett, majd megremegve az aszfalthoz tapadt. Előttük hosszú kocsisor, ugyanolyan bűzölgő, felhevült és dühös autók. Mögöttük is feltorlódtak - Aramis forgatta a fejét ide-oda. Szerencsére a nyaka még nem mondta fel a szolgálatot.

Más mozgásra nem volt képes - hogy is lehetett volna egy táskába dugva a hátsó ülésen? Szerencsére nem húzták be végig a cipzárat, ki tudja dugni a fejét, és levegőt is kap. Kiélvezheti utolsó napját.

Minden világos volt. Tudta, mi az állatorvosi rendelő, és azt is tudta, miért viszik oda. A gazdasszony tizenöt percig hadakozott az anyós nyomása ellen, a gazda, ezt meg kell adni, csaknem egy álló óráig ellenállt. De mit tehetett volna? Az alvadék emberi szemnek láthatatlan csápjai lassacskán az ő agyát is befonták.

- És mit mondunk Borkának? - védekezett bágyadtan, de már inkább csak a rend kedvéért. - Ez olyan trauma a gyereknek...

- Miért kéne megmondani neki az igazat? - vihogott kenetteljesen Antonyina Ivanovna. - Majd azt mondjuk, hogy a cicus elutazott egy különleges cicaszanatóriumba, a hátát gyógyíttatni. És ez hosszú ideig tart...

- És megkért minket, hogy adjuk át üdvözletét... - tette hozzá Lenocska, a feleség.

- Erről van szó! - bökött ujjával a mennyezet felé diadalmasan az anyós. - Holnap meg kiutazunk a nyaralóba, új élmények, napsütés, friss levegő, víz... Végleg elfelejti.

A „megölni" szót egyikük sem ejtette ki. „Véget vetni a szenvedésének", jelentette ki ünnepélyesen az anyós. Aramis pontosan tudta, mit jelent az, hogy „elaltatni". Már tíz éve él ezen a világon, nem kismacska. Boldog fajtársainak ismeretlenek ezek a gondolatok, számukra mindig csak a „most" létezik, nem várják a halált, vagyis az nem is létezik a számukra. De érezni, hogy lassan, ám megállíthatatlanul szivárog ki belőled az idő... hogy egyre kevesebb és kevesebb marad, és rövidesen már egyáltalán nem lesz... Iszonyatos adomány az értelem.

De még szörnyűbb, hogy nincs kinek átadnia. Minden olyan gyorsan történt... Ki vezeti most majd az Őrséget? Még a kollégák is tehetetlenek. Maguk sem tudják, honnan került ez a mind emberi, mind állati szemnek láthatatlan halványkék gyűrű a feje köré. A „korona", ahogy néha tréfálkozva nevezték egymás között, Aramis jelenlététől sem zavartatva magukat. Kitől származott ez az adomány? És miért a kandúroknak jutott? Csak a kellemetlenség jár vele... Mégis... nem szívesen vált meg koronájától. Olyan, mintha a farkától fosztanák meg... vagy a fülétől.

Pedig feltétlenül át kell adnia. Elvégre nem viheti magával oda - át sem férne. És valakinek vezetnie kell utána is az Őrséget, valakinek, aki felkutatja azokat a fajtestvéreket, akik képesek válaszolni a sápadt fény hívására, akik képesek őrkandúrrá válni, képesek a maguk színével teljessé kiegészíteni a szivárványt. És akkor az Őrség fennmarad. Az őrkandúrok elpusztulhatnak szemétdombon vagy plüss-takarójukon, az állatorvosi kezelőasztalon, nyomorúságos pincékben vagy autókerekek alatt, a kínkeserves vénség miatt - de az Őrség él. Él, amíg megvan a „korona". És az a szerencsétlen, aki kénytelen viselni.

- A fenébe is, hát órákig kell itt ácsorogni! - csapott térdére dühösen a gazda. - Kész őrület. Csupa barom, kérdem én, hova tolakodnak itt? Meleged van? - fordult oda Aramishoz. - Tűrjél, mit lehet itt tenni? Előbb-utóbb csak megindul a sor. - Hallgatott egy darabig, megnyalta az ajkát. - Bocsáss meg, kedvesem, de így alakult. Mit tehetnék? Hová tegyelek most, hogy már lábad sincs? Tudod, milyen drága a gyógyításod? Antonyina ugyan hülye, de ebben igaza van, ez a leghumánusabb megoldás.

