Dmitrij Svedov Setét Másféle két év pihenő után visszatér, és második szintű létére azonnal vezetői feladatot kap: menjen Kijevbe, és élessze újjá a felmorzsolódott Nappali Őrséget. Ám épphogy elkezdi a hivatal felállítását, rejtélyes gyilkosságok történnek, melyek különös ismertetőjegye, hogy az áldozat életenergiáját elszívták.

A nyomozás első percétől kezdve egyre szövevényesebb helyzetekbe kerül bele, olyanokba, amelyeket még a Legfelső szintű mágusok sem képesek megmagyarázni, pláne megoldani. A szálak idegen mágusokhoz vezetnek, akik egy másik, ismeretlen szférában tevékenykednek, nincs nyomuk a Homályban. Mintha az időben ugrálnának.

Svéd egyre inkább azt veszi észre, hogy nem ő irányít, a nyomozás vezeti őt. Folyamatosan döbben rá, hogy miközben olyan dolgokat old meg, amiket a legmagasabb rangúaknak sem sikerült, furcsa, háromoldalú meccset játszanak vele a Fénypártiak, a Setétek és az Inkvizíció…

A Nappali Őrség társszerzője, a Káosz-Őrség írója továbbgondolta Szergej Lukjanyenko világát, izgalmas, új történettel bővítve a ciklust. Más szereplők, más helyszínek, de a hangulat a régi.

"/>

VLAGYIMIR VASZILJEV

IDŐ ŐRSÉG

A fordítás alapját képező kiadás: Vlagyimir Vasziljev Vremja inverszij Izdatyelsztvo ASZT, 2014

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Weisz Györgyi

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

Bruno Wagner festményének felhasználásával

ISBN 978 615 5508 42 4 ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

Tartalom

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

EPILÓGUS

Szerzőnkről Vlagyimir Vasziljev

Jegyzetek

JELEN SZÖVEG FIGYELEMRE MÉLTÓ A SETÉT ÜGYE

SZEMPONTJÁBÓL.

NAPPALI ŐRSÉG

JELEN SZÖVEG NEM ÉRDEKTELEN A FÉNY ÜGYE

SZEMPONTJÁBÓL.

ÉJSZAKAI ŐRSÉG

NO COMMENT.

(ALÁÍRÁS NÉLKÜL)

PROLÓGUS

FÜLLEDT ÉS NYOMASZTÓ levegő borult a város fölé. Nyikolajev fuldoklott a júliusi forróság nyomása alatt, de Svéd a trópusok és az Egyenlítő környéki kikötők után kissé még hűvösnek is érezte.

Valóban minden csak összehasonlítás kérdése, még a kellemes hőmérséklet is.

Valamivel több mint két évig volt távol. Két év szinte tejesen mágia nélkül (nem számítva a szokatlan étel és idegen víz miatt háborgó gyomrának lecsillapítását), két év az Őrségek és a velük járó gondok-bajok nélkül. Két év eléggé szűk térben, közönséges emberek között. Partra szállva persze találkozott Másfélékkel is. De a legkisebb vágyat sem érezte, hogy érintkezzen velük, még a második évben sem, amikor kissé meglepődve fedezte fel, hogy elég jól elboldogul azon az egész világon elterjedt pidzsin nyelven, amelyet Észak-Amerika és Európa határain kívül angolnak szokás tekinteni.

És ami még meglepőbb volt, remekül megértette azt is, amit válaszoltak neki.

Több mint két évre kiesett a megszokott életből, és ez nagyszerű

időszak volt.

De egyszer minden véget ér.

Svéd az Oktyabrszkij sugárút és Vaszljajev utca sarkán szállt ki az iránytaxiból. Gyermek-és ifjúkorának vidéke volt ez. Ebbe a moziba jártak a barátaival matinékra, később, mikor nagyobbak lettek, az esti előadásokra. Abban a könyvesboltban túrták fel a kölcsönző és az antikvárrészleg

polcait

ritka

kalandregényekre,

bármelyik

Sztrugackij-kötetre meg általában a fantasztikusokra vadászva. Ide is gyakran betért, amikor a szülei leküldték kenyérért, csak az állami élelmiszerbolt helyén most szépségszalon van a sarkon. És ott elöl a Vaszljajev (akkoriban még Színház) utcán van hajdani iskolája, amelyben tíz évig magolta becsöngetéstől kicsöngetésig a különböző

tudományokat, szemben pedig a stadion, amelyben ismerős minden egyes rög, mindkét kapu mindkét kapufája és felső léce, melyeket

nemegyszer talált el a makacs labda. Kicsit távolabb a Zarja Sportcsarnok, még a focikorszakot megelőzően Svéd itt kóstolt bele a kerékpározásba és úszásba.

Annak idején Svéd nagyon meglepődött, amikor megtudta, hogy a Nappali Őrség nyikolajevi hivatala az ő iskolájának kerítésén túl működik, csak nem a főbejárat, hanem a hátsó kapu felőli oldalon.

Úgy tartották, hogy az iskola mögötti, jellegtelen kétemeletes épületben valamilyen archívum van. Svédet sosem érdekelte, miféle archívum az tulajdonképpen. Ez senki mást sem érdekelt. Egyszerűen egy absztrakt „archívum” volt, és függetlenül attól, hogy mi sem volt könnyebb, mint átmászni az iskola kerítésén (meg is tették a tíz év folyamán mindvégig és a kerítés teljes hosszának minden pontján), Svéd egyszerűen nem emlékezett az ottani játékra, bár megesett néhányszor, hogy oda is átmásztak. Az épület és a kerítés között platánok és nagylevelű akáciák nőttek, alattuk még forró nyári délben is félhomály és hűvös volt – ez minden, amire Svéd emlékezett azokról a régmúlt gyermekkor látogatásairól azon a helyen, amelyet mintha senki nem nyilvánított volna tiltott területnek, de ahova gyakorlatilag mégse igen dugták be az orrukat az egyébként mindenhol felbukkanó iskolások.

Svéd megállt a kissé megroggyant, zöldre festett rácsos kerítésnél, és gondterhelten nézte a kapun függő kis kínai lakatot.

Ezt a kaput emberemlékezet óta sosem zárták be.

Svéd óvatosan megrángatta a lakatot – úgy van, zárva.

Az épület bejáratára nézett – az is zárva, és mintha valami hirdetmény lenne kitűzve rá, de a kapuból persze nem lehet elolvasni.

Óvatosan körülnézve jobbra-balra (szerencsére senki nem járt a környéken), átmászott a kerítésen, mint valami mozihős Terminátor.

„Ezt is megértük – gondolta Svéd enyhe ingerültséggel. – Nem mehetek be a saját hivatalomba, hanem be kell hatolnom…”

A bejáraton lévő hirdetmény ezt közölte: „Az archívum meghatározatlan időre zárva.”

Ennyi, egyetlen szóval sem több.

Meg kellett néznie a Homályból is – úgy is van, a szöveg mellett

ott volt helyettesének, Iszának a pecsétje is, de semmi magyarázat. Na és az „archívum” helyett természetesen a „hivatal” szó állt ott.

„Na, adok én majd nektek!” – gondolta Svéd dühösen.

Elengedték magukat a munkatársak. Fütyülnek a munkára. Talán a tengeren hűsölnek.

„Na és én?” – érdeklődött epésen egy belső hang, amelyet általában lelkiismeretnek neveznek.

„Én már régen felkészültem – felelte magának Svéd, bár tisztában volt vele, hogy csak mentegetőzik. – Jó előre elrendeztem mindent, nélkülem is boldogulniuk kellett!”

Fájdalmasan felsóhajtott, és már arra készült, hogy behatol az ajtón keresztül, mivel soha nem volt kulcsa a hivatalhoz, sőt soha nem is látta azt.

És akkor az ajtó hirtelen kinyílt.

Svédnek először úgy tűnt, magától nyílt ki, de a következő

pillanatban a küszöbön belüli félhomályban meglátott egy szürke lebernyeges alakot.

Svéd akaratlanul is feszültté vált.

„Csak nem Inkvizítor?” – gondolta, mintha lenne más lehetőség is.

– Lépj be, Setét! – mondta az Inkvizítor váratlanul magas hangon, és Svéd a következő másodpercben rájött, hogy az Inkvizítor – nő.

Hangja halványan ismerősnek tűnt, biztos, hogy hallotta már valamikor.

A lebernyeges alak hátralépett, beljebb a kis előtérbe, ahol elvben az ügyeletesnek kellett volna lennie.

Svéd belépett. Mögötte halk kattanással becsukódott az ajtó.

– Menj fel az irodádba, várnak – mondta az Inkvizítornő, és fejével a lépcső felé intett.

Svéd nem kérette magát. A nőt nem ismerte fel.

Tulajdon irodája ajtaja előtt Svéd habozott egy pillanatig, de egyáltalán nem határozatlanságból. Több mint két éve nem lépett be ide. És hirtelen tudatosult benne, hogy egyáltalán nem érzi úgy, mintha hazatért volna. Irodáját idegennek érezte. Lehet, hogy az Inkvizítorok jelenléte miatt?

Svéd sóhajtva elhessentette nem a helyzethez illő gondolatait, és kinyitotta az egyáltalán nem valami díszes ajtót – nem volt rajta semmiféle felirat, a festék helyenként megrepedezett, itt-ott le is pergett, egészében véve ez az ajtó sokkal inkább illett volna egy mucsai tanácsi intézményhez, mint egy félmilliós város Nappali Őrségének hivatalához, ráadásul a hivatalt elvben vezető Másféle irodájához. De mit is lehetne mondani – ez az ajtó a mucsai tanácsi intézményből egyenesen a huszonegyedik századra nyílt, pedig egyszer csak emberek helyett Setét Másfélék vették birtokukba ezt a helyet. Svéd nagyon jól emlékezett a szovjet rendszerre, mivel annak idején született, nőtt fel és fejezte be iskoláit. A Setétek ténykedésének kezdetére nem emlékezett – mert az hasonítása, sőt születése előtt történt.

Svéd nem tudta a folyosóról letapogatni az irodáját, ezért fogalma sem volt arról, ki várja odabent. Inkvizítorok – de hányan, és személy szerint ki, nem világos. Nyilvánvaló, hogy vannak valamilyen mágiát blokkoló amulettjeik, a fajtájuk előszeretettel használja az ilyesmit.

Az Inkvizítorok hárman voltak. Egyikük Svéd újabb kényelmes karosszékében terpeszkedett (a másik kedvence odahaza volt), a másik az ablaknál állt, és a platán dús, majdnem az ablaküveget súroló ágait nézegette, a harmadik szórakozottan lapozgatott egy kötetet a könyvespolc előtt. Amikor Svéd belépett, egyikük sem fordult felé, kámzsájuk változatlanul szemöldökig rejtette arcukat, a kámzsa alatt homály, – a közönséges – arcuk láthatatlan maradt.

– Végre! – mormolta az, aki a karosszékben ült. – Megvárakoztatott minket.

– Jó napot! – mondta Svéd olyan nyugodtan, amennyire csak telt tőle.

Tényleg nyugodt volt – az elmúlt két évben gyakorlatilag nem alkalmazott mágiát, vagyis nem sérthetett meg semmilyen előírást.

Svéd fizikailag nem kelthette fel az Inkvizíció érdeklődését. Ha történt is valami Nyikolajevben, az egyértelműen az ő részvétele nélkül történt. És mivel ő csak formálisan főnök – a felelősség a Feketetengeri Partvidék valódi főnökéé, Szenya Kricskovszkijé, aki természetesen Odesszában tartja székhelyét.

Valamivel több mint tizenkét évvel korábban Svédet nevezték ki a Feketetengeri Partvidék Setétjeinek főnökévé, de egy évig sem maradt meg ebben a tisztségben. Az öreg Másfélék célszerűbbnek találták, hogy egy odesszai legyen a főnök Odesszában, nem pedig egy jöttment. Svéd megkönnyebbülten adta át az ügyeket egy helybeli Másfélének, visszanyargalt korábbi tisztségébe, Nyikolajevbe, a helybeli főnök helyettesének. Emlékszik, herszoni kollégájával, Brumellel örömükben még csaptak is egy jó kis ivászatot. Svéd csak azt az egyet nem értette, milyen megfontolások vezették az ukrajnai Nappali Őrség akkor vezetőjét, hogy Turljanszkij helyére éppen őt, Svédet nevezze ki a Feketetengeri Partvidék főnökévé, és nem egyből az odesszai Kricskovszkijt. Külsejéből ítélve Szenya akár az apja is lehetett volna Svédnek, kora alapján a nagyapja, sőt dédapja vagy akár ükapja is: még a múlt század harmincas éveiben hasonították. Ám Lajk Svédet nevezte ki, majd szokása szerint néhány évre eltűnt. De végül nélküle is sikerült úgy elrendezni mindent, hogy mindenki elégedett legyen. Igaz, Svéd attól félt, hogy amint Lajk visszajön, megint nekilát a saját elgondolása szerint átcsoportosítani mindenkit, de hát mikor lesz az! Addig is élhet az ember, ahogyan addig is, örökös fejfájás és fölösleges felelősség nélkül.

– Dmitrij Svedov Setét Másféle, a Nappali Őrség Feketetenger Partvidéki vezetőjének nyikolajevi helyettese – szólalt meg a karosszékben ülő Inkvizítor, és Svéd nyomban felismerte.

Arisztarh Turljanszkij. A partvidék korábbi főnöke. Aki a jelenlegi főnököt, Szenya Kricskovszkijt hasonította. Az ő volt barátja.

Jelenleg Inkvizítor, akinek értelemszerűen nem is lehet barátja, már tizenkét éve, az emlékezetes szentpétervári akció óta[1], amikor elbántak a vad Jamaikai vad Másféléivel, majd magával a Jamaikaival is.

– Köteles vagy a legrövidebb határidőn belül Kijevbe utazni és átvenni az ottani Nappali Őrség vezetését – mondta érzelemmentesen az Inkvizítor, majd elhallgatott.

– Hogy mi-i? – nyögte ki az elképedt Svéd. – Elment az eszük, jó

uraim?

Turljanszkij kissé fölemelte a fejét, és Svéd végre meglátta a szemét. Az Inkvizítor hideg és közömbös tekintetét. Olyan ismerős volt, ugyanakkor olyan idegen.

„A fenébe! – gondolta Svéd, érezve, hogy menthetetlenül rátör a pánik. – Mi történt itt, míg máshol voltam?”

– Kérdezhetsz – engedélyezte váratlanul az Inkvizítor. – De csak keveset és lényegre törően. Nincs sok időnk.

ELSŐ FEJEZET

SVÉD TELJES érzelmi zűrzavarban utazott Kijevig. A történtek sehogyan sem fértek a fejébe.

Az ukrán Másfélék vezetője emberemlékezet óta az utóbbi években egyszerűen Lajknak nevezett Másféle volt. A Seremetyjev családnevet legfeljebb két-háromszáz évig viselte. A legöregebb Másfélék, például Zavulon, a moszkvai Nappali Őrség feje néha Taviszkaronnak nevezte Lajkot. Svéd egyszer belelapozott egy mitológiai lexikonba, és kiderítette, hogy ez valamilyen ősi indián istenség neve. Lajk életkorát egyébként valószínűleg évezredekben lehet mérni. Ahogyan kétségkívül Zavulonét is. Hasonló kort ért meg a moszkvai és kijevi Éjszakai Őrség vezetője, Geszer és von Kissel is, már csak azért is, mert Lajk egyszer elszólta magát, hogy von Kissel a rokona, talán testvére.

Svéd negyvenhárom éves volt, harminchárom éve hasonították. A hosszú életű Zavulonhoz meg Lajkhoz képest még csak nem is csecsemő. A legjobb esetben is csak spermatozoid. Tapasztalata nyugodtan nevezhető nullának. Mágikus ereje csúcsformában jó második szintű; igaz, az utóbbi két évben Svéd egyáltalán nem gyakorolt, ezért alighanem visszacsúszott a harmadik szintre.

Ukrajnában persze jelenleg is, korábban is tevékenykedtek és tevékenykednek Másfélék, akik már régen kategórián felüliek voltak, de ők ilyen vagy olyan okból mind mereven elzárkóztak az Őrségekkel való együttműködés elől, bár a Megállapodás előírásait szigorúan betartották. Azokkal pedig, akik együttműködtek, az utóbbi két évben történt valami. Lajk már korábban eltűnt, a Legfelső szintű

boszorkányt, Larisza Narimanovát is mintha a föld nyelte volna el, ráadásul az Inkvizítorok azt állították, hogy ha valaha viszontlátja (ahogyan Lajkot is), az csak a nagyon távoli jövőben lehetséges.

Iraklij megint belemerült a politikai intrikákba, végleg hátat fordított az Őrség ügyeinek.

Az Inkvizítorokból szinte harapófogóval kellett kiszedni az

információt, így is csak néhány kérdésre válaszoltak, majd ott hagyták Svédnek a Prágából származó hivatalos direktívát, amelyet egyébként a berni beavatottak is aláírtak, és eltűntek a Homályban. Egyszerűen az Őrség hivatalában!

A maga nyomorúságosan kevés tapasztalatával Svéd ilyet még nem látott.

A nyomban távozásuk után levont felületes következtetések ezek voltak: Kijev Nappali Őrsége megsemmisült, hivatalát – a Bankovaja utcai nevezetes kimérás házat – emberek foglalták el, az ukrán elnök rendezkedett be benne. Hová lett az archívum, a raktárakból a mágikus eszközök, amulettek – nem tudni, bár nem nehéz kitalálni: az egészre az Inkvizíció tette rá a kezét. A harmadik és annál magasabb szintű Másfélék több mint egy éve sietve elhagyták Kijevet és a többi ukrán nagyvárost, ide értve még az otthon ülő harkovi Sindzsét is, bár az utóbbi néhány hónapban lassacskán kezdtek visszaszivárogni.

Ráadásul a moszkvai Nappali Őrségnél sem mentek fényesen a dolgok: a Legfelső szintű Másfélék közül csak Zavulon maradt a helyén, miközben a Fénypártiaknál egyszerre több Legfelső szintű

mágus és varázslónő tevékenykedett.

A következőt lehetett feltételezni: Kelet-Európában olyan nagymértékben lengett ki a mérleg nyelve a Fénypártiak javára, hogy még maga az Inkvizíció is nyugtalankodni kezdett. A prágai-berni direktíva világosan utasította őt, Dmitrij Svedov második szintű Setét mágust, hogy a nulláról, „zöldmezősen” szervezze meg Kijevben a Nappali Őrség munkáját, ezt követően feltételezhetően megjelenik majd valaki, akinek nagyobb az ereje és tapasztalata, és átveszi a vezetést.

Elvben ez belefért Svéd elképzeléseibe, persze csak akkor, ha az erősebb és tapasztaltabb Másféle megjelenésére vonatkozó feltételezés helytállónak bizonyul. A Legfelső szintű Másfélék szeretik, ha a rutinmunkát az aprónép végzi el. Svéd ennek ellenére úgy érezte, hogy tisztán emberi tapasztalata egyszerűen nem elég a kijevi feladat elvégzéséhez. Nyikolajevben még úgy-ahogy boldogulna. Vagy végszükség esetén a fekete-tengeri partvidéken. Na de egész Ukrajna? Az nem az ő szintje.

Svéd Odesszába is telefonált. De csak az üzenetrögzítőt érte el.

Kricskovszkijt vagy Kobernyikot még a Másfélék módszereivel sem sikerült felkutatnia. Nyilván náluk is ugyanakkora a kupleráj, mint Nyikolajevben, ahol mellesleg szintén nem sikerült használható Másfélét találnia, csak néhány zöldfülűt a komputerrészlegből. Isza nyom nélkül eltűnt. Brumel közölte, hogy a Seychelle-szigeteken üdül, és október előtt nem áll szándékában visszatérni.

Viszont jelentkezett Szimonov Vinnyicából. Náluk is ugyanaz a téboly és őrület van: a hivatalt bezárták, a nép szétszéledt, maga Szimonov csak véletlenül maradt a helyén. Svéd utasította, hogy induljon Kijevbe, majd nekilátott a kijevi Jefimet hívogatni.

Svédnek elvben már kialakult egy vázlatos cselekvési terve: megtalálni Jefimet, jó lenne Gyimka Rubljovot is előkeríteni, azután találni egy megfelelő helyet a hivatalnak, és mozgósítani a kijevi ifjoncokat, hogy kövessék az eszes és eléggé erős mágusok példáját.

Szükség esetén emelni elméleti és gyakorlati szintjüket. Második szintje persze nem teszi Svédet eszményi tanárrá, de a hetedik-ötödik szintű újoncokat még ő is képes lesz megmozgatni. Igaz, arra, hogy ez a frissen beavatott zöldfülű társaság hogy képes szembeszállni a viharedzett kijevi Fénypártiakkal, akik közt szép számmal akad legfelső és első szintű mágus, gondolni sem mert.

De valahol csak el kell kezdeni.

És ekkor az jutott Svéd eszébe, vigye el a Setét, hiszen gyakorlatilag már meg is kezdte a munkát, mert gondolatban összeállította a cselekvési tervet. Vagyis az Inkvizíció nem is tévedett olyan nagyot, amikor őt, a nem túl magas, második szintű mágust választotta erre a feladatra, már csak azért is, mert Legfelső szintűek se közel, se távol, az első szint pedig jobb esetben a Seychelle-szigeteken nyaral, rosszabb esetben nem tudni, hol van, és meddig marad ott.

Svéd egy órát töltött telefonnal a fülén, majd nem várva be az esti vonatot, kirohant a buszpályaudvarra, és már déli tizenkettő előtt elindult busszal Kijevbe.

Megérkezve nyomban megérezte a változást: először is, az álmos Nyikolajev után a főváros szokatlanul népesnek és nyüzsgőnek tűnt, másodszor pedig, az autóbusz-pályaudvar mellett végre valóban megnyílt a még a szocializmus idején megígért metróállomás, nem kellett, mint korábban, átgyalogolni a hídon a Libeckaja állomásig.

Svéd fennakadás nélkül elmetrózott a Kontratovszkaja térig, felment az aluljáróból, végigment a korábban Ratmanszkajának nevezett utcán. Mai elnevezésére nem emlékezett, de nem is nagyon igyekezett megjegyezni új nevét. A Podolon minden sarok, minden ház sok emléket idézett fel benne, arra ösztönözte, hogy megállva nosztalgikusan sóhajtozzon. Méginkább arra, hogy térjen be az első

útjába akadó sörözőbe, ilyenekből a Podolon mindig is akadt éppen elég.

De Svéd megtartóztatta magát.

Odaérve a teljesen hétköznapi négyemeletes épülethez, amelyben jó fél évszázada lakott Gyimka Rubljov, és amelyet a világ minden kincséért el nem cserélt volna, Svéd teljes biztonsággal megérezte: Rubljov nincs otthon, ráadásul már jó ideje. Nincs ott senki – sem a gazda, sem a falkája.

Rubljov alakváltó és mágus volt. Nincs abban semmi meglepő, hogy mindig több kutyája is volt.

A lakásnak ugyanakkor még mindig megvolt a biztonságos mágikus védelme, és a belsejében sem volt semmi érzékelhető.

„Biztosan ő is a Seychelle-szigetekre húzta el a csíkot” – gondolta Svéd kivédhetetlenül ingerülten, de azért felment a harmadik emeletre, szerencsére a kapukódot időtlen idők óta senkinek nem jutott eszébe megváltoztatni.

Rubljov ajtótokja mellé több cédula volt betűzve – talán számlák, talán valami más. Svéd nem nézte meg. Így is nyilvánvaló, hogy senki nincs otthon.

Svéd azért becsöngetett, és jó öt percig toporgott az ajtó előtt.

Hátha van Rubljovnak valami riasztórendszere? Meghallja, ellenőrzi, és jelentkezik.

De mindent gondosan ellenőrizve, még a Homályba belépve sem

érzett semmit, csak a kék mohát sikerült fölöslegesen felizgatnia.