Aramis pislogás nélkül nézte gazdáját. Erre alighanem egyetlen macska sem képes, legfeljebb az őrkandúrok. A macskák félnek az emberi tekintettől, nem viselik el. De, mint kiderült, az embereknek is kellemetlen, ha a macska merően nézi őket. Az ember ilyenkor elfordul, kibúvót keres. Figyelmesen az órájára néz, mintha azt remélné, valami újat láthat rajta. Majd mentőötlete támad, kiugrik a kocsiból, a legközelebbi bódéhoz rohan ásványvízért. És visszatér a műanyag palackkal, mohón iszik belőle, és nem néz hátra - hiszen nem történt semmi. Neki az utat kell figyelnie, hátha történik végre valami.

Megtörtént. Előbb lassan, mint a mérgezett csótány, majd gyorsabban, mit a mérgezésből felgyógyult csótány, megindult előre a Szamara. Előre, az állatorvosi rendelő felé. Oda, ahol véget érnek a szenvedések.

5.

OTT IS HOSSZÚ sor várakozott. A gazda egy pad szélére telepedve térdére tette a táskát, benne Aramisszal. Nyúlós verejték-és benzinszag áradt belőle, meg a szégyen bűze, de ezek sem voltak képesek elnyomni az itteni atmoszférát, amelyet mindörökre átitatott az állati fájdalom, a gyógyszerek és az emberi higiénia csüggesztő szaga.

Aramis körülnézett, a körülményeket, vizsgálta. Reménytelen. Volt ugyan két macska is. Egy szürke kismacskát egy kamaszlány hozott ide, egy öreg fehér kandúrt pedig egy gyapjúpulóveres idős asszony. De egyik sem volt megfelelő. A leghalványabb jel sem mutatkozott. Ezeknek a tudatát valószínűleg még a kollégák sem tudnák életre kelteni.

Azért megpróbálta az Erő szálacskáját a kismacska felé irányítani. A hátsó lába van eltörve... honnan esett le ilyen szerencsétlenül ez a kis fickó? De semmi baj, ebbe nem kell belehalni. Aramis levette a kismacska fájdalmának egy részét, sárgás csomóba gömbölygette, és lassan szétoszlatta a közömbös levegőben. Saját magát sajnos nem tudja így meggyógyítani. Nem pazarolhatja magára az Erőt - és még csak nem is a Szabályzat miatt egyszerűen nem lehet. Az Erő már csak ilyen.

A rendelőből elsőnek egy kisfiú jött ki egy tengerimalaccal, majd egy ráncos apóka egy juhászkutyával, amely oda sem figyelt a macskaszagra. Azután egy papagáj következett, egy pincsi, egy hörcsög. És végül rájuk került a sor.

Amikor a gazda felemelte a térdéről a táskát, Aramis gyomra görcsbe rándult. Korábban nem hitte volna, hogy ilyen félelmetes ez a dolog. Az idő felgyorsult, szúrós homokszemcsékként hullott bele a ragacsos sötétségbe.

Pedig magát a rendelőt napfény öntötte el. A magas, cingár, őszülő hajú állatorvos kérdve nézett a gazdára.

- Hát szóval... - a gazda próbált mosolyogni, de nemigen sikerült neki - az történt...

- Tegye az asztalra! - rendelkezett végig sem hallgatva őt az állatorvos. És a gazda kapkodva kezdte kihúzni Aramist a táskából.

- Elaltatni? - értette meg rögtön a helyzetet az orvos.

- Hát igen... - motyogta alig kivehetően a gazda - azt hiszem... paralízis, a hátsó végtagoké... meg öreg is már... szóval könyörületből...

Az állatorvos hangos, mély lélegzetet vett, majd színtelen hangon utasította a gazdát:

- Kérem, menjen ki! Nem, a macskát hagyja itt! Majd szólítom.

És amikor az ajtó undorító nyikorgással becsukódott, mélyen az asztal fölé hajolt. Figyelmesen, hunyorgás nélkül Aramis szemébe nézett, és halkan megkérdezte:

- Hát hogy van ez, őrkandúr?

6.

- ÉS NINCS kinek átadnom. - Aramis az állatorvos tenyeréből áradó fény meleg felhőjében fürdött. Jól érezte magát, nyugodt volt, nem fájt semmije - de a bánat vele maradt. A bánatot nem lehet eloszlatni sem az Erő áradatával, sem gyengéd szavakkal. Azon, ami á legfőbb, nem változtathatsz.

- Nem tudlak meggyógyítani - magyarázta bűntudatosan Pavel Dmitrijevics. - Túl késő. Mert ez nem közönséges paralízis.... Itt nincs mit tenni. De ami azt a foltot illeti az anyósodon...

- Nem az enyém - mosolyodott el nagy erőfeszítéssel Aramis.

Még szerencse, hogy a helyes beszéddel tudtak kommunikálni, nem kellett hangot kiadnia. Egyszerűen megjelentek bennük a másik gondolatai. Mint amikor víz csöppen a papírra, és az átlátszó lesz - így értették ők meg egymást.

Kár, hogy így csak a kollégákkal lehet érintkezni. Na meg az őrkandúrokkal, de velük is csak alkonyattól napkeltéig. Az emberekkel nem lehet. Persze ha erre áldozza az Erő egy részét, Aramis is képes lett volna kiejteni az emberi beszéd hangjait - de minek? Csak halálra rémítené veié őket. így történt az előző gazdájával, az iszákos Szasa bácsival. Nagyon régen történt, amikor még nem Aramis volt, hanem a fiatal Szenecske. Ezért is kellett eljönnie onnan - a gazda mindenáron agyon akarta verni „a macskába költözött ördögöt". Természetesen a macskával együtt.

- Túl késő - ismételte meg Pavel Dmitrijevics. - Legalább tudod, mi az a folt? Vagy alvadék, ahogy ti nevezitek? Ez egy másik realitásba nyíló rés... Egy másik térbe... és rajta keresztül átszívják oda a mi életerőnket. Az alatt a néhány óra alatt, amíg aludtál, az a valami teljesen kiszívta belőled az erőt. Hát mit tehetnék, mit? Bármennyi Erőt pumpálnék is beléd, az mind kifolyna. Egy ekkora lyukat nem tudok betömni... És nem csak én nem vagyok képes rá. A társaink persze elmennek majd Antonyina Ivanovnához... neki magának is gyógykezelésre lesz szüksége... de veled mit tehetek? A paralízisedet el lehet mulasztani, de nem maradt benned élet. Vagy a szíved mondja fel a szolgálatot, vagy a vérkeringésed... vagy egyszerűen leáll a légzésed. Nagyon szégyellem, de nem tehetek semmit.

Az állatorvos tudatát egy pillanatra könnyű fátyol borította el, mint fényes nappal könnyű felhőcske - de nyomban szerte is foszlott.

- Igen, értem - ismerte el a nyilvánvalót Aramis. - Csak az Őrség miatt aggódom. Nincs kinek átadnom ezt a csillogást. Ezt a „koronát". E nélkül pedig ki vehetné át a vezetést?

- Ugyan - kezdte óvatosan az állatorvos, mint aki fél egy nyitott sebhez hozzányúlni -, nem a ti hetes csapatotok az egyetlen a világon.

- Itt az egyetlen - sóhajtott fel Aramis, csodálkozva az emberi butaságon. Hiába, a kollégák is csak emberek... - Az én számomra a világ ez a város. A határain kívül is van világ, de én abban nem vagyok jelen. Mi lesz az Őrségemmel, ember?

Pavel Dmitrijevics hosszan gondolkodott. Hallani lehetett az asztalon álló óra ketyegését és Aramis gazdájának sóhajtozását az ajtón kívülről.

- Szóval azt mondod, csak macskának adhatod át? Sem majomnak, sem papagájnak... Papagájjal egyébként még bonyolultabb lenne. Nos, király, tegyünk próbát... Jaj, nem szeretem az ilyen játékokat...

Odament az ajtóhoz, bezárta... és vetkőzni kezdett. Gondosan levette köpenyét, ingét, nadrágját... néhány perc múlva semmi nem volt rajta. Csak másodlagos frissességű emberi bőre.

- Gondod csak meg - nevette el magát -, csizmás kan-dúr létezhet... a mesék szintjén. De gatyás és zoknis kandúr... ez azért már túlzás.

Majd Pavel Dmitrijevics négykézlábra ereszkedett, felpúposította a hátát, felsziszegett. És kezdett különösen szétfolyni, mint a meleg szobába bevitt hógolyó. A rendelőben érzékelhetően lehűlt a levegő, nem tudni, honnan, szél kerekedett (az ablak csukva volt), lesodort az asztalról néhány receptet. Majd valami csattant a levegőben - és már nem volt a padlón semmiféle Pavel Dmitrijevics állatorvos. Hatalmas szürke-fekete foltos fenevad volt a helyén, selymes bőre alatt dagadó izmok, fején távol álló fülek, zöld szeme keskeny. És pofájában fehér agyarak...