„Az első próbálkozás mellé ment” – gondolta a lépcsőházból kilépve az udvarba.

És szinte nyomban megérezte, mindjárt megszólal a mobilja.

Úgy is volt, a mobil megcsörrent.

Jefim hívta.

„Legalább ő megkerült gond nélkül” – örült meg Svéd, és bekapcsolta a készüléket.

– Szevasz, Fima!

– Szia! Azt mondják, itt vagy Kijevben.

– Igen, épp most érkeztem. Benéztem Rubljovhoz, de nincs itthon.

– Rubljovék a nyaralóban vannak, Glevahában.

– Hűha! – csodálkozott Svéd. – Rubljovék?

– Gyimka megnősült. Már gyerekük is született. Nem tudtad?

– Honnan tudtam volna? – morogta Svéd. – Tehát a nyaralóban…

Hol van ez a Glevaha?

– Az odesszai út mellett. Könnyű megtalálni. Azt hallottam, nem csak úgy egyszerűen benéztél hozzánk, hanem hivatalosan vagy itt.

– A fenébe! – morogta Svéd. – Máris kering a pletyka. Kitől hallottad?

– Azt beszéli a fiatalság, azért küldtek ide, hogy feltámaszd romjaiból az Őrséget. Ez igaz?

– Igaz.

– Remek! – Jefim őszintén megörült. – A Fénypártiak már teljesen elkanászodtak, megkötik kezünket-lábunkat. Már a licenceket se adják ki, a vámpírok orvvadászatra kényszerülnek. Hol találkozunk?

– Van kocsid? – válaszolt kérdéssel a kérdésre Svéd.

– Kerítek, nem probléma.

– Kimennék azért Rubljovhoz. Útközben meg elmondhatnád, mi történt itt, míg én a tengereken kóboroltam.

– Jól értettem, a Podolon vagy?

– Aha. Rubljovék udvarán.

– Menj ki az Oktyabr mozihoz, a Frunze utca felől jövök majd.

– Értem. Viszlát!

Jefim bontotta a vonalat. Mindig is ilyen ügybuzgó volt, nem véletlen, hogy a méltóságos Lajk a maga idején a szervezési-adminisztrációs munka legnagyobb részét éppen az ő vállára rakta.

Svéd legalábbis így emlékezett erre – pedig Jefim alig néhány évvel volt fiatalabb nála. Hogy korábban, a nyolcvanas években és azt megelőzően kire hárította Lajk ezt a munkát, Svéd nem tudta. Nem volt alkalma megkérdezni. De abban biztos volt, hogy nem téved: az öreg Másfélék nem szeretik a mindennapi rutinmunkát.

Jefim viszonylag gyorsan befutott – Svéd még alig ért ki a mozi előtti trolimegállóba. Nem is jutott eszébe megkérdezni, ki ül az ápolt BMW volánjánál. Hétköznapi ember, nem Másféle. Tekintete üveges, olyan erősen szorítja a kormányt, hogy ujjai az ízületeknél kifehéredtek.

Jefim a vezető mögött ült, és alighogy Svédtől egyméternyire megállt a kocsi, fürgén kinyitotta az ajtót.

– Szállj be… főnök!

Jefim huligánosan elvigyorodott.

Svéd beült mellé. Jefim gyors mozdulatot tett a sofőr felé, és elindultak.

– Könnyen vigyorogsz – morogta Svéd –, de csak gondolj bele, milyen érzés volt az Inkvizítorokat hallgatnom! Behatoltak a bezárt hivatalba, mintha nem is lenne a védelem… Emlékszem, Lajk idején még Bagolyfőt is előbb ki kellett kísérni, és csak ezután merült le a Homályba. Vagy ahova ők szoktak lemerülni. Ezek meg – se szó, se beszéd ott teremtek az irodában. Aztán meg eltűntek onnan.

– A mindenit! – csodálkozott Jefim. – Vagyis fütyülnek a védelmünkre? Ezt jó tudni.

Svéd szarkasztikusan kijavította:

– A mi védelmünkön, a tiéden meg az enyémen, úgy mennek át, mint kés a vajon. De a nyikolajevi ház védelmét maga Lajk tette föl, és ma reggelig szent meggyőződésem volt, hogy megbízható és áthatolhatatlan.

Jefim nagyot sóhajtott.

– Hát, így fosztanak szét az ifjúkor ábrándjai.

– Kész filozófus vagy – morogta Svéd. – Jól van, inkább meséld el, mi történt itt, míg távol voltam! Hogy nyúlták le a Bankovaja utcai hivatalt?

– Azt magam se értem – vont vállat Jetim. – A magasabb szférákban történt valami. Lajk eltűnt. Larisza Narimanovna eltűnt.

Iraklij teljesen hátat fordított az Őrség ügyeinek, az országgyűlésbe akar betüremkedni, és figyeld meg, képviselő is lesz, bár hogy minek kell ez neki, fel nem foghatom. A szabad Setétek felhúzták a nyúlcipőt, szétszéledtek Kijevből, de úgy hallottam, hogy a többi nagyvárosból is. A hivatalról meg véletlenül értesültem. Nem fogod elhinni – az interneten olvastam, hogy úgymond szeretett elnökünk beköltözik a kimérás házba, hogy az ég tartsa meg. Az előző elnökről van szó, bár hogy a mostanit is őrizze ugyanaz. Szóval olvastam, de először nem hittem el, arra gondoltam, valamelyik újságíró szopta a szenzációs hírt a kisujjából és kürtölte világgá. Aztán egy hét múlva be akartam ugrani a hivatalba a notebookomért – hát volt ott minden: Fénypártiak őrzik. Nem engedtek be. Megpróbáltam a jogaimra hivatkozni, ekkor megjelent maga von Kissel, és nyomatékosan figyelmeztetett, ne is próbálkozzak, felfalnak. És sandán mosolygott a disznó. Akkor az archívum, a készletek, a személyes holmim miatt kezdtem lármázni, végül is ott volt a notebookom, még Pityer óta hevert, azért is mentem oda. Erre az Inkvizícióra mutogattak, azoknak meg, te is tudod, szavalhatsz te a jogaidról. Egyébként meg, mondták nekem, húzz el innen, fiú, ez itt már nem a Nappali Őrség hivatala, többé nem is lesz az. És mintha csak direkt lenne, a mi bölényeink közül sehol senki, egyáltalán senki! Eleinte még reménykedtem: valaki csak visszajön, és ököllel az asztalra csap… Hát, egy frászt!

Ezért amikor rólad beszéltek, először el se hittem, aztán meg, már megbocsáss az őszinteségért, azt gondoltam: hát legyen legalább Svéd, ha már nem a szuperek közül valaki.

– Mikor hallottál rólam?

– Tegnap.

– Tegnap? – Svéd elképedt. – Vagyis az Inkvizíció szándékosan terjesztette el a hírt. Velem ma reggel beszéltek.

Jefim komoran felsóhajtott.

– Másrészt viszont – mondta kisvártatva – valahogy nyugisabb az élet az Őrség nélkül. Nem kell sehova rohanni, azt csinálhatsz, amit akarsz. A Fénypártiak persze elszemtelenedtek, de ha belegondolsz, mi közünk hozzá? A vámpíroknak meg alakváltóknak persze nem fenékig tejfel: licenc nélkül maradtak. De nekünk, mágusoknak egészében véve nagyon is megfelel ez a helyzet. Már el is felejtettem, milyen az, ha sok a szabadidőd!

– Ha Kijevben működik az Éjszakai Őrség – jelentette ki komoran Svéd hát működni fog a Nappali is!

Hangjából hideg és nyugodt eltökéltség érződött, ettől Jefim kihúzta magát, pedig előzőleg görnyedten üldögélt.

– Úgy – mondta élénken. – Szóval Rubljovékhoz megyünk?

– Igen.

– Értettem.

És Jefim hozzálátott, hogy kivezesse a kocsit a hatalmas dugóból, amellyé Kijev változott már jó ideje. Át kellett jutniuk a városközponton, elvergődniük a Moszkva térig, majd túljutniuk a kiállítási területen, rátérni az odesszai sztrádára. Hétköznap este nyolc után ez nem volt egyszerű feladat, de Jefim még Lajk mellett remekül elsajátította a közlekedési trükköket – most mintha csak az utat figyelte volna, de közben felügyelete alatt tartotta a vezetőt is, irányította, akár egy tapasztalt bábjátékos. Összevetette a valószínűségeket, befolyásolta a szomszédos és előttük haladó kocsikat, megtisztította az utat, és mindez remekül ment neki. Svéd elgyönyörködött a munkájában. De mire elérték az Odessza teret, Jefim megizzadt.

Nyikolajevben közlekedve Svédnek ritkán kellett mágiához folyamodnia – vidéken még nem következett el a dugók kora, bár már feltűnt a horizonton. A vízen pedig természetesen hírből sem ismerik a dugókat. Az óceán szélesebb bármelyik autópályánál, mindenkinek jut rajta hely. Svéd ezért nem is zavarta Jefimet, csak lustán nézte a sötétített üveg mögött elsuhanó várost.

Még a közelmúltban is – a világ legjobb városa volt.

De Kijev megváltozott. Alig észrevehetően, de sajnos nem a jó irányban.

És ez, vigye el az ördög, valahogyan összefügg az erős Setétek eltűnésével. Svéd ezt nagyon, pontosan érezte. Mindennek közös oka van, másképp nem is lehet.

A városból kiérve már gyorsabban haladtak. Svédnek még arra sem volt ideje, hogy eligazodjon tulajdon érzelmei közt, amikor a BMW jobbra bekanyarodott, rátért a nyaralókhoz vezető útra. Az aprócska házak és kertek közt kanyarogva a sofőr végül lefékezett egy zöld kapu előtt, amelyen a 274-es szám díszelgett.

– Megérkeztünk – jelentette ki Jefim, kinyitva az ajtót.

Svéd is kiszállt a kocsiból. A kapu mögül ugatás hallatszott.

– Mi vagyunk, Szimba! – mondta békítően Svéd.

– Ez nem Szimba – javította ki nyomban Jefim. – Szimba nincs már, ez itt Amba. Legalább megismerkedtek.

„Két év – emlékeztette magát Svéd. – Két év! Sőt, több. Ezt nem szabad elfelejtenem.”

– Elengedjem a kocsit? – érdeklődött buzgón Jefim, amikor Svéd becsapta a kocsi ajtaját, és a kapu felé indult.

Svéd akaratlanul is töprengeni kezdett. Egyrészt Rubljovtól nem egykönnyen szabadul az ember, erről Svéd már nemegyszer meggyőződhetett. Másrészt viszont – felesége van, gyereke… Ki tudja, hogy viszonyul most Gyimka a hagyományos asztal melletti elüldögéléshez?

– Engedjétek el! – szólalt meg a kapu mögött az egyelőre még láthatatlan Gyima. – Az enyéim nincsenek itthon.

Svéd megkönnyebbülten felsóhajtott, de nyomban nyugtalanítóan eszébe villant: „Az ördögbe is! Csak ez hiányzott, már megint minden piti dologról döntenem kell? Hogy a fene esne a főnöki székbe!”

A Feketetenger Partvidéki Nappali Őrség főnöki tisztjének rövid ideig tartó betöltéséről egyáltalán nem kellemes emlékei maradtak Svédnek. Amikor át kellett adnia a posztot, megkönnyebbülten felsóhajtott. És most minden kezdődik elölről, csak most sokkal komolyabb a helyzet. Kijev Nappali Őrsége! És ezzel automatikusan együtt jár, hogy egész Ukrajnáé is!

„A fenébe is! – gondolta Svéd. – Tiszta hülye vagyok. Csak most kezdem igazán felfogni az egészet.”

– Bejöttök végre, vagy nem? – kérdezte kissé ingerülten a kapu mögött Rubljov. – Már alig bírom visszatartani Ambát!

Svéd felrezzent, elhessentette gondolatait. Mialatt ő már többedszer elszörnyedt a rázuhant felelősség nagyságától, mint kiderült, a kocsi elhajtott, Jefim pedig kérdő arckifejezéssel a kapu előtt állt, a kilincset fogta, de még nem nyomta le.

– Lajkkal is megesett, hogy ment, aztán hirtelen, hopp, megállt –

közölte Jefim jelentőségteljesen, észrevéve, hogy Svéd visszatért a valóságba. – A szeme kimeredt, a semmibe bámult, és rejtélyesen, mélyértelműen mosolygott… Aztán úgy öt perc múlva magához tért, és ment tovább, mintha mi sem történt volna.

Svéd erre nem tudott mit mondani.

– Nyisd ki a kaput, cicerone! – morogta Jefimnek. – Azt mondják, fogni kell Ambát.

Jefim nyomban lenyomta a kilincset, és vállával belökte a kaput.

Amba szinte tökéletes másolata volt Szimbának, talán csak a rajzolata és az arckifejezése volt más. Odafutott, körülszimatolta, megszaglászta őket, és visszaszaladt a gazdájához. Egy sereg buldogkölyök a lábuk alatt nyüzsgött, majd a napfény elől átnyargaltak a kertbe.

– Hasonlít – mondta Svéd nyomatékosan, és kezet nyújtott Rubljovnak.

– Tudom – mondta az, megszorítva a kezét. – Szevasz, Jefim!

Gyertek be! Oda menjetek, a lugasba! Mindjárt hozom a teáskannát.

Vagy inkább valami erősebbet innátok? Én nem iszom, de ti csak nyugodtan, ha akartok.

– Majd később – javasolta Svéd. – Söröd úgysincs, de beszélnünk kell. Attól meg, tudod, elszoktam már, hogy tömény mellett beszéljünk komoly dolgokról.

– Nagyon helyes – bólintott Rubljov. – Kezdesz felnőni.

Jefim néma elképedéssel bámult Svédre.

– Mi van? – kapta el pillantását Svéd.

– Na, ti aztán jól adjátok! – rázta meg Jefim a fejét. – Leszoktok az italról! Talán még a Greenpeace-be is beléptek?

– Az mellesleg nagyon hasznos ügy – mormolta Svéd. – A Greenpeace a bálnákat védi. Aki egyszer is látott bálnát a saját szemével, nem tűrheti, hogy gyilkolják őket.

– Te talán láttál?

– Láttam – vont vállat Svéd. – Még meg is érintettem. És képzeld, meleg! Az ember az eszével tudja, hogy meleg, de ha megérinted, mégis meglepődsz.

Jefim felsóhajtott, és aznap már sokadik alkalommal megrázta a fejét.

– Szomorúan nézzük, mi történik…

– Sebaj, hamarosan te is felnősz – közölte Rubljov, aki közben visszaért a házból a teáskannával.

A lugasban kellemes kis kerek asztal állt – alighanem ugyanaz, amely mellett oly sokszor üldögéltek és ittak a Podolon akkoriban, amikor még Svéd és Rubljov nézetei szerint alkohol nélkül elképzelhetetlen volt a jóízű beszélgetés. Az asztalon most ott sorakoztak a teáscsészék, kristálytálkán aprósütemény, ezüsttartóban a cukor, volt minden ezen az asztalon. Még abrosz is. Csak a teáskanna hiányzott, de azt épp most hozta a házigazda.

– Sehogy nem szánom rá magam, hogy kihozzam ide a kettőhúszat –

vallotta be bánatosan Rubljov. – Be kell rohangálni a házba.

– Legalább lefogysz, égeted a kalóriákat mindenféle mágia nélkül –

kotyogott közbe Jefim. – Ez nagyon hasznos.

Rubljov atyai pillantást vetett Jefimre – így néztek eleinte Svédre és az ő fekete-tengeri tapasztalataira is az óceánedzett vitorlázók.

– Hogy ne csépeljük fölöslegesen a szalmát – mondta Rubljov Svédhez fordulva –, a válaszom nem. Ha muszáj, elmagyarázhatom, miért.

Rubljov teafüvet szórt a láthatóan kézi festésű, nem gyári teáskannába.

– És miért? – érdeklődött makacsul Svéd.

– Elegem volt a patkánymód menekülésből – ismerte be becsülettel Rubljov. – Élni akarok. Mint az emberek, ha érted, miről beszélek.

Fel akarom nevelni a kislányomat.

– Virágágyat kapálgatni – kotyogott bele megint Jefim.

– Van, aki nélkülem is kapálgathatja a virágágyakat – nevette el magát gúnyosan Rubljov. – De egészében véve igazad van.

Meguntam, hogy megmentsem a világot, és a soron következő kés alá tegyem a nyakamat, már csak azért is, mert nem sok érdekem fűződik az egészhez. Elég volt, tegye eztán a nyerget másra Zavulon!

– Miért Zavulon? – csodálkozott Svéd.

– Miért, szerinted ki rángatta Lajkot dróton, ahogy csak akarta?

Lajk meg a maga részéről minket?

– De hát úgy csinálta, ahogy csak akarta – vitatkozott vele Svéd.

Rubljov felsóhajtott.

– Lényegében mindegy is, ez igaz. Kinek van szüksége ezekre az Őrségekre? Legfeljebb az ambíciókat dédelgető mágusoknak. Az én ambícióm viszont most csak az, hogy az „Ébredj fel, papa!” kiáltásra ébredjek reggelente. És ez nagyon is kedvemre való.

– De hát csak kell lennie valamiféle rendnek – jött zavarba Svéd.

Rubljovhoz hasonlóan ő is felmérte előzőleg a küszöbön álló beszélgetés általános érzelmi hátterét, de egyáltalán nem számított Rubljov ilyesféle megnyilvánulásaira.

– Ugyan miféle rend? – legyintett fásultan Rubljov. – Kijevben lényegében már jó néhány éve nincs Nappali Őrség. A Fénypártiak kavarnak, ezt nem vitatom, a mieink meg szétszéledtek, amerre láttak.

És most megkérdezem: összedőlt a világ?

– Összedőlni nem dőlt össze – jelentette ki ingerülten Jefim –, de a Fénypártiak alaposan befűtöttek nekünk, bármit is beszélsz. Na és a hivatal? A hivatal! Hogy a Setét vigye el az egészet, azt is bocsássuk meg? Na és a Viktóriát?

– A hivatal csak egy ház – válaszolta Rubljov nyugodtan. – Egy épület. Szép ház, nem vitatom. De akad még ilyen Kijevben. Aki továbbra is szeretne háborúsdit játszani, talál új hivatalt, és huzakodhat tovább a Fénypártiakkal. De nélkülem. Meglátogathattok éjjelnappal, bár azért jobb inkább nappal. De az Őrségbe, azt nem, cimborák. Én már kiőrségesdiztem magam. Lehet, hogy majd egyszer visszavágyom. Akkor persze visszamegyek majd. De egyelőre nemigen hiszek ebben.

– Gyima! – mondta Svéd szinte kétségbeesetten. – Druszám!

Összesen csak ketten vagyunk, Jefim meg én. Meg Szimonov jön majd. Hogy boldoguljunk ezzel a kásaheggyel?

– Boldogultok – ígérte nagyon nyugodtan Rubljov. – Érzem.

Svéd néhány percig hallgatott, óvatosan kortyolgatva közben teáját.

Jefim pedig, aki vagy végképp elvesztette lelkesedését és csipkelődő

kedvét, vagy átérezte a pillanat fontosságát, szintén hallgatott.

– Jól van – vette fel újra a beszélgetés fonalát Svéd. – Látom, a magad részéről már mindent eldöntöttél. Mit tegyünk, jogodban áll.

De legalább adj tanácsot, melyik végén fogjunk hozzá? Hol kezdjük?

Hiszen én még csak nem is vagyok idevalósi!

– Ez tiszta haszon – jelentette ki bölcselkedve Rubljov. – Nincs semmi személyes elszámolnivalód a kijevi Fénypártiakkal. Nem tartozol senkinek semmivel.

– Mi az, nektek talán van?

– Ítéld meg magad! – vont vállat Rubljov. – Nem emlékszel, milyen békésen éltünk a kilencvenes években? Néha még együtt is ittunk a Fénypártiakkal…

– Igen, emlékszem – fintorodott el Svéd. – De hogy jön ez ide?

– Hogy jön ide. – morogta jelentőségteljesen Rubljov. – Ha a tábornok foga fáj, a baka szenvedi meg. A főnökség persze szigorú, de az utcai járőrözésre rendszerint Lajk nélkül mentünk. A Fénypártiak meg von Kissel nélkül. Sok mindent a helyszínen kellett elrendezni, békésen. Mi engedünk nektek, ti nekünk. Azt hiszem, ezért is tartott olyan sokáig a béke. Azonkívül egyáltalán nem lepne meg, ha Legfelső szintűink a Fénypártiakkal együtt múlatták volna az időt holmi exkluzív síparadicsomokban. Megengedték a körülmények, talán vitatod?

– Nem vitatom – sóhajtott fel Svéd. – Megengedték, akkoriban általában mindenki jó szándékú volt, nem úgy, mint Moszkvában.

Hálás vagyok neked, drusza. Eszembe sem jutott ebből a szempontból vizsgálni a helyzetet.

– Nagyon szívesen – tárta szét karját Rubljov. – Ami pedig azt illeti, mivel kezdjétek, az világos: a hivatallal. De hát erre magadtól is rájöhettél. Rájöttél?

– Az igazat megvallva, már ki is választottam.

– A macskás ház[2]?

– Pontosan. – Svéd összeszorított ajkát; megrázta a fejét. – Először is, előletek aztán semmit nem lehet eltitkolni, másodszor pedig, a ház szinte maga kínálkozott. Mindig is tetszett nekem.

– A tornyos szobát persze magadnak stoppolod le – hunyorgott ravaszkás képpel Rubljov. Jefim is elvigyorodott, ahogy csak ő

tudott: nem gúnyosan, de nem minden kajánság nélkül.

– Hová lehetnék. – sóhajtotta Svéd alázatosan. – Sikerült alaposan kiismernetek, a vesémbe láttok. Na jó, a hivatallal minden világos.

De hogyan tovább?

– A következő lépés az, hogy megjelennek nálad a Fénypártiak, és elkezdenek fenyegetni – közölte Rubljov. – És nagyon, nagyon sok minden függ majd attól, hogyan viselkedsz. Legalábbis a valószínűségi vonalak ezen a ponton szétválnak, és nehéz megállapítani, melyik az alapvető. Tehát légy készen, drusza! Mint az úttörők.

– A csudába! – ráncolta homlokát Svéd. – Mi van, másodállásban még próféta is lettél?

Rubljov váratlanul komolyan válaszolt, ettől Svédnek végigfutott a hátán a hideg.

– Én nem. Viszont a kislányom próféta.

A beköszöntött csöndet csak a meghökkent Jefim nyögése törte meg:

– Ejha!

MÁSODIK FEJEZET

– HOGYHOGY PRÓFÉTA? Talán jövendőlátó? – kérdezte óvatosan Jefim, amikor a hallgatás már megint kezdett elviselhetetlenné válni.

– Nem tudom – felelte élesen Rubljov. – Talán se ez, se az. Még nem is tud összefüggően beszélni, hogy mondana próféciákat? De látja a jövőt, és valahogyan átsugározza rám. Néha csak rám néz, egyenesen a szemembe, és én hirtelen megértem: holnap idejön Svéd meg Jefim. Tegnap például így nézett rám.

– Nem lehet, hogy te magad látod? – találgatott még óvatosabban Svéd.

Rubljov bágyadtan megrázta a fejét.

– Aligha. A valószínűségeket mindig is képes voltam felmérni, elvégre egy kissé mágus is vagyok. Képes voltam és képes vagyok.

De ez egészen más. Nem valószínűségről van szó, hanem abszolút bizonyosságról. Mint a déjà vu, csak a jövőre vonatkozóan. Eddig még mindig beteljesedett. És Marjuska először mindig – mindig! – rám néz. A tekintete közben… hogy mondjam érthetően… nem gyermeki, hát ez az. Ez gyorsan elmúlik, és ő tovább csintalankodik, mintha mi sem történt volna. Én pedig egyszerűen meglátom a jövőm egy darabkáját. Néha egy kicsit a másokéból is.

– Nagyon érdekes – mormolta Svéd. – Figyelj, nem jövendölt valamit a lányod az Őrségről? Talán ezért utasítasz el?

– Egyelőre semmit nem jövendölt – mondta Rubljov konokul. –

Nem hazudok, ismerhetsz. Egyszerűen úgy döntöttem. túlbiztosítom magam. Nőjön fel a kicsi, aztán majd meglátjuk.

– Na és a feleséged? – szólt közbe nem túl tapintatosan Jefim. – Ő

ugye nem Másféle?

– Nem az. – Rubljovnak furcsán megrándult az arca.

– És nem tud semmit. Még rólam se.

– Szörnyeteg vagy – sóhajtotta Jefim. – Két éve megjátszod magad.

– Ez nem nehéz – jegyezte meg Rubljov hidegen. – Ha egyszerűen csak alakváltó lennék, akkor nehéz lenne. De mágus is vagyok. Az

átalakulást így a markomban tartom – mutatta fel jókora összeszorított öklét. – Már nem is emlékszem, mikor alakultam át utoljára. Őszintén szólva, nem is nagyon kívánom. Néha hempergek a fűben a kutyákkal, vicsorgok rájuk, megcibálom a bundájukat, és annyi. Ők meg értenek mindent, ahogy kell, nem úgy, mint az emberek…

Svéd felhörpölte maradék teáját, és mereven Rubljovra nézett.

– Nos. minden világos. Akkor a hivatallal foglalkozunk. Igaz, Jefim?

– Nem gond – vont vállat Jefim. – Az ingatlanközvetítőt a markomban tartom. Igaz, a lakók kitelepítése időbe telik, ez ellen nincs orvosság. Na meg a pénz, nem tudom, lesz-e elég. Tíznél több lakás, a Gogolevszkaja meg a városközpontban van, csak számolj.

– A pénz elég – dörmögte Svéd. – A régi hivatalért kártérítés jár nekünk. Prága fizeti.

– Akkor semmi gond. – Jefim szemlátomást felvidult. – Van rá esély, hogy egy hét alatt boldoguljunk. Az a fő, hogy gyorsan találjunk lakást az ott lakóknak. Kap mindegyik plusz egy szobát, és úgy kirepülnek, mint a madárkák. A költöztetést is megszervezem nekik, és annyi. De utána, testvérek, a tatarozás olyan ocsmány ügy, hogy nem segít semmiféle mágia, legalább három-négy hónap. Menjünk, főnök!

Svéd szó nélkül felállt.

– Miért nem kapsz már el egy kocsit? – merült fel gondolataiból Svéd, amelyekbe akaratlanul is egyre elmerült, és könnyedén oldalba bökte Jefimet.

– Ja – felelte Jefim álmosan. – Hat perc múlva jön egy jó kis BMW.

– Más kocsi meg se felel neked? – csodálkozott őszintén Svéd.

– Nem – sóhajtott Jefim. – Tetszik nekem a BMW, mit csináljak?

– Csoda egy fazon vagy! – morogta Svéd. – Nem mindegy, milyen kocsin utazol?

Jefim álmosságát leküzdve, érdeklődve meredt Svédre.

– Hát persze hogy nem mindegy! Te talán nem Bavarián[3]

hajókázol?

– Nem – jelentette ki Svéd, aki már mindent értett. – Dufouron, csakis Dufouron!

– Na látod!

– Látom… Értem, értem már. Na, itt van a BMW-d, fékezd le!

„Hat perc se telt el! – futott át Svéd agyán. – Elszámolta magát a srác!”

Jefim változatlanul komoly képpel ügyködött, de a kocsi már amúgy is kezdett lassítani és a járda mellé húzódni. A sofőr szeme természetesen üvegesen meredt a semmibe.

– Azért mégsem egészen stimmel az analógiád – mondta Svéd, mikor már bent ültek a kocsiban, és az elindult. – A jacht az otthonod, az utolsó deszkáig a sajátod kell hogy legyen. Erősnek, megbízhatónak kell lennie, és így tovább. Ami meg ezeket az autókat illeti, most éppen ezzel utazunk, rövidesen kiszállunk, és igen valószínű, hogy soha többet nem látjuk. Akár Zaporozsecen is mehetnénk.

– Akár Zaporozsecen is mehetnénk – hagyta rá lustán Jefim. – De csak jobb BMW-n.

– És ha egy jóféle Mercedes húzna el melletted, nem állítanád meg? – folytatta a faggatózást Svéd.

– Mercit nem szabad megállítani, problémák lehetnek vele –

mondta Jefim nagyon komolyan.

– Problémák? – képedt el Svéd. – Problémáink, nekünk?

Másféléknek?

– Még nekünk is. Ne felejtsd el, hogy ez itt a főváros! És tőlünk, Másféléktől a kormány elvette a hivatalunkat, érted? És mi lenyeltük ezt. Talán te is szeretnél oda jutni, ahová egy szempillantás alatt lesöpörték a sakktábláról Lajkot mag Narimanovnát? De őszintén!

Svéd elkomorodott. Nem tudott mit válaszolni. Egyáltalán semmit.

– Hát, én se szeretnék – összegezte az elmondottakat Jefim. – Azt mondd meg inkább, hova vigyelek, mert én rohanok elkapni az ingatlanügynököt.

– Most? – csodálkozott el megint Svéd.

– Most van itt az ideje – hahotázott Jefim. – Most megdolgozom az ürgét, erre ő reggel nyomban harcba indul.

Svéd elgondolkodott – tényleg, hová is menjen? A hivatal már nem létezik. A Viktória sem.

– Figyelj, mi van a Paradzsanov-házban levő lakásokkal? Még a mieink, vagy azokat is elvették?

– Ugyan már, hogy vehették volna el? Azokat én foglaltam le –

hümmögött Jefim. – Kéred a kulcsot?

– Ide vele! Már csak ezért is, mert várható, hogy ma éjjel Szimonov is befut.

Jefim kotorászott a belső zsebében, és átnyújtott egy csavart karikára fűzött három kulcsot.

– Fogd! Ez itt az emeleti ajtó kulcsa. A lakások valószínűleg nincsenek bezárva. Ezt egyébként magadhoz veheted, nálam van még.

Elvégre mégiscsak te vagy a főnök.

– Kösz – morogta Svéd. – De inkább majd odabent hagyom, nem szeretem magammal hurcolni.

Teljesen elterjedt megoldás volt, hogy a Másfélék nem használtak lakáskulcsot. Az ajtót egyszerűen soha nem nyitották ki, hazatérve is, otthonról indulva is a Homályon át közlekedtek.

– Te tudod – mondta hanyagul Jefim. – A te kulcsod, azt csinálsz vele, amit akarsz.

Svéd a Győzelem téren, a cirkusz mellett szállt ki a kocsiból, Jefim ment tovább. Svéd nem is számított rá, hogy a kölyök ilyen lendülettel, szenvedélyesen veti bele magát a munkába, de ez egészében véve nagyon is jellemző volt Jefimre – a napszakra való tekintet nélkül végezni a dolgát. A Nappali Őrség előző főnöke többek között ezért is becsülte olyan nagyra. Mielőtt lement volna az aluljáróba, Svéd akaratlanul is jobbra nézett, a Dmitrijev utca sarka felé. Vagy kétszáz méternyire onnan volt Lajk lakása. Mennyi minden történt ott még nem is olyan régen… Néhány sarokkal odébb volt az a bizonyos Gogolevszkaja utca, amelyben a macskás ház áll, a Nappali Őrség leendő hivatala. Ahhoz is fűződött ilyen-olyan emlék, de közel sem annyi, mint az eltűnt főnök lakásához.

Elhessentve az emlékeket Svéd átkelt a túloldalra, és a Paradzsanov-ház felé indult. Volt annyi ereje, hogy megállja, és ne nézzen ezúttal balra, ahol egy étterem kivilágított bejárata csillogott – régebben ez volt a Viktóriának, a kijevi Setétek nem hivatalos klubjának a bejárata. Ma már persze csak volt klub.

„Aki csak a múltban él, annak rendszerint nincs jövője” –

emlékeztette magát Svéd némi bánatos pátosszal.

Lifttel csak a hatodik emeletig lehetett felmenni, a hetedik emelet gombja valamilyen oknál fogva nem működött. Svéd hamarosan rájött, miért: kívülállók számára a legfelső szint teljes területe megközelíthetetlen volt. A lépcsőt monumentális fémajtó zárta le. A kulcsokkal zörögve Svéd sorra kinyitotta a zárakat, átlépett a küszöbön, és azonnal megérezte, hogy az egyik lakásban van valaki.

És ez a valaki éppen rá, Svédre vár.

Bizonytalanul megállt. Mit is jósolt neki Rubljov? Az lesz az első, hogy a Fénypártiak megpróbálnak nyomást gyakorolni rá, az Őrség zöldfülű vezetőjére. A fenébe, túlságosan is gyorsak!

– Gyere már be! – hallatszott az egyik nyitott ajtó mögül. – Úgy toporogsz ott, mint vándorlegény a válaszút előtt!

A lakásban gyakorlatilag sötét volt, de amint Svéd belépett az előszobába, az egyik szobában felgyulladt a villany. Az ajtót Svéd –

biztos, ami biztos – nem zárta be, csak becsukta. Homály ide vagy oda, ez így csak megnyugtatóbb…

A szobában, a hatalmas plazmatévével szembeni díványon egy meghatározhatatlan korú férfi ült, szürke nadrágban, szürke ingben, szürke zokniban. Mellette hanyagul a díványra dobva szürke zakó hevert, az ajtó mellett pedig Svéd megpillantott egy pár cipőt, a változatosság kedvéért ez fekete volt.

Az ember félretette az újságot, amelyet addig olvasott (mellesleg teljes sötétségben), levette ódivatú, szögletes szemüvegét, és inge mellzsebébe dugta. A plazmatévé nem volt bekapcsolva, és elég régen kapcsolták be utoljára – Svéd rendszerint nagyon pontosan megérezte a közelmúltban használt elektromos berendezések hőjét.

Most viszont nem érzett semmit.

– Jó napot! – köszönt Svéd óvatosan.

– Szervusz, szervusz! – mormolta Zavulon. – Megvárakoztattál.

Gyere be, ülj le, beszélnünk kell.

„Legalább nem a Fénypártiak” – gondolta Svéd, letelepedve a dívánnyal szemközti fotelba.

– Látom, megismertél – mondta Zavulon. – Egyébként én is emlékszem rád. Ugye te vágtad kupán a Jamaikait?

– Megtörtént – ismerte be Svéd. – De csak véletlen volt.

Elvesztettem a fejem. És odacsaptam. Nem hittem, hogy sikerül.

– Lajk annak idején azt mondta nekem, hogy a fiatalok közül csak Ozharhoz meg hozzád fűz komoly reményeket. Hogy mi történt Ozharral, tudod. Ezért egyáltalán nem csodálkozom, hogy éppen rád esett az Inkvizíció választása.

– Én viszont csodálkozom – közölte Svéd komoran. – Nem rám szabott feladat, ez nyilvánvaló.

– Miért gondolod? – kérdezte Zavulon látható érdeklődéssel.

Svéd zavarba jött, töprengett, hogy tudná minél jobban elmagyarázni mindazt, ami a lelkében kavargott, végül úgy döntött, rövid lesz:

– Fiatal vagyok, és túl keveset tudok.

– Mint Másféle? – kérdezte Zavulon. – Vagy mint ember?

– Így is, úgy is – nevette el magát keserűen Svéd. – Mintha egy elsőst neveznének ki iskolaigazgatónak. Egyszerűen nevetséges!

Zavulon is elnevette magát.

– Elsőst iskolaigazgatónak! Ha maradunk ennél az analógiánál, te már legalább harmadikos vagy. Úgyhogy csak ne álszerénykedj!

Zavulon nagyon komolyan beszélt, Svéd mégis csodálkozva emelte rá pillantását.

– Gúnyolódik? – kérdezte zavartan.

– A legkevésbé sem – sóhajtott Zavulon. – Tudod, a te históriád egyáltalán nem egyedi Kijevben: amikor Lajk az előző alkalommal eltűnt, szintén egy nem túl erős és nem különösebben tapasztalt Másfélét neveztek ki az Őrség élére, a nevére nem emlékszem. De arra nagyon is jól, hogy megpróbált kollégának szólítani és tolakodóan letegezni. Benned nem látok ilyesféle bratyizós hajlamot, és többek közt ezért sem tartom az Inkvizíció választását olyan különösnek, már csak azért sem, mert, legyünk őszinték, nem túl nagy a választék. Így hát, kolléga – Zavulon ironikus hangsúllyal ejtette ki ezt a szót –, hogy nem hordod fenn az orrodat, az nagyon jó, de a túlzott álszerénykedésnek sincs semmi értelme. Ukrajnában mindig is kevés volt a Másféle, az utóbbi fél évszázadban meg végképp… Ha nincs Lajk meg Larisza, nem is tudom, hogyan alakultak volna a dolgok. És az ukrajnai Őrség kimondatlanul mindig is a moszkvai fennhatósága alá tartozott. Hangsúlyozom, nem az oroszországi, hanem a moszkvai alá. Azonkívül Lajk és csapata mindig segített nekem a különösen kínos helyzetekben, ez már hagyományosan így alakult. Ezért.

Zavulon hatásszünetet tartott, és merően Svédre nézett.

– Ezért az én beosztottam leszel. Ez világos?

Svéd válláról legördült az egész Mount Everest és az összes nyolcezer méteres hegycsúcs. – Na végre! – motyogta nyilvánvaló megkönnyebbüléssel. – Már azt hittem, nekem kell feltalálnom a biciklit.

– Arra nincs szükség – mondta Zavulon. – De arra ne számíts, hogy én fogom megoldani helyetted a problémáidat! Segítek elsimítani, amivel nem boldogulsz, például az új hivatal védelmének felépítésével. De a folyó ügyekkel neked kell megbirkóznod.

Egyáltalán, én csak akkor fogok közbelépni, ha a helyzet megköveteli, vagy kezdesz hülyeségeket csinálni. Ha semmi ilyesmit nem tapasztalok, magad boldogulj!

– Nekem ennyi épp elég – bizonygatta a felvidult Svéd. – Attól féltem, egyedül maradok ezzel az egésszel…

– Szereted, ha bízhatsz az erős bácsikádban? – kérdezte Zavulon gúnyosan.

– Egyelőre igen – ismerte be Svéd becsülettel. – A gyerek természetesnek veszi, hogy a felnőttekre hagyatkozzon.

– Nőj fel minél előbb! – morogta Zavulon, és felállt. – Igyekezz.

kolléga!

– Mi az, már megy? – csodálkozott Svéd, és ő is felállt.

– Minek gubbasszak még itt?

– Hát. – vont vállat Svéd. – Talán adhatna útmutatást, valamilyen feladatot.

– A feladatot már megkaptad: talpra állítani az Őrséget. Hát állítsd talpra! Ami az útmutatást illeti. Egyelőre nem látom szükségét. Vedd úgy, hogy jóváhagytam mindent, amit elkezdtél! A hivatallal igyekezz.

igyekezni is fogsz, látom. Egyszóval, dolgozz! Adieu!

Zavulon felvette a díványról a zakóját, belebújt, az ajtónál felhúzta a cipőjét, átlépte a szoba küszöbét, és a következő pillanatban már nem volt ott. Nem volt ott, és akkor – alámerült valahova a Homályba, elég mélyen ahhoz, hogy Svéd nyomban szem elől veszítse.

– Pfúúú. – rogyott elgyengülve a karosszékbe Svéd.

Valóban megszabadult a feszültségtől, mihelyt megértette, hogy nincs magára hagyva, hogy erős Másfélék figyelik, és szükség esetén a segítségére sietnek.

Svéd tisztában volt azzal, hogy jellemét tekintve: másodosztályú.

Tipikus béta egyed. És ha nem a piramis csúcsán találta magát, hanem kicsit lejjebb, nyomban megnyugodott, mert ez volt az ő helye – a megszokott és kívánatos.

Öt percig kóborolt a lakásban. Kinézte, hol fog aludni, talált tiszta lepedőt és ágyneműt, majd benézett a fürdőszobába, meggyőződött róla, hogy a vizet nem kapcsolták ki, ahogyan az az utóbbi időben nemegyszer megesett. Kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját – sehova nem kellett mennie, volt a lakásban mit enni és inni.

„Hát ez nagyszerű” – gondolta Svéd, és lerogyott arra a helyre, ahol még az imént Zavulon ült, a Hatalmas Setét Másféle. Bármily furcsa, Svéd semmi különöset nem érzékelt: sem konkrét, sem átvitt értelemben.

Az, hogy a tartaléklakásokat tisztán és rendben tartják, minden bizonnyal Jefim érdeme. Ügyesen kézben tartja a dolgokat, ezt nem lehet tőle elvitatni. Ráadásul maga Jefim is gyakran vendégeskedik itt, Svéd tudta ezt. Miután a szülei elutaztak Izraelbe, a Jefimre maradt lakást állandóan megszállta valamelyik távoli rokon. Mégsem rúghatja ki őket, igaz? Ezért Jefim a legnagyobb lelki nyugalommal igénybe vette a tartaléklakásokat. Azokat pedig minden bizonnyal valamelyik szomszédasszony takarítja rendszeresen, feltölti a hűtőszekrényt, mossa a szennyest. Persze nem ingyen. Ez teljesen rendben van, nem igaz?

Svéd kitapogatta a plazmatévé távirányítóját, de bekapcsolni már nem volt ideje: a lépcsőházban vadul megszólalt a csengő.

„Hűha, az ajtóról meg teljesen megfeledkeztem!” – kapott észbe Svéd. Egyébként tudta, ki az: Szimonov futott be Vinnyicából.

– Gyere be, nyitva van, mit lármázol? – kiáltotta, és halkan csapódott a bejárati ajtó. Azután tisztán hallható volt, hogy kattan egy zár vagy retesz, és néhány másodperc múlva berontott a szobába az örvendező Szimonov. Táskáját a padlóra dobva széttárta a karját.

– Szevasz, tengerjáró Szindbád! – ordította lelkesen, és odarohant, hogy átölelje.

Szimonovból áradt a vodkabűz, száz százalék, hogy nem olvasással töltötte az időt a vonaton.

– Szevasz, szevasz! – morogta Svéd, kiszabadítva magát. – Gyere a konyhába, iszunk egyet a találkozás örömére.

Ilyesmire sosem kellett Szimonovot rábeszélni: bármikor, bárhol hajlandó volt inni egyet. És sajnos bárkivel. Svéd úgy tartotta, néha jobb lenne, ha valamivel válogatósabb lenne.

Svéd nyomban tisztázta, hogy szó sem lehet semmiféle nagy ivászatról, és nagy örömére Szimonov fölösleges tiltakozás nélkül tudomásul vette. Svéd annak is örült, hogy bár Szimonov rátöltött egy keveset a már elfogyasztott mennyiségre, ez nem tette értelmetlenné a beszélgetésüket, Svéd ezért nyomban nekilátott tisztázni, hogy állnak az ügyek Vinnyicában. Szimonov készségesen kezdett mesélni, időnként fölösleges részletekbe bonyolódva, de azért a témánál maradt. Svéd egyszer-egyszer átgondolt kérdésekkel irányította.

Sajnos semmi újat vagy hasznosat nem sikerült kiszednie Szimonovból – az ő helyzetük szinte nevetségesen emlékeztetett arra, amit Svéd tapasztalt Nyikolajevbe visszatértekor.

Bátran feltételezhette, hogy ugyanez van egész Ukrajnában.

Svéd már éppen készült áttérni a fontosabb témára, a másnapi tervekre, ám közbeszólt a mobilja.

Mint mindig, Svéd most is egy-két másodperccel korábban megérezte a hívást, mielőtt még a készülék csengeni kezdett volna. És még meg sem nyomta a zöld készülék gombját, de a kijevi Nappali Őrség újsütetű főnöke azt is megérezte, hogy kellemetlen beszélgetés vár rá.

Már csak azért is, mert Fénypárti Másféle hívta.

– Hallgatom – szólt bele a telefonba Svéd. Kimérten, de összeszedetten.

– Nappali Őrség? – érdeklődött valaki energikusan.

– Tegyük fel – hagyta rá Svéd, bár úgy vélte, még semmit nem sikerült megszerveznie.

– Viktor Garkusa Fénypárti Másféle, Kijevi Éjszakai Őrség.

Műveletisük jelenléte szükséges, legalább egy személyé. Azonnal.

– Most? Éjszaka? – hökkent meg Svéd.

– Maga szerint mikor dolgozik az Éjszakai Őrség? – reagált leplezetlen gúnnyal a Fénypárti.

Hát, igaza van.

– Miről van szó? – próbált eligazodni Svéd.

Még munkatársai sem voltak, ha Jefimet nem számítjuk. Szimonov se igen jöhet számításba – nem kijevi.

– Azokról a túlkapásokról, amelyeket az elszemtelenedett Setétek követnek el a városban – közölte komoran a Fénypárti. – És azt tanácsolom, gondoskodjanak vazelinről – tette hozzá már minden irónia nélkül.

Svéd zavarba jött, de csak néhány másodpercre.

– Várjon – szedte össze magát –, honnan tudja ezt a telefonszámot?

– Hivatalos csatornákon keresztül kaptam meg. Az ügyeletessel beszélek? A Nappali Őrség városi ügyeletesével?

„Ennek a számnak annyi” – értette meg Svéd.

– Nem egészen. A Nappali Őrség még nem működik… legalábbis az őrjárati szolgálat még nem állt helyre.

– Ez engem nem érdekel. Orvvadászat ténye került felderítésre. A Setétek jelenléte elengedhetetlen.

– Hová menjünk? – kérdezte egyszerűen Svéd, mivel kilátástalan dolog olyan emberrel (vagy Másfélével) vitába szállni, aki ilyen kincstári stílusban fogalmaz. Még megpróbálni sincs semmi értelme.

A mobilszámát pedig valószínűleg az Inkvizíció adta meg a Fénypártiaknak, ilyen ügyekben sosem ceremóniázott sokat. Na meg, ha elfoglalta ezt az igencsak kellemetlen beosztást, tisztában kell lennie vele, hogy a munkanap mostantól huszonnégy órából áll. És szabadnapra se igen számíthat a közeljövőben.

– A Dnyeper Hősei metróállomás. Bármelyik kijárat.

– Ez az, ahol az a kerek… – Svéd habozott, kereste, de sehogy sem találta a megfelelő szót. Ezért kimondta az elsőt, ami eszébe jutott. –

Az a katlan van?

– Kút – javította ki a Fénypárti. – A közepén várom.

– Várjon – sóhajtotta Svéd, bontotta a vonalat, Szimonovra nézett, és bánatosan mondta: – Indulunk.

Csodálkozására Szimonov egy szóval sem tiltakozott. Csak töltött egy-egy decit, és buzgón javasolta:

– Igyunk, hogy szerencsésen járjunk!

Svéd szótlanul bólintott, kiitta és felállt.

„Kár, hogy a metró már nem jár – gondolta, míg Szimonov bezárta az ajtót. – Megint kocsit kell keríteni. Hogy én ezt mennyire utálom…”

De szerencséjük volt: a sugárúton, éppen a házukkal szemben állt egy taxi. A vezető bekapcsolta a belső világítást, és vagy a pénzt számolta, vagy olvasott – valamivel foglalatoskodott, és lefelé nézett.

Svéd bekopogott a félig leeresztett ablakon. A sofőr kérdőn felnézett.

– Szabad a kocsi? – kérdezte Svéd lehajolva.

– Tulajdonképpen már végeztem – mondta lassan, bizonytalanul a sofőr. – Hová mennének?

– A Dnyeper Hőseihez.

– Ó! – élénkült fel a sofőr. – A Minszkaján lakom, elviszem

magukat.

Odabólintva Szimonovnak Svéd beült a vezető mellé, és becsapta az ajtót.

Egy ideje Svéd jobban érezte magát, ha az apró-cseprő hétköznapi ügyeket sikerült mágia nélkül megoldania.