- Az eredeti tömeget meg kell őrizni - magyarázta a fenevad a helyes nyelven. - De ki mondta, hogy a feketepárduc nem macska? Macskább nem is lehetne. Csak nagyobb.

Korábban Aramis valószínűleg nagyon csodálkozott volna. De a mai olyan nap volt, hogy csak szótlanul tudomásul kellett vennie az élet fordulatait.

- Csináljuk a következőt! - folytatta a leopárd. - Megőrzésre átveszem tőled a „koronát", és nyomban megkezdem a megfelelő jelölt felkutatását. Amint megtaláltam, átadom neki. És lesz új vezére az Őrségednek. Új királya... Te pedig... - szomorúan nézett Aramisra. - Neked így is, úgy is el kell menned a sötétségbe, és nem tudom, mi vár rád a határon túl. De mindent megteszek, hogy fájdalom és szomorúság nélkül menj el. Előbb vagy utóbb mindannyian elmegyünk; de az Őrség megmarad. - A fenevad ásított, kinyújtotta sötét rózsaszín nyelvét. - Nos, kezdjük?

Aramis megremegett. Egy másodpercre visszahullott korai kölyökkorába, amikor még csak az életnek egy kis tudatlan csomója volt - és mint akkor, hullámként elborította a rettegés. De az akarata még működött, ezért nem fecsérelte idejét a válaszra. Egyszerűen egész lényével a feketepárduc felé nyúlt, és meggyújtotta önmagában azt a kis lángocskát, amellyel nem tudni, ki és mikor ajándékozta meg a macskák nemzetségét. És feje körül kigyúlt a halványkék fénykoszorú - bár azt a világ egyetlen tükre sem tükrözte volna vissza.

- Ússz! - határozott, és a csillogás megindult a másik macska felé, amelynek szeme pillanatról pillanatra egyre nagyobb lett. És a csillogó gyűrű leereszkedett az ő fejére, élesen felvillant, akár az éppen kiégő villanykörte - és villámgyorsan behúzódott a bőre alá.

És ekkor minden örömtelivé és könnyűvé vált. Meleg hullámokban közelített hozzá a sötétség, és semmi nem lehetett volna jobb ezeknél a láthatatlan, de becéző kezeknél. Azután minden megváltozott.

7.

PAVEL DMITRIJEVICS BELUHIN második szintű Setét mágus sietve felöltözött. Rövidesen kitör a botrány az aj-tón túl. Nem kell fölöslegesen ingerelni az embereket.

A művelet valóban nehéz volt. Mennyi erőfeszítésbe került csak annak az erőt kiszívó lyuknak az elhelyezése is! Nem könnyű eset egy Antonyina Ivanovna-féle nőszemély. Nem tapadnak rá az alvadékok, akárhogy próbálkozzon is az ember. Kész csoda, hogy sikerült! És mennyivel bonyolultabb volt utána, már itt. Talán olyan könnyű eltüntetni egy Fénypárti auráját? Még az a szerencse, hogy az őrkandúrok nem látnak bele a Homályba.

De túl van az egészen, megszerezte a „koronát", most már törje a fejét a főnökség, hogyan lehet a legjobban felhasználni. Azért van feje a főnökségnek, hogy az fájjon.

Fájt az egész teste. Rendkívül undorító dolog a gyors transzformáció. Ki kell vennie néhány nap szabadságot, kifeküdnie a! fáradalmakat.

Pavel Dmitrijevics odament az asztalhoz, felemelte a már hűlőben lévő testet.

- Bocsáss meg, barátom, de ilyen a szolgálat.

Valóban sajnálta ezt a macskát.

Szerzőinkről 1

Szergej Lukjanyenko

Kazahsztánban született, 1968-ban, és már fiatalon megragadták képzeletét a Sztrugackij testvérek és Róbert Heinlein oroszul is hozzáférhető ifjúsági SF-jei. Ő maga 18 esztendős kora körül kezdett írással foglalkozni, és egy évvel később az alma-atai Zaija című újság meg is jelentette első novelláját. Eközben a helyi orvosi egyetemen kitanulta a pszichiáteri szakmát.