A taxis hirtelen kilőtt Lukjanovka irányába, és Svéd hamarosan elvesztette a fonalat, mivel Kijevnek ezt a részét alig ismerte. Csak az Obolonszkij sugárútnál tudott újra tájékozódni. Egyébként gyorsan odaértek. Svéd fizetett, kiszálltak, pont az aluljáró lejáratánál.

– Megtisztítottad az utat? – érdeklődött Szimonov. – Nagyon gyorsan ideértünk.

– Nem tisztítottam meg – felelte Svéd. – Minek? Éjszaka van!

Talán éjszaka is dugónak kéne lennie?

Szimonov bizonytalanul vállat vont.

Lementek az üres aluljáróba, és hamarosan egy kerek, földbe süllyesztett térségen találták magukat – olyan volt, mint egy úszómedence, amelyben nincs víz. Közepén valóban volt két rosszul megvilágított figura. És mintha valami feküdt volna a lábuknál. A két álló alak két Fénypárti Másféle volt, és ezt nem is leplezték. A fekvő

biztosan nem volt Másféle, és a jelek szerint már ember sem.

Svéd dühösen a fogát csikorgatta.

Odamentek. Bemutatkoztak.

– Megjelentek végre – morogta az idősebb, megjelenése alapján egyidős lehetett Svéddel. – Nem kapkodták el.

Svéd nem válaszolt a piszkálódásra. Szkenneléssel gyorsan letapogatta a holttestet – az aszfalton halott feküdt, ehhez nem fért kétség.

– Nem értem – mondta Szimonov gondterhelten, nyilván ő is megvizsgálta a testet.

Az igazat megvallva, Svéd arra számított, hogy a holttest egy orvvadász vámpír áldozatának bizonyul, ahogyan az általában lenni szokott, valahányszor az Éjszakai Őrség tagjai sürgősen hívták a Setéteket. Alakváltók ebben az esetben szóba se jöhettek – az ő

támadásuk után nem sok minden marad az áldozatból, de ennek az

embernek a teste sértetlennek látszott. Azonban az aurájának nyoma sem maradt.

Az ember nem egyetlen pillanat alatt hal meg. A szervezet és benne az agy, ha a tudat már el is merült a nemlét mélyén, egy ideig még él.

Ahogyan lelassulnak, majd ki is hunynak az életfolyamatok, úgy sápad és alszik ki az aura. Ez sokáig tart, néha órákig is. Máskor gyorsabban történik, tizenöt perc alatt, de az aura nyoma megmarad, még több nap múlva is könnyű észlelni.

A földön fekvő ember aurájának semmi nyoma nem volt, mintha egy divatüzlet kirakati bábuja lenne. Sőt, megesik, hogy még a kirakati bábun is érzékelhető gyenge aura, ha olyan ruhadarab van rajta, amelyet valaki már felpróbált, de az az aura természetesen az emberről kerül át a bábura.

Svéd és Szimonov összenézett, egyszerre leguggoltak az áldozat mellé. Svéd először megfogta a holttest állát, amennyire lehetséges volt, hátrahajtotta a fejét, és figyelmesen megnézte a nyakát. Még meg is érintette.

Nem volt rajta harapásnyom. A holttest teljesen sértetlennek látszott, sőt még meleg volt, ez pedig ritkán esik meg vámpírtámadás után. A vérét vesztett áldozat gyakorlatilag azonnal megmerevedik, mivel a vámpír a vérrel együtt kiszívja áldozata életenergiáját is. Ha a vért az utolsó cseppig kiszívják (és csoportos támadások estén mindig ez történik), életenergia is alig marad az áldozatban. Alig.

De ebben a mai esetben a vér ott volt, ahol lennie kellett – a vénákban, artériákban és egyéb erekben. A vérkeringés persze leállt, maga a vér már kezdett megalvadni, de bármitől halt meg ez az ember, az nem a vérveszteség volt. Életenergiája viszont egyáltalán nem maradt.

Furcsa: a vér és az életenergia elválaszthatatlanul összetartozik.

Lehetetlen, hogy az egyik eltűnjön, míg a másik megmarad. Megesik, hogy a vámpír csak kevés vért szív ki, azonban az életenergiát teljesen lecsapolja – ez tény. De az biztosan nem történhet meg, hogy a vérhez hozzá se nyúl, és az energiának nyoma sem marad.

„Rendszerint nem történik meg – igazította helyre saját magát Svéd.

– Mint soha, most sem hagy el a szerencsém, az ismeretlenbe botlom bele. És hogy az ördög vinné el, nincs kivel tanácskoznom, nincs kitől megkérdeznem, találkozott-e már ilyesmivel korábban? A világban szinte minden megtörtént már egyszer.”

Azután az jutott Svéd eszébe, hogy a vámpírok áldozatainak arcára a boldogság és megbékélés kifejezése fagy rá – a Hívás következtében. Az áldozat boldogan hal meg. Az aszfalton fekvő

halott fiatalember arcán nyoma sem volt boldogságnak. Ellenkezőleg, úgy nézett ki, mintha halála előtt megrémült volna. Nem mondhatni, hogy halálosan megrémült, de azért alaposan megijedt. Ám az, ami megrémítette, végül mégiscsak megölte.

– Mit mondasz? – kérdezte halkan Svéd a mellette guggoló Szimonovot.

Szimonov összeszorította ajkát, és értetlenkedve vállat vont.

– Mit mondhatnék? Soha nem találkoztam hasonlóval. Egyáltalán nincs aurája… Harapásnyom nincs…

– Mi van, kinézelődték magukat? – avatkozott közbe a Fénypárti, az, amelyik telefonált, Viktor Garkusa. – Szóval Setét Másféle illegális, emberre támadásának esetével van dolgunk. Halálos kimenettel. A Kijevi Éjszakai Őrség követeli, hogy a Nappali Őrség haladéktalanul kezdje meg a nyomozást, találja meg a bűnöst, és a lehető legrövidebb határidőn belül szolgáltassa ki a Bíróságnak.

– No nézd csak, milyen fürge! – mondta Svéd dühösen, és teljes magasságában felegyenesedett a guggolásból.

– Nem fogtad fel? – sziszegte elképedve Garkusa. – Talán nem magyaráztam el valamit világosan, Setét? Vagy kénytelen leszek a főnökségedhez fordulni?

Szimonov dühödten felbődült. Svéd máskor rendre utasította volna, de ezúttal a pimasz Fénypárti valóban túllőtt a célon. Az orrára kellett koppintani.

Arról volt szó, hogy mivel Svéd nem szeretett a beosztásával, az érdemeivel hencegni, bemutatkozáskor csak a nevét mondta meg. A Fénypártiak őt és Szimonovot egyszerű őrségbelieknek nézték, és úgy viselkedtek velük, ahogy szoktak. Ám a Nappali Őrség főnökével, még ha olyan tapasztalatlan és zöldfülű is, amilyen Svéd jelenleg, nyilvánvalóan sokkal tisztelettudóbban beszéltek volna. A rang mégiscsak ékesíti az embert, bármennyire erősítgetik is az ellenkezőjét.

– Már tájékoztattad a főnökséget, Fénypárti – mondta halkan Svéd.

– És most hegyezd a füled, hallgasd meg, hogy mondják ezt mifelénk délen! Valami olyasmit mondtál, hogy Setét Másféle támadt erre a szerencsétlenre?

– Hát persze – mondta értetlenkedve Garkusa. Láthatóan nemigen értette, mi történik itt.

– És tulajdonképpen miből következik ez?

A Fénypárti még mindig értetlenkedett.

– Hogyhogy miből? Tipikus vámpírtámadás, az áldozatot megfosztották az életenergiájától.

– Láttál harapásnyomot? – vágott a szavába Svéd.

– Mit nézegessek rajta, minden világos!

– Láttál vagy nem? – kérdezte megint Svéd.

Garkusa zavarba jött.

– Hát, nem láttam, na és?

– De megnézted?

– Ugyan mit nézegessek? – csattant fel Garkusa. – Ne keress kibúvót, Setét!

– Hát csak nézd meg, te tökfilkó! – ordította válaszként Svéd, és elkapta Szimonov helyeslő pillantását. Szimonov csak úgy ragyogott az elégedettségtől: a peches Fénypárti őrségbeliek pofára esése mindig örömmel tölt el egy normális Setétet.

A Fénypártiak összenéztek, és leguggoltak a holttest mellé.

Megvizsgálták a nyakát, majd gondterhelten sugdolózni kezdtek.

„Ez azért furcsa – gondolta Svéd kissé csodálkozva. – Micsoda hanyagság ez az Őrségben? Legalább húsz percbe telt, míg a Győzelem tértől ideértünk. Eszükbe se jutott alaposabban megnézni a holttestet?”

De ez már legyen az Éjszakai Őrség gondja.

– Ha mágikus beavatkozás nyomát látjátok, szíveskedjetek velünk

is közölni! – kérte gúnyosan Svéd. – Adieu!

Búcsúzóul inteni is akart, már könyékben be is hajlította a karját, de nem maradt rá ideje – mellette megnyílt egy portál. Kilépett belőle a „medencébe” két újabb Fénypárti. Svédnek úgy tűnt, hogy egyiküket már látta korábban, de a nevét nem tudta, vagy nem emlékezett rá. A másikat viszont lehetetlen volt nem felismerni: a kijevi Éjszakai Őrség feje, Alexander von Kissel tisztelte meg őket megjelenésével.

És frissen kinevezett Setét kollégájával ellentétben ő öreg volt, harcedzett és erős mágus, és kétség nem férhetett ahhoz, hogy méltán tölti be tisztjét.

– Várj, Svéd! – szólalt meg az ismeretlen mágus. – Később is ráérsz még eltűnni.

Maradniuk kellett. Szimonov valahogy nagyon természetes módon beállt Svéd jobb válla mögé, egyrészt mintegy támogatva főnökét és védelmezve a hátát, másészt félig-meddig elbújva.

– Várok – mondta Svéd érzelemmentes hangon. Nem ajánlatos, hogy egy második szintű mágus megpróbáljon tréfálkozni vagy ironizálni von Kissellel. Ez egyértelmű.

– Hivatalosan elnézést kérek az Éjszakai Őrség járőreinek viselkedéséért – mondta nyugodtan a Fénypárti. – Ezt az embert természetesen nem vámpír ölte meg. Ugyanakkor nem fölöslegesen hívták ide magukat.

„Lám csak, tudnak emberi módon is tárgyalni! – gondolta Svéd kissé bánatosan. – Tudnak, ha akarnak. Kár, hogy csak nagyon ritkán akarnak.”

– Figyelmesen hallgatom önt. De kérem tekintetbe venni, hogy csak ma érkeztem Kijevbe, és még nem sok mindenre jutott időm az új tisztségemben.

– Tudjuk, tudjuk. Őszintén szólva, az Éjszakai Őrség is torkig van már a Nappali Őrség teljes hiányával.

– Felesleges volt fenyegetőzni! – ordított fel Svéd háta mögött Szimonov.

– Hagyjuk a szócséplést! – A Fénypárti mágusnak láthatóan semmi kedve nem volt belemenni a nyilvánvalóan terméketlen vitába, és

ismét Svédhez fordult: – Megvizsgálta a holttestet?

– Igen – erősítette meg Svéd.

– És mit mond?

Svéd gondosan megválogatta szavait, mérlegelte mondandóját, mielőtt válaszolt volna:

– Az elhunyt teljes mértékben elvesztette az életenergiáját, teljes mértékben elvesztette az auráját, ugyanakkor megmaradt a vére.

Mágikus behatásnak a rendelkezésünkre álló szinten nem tapasztaltam nyomát sem én, sem a kollégám. Kénytelen vagyok beismerni: nem értem, ki vagy mi ölte meg ezt az embert.

– Nos, becsületes felelet – bólintott a Fénypárti. – És mivel rövid ideje van a városban és a beosztásában, hozzáteszem: ez nem az első

ilyen holttest Kijevben. Nem is a második. Számuk már rég meghaladta a tízet. Gondolom, megérti, hogy nincs értelme ez ügyben embereket gyanúsítani. Az emberek nem tudják elvenni mások életenergiáját. Erre csak Másféle képes. De érthető okoknál fogva a Fénypártiak nem vádolhatóak ezekkel a gyilkosságokkal. Másrészt viszont, a Setétek soha nem szívják ki az emberi erőt ilyen módon. Az Éjszakai Őrség vezetése ennek ellenére teljes mértékben támogatja fiatal munkatársunk imént kinyilvánított véleményét: a nyomozást ebben és a többi hasonló esetben is a Nappali Őrségnek kell lefolytatnia. Már csak azért is, mert az emberek életenergiájának eltulajdonítása ügyében a Setétek jobban eligazodnak, mint a Fénypártiak.

Svéd egyre jobban elkomorodva hallgatta. Őszintén szólva, a leghalványabb

fogalma

sem

volt

az

emberi

életenergia

eltulajdonításáról, bár tipikus Setét Másféle volt. Ő is, mint minden Másféle, az emberi érzelmekkel táplálkozott, enélkül a legegyszerűbb igézetet se tudta volna elvégezni. Az energia megmaradásának törvénye a mágiában is működik – az igézethez szükséges energiát valahonnan meg kell szerezni. Ugyanakkor a Setét mágusok rendszerint nem veszik el az életerőt tudatosan, főként nem veszik el teljes egészében, az aura végleges eltűnéséig. Először is, egyszerre ekkora mennyiségű energiára ritkán van szükség. Másodszor pedig, Svéd azt se tudta, hogyan lehet elszívni az egész energiát. Ahogyan képtelen lett volna úgy kiönteni egy pohárból a vizet, hogy a pohár belseje száraz legyen.

– Amint beindul a Nappali Őrség normális működése – jelentette ki Svéd olyan nyugodtan és meggyőzően, amennyire csak bírta –, megkezdjük a nyomozást.

– Nem – rázta meg a fejét a Fénypárti. – A nyomozás, engedelmével, már meg is kezdődött. Senki nem követel azonnali eredményeket. De ténykedését máris figyelemmel kísérjük. Mi is, az Inkvizíció is. Ha a Nappali Őrség nem teszi meg az elsődleges lépéseket már a következő héten, az hivatalos szankciókat von maga után.

– Legyen belátással, nincs még se hivatalunk, se apparátusunk! –

esdekelt Svéd. – Miféle nyomozást végezhetnénk? Ki végezné? Össze kell szednem az embereket, ehhez nem egy hét kell, hanem egy hónap!

Legalább egy hónap!

Váratlanul közbeavatkozott von Kissel.

– Kit érdekelnek a problémáid, Setét? – mondta, nem leplezve enyhe megvetését. – Ha ácsingóztál a főnöki szék után, hát tedd a dolgod!

Svéd nagyon szerette volna elmagyarázni, hogyan is látja ő ezt a főnöki széket, és mennyire nem akarta elfoglalni, de idejében megértette, hogy ha magyarázkodni kezd a Fénypártiak előtt, csak szánalmas és nevetséges lesz a szemükben.

Mélyet sóhajtott, és félrenézve kinyögte:

– Mindent megértettem. A nyomozást megkezdjük… egyébként, ahogyan helyesen megállapították, már meg is kezdődött.

– Nagyszerű. – Von Kissel megfordult, és megnyitotta a portált. –

Menjünk, Szlava!

Az említett Szlava, mielőtt még eltűnt volna, az oldalt álldogáló, megnémult őrségbeliekhez fordult:

– Vitya, a Setétek maguk is boldogulnak itt. Folytassátok az őrjáratot!

Garkusa sietve bólogatott, ezt követően a Fénypárti főnökség

eltűnt, ugyanúgy, ahogyan előzőleg megjelent. Alig oszlott szét a portál ködös foltja az éjszakai levegőben, az Éjszakai Őrség rangidőse kárörvendően odavetette Svédnek: – Nos hát, ez a hulla most már a ti gondotok! Ahogy mondani szokás: adieu!

Nem elég, hogy Garkusa megismételte, amit Svéd mondott nem sokkal korábban, a disznó még integetett is búcsúzóul!

A Fénypártiak diadalmasan elvonultak az egyik feljárón. Svéd röviden elkáromkodta magát, és Jefimet tárcsázta.

Jefim nyomban jelentkezett, és élénk hangjából ítélve a késői óra ellenére sem készült még aludni:

– Igen, főnök! Mi történt?

– Fima – mondta Svéd komoran –, hullaszállítóra van szükségünk.

– Hova? – kérdezte Jefim minden csodálkozás nélkül.

– A Dnyeper Hősei kúthoz, a metrónál.

– Várj, egy órán belül ott leszek – ígérte Jefim, és bontotta a vonalat.

„Jaj, istenem! – gondolta Svéd némileg zavarban. – Mit csinálnék Jefim nélkül? Pótolhatatlan figura!”

– Nincs kifogásod ellene, ha elugrom sörért? – érdeklődött óvatosan Szimonov.

– De van – jelentette ki Svéd. – Elég volt a piálásból, Igor!

Dolgunk van.

Szimonov panaszosan felsóhajtott, de nem tiltakozott.

– Tartsunk inkább ötletbörzét! – javasolta Svéd. – Hogyan lehetséges megfosztani egy embert a teljes életerejétől? Figyelembe véve természetesen a vámpírmódszereket is.

– Na jó – mondta minden lelkesedés nélkül Szimonov. – Mindjárt, csak előbb megerősítem az elterelést.

És valóban: függetlenül attól, hogy Kijevre már jó ideje ráborult az éjszaka, ez egyik alagútból a másikba időről időre emberek haladtak át – sietve, szinte futva. Semmi értelme, hogy meglássák a holttestet és a mellette álló két Másfélét. Inkább kerüljék el őket, a kút fala mentén haladjanak, jobb ez így.

– Szóval azt olvastam valahol, hogy ha egy emberből egy vagy két hónapig mindennap elszívnak egy kevés erőt, az egyszer csak elkezd magától elszivárogni – mondta Szimonov elgondolkodva. – De hogy mikor és hol olvastam, ha megölsz, se emlékszem.

Svéd érdeklődve bámult kollégájára: idősebb volt nála, következésképp valóban sokkal több mindenre emlékezhetett, mint ő.

– Hogyan, és végül is elszivárog? Az egész?

– Szerintem igen.

– De a szívás nyomai megmaradnak? – kérdezte reménykedve Svéd. – A vámpírmágiát nem lehet elrejteni.

– Megmaradnak – erősítette meg Szimonov. – Lényegében azt is olvastam, hogy a nyomok alapján meg lehet találni azt, aki az erőt elszívta.

– Hogyan?

Szimonov elbizonytalanodott.

– Nem emlékszem pontosan – ismerte be. – Szóval valahogyan az aurával függött össze az egész. Az áldozat aurájának jellegzetes vonásai kezdenek megjelenni a vámpír aurájában, vagy valami ilyesmi. Úgy értve, az energiavámpíréban, lényegében lehet az akár mágus, akár boszorkánymester.

– Hát igen – jegyezte meg Svéd komoran. – Csakhogy ez rajtunk aligha segít. Nincs aurája.

– Az igaz. – Szimonov megrázta üres cigarettásdobozát, és megint kunyerálni kezdett. – Legalább cigiért hadd menjek el! Látod, elfogyott!

– Szokj le a dohányzásról! – tanácsolta Svéd szórakozottan. –

Szedd össze magad…

– Jól adod – legyintett Szimonov. – Elmegyek, és kész.

– Csak ne maradj soká! – adta meg magát Svéd.

Szimonov javíthatatlan volt.

– Világos! – Ígérte, és fürgén a homályosan megvilágított aluljáró szupermarkethez vezető feljárata felé indult.

Svéd magára maradva a holttest mellett azt kezdte forgatni az agyában, mit is csináljanak ezután. Befut Jefim. Ezt a szerencsétlent

felrakják valamilyen járgányra. Na, és hova vigyék? A hullaházba?

Akkor már nem lenne egyszerűbb kihívni a rendőrséget? Működne csak az Őrség, ahogyan kell, nem lenne kérdéses: a laboratóriumba kell vinni, hogy a szakértők megvizsgálják, hová tűnt az aurája, és hogyan tudták elszívni a teljes életenergiáját.

A felismeréstől, hogy mennyi feladat vár rá, mennyi mindent kell még megszerveznie, Svédre rátört a kétségbeesés.

Jefim harminchét perc múlva futott be – Szimonov még vissza se ért a szupermarketből –, és nem is egyedül érkezett. Tisztes külsejű, hatvanasnak látszó úr volt vele.

– Ismerik egymást? – érdeklődött Jefim fáradtan pislogva. – Nem?

Akkor ismerkedjenek meg: Dmitrij Svedov, a mai naptól a kijevi Nappali Őrség vezetője. Arkagyij Szemjonovics Bermasz, a tudományos részleg volt vezetője… Bár most alighanem megint vezetője, nem volt vezetője.

– Üdvözlöm, fiatalember! – A tudós szertartásosan megszorította Svéd kezét, közben könnyedén meghajolt. Láthatóan régi vágású Másféle volt, azok közül való, akik még emlékeznek a cári Oroszországra, akik még manapság sem restellnek keménykalapot, sétapálcát és ápolt, spanyol fazonú szakállt viselni. – Miről van szó?

Az elhunyt teste netán sértetlen, de nincs aurája, nincs életereje, arcán pedig rémület?

– Pontosan – erősítette meg Svéd. – Minden úgy van, ahogyan mondta.

– Na, és valóban helyreállítják az Őrséget?

– Úgy van! Az Inkvizíció prágai irodája engem bízott meg. e-ee. –

Svéd sietve igyekezett megtalálni a megfelelő megfogalmazást, de valamiért csak az ócska hivatalos szöveg jutott eszébe – a Nappali Őrség tevékenységének újraindításával. Kezdetben Kijevben, azután pedig, remélem, egész Ukrajnában. És most. igyekszem mindent mozgásba hozni. Igaz, nem értem, miért esett rám a választás, nem nálam méltóbbra.

– Ez azt jelenti, hogy ifjabb kollégáimmal együtt újra munkához láthatunk és elfoglalhatjuk a laboratóriumokat?

– A laboratóriumok megmaradtak? – csodálkozott Svéd. – A hivatalt lenyúlta a kormány!

Arkagyij Szemjonovics kissé ironikus mosollyal nézett Svédre, és elmagyarázta:

– A kimérás házban csak az Őrség hivatala működött. A laboratóriumok a Podolban vannak, és jelenleg üresen állnak.

Természetesen lepecsételték őket.

– Ki?

– Az emberek elől a rendőrség, előlünk az Inkvizíció.

Svédnek javulni kezdett a hangulata.

„És tényleg – gondolta, és meglepődött, hogy magától nem jutott eszébe ez a kézenfekvő dolog. – Hiszen az Őrségnek volt egy egész sereg tagozata és helyisége szerte Kijevben. Raktárak, mindenféle garázsok, laboratóriumok. A kimérás házban ezek biztosan nem fértek volna el.”

– A munkatársai nem széledtek szét? – kérdezte meg a tudósembert, biztos, ami biztos.

– Néhányan elmentek – sóhajtotta nem minden sajnálkozás nélkül Bermasz. – De van olyan is, aki maradt, és bármelyik pillanatban kész munkába állni. Én, amint kegyeskedhetett meggyőződni róla, készen állok. Jefim felhívott, és itt vagyok.

– Ez remek – mondta Svéd elmosolyodva. – El sem tudja képzelni, mennyire nagyszerű!

Bermasz közben a holttest fölé hajolt.

– Ajjaj! – mormolta. – Úgy is van, megint egy legényke. És már megint nem a vámpírok.

Svéd már éppen ki akarta faggatni a tudósembert, mire céloz ezzel a „már megint”-tel, de nem volt rá érkezése.

– Jefim! – ordította az átjáróból az éppen visszaérkező Szimonov.

– Szevasz!

– Szia, szia! – válaszolta flegmán Jefim.

– Jó napot, Arkagyij Szemjonovics! Borzasztóan örülök, hogy látom!