1989-ben dolgozni kezdett első komolyabb regényén, a Negyven sziget lovagjain. Ebben idegenek rabolnak el kisgyerekeket, hogy a jövő vezetőinek alakuló személyiségjegyeit tanulmányozzák egy mesterségesen létrehozott környezetben. A regény szinte egyszerre jelent meg a szerző első önálló novelláskötetével, amely a Nukleáris álom címet kapta. Ez utóbbiban az írások többsége pusztuló, széthulló jövőkben játszódik. (Több elbeszélése magyarul is olvasható a Galaktikában, illetve a Kétszázadik című antológiában.) Ezek és Lukjanyenko későbbi művei számos hazai díjat elnyertek, így hamarosan már egyre népesebb oroszországi rajongótábor várta a következő kötet megjelenését. A határokon túli ismertségre azonban a szerzőnek még egy évtizedet kellett várnia. Timur Bekmambetov 2004-ben készített filmet az Éjszakai Őrségből. A kevés pénzből is látványosra összehozott produkciót átvették amerikai forgalmazásra, és ez lehetőséget adott a regény angol fordításban való megjelentetésére. Addigra a könyvnek otthon már két folytatása (Nappali őrség, Alkonyi őrség) is elkészült, majd azóta még kettő (Utolsó Őrség, Új őrség).

Számos további regény és sorozat fűződik még nevéhez, közülük is kiemelésre érdemes a sztrugackij-i ihletésre született Ugrás-ciklus, melynek két kötete az Ugrás az űrbe és az Ugrás az ismeretlenbe.

Szerzőinkről 2

Vitalij Kaplan

Orosz író, költő, irodalomkritikus. 1966-ban született. Végzettsége szerint matematikatanár. Eredetileg ebben a szakmában helyezkedett el, majd az Állami Színházi Múzeum informatikai részlegének vezetője lett.

Iskoláskora óta ír, de a nyilvánosság előtt csak 1997-ben mutatkozott be, amikor „Két lépéssel" című elbeszélése pályázatot nyert, és megjelent a Jeszli magazinban. Első önálló kötete, a Korpusz 2001-ben látott napvilágot. Egy évvel később a regénynek köszönhetően elnyerte az Európai SF Társaság legjobb elsőkönyvesnek járó díját, valamint az Aelita orosz SF-díjat is. A mű hőse egyre több el-lentmondásba ütközik környezetében, míg végül rá nem ébred, hogy egy virtuális világ rabja lett.

A 2002-es Körök az űrben egy párhuzamos világba kalauzolja el olvasóit, ahol a 21. században is középkori viszonyok uralkodnak, és a vallási elnyomás elől más valóságokba menekülhetnek a legelszántabbak. Ezt követte a kötetünkben közölt két Őrség-történet, majd a 2006-ban napvilágot látott Balszerencse, amelyet Alekszej Szokolov-val közösen írt. Két évvel később Az utolsó kapcsolat ismét a párhuzamos világok témáját választotta.

Magyarul először olvasható műve.

Impresszum

A kötetben szereplő művek eredeti címe: Melkij dozor

Inoj szregyi Inüh

Korona

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő: Németh Attila

Fordította:

Weisz Györgyi

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

ISBN 978 615 5508 00 4

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2007 by Szergej Lukjanyenko © 2004 by Vitalij Kaplan © Hungarian translation 2014, Weisz Györgyi © Hungarian edition 2014, Metropolis Media Group www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design Nyomdai munkák: Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató

Megjegyzések

[←1]

Mihail Bojarszkij (1949-) népszerű színész. Az Alexandra Dumas A három testőr című regénye alapján készült, rendkívül sikeres televíziós sorozat egyik főszereplője.

[←2]

A moszkvai metróhálózat kiegészítéseként kezdték építeni az egyik forgalmas csomópontban, de különböző okokból 1975-ben az építkezés leállt, az állomást lezárták, „konzerválták". A 90-es években felmerült a gondolat, hogy folytatják a beruházást, de az végül nem valósult meg, az állomás azóta is lezárva áll.

[←3]

Viktor Pelevin és Borisz Akunyin népszerű mai orosz szerzők. Mindkettejüknek több műve megjelent magyarul is. Akunyin regényeinek egyik állandó szereplője Eraszt Fandorin, a zseniális nyomozó.

[←4]

Nagy Péter cár (1672-1725) két méternél magasabb volt.

[←5]

Arkagyij Petrovics Gajdar (1904-1941): ifjúsági író, a II. világháborúban esett el.