– Üdvözöllek, Igor! Már rég nem mutatkoztál. Mi újság

Vinnyicában? Hogy van Vera Iljinyicsna?

– Vinnyica a helyén, mi történhetne vele? De hogy Iljinyicsna hogy van, elnézését kérem, nem tudom. Még tavaly elutazott valahova.

Alighanem megint Norvégiába.

Bermasz bólogatva felsóhajtott:

– Hát igen, mindig is vonzották a fjordok. Emlékszem, hetvenötben…

De nem fejezte be a mondatot, csak ismét felsóhajtott.

– Sokáig téblábolunk még itt? – érdeklődött Jefim. – Nem indulhatnánk?

– Tényleg – kapott észbe Svéd. – A laboratóriumba, ugye?

– Hát persze, hova máshova? Legalább valaki végre megpróbálja tanulmányozni ezt az aura nélküli holttestet, hogy mit műveltek vele.

Igor, segíts!

Jefim és Szimonov a test fölött kezdett bűvészkedni – levitálva akarták elvinni a furgonig. Arkagyij Szemjonovics közben megfogta Svéd könyökét, és a feljáró felé vezette – láthatóan beszélni akart a Nappali Őrség újonnan kinevezett főnökével.

– Dmitrij! – szólította meg halkan. – Szeretnék tisztázni néhány kérdést. Szervezéssel kapcsolatosakat. Nincs ellene kifogása?

– Csupa fül vagyok, Arkagyij Szemjonovics! – biztosította Svéd.

– Nagyszerű! Első kérdés: szándékában áll-e valamin változtatni a tudományos részleg munkájában?

Svéd gondterhelten rágta szája szélét, majd becsülettel beismerte:

– Ugyan mit változtathatnék? Halvány fogalmam sincs arról, hogyan működött a tudományos részleg. Nálunk, Nyikolajevben nem is volt ilyen részleg, egyetlenegy szakértőnk volt, és őt is jó esetben egyszer egy évben láttam, a közgyűlésen.

– Őszinte leszek – folytatta Bermasz. – A laboratóriumainkban egészen kiváló berendezések voltak, és nem mindig elsődleges rendeltetésüknek megfelelően használtuk őket. Egy tudós nagyon frappánsan fogalmazva azt mondta egyszer, hogy a tudományos munka alapjában véve nem más, mint tulajdon kíváncsiságunk kielégítése államköltségen. Így hát az Őrség munkájából közvetlenül következő

tevékenység mellett kollégáim és én absztrakt tudományos kutatásokat is folytattunk. Az ismeretek legkülönbözőbb területein. És ezek a kutatások nem mindig álltak kapcsolatban a mágiával, a Homállyal és a Másfélékkel. A tiszta tudománnyal foglalkoztunk.

– Kérem, csak tessék! – Svéd a mellére tette a kezét. – Kutassanak csak, ahogy akarnak! Az a fő, hogy elvégezzenek mindent, ami az alapfeladat teljesítéséhez szükséges.

– Ez magától értetődik. A második kérdés: ki foglalkozik majd részlegem káderkérdéseivel?

– Korábban ki foglalkozott ezzel? – próbált eligazodni Svéd.

– Formálisan az Őrség hivatalos személyzetise, Darja Palna Sackih. Gyakorlatilag én magam és a helyettesem, Rusztam Zapirov.

– Semmi kifogásom ellene, ha ez a továbbiakban is így lesz.

– Darja Palna sajnos jobbnak látta, ha áttelepül Spanyolországba, de úgy vélem, ez nem lényeges: valakit nyilván kineveznek majd erre a posztra.

– Tökéletesen igaza van.

– És a harmadik kérdés. Dmitrij, beszélt Zavulonnal?

– Igen – ismerte be Svéd. – Ma este.

– És… – Bermasz elbizonytalanodott egy kissé. – Mondott valamit azzal kapcsolatban, hogy miért önt választották a kijevi Őrség fejéül?

Bocsásson meg, de tudnom kell.

– Megértem, Arkagyij Szemjonovics. Megismétlem: boldogan átengedném ezt a posztot bárkinek, aki tapasztaltabb nálam. De körülöttem mindenki azt tanácsolja, hogy dolgozzak csak, és ne finnyáskodjak. Zavulon is azt mondta, hogy dolgozzak. Megígérte, hogy segít az új hivatal védelmének felépítésében. Meg azt is mondta, ha olyasmivel találom szemben magamat, amivel nem boldogulok, ő

közbelép. Lényegében ennyi volt.

Bermaszt ez láthatóan kielégítette, mert csak bólogatott, és néhányszor elismételte:

– Nagyszerű, nagyszerű… Na jó. Valóban nagyszerű. Ha még Zavulon is.

Éppen felértek az aluljáróból. A járda mellett várakozott egy kis

fehér furgon, oldalán rejtélyes felirattal: Elokvencia[4].

A felirat ukrán betűkkel volt felmázolva, ettől Svéd a tengereken teljesen elszokott.

Jefim és Szimonov a nyomukban volt. Az elhunyt és életerejétől megfosztott fiatalember teste Jefim mellett lebegett térdmagasságban.

Szimonov a biztonság kedvéért a cipője orránál fogva tartotta, ehhez kissé előre kellett hajolnia.

A menetet meglátva a vezető kiugrott a furgonból, és a hátsó ajtóhoz futott, hogy kinyissa azt. Svédet meglepte, hogy Setét Másféle, alakváltó. Svéd azt feltételezte, hogy Jefim megint eltérítette az első útj ába akadt j árművet.

– Jó estét! – köszönt a sofőr. – Hogy legyen, Szemjonics, fektessük csak le, vagy terítsek alá valamit?

– Minek az neki? Fektessük csak le!

– Igaz is – hümmögött a vezető. – Fütyül ő már a hidegre.

Jefim és Szimonov betette a holttestet a furgonba, és az oldalajtóhoz ment. A sofőr becsukta a hátsó ajtót, és beült a volán mögé. Mellette dupla ülés volt, ezért Svéd előreengedte Bermaszt, és ő ült a külső helyre.

– A Podolra, Vitya! – utasította a sofőrt Arkagyij Szemjonovics.

– Tényleg feltámad az Őrség? – kérdezte a vezető vidáman. – Már rég ideje lett volna!

– Feltámad, Vitya, feltámad – erősítette meg kedélyesen Bermasz.

– Ismerd meg az új főnököt!

A sofőr előrehajolt, egészen a szélvédőig, és kíváncsian nézett Svédre.

– Tiszteletem! – mondta, és hahotázva halántékához emelte a tenyerét. – Megint Szmereka irányítja majd a szállítást?

– Majd meglátjuk – morogta Svéd. – Ne mindent egyszerre!

Hagyjátok, hogy legalább körülnézzek, csak most érkeztem!

Mulatságos, de a Nappali Őrség laboratóriuma annak a háznak a szomszédjában volt, ahol Gyimka Rubljov lakott. Svéd tudta, hogy abban az épületben valamilyen kórház működik, de arról fogalma sem volt, hogy a Nappali Őrség éppen itt bérli laboratórium céljára a földszint és első emelet egy külön bejáratú részét. Igaz, hogy Kijev nagy, mégis megesnek teljesen hihetetlen egybeesések.

Svéd gyorsan leszedte a bejáratról a felragasztott szalagokat. Ám az Inkvizíciónak csak a Homályban látható pecsétjét levenni tíz percbe is beletelt – szerencsére Arkagyij Szemjonovics segített, mivel jól tudta, hogyan kell helyesen eltávolítani az ilyen pecsétet.

Svéd egymaga reggelig is elkínlódott volna, és biztosan nem találja ki, hogy ott kell hagynia a saját jelzését – nem kért előzetes engedélyt a pecsét eltávolítására, de Arkagyij Szemjonovics elmagyarázta, hogy az engedély utólag is megszerezhető, mivel Svéd teljes körű

felhatalmazást kapott. És ha megkapta, élnie is kell vele.

Hát élt vele.

Arkagyij Szemjonovics első dolga volt visszakapcsolni az áramot, és a hallban felgyulladt a villany.

– Hozzátok be! – utasította Jetimet és Szimonovot. – Oda vigyétek, és fektessétek fel az asztalra!

Maga Bermasz felment az emeletre, hogy kinyissa az irodáját. Svéd a nyomába szegődött.

Maga az iroda kicsi, de otthonos volt, talán azért, mert minden szabad felületet könyvespolcok foglaltak el, és ezek zsúfolásig tele voltak. Svédnek gyerekkora óta mindig sok könyve volt, ezért a zsúfolt könyvespolcok látványa megszokott volt számára, nyomban az otthonát juttatta eszébe. Igaz, Svéd polcain főleg fantasztikus és kalandregények sorakoztak többnyire orosz nyelven, itt viszont szakkönyvek vagy jó tucat különböző nyelven.

– Foglaljon helyet, fiatalember! – kínálta hellyel a házigazda jogán Arkagyij Szemjonovics. – Mit szólna egy teához?

– Nagyon jó lenne! – egyezett bele készségesen Svéd. – Úgyis beszélni szerettem volna magával. És tea mellett valahogy kellemesebb.

– Érthető, hogy most rengeteg kérdése van – nevette el magát a tudósember. – Ez még egy veterán számára is nyugtalanító beosztás lenne…

Bermasz irodájában még maradt víz a korábbi tartalékokból – egy hatliteres tartály ásványvíz. Az elektromos teafőző pedig elengedhetetlen kelléke minden irodának.

– Kérdezzen csak, kérdezzen! – mondta Bermasz, miközben gyakorlott mozdulatokkal eltörölgetett két csészét.

– Köszönöm. Vállalja a feladatot, hogy körbetelefonáljon minden munkatársának, és megkérje őket, hogy jöjjenek vissza dolgozni? A korábbi feltételekkel és így tovább.

– Igen, természetesen. Már csak azért is, mert elég a titkárnőmet felhívni, a többit már majd ő intézi.

– Ó, ez nagyon jó! – örült meg Svéd. – Nem kételkedem benne, hogy Jefim meg én napokon belül nyélbe ütjük az új székház megvételét.

– Már kiválasztotta? – érdeklődött Arkagyij Szemjonovics. – Ezt el is felejtettem megkérdezni Jefimtől.

– Igen, gyorsan kiválasztottam. valahogy adta magát, ha őszinte akarok lenni. A macskás ház a Gogolevszkaján. Zavulon is jóváhagyta.

– Ismerem, ismerem. Nagyon rokonszenves épület. És dolgozószobának persze megtartja a tornyos szobát magának?

– Eltalálta – nevette el magát Svéd. – De honnan tudja?

– Hát, voltam valaha én is negyvenéves – sóhajtott Bermasz. –

Higgye el, Dmitrij, ha maga is betölti majd a száz évet, előre kitalálja a választ, még mielőtt az elhangzana.

– Bocsásson meg, hány éves tulajdonképpen? Ha nem titok.

– Ugyan miféle titok lehetne? – vont vállat Bermasz. – Nemrég töltöttem be a százhetvennégyet.

– És fiatalon hasonították? Vagy később?

– Ötvennyolc voltam. A tizenkilencedik század legvégén. Azt megelőzően a legközönségesebb kijevi orvos voltam. Merem remélni, hogy nem a legrosszabb abban a korban.

Bermasz elhallgatott, az elmúlt esztendőkre emlékezve.

Halkan felzümmögött a teáskanna, felforrt benne a víz. Svéd úgy döntött, nem vár tovább, már csak ezért sem, mert hajnali négyre járt

az idő, és jó lett volna legalább néhány órát aludni a leendő hivatal körüli másnapi hercehurca előtt.

– Arkagyij Szemjonovics! Mire gondolt, amikor azt mondta, az aura nélküli holttest nyilvánvalóan nem a vámpírok műve? Mi folyik itt Kijevben?

Bermasz válaszolt, de Svédnek az volt a benyomása, hogy nagyon nem szívesen:

– Valaki garázdálkodik éjszakánként… nem tudni, ki. A Fénypártiak vizsgálódtak, de nyilvánvalóan eredménytelenül.

Szerintem nem is nagyon tiltakoztak, amikor az Inkvizíció úgy döntött, helyreállítja az Őrségünket.

– De hát ki garázdálkodhat? Nyilvánvaló, hogy nem vámpír és nem alakváltó. és végül is nem az ördög. Ki képes maradéktalanul elszívni az életerőt?

– A Másfélék közül senki – válaszolta nagyon nyugodtan Arkagyij Szemjonovics.

– De ha nem Másféle, akkor ki? Ember nem lehet.

– Ember nem lehet – erősítette meg Bermasz. – Biztosan nem ember. Mondtam már, nem tudom, ki az. Nem mi, Másfélék vagyunk az egyedüliek a nap alatt, akik mágiát alkalmaznak.

Svédnek leesett az álla.

– Milyen… értelemben?

– Ahogy mondom. – Bermasz felállt, és odament a teafőzőhöz. –

Mi a Homály mágiájával élünk. Azok, akik maradék nélkül elszívják az emberek életenergiáját, valamilyen másfajta mágiát alkalmaznak, gyökeresen mást, amelynek nincs köze a Homályhoz. Ezek nem emberek és nem Másfélék, ők külön kategória. A Fénypártiak sajnos nem akarják ezt belátni, és úgy viselkednek, mintha Kijevben egy közönséges Setét szekta garázdálkodna, amelyik nem tartja be a Megállapodást.

Arkagyij Szemjonovics beleszórta a teafüvet a kannába, tányérra tett néhány kockacukrot, és visszaült az asztalhoz.

– Tehát ezért van szükség az Őrség élén egy zöldfülű fajankóra –

mondta halkan Svéd, a padlót bámulva.

– Maga okos fiatalember – dicsérte meg higgadtan Bermasz. –

Gyorsan rájött.

Svéd komoran mérlegelte, mennyi az esélye a túlélésre, ha igaz, amit Bermasz állít, és Kijevben pokoli kása fortyog. Arra a következtetésre jutott, hogy nem sok az esélye – elvégre még Lajk is jobbnak látta csöndben eltűnni és meghúzódni valami titkos odúban.

– És már régen felbukkantak ezek a nem-Másfélék?

– Ezúttal úgy egy éve.

– Tehát máskor is megesett már?

Bermasz nem túl vidáman elnevette magát.

– Fiatalember, ezen a világon minden megtörtént már, nem is egyszer. A létezés végtelen körben futás, bármilyen banálisan hangzik is ez.

Hallgatott egy sort.

– Bizonyítékom nincs, de van gyanúm és azon alapuló meggyőződésem. Akkor még egyszerű orvos voltam, és a leghalványabb elképzelésem sem volt holmi Másfélékről meg valamiféle Homályról, bár a mágiában, szégyellem bevallani, nagyon őszintén hittem. Meghalt néhány páciensem, és akkor sehogyan sem értettem, mitől. Ma már biztos vagyok benne, hogy pontosan ugyanígy elszívták az életerejüket az utolsó csöppig. Próbáltam kifaggatni az öregebb Másféléket… Larisza Narimanovna egyszer nagyon durván belém fojtotta a szót. Akkor abbahagytam a téma feszegetését. Ez minden, amit tudok, Dmitrij. És nagyon hálás leszek, ha a továbbiakban nem túl hangsúlyosan hivatkozik rám, ha valamelyik főnökkel tárgyalva szóba kerül ez a téma. Egyszerűen vegye tudomásul ezt az információt, de igyekezzen nem túl erőteljesen támaszkodni rá, mivel maga is láthatja, ez csak találgatás, ezenkívül semmi más. Lehetek én bármilyen biztos a dologban, a nyomás azonban magára nehezedik.

Svéd lassan bólogatott, mintha könnyű transzban lenne.

– Mondja, Arkagyij Szemjonovics… Ugye állt már korábban is a kijevi Nappali Őrség élén tapasztalatlan Másféle?

– Előfordult – ismerte be Bermasz.

– És. ez akkor is hasonló válságok idején történt meg?

– Inkább igen, mint nem – adott kitérő választ a tudósember. – De nem tudom megörvendeztetni magát: a válság rendszerint erősebbnek bizonyult. És utóbb, amikor többé-kevésbé elsimult, hirtelen visszatért Lajk, és bekövetkezett a nyugalom és békesség újabb, körülbelül húszéves időszaka. Bár feltételezem, ez magát nem nyugtatja meg, ahogyan nem nyugtatta volna meg azokat sem, akiket a válság ízzé-porrá zúzott.

Bermasz felállt, jelezve, hogy a beszélgetés véget ért, és szándékos élénkséggel hozzátette:

– Biztosan készen van már a tea. Mindjárt megkóstoljuk.

Biztosíthatom, hogy remek a teám.

És valóban, a tea minden dicséretet megérdemelt. Teázás közben csak semmiségekről csevegtek, ezekre Svéd már húsz perc múlva sem emlékezett, mikor elhagyta Arkagyij Szemjonovics irodáját.

„Micsoda nap! – gondolta. – Hiszen tegnap reggel elindultam, hogy benézzek kedves nyikolajevi hivatalomba, hogy megnézzem, mi újság, találkozzam a srácokkal és munkába álljak…”

Szó, ami szó, munkába állt.

HARMADIK FEJEZET

A SZOMSZÉD szobában Szimonov harsányan hortyogott, Svéd ezért feltett egy egyszerű, „lejtő” nevű akusztikai igézetet, ezt még Vologda megyében tanulta meg egy talpraesett kis öregembertől az isten háta mögötti Bekrenyevo faluban.

Nem tudott elaludni.

Vitya a furgonján elvitte őket Szimonovval a Győzelem térig, majd elszáguldott vele az éjszakába. De mielőtt eltűnt volna, felíratta velük a mobilja számát, hogy szükség esetén ne hülyéskedjenek azzal, hogy emberek autóira vadásznak, egyszerűen hívják őt.

Svéd sehogyan sem tudta kiverni a fejéből Arkagyij Szemjonovics szavait a szabálytalan mágusokról. Tehát létezik egy másik, Homálytól független mágia?

Minél tovább töprengett, annál kevésbé hajlott arra, hogy higgyen Arkagyij Szemjonovicsnak. Lényegében mit tudott Svéd erről a Másféléről? Csak azt, amit ő maga mesélt magáról. A Szimonovnak föltett néhány kérdés meggyőzte arról, hogy a vinnyicai valamivel többet tud a tudományos részleg főnökéről, mint ő. Például azt, hogy valójában Aron Szamuilovics a neve, csak nemrégiben kezdte Arkagyij Szemjonovicsnak nevezni magát. Na meg azt, hogy már nagyon régen dolgozik az Őrségnél, eleinte laborvezető volt, csak később lett az egész részleg főnöke. Leszámítva persze a legutolsó időszakot. És ez alatt a több mint egy év alatt Arkagyij Szemjonovics mintha otthon folytatta volna kutatásait és rendszerezéseit, nem hagyta abba, ami érthető is – ki más tudná, ha nem egy Másféle, hogy egyszer minden elmúlik, így a zavaros idők is?

És miért ejtette zavarba az amúgy is teljesen megzavarodott Svédet a mintegy csak úgy mellékesen odavetett információval a szabálytalan mágusokról? Érdemes-e hinnie neki?

Svéd úgy döntött, hogy nem, nem érdemes. Pontosabban nem érdemes kétségbevonhatatlanul hitelesnek tekintenie a Bermasztól származó információt. Egyszerűen csak tudomásul kell vennie, és semmi esetre sem szabad igazságként hagyatkoznia rá, ahogyan azt mellesleg maga a tudósember is tanácsolta. De egyből félresöpörnie sem szabad. Majd az idő eldönti – Svéd, lévén Másféle, akinek elegendő idő áll rendelkezésére, kezdte ezt megérteni. Ő maga most olyan, mint gyertya a szélben – mindenki látja, és mindenki igyekszik elfújni. Még nem felejtette el az odesszai intrikákat a vezetői posztért folytatott küzdelemben, és tessék, most itt van megint! Csak egy fokkal magasabb szinten. Svéd készséggel lemondott volna a főnökségről, de semmiképp sem egy idióta szerepében, aki elhitt holmi ostoba mesebeszédet. Csakis emelt fővel akart távozni, hogy ha később visszanéz, elégedetten gondolhassa: „ezt meg ezt meg ezt elvégeztem, amikor engem dobtak be, hogy szervezzem újra a kijevi Őrséget.”

Azonkívül nem kétséges, hogy a közeljövőben érettségét, túlélési képességét rengeteg próbának, elkerülhetetlen vizsgának vetik majd alá a fővárosi intrikák közepette, hogy enné meg őket a fene.

Senkinek nem szabad hinnie, senkinek! Talán csak Jefimnek, de neki is csak bizonyos határok között. A szovjet és posztszovjet robotika három örök érvényű törvénye: ne higgy, ne félj, ne kérj. A Szovjetunió már rég nincs, de ezek a törvények nem avulnak el.

Azonkívül valami miatt Svédnek nem akaródzott rosszat gondolni Lajkról. Hogy úgymond egyszerűen elhúzta a csíkot, mihelyt kellemetlen események sejlettek fel a láthatáron. Végül is Svéd sokkal régebben ismerte Lajkot, mint Bermaszt. Na, és nem véletlenül utaltak fentről arra, hogy Lajk és Larisza Narimanovna nem csak úgy egyszerűen eltűnt, hanem a felső szférákban zajló valamilyen rejtélyes folyamatok következtében.

Másrészt viszont Svéd azt is tudta, nem nagyon lepődne meg, ha kiderülne, hogy Lajk valóban úgy döntött, valahol kivárja, amíg a balekok kikaparják helyette a gesztenyét a tűzből. Nyíltan kimondva: egyáltalán nem lepődne meg. És nagyon valószínű, hogy Lajk cselekedeteit nem személyes dolgok motiválják, csakis a Legfelső

szintű mágus kevéssé átlátható szempontjai, amelyek közt nincs helyük

érzelmeknek

vagy

hajlamoknak.

Csakis

a

szikár

racionalitásnak.

Svéd észrevétlenül kapcsolt ki, és ahogy az gyakran megesik, amikor problémák nyomasztják az embert lefekvéskor, gyakorlatilag nem pihente ki magát, és arra ébredt, hogy valaki makacsul rázza a vállát.

– Hé, főnök! Ébredj! Az ingatlanosok a startvonalon várnak! Az aláírásod kell!

Svéd kinyitotta a szemét, és a fölé hajló Jefimre meredt.

– Mi? – kérdezte nyomasztó álmából felbukkanva.

– Azt mondom, kelj fel! Ki se látszunk a dologból! Ki kell üríteni a házat, aláírni a szerződéseket! Az ingatlanosok lent várnak, a kocsiban.

– Mennyi az idő?

– Délután egy óra, ideje felkelni!

Svéd erősen megdörzsölte az arcát.

– Kelek… Össze kell szednem magam…

– Tea és szendvicsek az asztalon a konyhában – közölte Jefim. – Én is ott leszek.

A konyhából a tévé monoton dörmögése hallatszott, a fürdőszobából vízcsobogás. Abból ítélve, hogy a szomszéd szobában senki nem horkolt, csak Szimonov pancsolhatott, más nem lehetett.

„Szevasz, reggel! – gondolta Svéd bágyadtan. – Az új Őrség első

reggele.”

Majd nagyon következetlenül arra gondolt, hogy nem is kezdett rosszul: csak előző este érkezett, és már beszélt Zavulonnal, tárgyalt a Fénypártiakkal, gyakorlatilag újraélesztette a tudományos részleget.

Na, és a szállítás is mintha beindult volna – csak oda kell csörögnie, és megjelenik Vitya a furgonjával. Ha sikerült kialudnia magát az előző éjszaka után.

Svéd joggal számított arra, hogy a közeljövő sok kapkodással és sok bürokráciával lesz tele, mivel a hivatalnoksereg elvben legyőzhetetlen, és idővel hajlamos a szaporodásra.

Sajnos igaza lett. A következő négy nap folyamán elképesztő

mennyiségű papírt kellett aláírnia, rengeteg emberrel tárgyalnia

egyszer, néhánnyal többször is – főként az ingatlanügynökökkel, Szvetával és Vagyikkal. Értelmes emberek voltak, de a tulajdonjog átruházása és ezt követően a macskás ház régi lakóinak új lakásba áttelepítése mégis rengeteg idegeskedésébe, lelkierejébe került.

Svéd, aki állandó időhiányban szenvedett, mágiával serkentette szervezetét, mert nem sikerült kialudnia magát, és a negyedik nap végére úgy nézett ki, mint egy kifacsart citrom. Jefim, aki halaszthatatlan teendői miatt időről időre eltűnt a szeme elől, részvéttel figyelte, és az ötödik napon megszánta, nem ébresztette fel reggel, ezért az ötödik napot Svéd lelkiismeretlenül végigaludta. Az elmúlt napok annyira összefolytak emlékezetében, hogy egyetlenegy végeérhetetlen és nyomasztó napnak érzékelte őket.

Telefoncsörgés ébresztette félálmából, amikor odakint már kezdett sötétedni, és Svéd tudatában ez az este furcsa módon összeolvadt az első reggellel, amikor mindez elkezdődött.

A Fénypártiak közül telefonált valaki.

– Hallgatom – mondta Svéd, és köhögni kezdett.

A Fénypárti türelmesen kivárta, míg Svéd kiköhögi magát, majd hidegen közölte:

– Az Éjszakai Őrség tájékoztatást követel a nyomozás állásáról.

Eltelt öt nap.

– A nyomozás folyik – morogta Svéd barátságtalanul.

Először is, elégedetlen volt, mert felébresztették. Másodszor pedig, az elmúlt napok folyamán nem is gondolt a nyomozásra.

Pontosabban egyszer-kétszer eszébe jutott, de a folyó ügyek nyomban kiverték a fejéből, másra terelték a figyelmét.

– Ez nem válasz – jelentette ki a Fénypárti. – Konkrét információra van szükségem: milyen tényekre derült fény, milyen intézkedések születtek ezek nyomán, és milyen intézkedéseket szándékoznak tenni a nyomozók a továbbiakban.

„Hogy a fene egye meg, már csak ti hiányoztatok a nyakamról, hogy vinne el benneteket az ördög!” – gondolta Svéd szinte kétségbeesetten. De aztán összeszedte magát, átgondolta, mit is mondhatna. Eszébe jutott, mit mesélt Arkagyij Szemjonovics a múlt század elején, még az egyszerű orvos korában történtekről, és amennyire csak telt tőle, nyugodtan megszólalt:

– A nyomozás fényt derített a közelmúltban történt, továbbá sok évvel

ezelőtti

hasonló

incidensekre.

Folyamatban

van

a

párhuzamosságok keresése, a részletek tisztázása. Így rendben van?

A jelek szerint a Fénypárti egyáltalán nem erre számított.

– Incidensek? – kérdezett vissza zavartan. – Sok évvel ezelőtt?

Miről beszél?

– Maguk tehát nincsenek ezzel tisztában – szögezte le nem minden káröröm nélkül Svéd. – Akkor ne zavarják a munkánkat! Ha lesz jelentenivalónk, majd mi jelentkezünk! Minden jót!

És cinikus képpel bontotta a vonalat.

Svéd felsóhajtott, emlékezetébe idézve mindazt a hivataloskodó zagyvaságot, amit fél perccel korábban előadott, és leverten tűnődött.

„De hiszen mostantól állandóan ilyen badarságokat kell majd szajkóznom – gondolta bánatosan. – Naponta akárhányszor, jaj…”

Kimászott az ágyból, és kivonult a fürdőszobába.

A telefon akkor szólalt meg, amikor éppen mosakodott.

„Foglalt vagyok!” – gondolta dühösen, és maradt, ahol volt.

A telefon makacsul csörgött tovább.

Svéd ezúttal nem érezte meg, hogy hívni fogják – mobilja a szobában maradt, a jövő pedig akkor érezhető meg a legjobban, ha közvetlen a kapcsolat a tárggyal, amellyel az összefügg. De Svéd biztos volt abban, hogy megint a Fénypártiak okvetetlenkednek, és nagy valószínűséggel most már nem az apraja, hanem valamelyik főnök. Aligha von Kissel, de nagyon is elképzelhető, hogy a megfontolt Szlava az. És nyilvánvalóan nem a maga szakállára telefonál, hanem hivatali kötelességből vagy talán túlbuzgóságból. De ahogy mondani szokás, „semmi személyes érzelem”.

Svéd a fogkeféje után nyúlt. A telefon egy rövid időre elhallgatott, majd újra rákezdte fújni az éppen aktuális melódiát.

„Semmi baj, majd vársz egy kicsit – sikálta makacsul a fogát Svéd.

– Rendes srác vagy, Szlava, de most várnod kell.”

Mikor Svéd végzett a szája kiöblítésével, és már szentségelve

éppen arra készült, megtörli a száját, és mégiscsak bemegy a szobába, hogy felvegye a telefont, a készülék elhallgatott.

Ideje sem volt arra, hogy ennek megörüljön, mert megszólalt a bejárati ajtó csengője.

Óráról órára egyre nehezebb lesz! Ki kellett mennie az előszobába, onnan pedig az előtérbe.

– Ki az? – kérdezte valami miatt, majd választ sem várva kinyitotta az ajtót.

A küszöbön egy félig-meddig ismerős kis boszorkány állt, talán Jefim, talán Lajk kíséretéből. Szeme hatalmas, kissé ijedt. Valamivel mögötte, néhány lépcsőfokkal lejjebb egy Inkvizítor.

– Főnök – suttogta tragikus hangon a kis boszorkány. – Itt vagyunk.

Jefim utasított. Hogy vezessem ide.

Svéd egy szál alsónadrágban állt előttük, és ez nyilvánvalóan levont a helyzet pátoszából. Tulajdonképpen azt hitte, hogy a részeg Szimonov tért vissza, és nem tudja egyedül kinyitni az ajtót vagy átkelni a Homályon – rendszeresen megesett vele ilyesmi.

– Jöjjenek be! – morogta Svéd, és azt latolgatta, érdemes-e mentegetőznie a neglizséje miatt. Úgy döntött, nem érdemes. Ehelyett bágyadtan a plazmatévés szoba felé intett, és bevonult a hálószobába felöltözni. Belebújt az edzőruhába, amelyet vagy két napja, vagy azt megelőzően sikerült beszereznie, és megjelent vendégei előtt.

Az Inkvizítort nem ismerte ugyan, de a közelmúltban találkozott vele – a nyikolajevi hivatalban, de ez nem Turljanszkij-Ozhar volt, nem is a segédje. Akkor csak Turljanszkij beszélt, ez és még egy másik egyszerűen csak hallgatott, és nézte az elképedéstől és értetlenségtől verejtékező Svédet.

– Mivel szolgálhatok? – érdeklődött Svéd, mivel úgy döntött, nincs vesztenivalója. Legfeljebb kiebrudalják. Annál jobb.

– Az Éjszakai Őrség ügyeletes műszakja hívta az Inkvizíciót –

mondta kimérten az Inkvizítor. – Az Éjszakai Őrség azt állítja, hogy maguk szabotálják a Dnyeper Hősei állomáson történt gyilkosság magukra bízott kivizsgálását.

– Talán azt hitték, néhány nap alatt ki lehet vizsgálni a gyilkosság

ügyét? – kérdezte Svéd leplezetlen iróniával. – Optimisták!

– Kötelességem ellenőrizni – mondta ugyanolyan szárazon, de elég nyugodtan az Inkvizítor. – Miután ez az ügy a mi ellenőrzésünk alatt is áll.

– Jelentek – mondta Svéd élénken. – Az elhunyt holttestét jelen pillanatban

szakértőink

vizsgálják.

Mielőtt

ők

kimondanák

verdiktjüket, felesleges lenne bármit tenni. Rám és néhány munkába állt kollégámra pedig mérhetetlenül sok szervezési munka hárul.

Mihelyt sikerült elrendeznünk a hivatal sorsát, a nyomozás felgyorsul, ezt ígérem. De jelenleg sajnos ennyi.

Az Inkvizítor váratlanul a dívány sarkában kuporgó lányra emelte pillantását – jelentőségteljesen.

– Szépségem – fordult a lányhoz azonnal Svéd –, Jefim küldött?

– Igen, Jefim – bólintott a lány.

– Menj, mondd meg neki, hogy mindent elintéztél, mi meg most elbeszélgetünk. Csak csapd be az ajtót!

A lány felpattant. Csinoska volt, erős, pirospozsgás, mindene a helyén. Egyébként nem volt ebben semmi meglepő. Sem Lajk, sem Jefim nem tűrt volna meg maga körül másmilyent. Néhány másodperc múlva csattant a bejárati ajtó; a lépcsőn cipősarkak kopogtak.

Az Inkvizítor még várt egy darabig, majd változatlanul kimérten megkérdezte:

– Mit mondott magának Aron Szamuilo…

Elakadt, majd nyomban kijavította magát:

– Arkagyij Szemjonovics?

Svéd elgondolkozott. Egyrészt a tudós nem mondott neki semmi személyeset, másrészt viszont azt kérte, ne hivatkozzon rá. Svéd ezért úgy döntött, kitérően válaszol:

– Semmi konkrétumot. Azt mondta, megkísérli valahogyan megmagyarázni, miért hiányzik a holttest aurája. És azt is mondta, nem most lát először ilyen holttestet.

Ez utóbbi állítással Svéd semmit nem kockáztatott: a Fénypártiak maguk mondták, hogy ebben az évben nem ez az első ilyen gyilkosság.

– Említett esetet az orvosi praxisából? Száz évvel ezelőtti esetre gondolok.

„Tudja – gondolta Svéd. – Bár miért csodálkozom? Az Inkvizíció mindig egy lépéssel mindenki előtt jár…”

– Említeni említett – ismerte be Svéd. – De szintén konkrétumok nélkül. Azt mondta, majd csak akkor mond valamit, ha beigazolódik a gyanúja.

„Rendben van – biztatta magát Svéd. – Látszólag bevallottam, de semmit nem fecsegtem ki. Rendben van.”

– Gondolja, hogy ez valami komoly dolog? – kérdezte mindenesetre az Inkvizítortól, joggal feltételezve, hogy eljött az idő, most ő veti ki a horgot. De az Inkvizítort nem lehetett ilyen könnyen megfogni. Egyszerűen nem válaszolt.

– Meghallgattam magát – közölte válasz helyett. – Rendben van, dolgozzon! Az Inkvizíció megérti, hogy elfoglalja a hivatal felállításának gondja, de ne hanyagolja el a nyomozást! A Fénypártiakat tájékoztatjuk. Ennyi.

Az Inkvizítor felállt, aztán Svéd is.

Alig csukta be az ajtót látogatója után, amikor a szobában megszólalt a mobilja.

– Hogy az anyádat! Lesz ma nyugtom, vagy nem? – káromkodta el magát hangosan, és bement, hogy felvegye a telefont.

Meglepetésére nem az övéi hívták, és nem is a Fénypártiak. Ember volt a telefonáló, méghozzá ismeretlen.

Egy lány.

– Jó napot! – köszönt a lány bizonytalanul. – Svédet keresem.

– Én vagyok.

Svéd akaratlanul is feszült lett. Ilyen hangon, ilyen modorban általában segítséget kérnek egy halálos beteg rokon részére.

– Azt mondták nekem. hogy maga tud segíteni.

„Hát így – gondolta Svéd. – Sorra mindent meg kell oldanom.”

– Ki mondta? – kérdezte.

– Szanya Perebaszov.

Svéd még feszültebb lett.

Szanya Perbaszov gyermek-és ifjúkori barátja volt. Barátságuk mindaddig nagyon erős volt, amíg Svédet nem hasonították.

Szanyában sajnos nyomát sem találták egy Másféle adottságainak, és Svéd egy ideig mindenképpen próbált kvótát szerezni vámpírrá vagy alakváltóvá hasonításához, de a kvótákról sajnos fővárosi szinten döntöttek, és Nyikolajevnek hosszú éveken keresztül egyetlen licenc sem jutott. Szanya a világon semmit nem tudott a Másfélékről, de természetesen rájött arra, hogy barátja valamilyen fenomenális átalakuláson ment át, főként azt követően értette ezt meg, hogy Svéd fütyülve minden tilalomra és szabályra nem hagyta, hogy Szanya apja belehaljon egy tüdőgyulladásba. Az öreg szenvedélyes horgász volt, februárban beszakadt alatta a jég, és a láz csaknem elvitte néhány nap alatt. Svéd persze alaposan megkapta a magáét Odesszából is, Kijevből is. De Szanya többé már nem fújt rá, bár nagyon megviselte, hogy kapcsolata Svéddel már nem a régi. Valószínűleg egyszerűen felfogta, hogy volt barátja nem gőgből vagy komiszságból hallgat.

Valóban nem mondhat semmit.

Szanya és Svéd már nem látszottak egykorúaknak – Perebaszov tíztizenöt évvel öregebbnek nézett ki. Ez a tény nehezen fért össze Szanyának a Svéddel történtekre vonatkozó egyik korai teóriájával (titkosszolgálat). Szanya most, ahogy ő maga fogalmazott egyszer, túlviláginak tartotta Svéd átalakulását. Svéd válaszként nem tehetett mást, csak szomorúan mosolygott.

Utoljára az utcán találkozott Perebaszowal, nem sokkal azelőtt, hogy elindult volna világ körüli útjára. A találkozás rövid és szűkszavú volt: szevasz-szevasz, hogy vagy, kösz, megvagyok. Ennyi.

És tessék, most itt ez a hívás és hivatkozás az ismerős névre.

– Halló, hall engem? – kérdezte a lány, mivel Svéd hosszan hallgatott.

– Hallom – válaszolta Svéd fojtott hangon. – Hol van most?

– Az Eubazban.

Még egy emlékeket idéző szó. Az Eubaz az Európai Bazár rövidítése, ez egy söröző neve, itt van egészen közel, a Paradzsanov-házzal és a volt Viktóriával szomszédos háztömbben.

– Várjon meg, mindjárt lemegyek – mondta Svéd, és bontotta a vonalat.

A telefonnal a kezében mozdulatlanul állt.

– A hétszázát! – tört ki belőle.

Az a különös előérzete volt, hogy ez az ügy jóval bonyolultabb lesz, mint gondolná, ugyanakkor teljesen biztos volt benne, hogy le kell mennie. Mint mindig, most sem értette, konkrétan miből fakad ez a meggyőződése, de mint mindenki, aki hallgat a megérzéseire, hajlamos volt engedni az intuícióinak.

Átöltözni nem volt értelme, ezért csak zoknit húzott, és belelépett könnyű nyári sportcipőjébe. A kulcsokkal a szokott módon bánt –

belülről bezárta az ajtót, a kulcsokat az előszobái szekrénykén hagyta, és a Homályon át ment ki a lépcsőházba.

A földszinten megint belépett a Homályba – nem volt kedve megkerülni a háztömböt, ezért pimasz módon átment a volt Viktória helyén működő éttermen. Szíve egy pillanatra összeszorult – életének egy nagy és fontos szakasza, ahogyan az ukrajnai Másfélék többségéé is, a Viktóriához fűződött. Egyébként egy kolléga most is ott ül az egyik sarokasztalnál. Két nő van vele, nem Másfélék.

Svéd szemügyre vette. Aha, egy vámpír. Az arca nem ismerős, de hát a Homálybeli megjelenés már csak ilyen, és idővel meg is változhat.

A vámpír felnézett, tekintete találkozott Svédével. Megismerte őt, elvigyorodott, kissé még föl is emelkedett, és meghajolt. Svéd egyszerűen bólintott – lehet, hogy ismerős, de így elég nehéz lett volna azonosítani, és nem is nagyon törekedett erre. Szórakozz csak, Setét, jogodban áll…

Svéd nem merült föl a Homályból az éttermen belül, semmi értelme fölöslegesen riogatni a vendégeket. Pontosan abban a pillanatban lépett ki, amikor a kijárathoz ért, mintha egyszerűen csak éppen elhagyná az éttermet a szokott módon. A világ ismét színes lett, visszatértek a hangok, kifakult az emberek aurája, alig kivehetővé vált. Az Eubaz úgy ötvenméternyire volt.

A sörözőbe belépve Svéd rögtön kiszúrta a lányt. Először is ő volt

az egyetlen fiatal lány a teremben (a másik nő egy kék köpenyes asszonyság volt a pult mögött). Másodszor pedig ő volt az egyetlen, aki egyedül ült az asztalnál, amelyet nagyon látványos szabad tér vett körül – az emberek öntudatlanul is igyekeztek minél távolabb maradni ettől a lánytól, mert a baj légköre vette körül. Svéd nem állhatta meg, és futólag letapogatta a lány auráját; volt benne valami figyelemre méltó, de Svéd az első másodpercben nem jött rá, mi lehet az.

– Jó napot! – mondta Svéd, és leült vele szemben.

A lány alig hallhatóan válaszolt, szinte csak az ajka mozgott.

Az asztalon egy üveg valamilyen szintetikus, enyhén alkoholos vacak és egy üres pohár állt előtte. A pohár tiszta volt, az üveget ki se nyitották. Nyilván a pult mögötti asszonyság ragaszkodott hozzá, hogy a lány megrendelje, elvégre fogyasztás nélkül nem lehet lefoglalni egy asztalt.

– Egy pohár világost! – mondta hangosan Svéd merően az asszonyság szemébe nézve.

Az asszonyság elfordította tekintetét, és tiszta pohár, majd a sörcsap után nyúlt.

Svéd megint a lány felé fordult. Csinos volt, bár Svéd ízléséhez mérten túlságosan vékony, de mégsem annyira, mint a csontvázsovány modellek. Megjelenését lerontotta a baj lenyomata – jobb időkben bátran szépségnek lehetett nevezni, és ez nem üres bók lett volna, hanem sima ténymegállapítás.

– Meséljen! Először arról, honnan ismeri Perebaszovot.

Ez valóban érdekelte Svédet: a lány Szanyának nevezte Svéd gyerekkori barátját, holott az az apja lehetett volna.

– Együtt tanulok az egyetemen Kszjusa Perebaszovával –

magyarázta a lány. – Szasa bácsival tegnapelőtt találkoztam.

Tegnapelőtt adta meg nekem a maga telefonszámát, és azt tanácsolta, forduljak magához…

– Honnan tudja, hogy Kijevben vagyok? – morogta Svéd. – Talán látnok lett?

A lány könnyedén vállat vont.

– Jól van, menjünk tovább! – mondta Svéd. – Konkrétan mi a problémája?

– A barátommal történik valami érthetetlen dolog. Mintha valaki elszívná az erejét. Nem is az erejét, mintha valaki az életet szívná ki belőle. Cseppenként, apránként, de folyamatosan. szinte már semmi sem maradt.

Svéd felfigyelt. És a következő másodpercben megértette, mi zavarta a lány aurájában.

Az aura egy egészséges emberhez képest gyenge volt. Nem, nem úgy festett, mintha a lány közvetlen közelében időnként egy energiavámpír táplálkozna, ez túl egyszerű és nyilvánvaló lett volna, és Svéd nyomban fel is ismeri. Kétségtelen, hogy a lány maga osztja meg önként és öntudatlanul az erejét valakivel. Valakivel, akinek katasztrofálisan kevés az életereje. Nyilván a barátjával, ki mással?

Erkölcsileg támogatja, energiával táplálja… a régi nóta. Biztosan szereti.

– Mindig olyan vidám volt, energikus. – folytatta a lány. – Amíg meg nem találta ezt a pokoli munkát!

Elhallgatott, görcsösen nyelt egy nagyot. Svéd attól tartott, a lány mindjárt sírva fakad, de annak sikerült erőt vennie magán, bár láthatóan nehezére esett.

– Munkát? – kérdezte Svéd, hogy megtörje a kényelmetlenné vált hallgatást.

– Igen, munkát. Programozóként helyezkedett el valami hivatalban.

Eleinte nem volt semmi különös, csak nagyon későig maradt bent, és kimerülten ért haza. Mintha nem is komputer előtt ülnének ott, hanem vagonokat rakodnának ki. Nagyon lefogyott. Azután kezdett bent maradni éjszakáig egyre gyakrabban. Csak aludni járt haza. Alszik, eszik valamit, ha sikerül belediktálnom, és megint rohan vissza.

Teljesen kiszáradt, megsárgult, a szeme üres.

– Bocsásson meg – szólt közbe Svéd –, nem nézte meg, nincsenek-e tűszúrások a karján?

– Megnéztem – legyintett a lány. – Sőt, erőszakkal elcipeltem egy drogelvonóra is, már ellenállni sem volt ereje. Nem lövi be magát.

Nem szív semmit. Egyáltalán semmit. Az orvos azt mondta, teljes idegkimerültség, ami átmegy teljes fizikai kimerültségbe, de ami a kábítószert illeti, ahhoz semmi köze.

– Lehetséges, hogy tényleg a munkája ilyen kimerítő?

– Kimerítő. Korábban röplabdázott. Az edzésekről olyan kimerülten ért haza, hogy majdnem négykézláb mászott. De jókedvű

volt, érti? Eleven! Viccelődött, beszélt velem, hozzám bújt. Mint minden normális férfi. Most meg olyan, mint egy rongybaba, egy alvajáró. Az az érzésem, már meg se ismer. Nem tudom, hogy magyarázhatnám el, de érzem: valaki valahogy elveszi az életét.

Cseppenként. Nem tudom, hogyan, ne is kérdezze! De maga talán tudja, hogyan. Ezért is mondta Szasa bácsi, hogy forduljak magához.

Kérem, segítsen!

A lány most először emelte a tekintetét Svédre.

– Itt a söre – hangzott a pult felől.

Svéd nyomban felállt. Kapóra jött a szünet, gyorsan át kellett gondolnia a hallottakat. Ezért lassan emelkedett fel, lassan ballagott a pulthoz, lassan fogta meg a poharat, kortyolt néhányat, és ugyanúgy sietség nélkül baktatott vissza az asztalhoz. Fejében közben száguldottak a gondolatok.

„Véletlen egybeesés? – gondolta Svéd. – Vagy a sors tálcán nyújtja át ajándékát? Épp az imént kaptam a pofámra a nyomozás miatt, amellyel lényegében tényleg senki nem foglalkozik, erre tessék… Bár a sors ajándékára várni. Azért mindenképp meg kell nézni ezt a srácot, abból baj nem lehet. És ha ez igaz, ha sikerül a nyomára bukkanni azoknak a szabálytalan mágusoknak, akikről Arkagyij Szemjonovics beszélt. Ebből még sok minden kisülhet. Csak az a kár, ha ártalmatlan és banális idegkimerültségről van szó, aligha tudok segíteni, pedig a lány nagyon bízik bennem. Szaska nyilván fűt-fát ígért neki, bár fogalma sincs semmiről.”

Svéd visszaült a helyére, megint belekortyolt a sörbe. A lány összeszorítva ajkát egyre az asztallapot bámulta.

– Hol van most a barátja? – kérdezte Svéd.

– Biztos a munkahelyén. Amikor eljöttem otthonról, ő már nem volt

ott.

– És mikor ment haza legutóbb?

– Tegnapelőtt. Tizennégy órát aludt, aztán amíg én zuhanyoztam, elrohant.

– Hol laknak? – Svéd úgy döntött, cselekszik.

– A Borscsagovkán. Ott bérlünk lakást.

– Menjünk!

A lány Svédre emelte pillantását. Mintha nem várta volna, hogy a férfi nyomban munkához lát. De alig állt fel Svéd az asztaltól, ő is felpattant.

A pult mellett elhaladva Svéd hanyagul odadobott egy bankjegyet, és a visszajárót meg sem várva kiment. A lány a nyomában loholt.

– Ha meg akarja várni – mondta már az utcán, amikor utolérte Svédet –, az sokáig fog tartani.

– Kezdetnek annyi is elég lesz, ha megnézhetem a holmiját. és a helyet, ahol alszik. A kedvenc papucsát, és annyi. Csak azt kérem: semmin ne csodálkozzon!