[←6]

68. zsoltár (Károli Gáspár fordítása)

[←7]

Szkülla és Kharübdisz: az ókori görög mitológia két szörnyetege, a Szicília és Calabria közötti Messzinai-szoros veszedelmes örvényeinek jelképei. Egymással szemben elhelyezkedve veszélyeztették a hajózást, mindenkit elpusztítva, aki túl közel merészkedett hozzájuk - vagyis mindkettőjüktől távol kellett tartania magát annak, aki át akart jutni köztük.

[←8]

Bárdnak nevezik azokat a rendkívül népszerű énekeseket, akik saját szerzeményeiket adják elő gitárkísérettel (pl. Viszockij, Okudzsava stb.).

[←9]

Harmadik Róma: a moszkvai nagyhercegség felemelkedésének idején, a 15-16. században keletkezett, a 19.-ben ismét széles körben elterjedt elmélet, amely szerint Róma és Bizánc után Moszkva lesz a hit és a világi hatalom központja. Az elmélet lényege Oroszország messianisztikus szerepe, fontossága a hit megőrzésében, a világ megváltásában. Az első két Róma elpusztult, de a harmadik örökké fennmarad, negyedik pedig nem lesz, állítják az elmélet hívei.

[←10]

Utalás Goethe A bűvészinas című versére, amelynek hőse megidéz egy varázslatot, de mivel még csak inas, nem képes uralni a maga előidézte helyzetet.

[←11]

Máté 12.30

[←12]

Máté 17.21

[←13]

Szövetségi Biztonsági Szolgálat

[←14]

Clive Staples Lewis (1898-1963): ír teológus, író, többek között pl. a Narnia krónikái szerzője.

[←15]

15 Hruscsov (1894-1971) az ENSZ-közgyűlés ülésén lehúzott cipőjével verte a szónoki pulpitust.

[←16]

16 Máté 10.37

[←17]

A pravoszláv papok miseruha alatt viselt hosszú inge

[←18]

Máté 6.34

[←19]

Az ipszilon orosz neve igrek, ez hasonlít az Igor név becézett alakjára.

[←20]

János 14.12

[←21]

Pál Timóteushoz írt második levele 2 .5

[←22]

János 3.8

[←23]

„ Az atyák ettek egrest, és a fiak foga vásott meg bele?” Ezékiel 18.2

[←24]

Máté 18.20

[←25]

Don Rumata a Sztrugackij fivérek Nehéz istennek lenni című regényének hőse

[←26]

Egy ember az áradó folyó partján ül. Jön egy autó, majd egy csónak, végül egy helikopter, hívják, meg akaiják menteni, de ő mindannyiszor azt mondja, csak az Úrban bízik, az Úr majd megmenti őt. Végül vízbe fullad, Isten elé kerül, és szemrehányást tesz neki, hogy nem mentette meg, pedig csak benne bízott. Mire az Úr megkérdezi: Hát az autót, a csónakot meg a helikoptert ki küldte?

[←27]

Lavra: Moszkva közelében Szergijev Poszad városban fekvő híres kolostoreggyüttes, a 14. században alapította Szent Szergij. Nevezetes zarándokhely és turisztikai célpont, a világörökség része.

[←28]

Pityer: Szentpétervár

[←29]

János 15.13

[←30]

Pál apostol második levele a korintusbéliekhez 6.15

[←31]

Márk 9.3

Tartalom

- SZERGEJ LUKJANYENKO

- Apró Őrség

- 1. LESZ

- 2. VAN

- 3. VOLT

- 4. VOLT-VAN-LESZ

- VITALIJ KAPLAN

- Másféle a Másfélék között

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11

- 12

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- A korona

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- Szerzőinkről 1

- Szergej Lukjanyenko

- Szerzőinkről 2

- Vitalij Kaplan

- Megjegyzések

- Impresszum

Table of Contents

SZERGEJ LUKJANYENKO

Apró Őrség

1. LESZ

2. VAN

3. VOLT

4. VOLT-VAN-LESZ

VITALIJ KAPLAN

Másféle a Másfélék között

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11

12

13.

14.

15.

16.

17.

A korona

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Szerzőinkről 1

Szergej Lukjanyenko

Szerzőinkről 2

Vitalij Kaplan

Impresszum

Megjegyzések

Table of Contents

SZERGEJ LUKJANYENKO

Apró Őrség

1. LESZ

2. VAN

3. VOLT

4. VOLT-VAN-LESZ

VITALIJ KAPLAN

Másféle a Másfélék között

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11

12

13.

14.

15.

16.

17.

A korona

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Szerzőinkről 1

Szergej Lukjanyenko

Szerzőinkről 2

Vitalij Kaplan

Impresszum

Megjegyzések