– Én már rég nem csodálkozom semmin – ismerte be fáradtan a lány.

– Akkor se.

A járda mellett egy taxi várakozott. Ugyanaz, amelyikkel Svéd és Szimonov az első éjjel a Dnyeper Hőseihez utazott – nyilván itt van a törzshelye.

Svéd habozás nélkül odament, kinyitotta a kocsi ajtaját, megvárta, hogy a lány beszálljon, azután ő is beült előre. A taxis megismerte –

elvigyorodott. Hát persze, elég bőkezűen fizettek neki akkor ahhoz, hogy megjegyezze magának az ilyen kuncsaftot, és jó előre rámosolyogjon.

– Ma hova megyünk? – kérdezte vidáman a sofőr, és begyújtotta a motort.

– A Borscsagovkára – mondta Svéd, és hátrafordult. – Hova is pontosan?

– Zodcsih utca huszonhat.

– Meglesz! – Ígérte a taxis, és indított.

Svéd bekapcsolta a biztonsági övét.

Sokáig mentek, bár a sofőr nagyon igyekezett, és Svéd észrevétlenül segített is neki, megtisztította az utat. De sajnos Kijevben jóval nagyobb lett a forgalom, mint amekkorát az utak elbírtak. Na meg, elég messzire is kellett menniük, a Lesz Kurbasz sugárútig és még attól balra egy keveset. A Zodcsih utca a terelőúttal párhuzamosan, annak közvetlen közelében húzódott.

Teljesen

közönséges

ház

volt,

négyemeletes

téglaépület.

Rengetegen laktak benne, de Svéd nyomban felfedezte a lánynak és barátjának nyomát – a többi lakó energetikai szempontból sokkal jobb állapotban volt. Nehéz és kényelmetlen volt úgy dolgozni, hogy nem merül le a Homályba, de nem lett volna értelme halálra rémíteni a lányt meg a taxisofőrt.

A kapu előtt Svéd fizetett, és megkérte a taxist:

– Várj meg! Nem maradok soká. Aztán még fizetek.

– Nem kérdés! – Az amúgy is elégedett sofőr még vidámabb lett: a visszaútra is megvan az utasa. Taxisboldogság a javából a maga legtisztább formájában – foghatná csak ezt a pozitív energiát, és átirányíthatná a lányra, biztosan feltöltődne vele!

De Svéd visszafogta magát. „Előbb foglalkozzunk az üggyel!” Még joga sincs ilyen beavatkozásra, különben számíthat a Fénypártiak elkerülhetetlen panaszaira.

Egyébként ez nagyon érdekes: miért zárkóznak el olyan kategorikusan a Fénypártiak a pozitív beavatkozásoktól? Azt lehetne hinni, ha már olyan kitartóan hirdetik az emberről való gondoskodást, nincs okuk tiltakozni a Setétek ilyen beavatkozásai ellen. Igaz, nyíltan kimondva, ők maguk sem sietnek túlságosan segíteni és menteni.

Hogy lekapták őt is a tíz körméről, amikor meggyógyította Szanya apját. Bárhogy nézze is, nincs ebben semmi logika…

Svéd kiszállt a kocsiból, és határozott léptekkel odament a bejárathoz. A lány kopogó cipősarkakkal utolérte, és sietve odatartotta mágneses kulcsa kerek fejét az érzékelőhöz. Hát igen, elvégre nem a Homályon keresztül kell bejutnia…

Svéd a lakást is könnyedén megtalálta. A házban nem volt lift.

Svéd sietség nélkül kapaszkodott fel a lépcsőn, alaposan érzékelni akarta a lépcsőház energetikáját.

Itt a második emelet. Svéd megvárta, hogy a lány kinyissa a lakás ajtaját, és belépjen, de a küszöbről odavetette neki:

– Én még gyorsan körülnézek itt az előtérben.

Becsukta az ajtót a lány mögött, és lemerült a Homályba.

Minden szürke és nyomasztó lett, mint a Homályban mindig.

„Nos, mit látunk itt? Ahogyan várható is volt, kék mohát, szétkúszott a bejárattól – ott bent nincs mivel táplálkoznia. Nyomok.

De nyomok nincsenek. Tehát a moha nem fogadta kitörő örömmel a vámpírt, sem az energiavámpírt, sem a közönségeset, ahogyan az lenni szokott. Csak egyszer tegye be ide a lábát egy ilyen, és az éhkoppon maradt moha hanyatt-homlok elmenekül a házból.”

Svéd még nézelődött egy darabig, de semmi figyelemre méltót nem talált, az égvilágon semmit, még a Homály számára elérhetetlen alsóbb rétegeiből származó visszatükröződést sem. Ha valaki erősebb merült is alá itt a mélyebb rétegekbe, Svéd aligha tudta volna érzékelni, ki volt az, és miért merült le, de a Másfélék jelenlétének nyomát kétségtelenül felismerte volna. De itt minden tiszta volt, a Homály érintetlennek látszott (ha nem számítjuk Svéd behatolásának nyomait), és már jó ideje semmi nem háborgatta.

Valószínűleg nem élnek a környéken Másfélék, a véletlenül erre tévedőknek meg semmi dolguk itt.

Emlékeztetve magát, hogy a negatív eredmény is eredmény, Svéd visszatért a hétköznapi világba, és bement a lakásba. A lány az előszobában várta, tekintetében rémület ült.

„Meglátta, ahogyan eltűnök?” – gondolta Svéd elégedetlenül, hangosan pedig ezt mondta:

– Valaki megígérte, hogy semmin nem fog csodálkozni!

A lány még jobban elsápadt, de összeszedte minden erejét, bólintott, és az egyik ajtó felé mutatott.

– Az a szoba.

Svéd le sem vette a cipőjét, végigment az előszobán, és megállt a szoba küszöbén. Az első, amire felfigyelt, egy nagy fénykép volt a

komódon. A fiú és a lány összeölelkezve, vidáman néz a lencsébe, boldognak látszanak. Svéd nem tévedett, Szaska lányának barátnője valóban nagyon szép. Barátjának arca, megjelenése is olyan, hogy akár ebben a pillanatban villogtathatná fogsorát a hollywoodi kamerák előtt, és senki nem sejtené, hogy Ukrajna mélyéről származik, főleg, ha megfelelően felöltöztetnék.

A fénykép volt az egyetlen világos folt, a szoba különben úgy festett, mint egy beteg emberé, azzal az egy különbséggel, hogy itt nem ivódott a falakba és holmikba kellemetlen szag – a levegő

teljesen friss volt, a szellőzőablak is nyitva állt, még olyankor is, amikor a lakók elmentek otthonról. Ami az energetikát illeti, még egy gyengécske, minimális gyakorlattal rendelkező Másféle is habozás nélkül felismerte volna, hogy ez itt olyan valaki lakhelye, aki energiaelszívás áldozata. Svéd nem volt éppenséggel ász, de a maga második-harmadik szintjének tökéletesen megfelelt, és azt sem felejtette el, amit a herszoni Brumeltől tanult, aki a bioenergetika és az emberi aurák kiváló szakembere volt. És ha a lakásba belépése előtt maradt is valami kételye Svédnek, most végleg eloszlott: száz százalék, hogy a srácot lecsapolják, méghozzá könyörtelenül. Még egy-két hét, és könnyen megeshet, hogy egyszerűen csöndben lefekszik kedvenc ágyába, és nem ébred fel többé.

A második következtetés, amelyet levont: változatlanul nincs nyoma annak, aki a srácon élősködik. Pedig a nyomoknak látszaniuk kell, különösen a Homályban – ez a mágia megdönthetetlen törvénye.

Tehát Svéd egyszerűen csak nem látja ezeket a nyomokat. És ez nagyon is egybevág Arkagyij Szemjonovics teóriájával a mágusokról, akik nem a Homály segítségével ügyködnek. Legalábbis nem mond ellent ennek a teóriának.

Svéd álldogált még egy darabig, majd a lányhoz fordult.

– Maga nem képzelődik – mondta halkan. – A barátját valóban cseppenként megfosztják az életerejétől. Egyelőre még nem értem, hogy ki és hogyan csinálja, de foglalkozom a dologgal. Mondja, hol dolgozik a barátja?

A lány az előszobái tükörhöz rohant, és néhány másodperc múlva

átnyújtott Svédnek egy névjegykártyát.

– Ez az!

A cég neve Valoris-systems volt, és a Svéd számára ismeretlen Smidt utcában székelt.

– Smidt utca? Ez merre van? – kérdezte még egyre az orra előtt tartva a névjegyet.

– Valahol a Tatárkán, én se tudom pontosan – felelte a lány.

– A telefonszáma megvan nekem, üljön itthon, várja, hogy hívjam!

Ha megjön a barátja, csináljon, amit akar, de igyekezzen valahogy itthon tartani! Zárja be az ajtót, dugja el a kulcsot, vagy valahogy így.

És rögtön hívjon fel engem! Lehet, hogy eljön majd valaki a fiúért, semmi esetre se ellenkezzen, a maga feladata az, hogy mindent megjegyezzen és elmondjon. És ne izguljon… vagyis persze izgulni fog, de ne essen kétségbe, én mindent figyelembe veszek. Időben jött el hozzám, még nem késő. Megmentjük a fiút, a bűnösöket pedig megbüntetjük.

„Ha lesz elég erőnk hozzá” – fejezte be magában a mondatot Svéd.

– Köszönöm. – mondta halkan a lány.

És hogy erősítse benne a reményt, Svéd nem állta meg, nem nyitotta ki a bejárati ajtót, a Homályon át távozott. Nem illik, de nagyon hatásos. Na, és a lány is erőre kap, ha felismeri, hogy nem akárki, hanem láthatóan erős az, aki segít neki.

Valaki, aki nem az ő világából való.

NEGYEDIK FEJEZET

JEFIM AKKOR érte utol – természetesen mobilon – Svédet, amikor az taxin éppen visszaért a városközpontba.

– Szevasz! Hol mászkálsz? – érdeklődött Jefim. – Épp most értem ide, neked meg se híred, se hamvad.

– Ha nem emlékeznél rá, nyomoznunk is kell – vicsorogta Svéd. –

Történt itt valami. Segítségre van szükségem.

– Milyen segítségre? És miféle nyomozás? Egy halom papír vár itt aláírásra!

– Nem írhatnád alá te? – kérdezte Svéd, de maga sem igen reménykedett a dologban. – A házzal kapcsolatban már tegnap mindent elintéztünk, nem? Vagy tegnapelőtt?

– A fenébe is, te vagy a főnök, hát írd alá te, különben nekem veszik a fejemet, ha valami nem stimmel. És lényegében még nem végeztünk mindennel. A tatarozókkal is meg kell kötni a szerződést.

Az előleget már megkapták, meg is kezdték a munkát, de a szerződést akkor is alá kell írni!

Svéd elvette a mobilt a fülétől, és az órájára nézett.

– Jól van, maradj ott! Már közel vagyok. Aláírunk mindent, utána meg segítesz nekem, dolgom van a Tatarkán.

– Megvárlak – ígérte Jefim. – De a Tatarkára, már megbocsáss, nem megyek, nem érek rá.

– Ha odaérek, majd megbeszéljük – dörmögte Svéd, bontotta a vonalat, és levette a „lejtőt”, a sofőrnek nem kell hallania a Másfélék beszélgetését.

Mivel kevés volt az idejük (amikor Jefim dolgozott, mindig kevés volt az ideje, ezt Svéd már megtanulta), megint segítenie kellett a sofőrnek, elterelni az útjukból a kijevi autósokat, akik, mint minden fővárosi vezető, szemtelenek, udvariatlanok, és senkinek nem hajlandóak utat adni. Az út végén Svéd a taxishoz fordult: – Figyelj… Ha még nem végeztél, állj be a szokott helyre! Lehet, hogy még szükség lesz rád ma.

– Meglesz! – vigyorgott a taxis. – Ha kellek, Tolik a nevem. Hívj fel, ha szükség van rám! – És átadott Svédnek egy olcsó, kockás mintás névjegykártyát, rajta az Anatollj név és egy mobilszám.

– Köszönöm – mondta Svéd, és kiszállt.

„Na tessék – gondolta –, már két névjegyem is van.”

Az igazat megvallva, a taxis Tolikot csak tartaléknak szánta. Hála Jefim fáradhatatlan szervezési munkájának, hívhatja Vityát is az ő

mikrobuszával. El is viszi, segít is, ha kell – elvégre Másféle, sőt az Őrség munkatársa, még ha csak sofőr is.

Svéd gyorsan átvágott az utcán, és „hazament”, az utóbbi időben így nevezte odúját a Paradzsanov-házban. Jefim a bekapcsolt plazmatévé előtt bóbiskolt – híreket közvetítettek valahonnan keletről, ahol már több éve különböző forradalmak tomboltak, amelyek valami miatt valójában a helyi hatalmasságok banális bandaháborúinak tűntek.

Svéd öt perc alatt egy egész kazalnyi mindenféle papírt írt alá, közben csüggedten arra gondolt, nem ártana előbb legalább megismerkednie velük. De ehhez semmi kedve sem volt. Svéd tudta, hogy ostobaságot csinál, és titkon talán abban reménykedett, hogy ha ilyen felelőtlen a kijevi Nappali Őrség vezetője, gyorsan eltávolítják a posztjáról.

– Ez megvan – közölte Jefim, egy vaskos bőrmappába pakolva az aláírt iratokat. – Utánanéztem, van néhány felhasználatlan köznapi beavatkozási lehetőségünk. Javaslom, hogy vessük be mindet a tatarozásnál: ha mágusok segítik a munkásokat, három hónap helyett egy hét alatt elkészülünk. A beszerzéseket is beleértve persze.

Jóváhagyod?

– Tehát egy hét múlva beköltözhetünk? – Svéd nem hitt a fülének.

Jefim csak vállat vont.

– Elvben igen. De azt hiszem, valójában úgyis közbejön valami, ami lefékezi a dolgot, úgyhogy számíts inkább két hetet.

– Használd fel! – utasította Svéd. – Csak figyelj oda, hogy senki ne végezzen kontármunkát! Ismerem én az ilyen rohammunkában elvégzett felújításokat: utána még egy évig javítgatni kell úgy, hogy már benne laksz.

– Ne aggódj, bevontam Rom Palicsot, akinél különbet építkezési ügyekben nem találsz. Mágusnak se utolsó.

– Nem ismerem.

– Én viszont igen – vont vállat Jefim. – A régi iskola. A maiak a nyomába se érnek.

– Mint mágusnak, vagy mint építésznek?

– Se így, se úgy. A tatarozók lelkét is kitapossa, remoralizálja, úgy dugja vissza beléjük. A macskás házat pedig végül mutogatni lehet majd kívül is, belül is.

Svéd fejét rázva hümmögött.

– Neked mindenre van tartalékban szakembered.

– Ebből élünk – sóhajtott Jefim, és nagyot ásított. – Na jó, és mi van a nyomozással?

– Az történt – kezdte mesélni Svéd –, hogy felhívott egy lány, egy régi barátomra hivatkozott, aki nem Másféle, te nem ismered. Azt mondta a lány, hogy a barátom lányával együtt jár egyetemre, innen tudta a telefonszámomat. Egyszóval, a lány barátjának valaki elszívja az erejét, csaknem ugyanúgy, mint annak a szerencsétlennek, akit a Fénypártiak adtak át nekünk a Dnyeper Hőseinél. Csak annyi a különbség, hogy ebből a srácból még nem szívtak ki mindent, de már nem sok híja. Megnéztem a fiú szobáját, tényleg minden tárgynak eltérő intenzitású az aurája. A Homályban semmi nyom, onnan csak a fiú aurája látszik… na meg persze a lányé. De vámpírnak a legcsekélyebb nyoma sincs.

– Az lehetetlen – jelentette ki Jefim magabiztosan.

– Ebben az esetben lehetséges. Gondolj legalább a Dnyeper Hőseinél történtekre!

– Na jó, tegyük fel! És akkor?

– A lány azt mondja, akkor kezdődtek a furcsaságok, amikor a fiú új munkahelyre került, valamilyen céghez a Tatarkán. Hát úgy döntöttem, odamegyek, megnézem.

– Cég? A Tatarkán? Ott sokemeletes lakóházakon kívül csak szörnyűséges sikátorok vannak. Bár az ingatlanosok azt mondják,

újabban egész jó villák kezdenek arrafelé épülni. Száz éve nem jártam arra.

– Ugyan már, egy kis cég akárhol megtelepedhet.

– Ez is igaz – bólintott Jefim. – Na jó, hát menj! De én a helyedben nem mennék egyedül. Vidd magaddal legalább Szimonovot!

– Apropó, hol van most?

– Az Eubazban, sörözik. Lent váltunk el, én ide jöttem, ő meg az Eubazba.

– Nagyszerű! Magammal viszem. Na meg, a sofőr Vityára is szükségem van.

– Előszedhetek valakit az ifjoncok közül is – ajánlotta Jefim nem túl határozottan.

Svéd megrázta a fejét.

– Nem kell… Nagyobb lenne a dolog füstje, mint a lángja. Na meg, mifélék ezek a te ifjoncaid, olyanok, akiket csak épp az imént hasonítottak, tapasztalatuk meg semmi?

– Ez van, már megbocsáss – tárta szét a karját Jefim. – Nemigen van miből válogatni, ami a személyzetet illeti, magad is tudod.

Svéd már elővette a mobilját.

– Halló, Igor? Az Eubazban vagy? Ne menj sehova, mindjárt lemegyek. Aha. Várj meg!

Hívta a következő számot.

– Vitya? Szevasz! Ráérsz? Van egy ügyünk, elég fontos. Az Eubaztól. Jó, lemegyünk a cirkuszhoz, hogy ne kelljen keringened.

Onnan a Tatarkára megyünk, Smidt utca. Semmi baj, láttam a terepjáródat, nem akad el. Aha, jó, viszlát!

Zsebre vágva a mobilját, Svéd elmélkedve felsóhajtott:

– Az ördögbe is! Hogy léteztünk régen mobil nélkül?

– Nyugodtan éltünk – hümmögött Jefim. – Nyüzsgés nélkül. Nem úgy, mint most.

– Már nem is emlékszem rá – ismerte be Svéd. – De hogy más volt az élet, az biztos.

Lefelé menet Svéd a válla fölött odavetette Jefimnek:

– Jut is eszembe, neked is kocsi kellene, ugye? Az utca túloldalán

áll egy taxi, a sofőrt Toliknak hívják. Használd, vedd úgy, hogy beszerveztem!

– Ráhatással?

– Megsértesz! Kizárólag verbálisan. Na, meg anyagilag, enélkül már nem megy. Erről jut eszembe, fel kellene tölteni a zsebemet.

– De hát adtam neked egy bankkártyát! – mondta Jefim zsémbesen.

– Félek tőle – fintorgott Svéd. – Mindig rossz gombot nyomok meg.

Jefim atyailag megveregette a vállát szabad kezével (a másikban a bőrmappát szorongatta).

– Teljesen elvadultál azokon a tengereiden.

– Már a tenger előtt se szerettem a bankkártyát.

– A mobilt megszeretted, a bankkártya viszont nincs ínyedre.

– Ez van… – sóhajtotta Svéd.

– Haladj a korral! – tanácsolta Jefim bölcselkedve. – Hol van az a taxid?

– Ott áll.

– Aha. Ha végeztél, gyere a laboratóriumba, a hivatalból én is odamegyek.

– Értettem.

Svéd könnyedén belebokszolt Jefim vállába, és továbbmenve bekanyarodott a sarkon, az Eubaz felé.

Szimonov ugyanannál az asztalnál, sőt ugyanazon a helyen ült, ahol nemrég Svédre várt a Zodcsih utcai lány. Svéd szándékosan nem kérdezte meg a lány nevét – régi igazság, hogy minél távolságtartóbb vagy, annál könnyebb a munka. A pult mögötti asszonyság valahogy furcsán, de már barátságosan pillantott Svédre, mint jó ismerősére, aki hirtelen eleven nyulat húzott elő a zsebéből.

– Világosat! – jelentette ki Svéd parancsolóan, és leült Szimonovhoz, ugyanarra a helyre, ahol néhány órával korábban is ült.

Szimonov irigylésre méltó étvággyal falt egy adag sült kolbászt sajtgolyókkal, és szintén világos sörrel öblítette le.

– Régóta lazsálsz itt? – érdeklődött Svéd.

– Épp csak elkezdtem – felelte Szimonov, és tovább evett.

„Mi lenne, ha én is ennék? – gondolta Svéd. – Minek rohangálok

üres gyomorral?”

Megfordult, és látta, hogy az asszonyság már kimászott a pult mögül, és hozza a sörét. Néhány másodperc múlva már a könyökénél volt a bepárásodott pohár.

– Köszönöm – hálálkodott Svéd. – Kaphatok én is egy ugyanilyet?

– Természetesen! – Az asszonyság elmosolyodott, végleg átalakulva normális emberré. – Mindjárt hozom, nálunk gyors a kiszolgálás!

Fürgén, tekintélyes méretei ellenére is ügyesen bepréselte magát a szűk helyen át a pult mögé, és bekiáltott valamit valakinek a konyhába.

– Látod, mit tesz a jó szó még a közétkeztetés hárpiáival is? –

jegyezte meg Svéd Szimonovhoz fordulva.

– Ügyes vagy – méltányolta a dolgot Szimonov. – Mi esett beléd, hogy reggel óta rohangászol?

– Hát, nyomozni is kell. Vagy elfelejtetted már?

Svéd rájött, hogy el kell ismételnie mindent, amit az imént Jefimnek mesélt. És aztán még egyszer – Vityának. Ezért úgy döntött, rövidre fogja:

– Előkerült egy másik olyan nyomorult, amilyet a Dnyeper Hőseitől vittünk el. Csak ez még él. Azt keresem, ki élősködik rajta.

– Értem – bólintott Szimonov, megtörölte száját, és belekortyolt a sörébe. – Máris indulunk?

– Előbb eszem.

– Hát, ez remek! Bevallom, már hiányzott a munka. Nem az, amit Jefimmel csinálunk, a papírok, hanem az, amit az utcán végeztünk Lajkkal. De ha nincs Lajk, akkor most veled kell. Úgyhogy rajta, vezess, tábornokom, együtt elbánunk a bajokkal. – Szimonov ügyesen üdvözlésre emelte poharát úgy, hogy egyetlen csöpp sem löttyent ki belőle.

Svéd gyanakodva pislogott rá.

– Szimonov! Neked hiányzik a munka? Mi ütött beléd? Nem hiszem el.

– Becsszavamra! Ha akarod, anyámra esküszöm!

– Na meg a papádra – morogta Svéd.

Ekkor megérkezett a sült kolbász a sajtgolyókkal, és Szimonov abbahagyta a vitát, csak ült békésen, elégedetten iszogatta sörét, és nézte, hogyan igyekszik Svéd jóllakni. Svéd pedig tengerészszokás szerint egyetlen másodperc alatt mindent befalt, akár egy kiéhezett óriáshal. Néhány perc múlva Svéd megérezte, hogy hamarosan megszólal a mobilja.

Úgy is volt.

Az asszonyságnak ezúttal Szimonov fizetett, de ez a hölgyet szemlátomást nem zavarta.

„Hát ennyi – gondolta Svéd, már az ajtón kívül. – Most már VIP-vendégek vagyunk. Kisebb címletű bankókra lesz szükség, különben megint hamar kifogyunk belőlük…”

Vitya furgonját rögtön észrevették az utca túloldalán, az aluljáró lejáratánál.

– Jaj, anyám! – lelkesedett Svéd. – Nem is tudtam, hogy ilyesmi maradt még Kijevben!

Valóban volt min csodálkozni: az ilyen rozoga családi házak a gigantikus magánszektoráról híres Nyikolajevben már rég eltűntek.

De hogy Kijevben, ráadásul nem is a külvárosban… Bár már itt is megjelentek a változás jelei: az ócska viskók közé itt-ott nagyon csinos, vörös téglából épült villák ékelődtek be, helyenként építkezés zajlott a kerítések mögött. De azért még mindig régi házból volt a legtöbb. És ami a legnevetségesebb – az egész mögött a szomszédos utcák sokemeletes épületei magasodtak.

– Ez itt a tizenhármas szám – szólalt meg Vitya, a sofőr. – Há-át…

A Smidt utca tizenhármas számú háza olyan rozzant tákolmány volt, hogy építménynek nevezni is szégyen lett volna. A szomszédos kalyibák legalább kőből épültek. De ez. Korhadt fa, kidőlt-bedőlt falak, megroggyant tető, az ablakok térdmagasságban. Az ablakokon még megmaradt a hajdan kékre festett zsalu, de a festék jó része lepergett. Jobbról kőből épült, régen még be is vakolt építmény tapadt a házhoz, akkora, mint egy falusi budi. A vakolat java része mára már lepergett róla, lecsupaszítva az egyenetlen téglasorokat, amelyek közé még utcakő, mészkődarabok meg mindenféle egyéb, kőre emlékeztető hulladék préselődött. A háztól jobbra volt a fakózöld kapu és a mindenféléből összetákolt kerítés. És ezzel az egésszel szemben, a Smidt utca páros oldalán új, háromemeletes villa ékeskedett. Akár reklámfüzetbe is beleillett volna.

Svéd nem akart hinni a szemének, újra megnézte a névjegyet.

– „Valoris-systems” – olvasta hangosan. – Otto Smidt utca tizenhárom. Semmit nem értek!

– Ugyan már! – szólalt meg mögötte Szimonov. – Nem nagy ügy: kibérelték ezt a romhalmazt, beleraktak néhány számítógépet, és kész a cég. Az is lehet, hogy ők is építkezni akarnak, megvették ezt az izét, csak egyszerűen nem kezdték még el.

– Menjünk, nézzük meg! – döntött Svéd. – Vitya, te mindenesetre maradj itt! És most rögtön fordulj meg, hogy ha bármi történne, be tudjunk ugrani, és nyomás! Az ismert útvonalon, nehogy a szokásos módon valamilyen útfelbontásba fussunk bele, hogy a Setét nyelje el!

– Félsz valamitől, főnök? – húzta össze a szemét Vitya.

– Én mindentől félek, amit nem értek – felelte becsülettel Svéd. –

És azt tanácsolom. te is tartsd magad ehhez!

Vitya hümmögött, a fejét rázta, de látszott a képén: még ha nem is osztja főnöke véleményét, minden utasítást végrehajt.

Úgy is volt: alig szállt ki és csapta be az ajtót Svéd meg Szimonov, a kis furgon tolatva nekilátott megfordulni.

A kapu olyan alacsony volt, hogy Svéd és Szimonov átlátott fölötte.

Az udvar nem volt olyan lepusztult, mint azt várták, de azt sem lehetett volna állítani, hogy a ház körül rend van. Azt a benyomást keltette, hogy nagyon idős emberek (vagy ember) laknak itt, akik korábban rendben tartották a házat is, az udvart is (elvégre valaki lefestette a zsalukat is, a kaput is, gondosan karbantartotta a kátránypapírral borított tetőt), de most már egyszerűen nincs rá erejük.

Svéd körülnézett, és lemerült a Homályba.

Úgy is van. Ez a ház korábban határozottan jobban festett, és nem

is volt ilyen alacsony. A normális világban nem látható kéményből sűrű, fekete füst gomolygott, gyakorlatilag mozdulatlanul. A házban legalább egy ember tartózkodott, aurájából ítélve nem túl öreg, de már nem is fiatal. Svéd semminek sem látta nyomát, ami ezt a házat és lakóit a mágiával hozta volna kapcsolatba. A szomszédságban sem látott ilyesmit, csak jóval odébb, az utca kanyarján túl és talán a keresztutcában volt egy épület, amelyet rendszeresen látogattak Másfélék. Azonban az messze volt, legalább kétszáz méternyire.

De tegyük hozzá, az elvarázsolt házban egyetlen számítógép sem volt!

A semmit sem értő Svéd fölmerült a Homályból, ránézett társára, és

találkozott

annak

ravaszkás,

tulajdonképpen

diadalmas

pillantásával.

– Mindent értek! Ezen a számon nincs semmiféle Ánya! – közölte jelentőségteljesen Szimonov.

– Ezt hogy érted? – Svéd még tanácstalanabb lett.

– Nem emlékszel a Zseglovról meg Sarapovról[5] szóló filmre? A telefon, amit egy ártalmatlan nagyanyó vesz fel, és azután felhív valaki mást. Érted már?

Már Svéd is felfogta.

– Hmm… – hümmögött elgondolkodva. – Érdekes – tette hozzá.

– Csak itt nem nagyanyó, hanem nagyapó van.

Úgy is volt: a házból az aprócska tornácra kilépett egy koros férfi

– ha még nem is nagyapó, már közel ehhez a korhoz.

– Mit óhajtanak? – kérdezte még egyáltalán nem öreges hangon.

Svéd nem igazán érzékelte, mi van az intonációja mögött, megpróbálta kitapogatni érzelmi állapotát. Nem lehetne állítani, hogy a ház lakója barátságtalan hangulatban lett volna, de különösebb örömére sem szolgált az ismeretlen fiatalemberek látogatása. Svéd rögtönözni kezdett: – Munkát keresünk, apó! – mondta szívhez szólóan. – Ezt a névjegyet kaptuk a maguk címével.

– Munkát? – A férfi érdeklődése felébredt, a kapuhoz csoszogott.

Mozgása öregesebb volt, mint várták, ráadásul még sántított is.

Kinyitotta a nyikorgó kaput, végigmérte előbb Svédet, aztán Szimonovot, hunyorgott, majd a Svéd kezében szorongatott névjegyre pillantott.

– Ki küldött ide benneteket, kedveskéim?

– Egy barátunk… Azt mondta, programozókat keresnek. Ő adta ezt a névjegyet.

Szimonov ekkor nyilvánvalóan megunta az egészet, könnyedén ráborította az öregre a „hosszú nyelv” igézetet.

– A cég itt van nem messze, a Melnyikov utca nyolcban. Mindenkit, akit lehet, oda irányítok.

– És minket lehet? – érdeklődött Szimonov.

– Azt még nem döntöttem el – ismerte be a viskó lakója.

– Vigyen el az ördög! – sóhajtotta Szimonov. – Menjünk, főnök!

Láthatod, igazam volt az ártalmatlan öregekkel kapcsolatban. A

„feledést” te rakod rá, vagy csináljam megint én?

Svéd nem válaszolt.

– Vagyis csináljam én – sóhajtotta Szimonov, és a kapu felé fordult.

– Nem emlékszel ránk – mondta a férfinak. – Nem voltunk itt.

Senki nem volt itt.

– Senki nem volt itt – ismételte meg az engedelmesen.

Svéd már éppen le akarta venni a „hosszú nyelv” igézetet, mivel Szimonov erről megfeledkezett, azután arra gondolt, az igézet hatása húsz perc múlva magától is elmúlik. De hát kinek is fecseghetne ez az ártalmatlan öreg, ahogy Szimonov fogalmazott? Hol rejtegeti a matrac alatt nyomorúságos nyugdíját? Nincs kinek fecsegnie, sehol senki.

Már a mikrobuszban ülve figyelte Svéd, amint az öreg még egy darabig a kapunál toporog, majd visszamegy a házba.

– A Melnyikovra? – nézett kérdőn Vitya Svédre.

– A Melnyikovra – hagyta rá Svéd.

A Smidt utca tizenháromtól kétszáz méternyire levő építmény, amelyet gyakran látogattak Másfélék, a szomszédos utcában, régi nevén Sztaraja Poljana utcában fekvő imaház volt. Sztaraja Poljana negyvenhat. A kollégák nyilván azért térnek be ide, hogy a hívők érzelmeiből táplálkozzanak. Az ilyen helyeken különösen áhítatosak az érzelmek.

Vitya megint megfordulni készült a furgonnal. Szimonov elképedt.

– Mit művelsz? Ha továbbmész egyenesen, a Lukjanovszkaján lyukadunk ki.

– Annak a végén lépcső van – vetette oda lustán Vitya. – Gyalog odajutnánk, de így…

Amikor visszaértek a Smidt utcába, természetesen mindannyian balra néztek, a romos házra, amely a leendő káderek szűrőjéül szolgált.

Mikor kiértek a Glubocsickajára, Svéd hátra se fordulva kijelentette:

– Szimonov! Ha még egyszer öntevékenykedsz, megnézheted magad!

– Ugyan, hagyd már! – horkant fel Szimonov. – Még legalább fél óráig huzakodhattunk volna. Így meg egykettőre megvolt, ami kell.

– Ha velem próbálsz huzakodni – tette hozzá Svéd jeges hangon kétszeresen is jaj neked!

Szimonov sértetten fújtatott a háta mögött, de nem szólt semmit.

„Na nézd csak, micsoda főnöki tónust vettem fel! – gondolta Svéd szórakozottan. – Mondhatnak bármit, a beosztás hat az emberre, de még mennyire hat.”

Elhagytak egy csörömpölő villamost, és hamarosan rákanyarodtak a Melnyikov utcára. Vitya lassított, és lépésben hajtott végig a jobb oldalon.

– Főnök, találd ki, hogy csináljuk! – mondta, le nem véve szemét az útról, és nem törődve a mögötte dudálókkal. – Azt javaslom, először egyszerűen hajtsunk el mellette. Aztán majd visszajövünk, ha van valami. És egyelőre ne menjetek le a Homályba, először csak a szokott módon.

– Legyen így! – egyezett bele Svéd.

A nyolcas számú ház jóval távolabb esett a Glubocsickaja sarkától, mint várta volna. Vitya utolért egy komótosan araszoló trolibuszt, és besorolt mögé, de nem túl közel, kicsit lemaradt, hogy jól látható legyen a jobb oldalon álló ház.

– Figyelem! – mondta halkan, és csinált valamilyen igézetet. –

Svéd ezt a fajtát nem ismerte. Bizonyára valamilyen vezetői igézet volt, mert Vitya elengedte a kormányt, egészen előrehajolt a szélvédőhöz, és jobbra nézett.

Először egy tömör téglakerítést pillantottak meg, és egy keskeny kis közt a kerítés és az előző ház között. Közvetlenül a sarkánál kis tornácféle csatlakozott a falhoz, éppen a falban lévő fémajtóhoz. Ezt nem látták meg rögtön – eltakarta a troli fara.

A fal egy kis szárnyépülethez tartozott – a Melnyikov utcára csak két ablaka nyílt; a szárnyépületnek ez az oldala zöldre volt festve. Ez után kezdődött a kerítés, amely mögött maga a nyolcas számú ház rejtőzött: elég régi, szintén zöldre festett, egyemeletes épület, félkör alakú erkéllyel az emeleti rész sarkán, mellette egy zárt erkély, majd kicsit távolabb még egy balkon. Csaknem a balkon alatt (kicsit balra tőle) volt egy kétszárnyú ajtó, jóval mutatósabb, mint a silány fémajtó. És ezzel vége, a másik oldalon az épület szorosan csatlakozott a következő ház homlokfalához, ezt a házat Svéd először közönséges négyemeletes építménynek látta, de figyelmesebben megnézve rájött, hogy a ház tulajdonképpen ötemeletes.

Vitya visszatért a vezetéshez: a mikrobusz ugyanolyan lassan araszolt a troli nyomában.

– Na, mi van? Ki mit látott?

– Érdekes házikó – szólalt meg Szimonov. – Sehol semmi cégtábla vagy felirat, a kerítés jó erős…

– Rácsok az ablakokon – tette hozzá Vitya. – Méghozzá úgy, hogy nem könnyű észrevenni őket. A drótüvegen belül vannak.

– Aha. És az a kis szárnyépület a kapu mellett olyan. jellegzetes –

mondta Svéd. – Mintha arra szolgálna, hogy oda telepítsék az őrséget.

Az ablakok szerintem mindenütt zárva vannak, de nem láttam légkondicionálót.

– Megfordulok – javasolta Vitya –, és még egyszer elmegyünk mellette. De most már a Homályban.

– Rajta! – hagyta jóvá Svéd. – Figyelj, pont a házzal szemben van egy megálló. Be tudsz állni mögé? Hogy ne szúrjunk szemet.

– Megpróbálom. És akkor nem menet közben megyünk le a Homályba, hanem miután megálltam.

– Rendben. Szimonov, hallottad?

– Hallottam, hallottam – morogta Szimonov.

A következő kereszteződésnél Vitya ügyesen bekanyarodott, majd visszatolatott. Vagy tíz méterrel túlhajtott a megállón, és egy oszlop mögött lefékezett, nagyjából a nyolcas számú ház kapujával szemben, jobb kerekeivel felállva a járdaszélre.

– Na most!

Minden szürke és csöndes lett. Minden megváltozott – az utca, az úttest, a házak, Vitya mikrobusza, maga Vitya, de Svéd és Szimonov is…

A Másfélék megszokták, hogy a világon mindennek megvan a maga homálybeli külseje, kivéve persze az egyszerű embereket, akiknek nincs belépésük a Homályba. Svéd felkészült arra, hogy bármit megpillanthat, mivel a Homályban szinte nem működnek azok a korlátozások, amelyek a köznapi világot összetartják – ott a mágia uralkodik. Az Erő.

Svéd nem csodálkozott volna, ha a nyolcas számú házon homálybéli szinteket lát, vagy tornyot a ház helyén. Erre felkészült.

De arra, amit ő maga és társai is láttak, Svéd egyértelműen nem számított.

A Melnyikov utca a Homályban is a helyén volt, bár persze teljesen máshogy festett. De nem volt ott a nyolcas számú ház, sem a mellette lévő szárnyépület. Egyáltalán nem volt ott. L alakú, üres telek ásított a helyén a környező épületek között. Ráadásul az a különös benyomása támadt Svédnek, mintha a Homály visszahúzódott volna arról a helyről, mert kínosan, kellemetlenül érzi ott magát, és hogy az így felszabadult hely az űrbéli vákuumnál is tisztább üresség megtestesülése.

A hideg futkosott a hátán.

Anélkül, hogy megbeszélték volna, egyszerre bukkantak ki a megszokott világba. Itt a helyén volt a ház, nem tűnt sehova, állt, mint a cövek a kerítéssel, a kapuval és a szárnyépülettel együtt.

– Ez aztán nem semmi – mondta Szimonov.

– Hát igen – motyogta elgondolkodva Vitya. – Mit mondasz, főnök?

– Semmit nem értek – vallotta be Svéd. – Hogy a semmi helyén a Homályban van valami, olyat már láttam. De hogy fordítva legyen.

Az üresség homálybeli képe bármi lehet. De az üresség semminek nem lehet a homálybeli képe. Nekem legalábbis így tanították.

Az „így” szót hangsúlyozta.

– A torony ablaka! – mondta hirtelen feszülten Vitya. – Figyelnek minket.

– Az nem torony, hanem zárt erkély – morogta mögöttük Szimonov.

– Mit számít? Induljunk?

– Induljunk! – vezényelt habozás nélkül Svéd.

Vitya begyújtotta a motort, és szándékosan lassan megindult, amit Svéd nagyon helyeselt. Minek keltenének feltűnést?

– Ha nem lenne valaki abban az ablakban – mondta lassan, elgondolkodva Vitya –, azt javasolnám, próbáljunk behatolni. De így azt javaslom, tűnjünk el innen.

– Egyetértek – bólintott Svéd. – De te, Vitya, minden pénzt megérsz! – dicsérte meg kisvártatva. – Érezhető, hogy sokat dolgoztál az utcán.

– Volt rá példa – hagyta rá az elvárhatónál kissé közömbösebben Vitya. – Nem ez az első évem az Őrségnél.

– És kivel dolgoztál? Maradt közülük valaki Kijevben?

– Sok mindenkivel. Iraklijjal, Szajrinkkal, Fehérrel, Plakunnal, Palatnyikovval. De Plakun nincs már.

– Tudom.

– Iraklij, mondhatni, szintén nincs – tette hozzá cinikusan Szimonov. – Csak más értelemben. Palatnyikov meg három éve elment Ecuadorba.

– A többieket nem vonta be Jefim a munkába az utóbbi napokban?

– Nem tudom – felelte Vitya. – Engem egyelőre csak Jefim meg ti mozgattok, mást nem láttam. Amikor meg Jefim utazik velem, egyfolytában a mobiljába beszél, vele nem lehet szót váltani.

Svéd bosszúsan elfintorodott. Eh, működne csak az Őrség a

megszokott rendben, egy pillanat alatt megszervezhetné a gyanús ház megfigyelését, méghozzá úgy, hogy akár leskelődne valaki az ablakban, akár nem, nem jönne rá, hogy megfigyelik. Most meg még azt sem lehet tudni, Kijevben vannak-e a külső megfigyeléshez értők, vagy valahol Ecuadorban. Lám, Palatnyikov már ott van. Lehet, hogy legalább Szajrink itt maradt. Meg az a… Fehér, akiről Svéd most hallott először. Ez vajon ragadványnév, vagy valóban így hívják? Bár aligha lehet ragadványnév, hogy hívhatnának egy Setétet Fehérnek?

Ezzel az erővel akár Gandalfnak is hívhatnák.

– Balra, balra! – kapott észbe Svéd, amikor Vitya a Kijevszkaja Rusznál egyenesen akart továbbhajtani.

Ha egyenesen mennek tovább, a Győzelem térre jutnak, Lajk házához a Dmitrijevszkaján és a Gogolevszkajára, leendő

székházukhoz. De Svédnek még idejében eszébe jutott, hogy Jefim a Podolra készül.

–

Talán

Szemjonicshoz?

–

találgatott

Vitya,

miközben

villámgyorsan bevágott egy szürke Volkswagen elé.

– Aha. Jefim ott vár minket – mondta az ajtókilincsbe kapaszkodva Svéd. – Vagy ha még nem ért oda, mi várjuk meg ott.

ÖTÖDIK FEJEZET

– FÁRADJANAK CSAK BE! – invitálta őket Arkagyij Szemjonovics. –

Vitya, elfogyott a víz. Nem hoznál? Különben még teázni se tudunk.

– Semmi gond! – felelte Vitya vidáman. – Mennyi kell?

– Amennyit elbírsz.

– Annyi nem fér be ide – hahotázott Vitya. – Rendben, hozok vagy tízet.

– Köszönöm.

– Köszönni majd akkor kell, ha idehoztam.

Kulcsaival csörömpölve Vitya távozott. Svéd letelepedett a könyvszekrény és a fogas közti székre, Szimonov pedig a teafőző

asztalkája melletti karosszékbe.

– Nos, mi újság, fiatalemberek? – érdeklődött Bermasz. –

Kimerültnek látszanak. Sok a munka?

– Akad bőven – felelte Svéd. – Ha Jefim nem hazudik, két hét múlva beköltözhetünk a székházba. Talán még hamarabb is.

– Hallottam, hallottam, minden megmaradt befolyást felhasználtak erre – mondta kissé zsémbesen Arkagyij Szemjonovics.

– Nem tesz semmit, a székház a legfontosabb. Miféle Őrség lehetnénk székház nélkül?

– Csak vicceltem – legyintett Bermasz. – Egyetértek.

– És maguknál mi a helyzet? – váltott témát diplomatikusan Svéd.

– Mint látja, mi sem ülünk ölbe tett kézzel! Már kilenc ember van a hadrendben, engem nem számítva. Egyébként készen állok beszámolni a mi kis esetünkről. Igor is tisztában van a nyomozással?

– Természetesen – erősítette meg Svéd. – Épp most jöttünk meg egy kiszállásról. De erről majd később. Hallgatom önt.

– Tulajdonképpen nem tarthatok hosszú beszámolót, mit is jelenthetnék? Az eset ahhoz hasonló, amiről beszéltem magának, Gyima. Az áldozat energetikai kiürítése a számunkra megszokott mágikus módszerektől eltérő módon.

– Figyeljen csak! – szólt közbe Szimonov fojtott hangon. –

Gondolkodtam, és eszembe jutott valami. Igaz, ez… szokatlanul hangzik. És fenyegetően. Igen, szokatlan és fenyegető.

– Mi hangzik szokatlanul és fenyegetően? – firtatta közömbösen Bermasz.

– Hát, szóval azt beszélik, hogy létezik egy párhuzamos mágia.

Nem az, amit mi megszoktunk, hanem valamilyen más folyamatokra épülő. Sőt, állítólag nem is egy, hanem annyi, ahány alapvető fizikai kölcsönhatás létezik.

– Vagyis négy különböző mágia van? – Bermasz, hamisítatlan odesszai módjára, kérdésekkel kommunikált.

– A jelek szerint igen – tárta szét a karját Szimonov.

– Mint már említettem, négy alapvető fizikai kölcsönhatás létezik: erős, gyenge, elektromágneses és gravitációs. És min alapul a Homály általunk megszokott mágiája? – érdeklődött Arkagyij Szemjonovics. Láthatóan valóban érdekelte Szimonov válasza.

De Igor csalódást okozott neki.

– Nem tudom, a fizika nem az erősségem. Talán a gravitáción?

Arkagyij Szemjonovics felsóhajtott, és úgy döntött, nem száll vitába komoly kérdésekről egy gyerekkel. Arckifejezése is olyan lett, mint egy óvodai nevelőé.

– Igor, nem tudom, ki beszélte tele a fejed ezzel a képtelenséggel.

A Homály mágiáját nehéz lenne megmagyarázni fizikai alapon. Még kevésbé állítható, hogy egyetlen kölcsönhatásra épülne. Ha épül valamire, akkor mindenre, a természet valamennyi törvényére kivétel nélkül és az összes lehetséges kölcsönhatásra, bármennyi legyen is, négy vagy több. Az, hogy a mágia megszeg néhány törvényt, nem több mint illúzió, amely abból fakad, hogy nem ismerjük elég alaposan az összes fizikai törvényt. Az a legvalószínűbb, hogy maga a mágia sem más, mint kölcsönhatás, nem tudom, az ötödike vagy például százötödik.

Bermasz félbeszakította az oktatást, szakállát simogatta, és hirtelen megint Szimonovhoz fordult.

– Igor, honnan szereztél tudomást a másik mágiáról?

– Hallottam róla – felelte Szimonov kitérően. – Fecsegnek néha.

De nem túl szívesen.

Arkagyij Szemjonovics felsóhajtott, felállt, az ablakhoz ment, és kinézett.

– Látom, Gyima, hogy senkivel nem beszélt a spekulációimról.

Nos, köszönöm. Szíveskedjen kivárni, először azt, amíg meggyőződöm arról, hogy nem puszta spekuláció, másodszor pedig, hogy nem kell titokban tartani! Ugyanakkor Igornak igaza van: a Másfélék körében valóban nem szokás erről beszélni. Úgy alakult, hogy maguk mindketten szép lassan átlépnek a zöldfülűek kategóriájából a felnőtt mágusokéba. Sajátítsák el a felnőttek szokásait, és tartsák magukat azokhoz, ezt tanácsolom.

– Arkagyij Szemjonovics – mondta Svéd nagyon komolyan –, köszönöm a baráti tanácsot. Ám az, amit Igorral és Vityával láttunk ma, nagyon jól illeszkedik a… nevezzük így, párhuzamos mágia koncepciójába. Függetlenül attól, hogy nem illik róla beszélni.

Rövidre fogva: rábukkantam a következő potenciális áldozatra, életenergiájának nyolcvan-nyolcvanöt százalékát elszívták. Joggal feltételezhető, hogy a titokzatos energiavámpíroknak közük van a Valoris-systems nevű céghez, az áldozat az utóbbi időben ott dolgozik. Ma terepszemlét tartottunk a helyszínen, és átmentünk egy szűrőn, amely, mint kiderült, az említett cég személyzeti rendszerének része, továbbá megnéztük valódi telephelyüket, amely nem azonos azzal, amelyik a névjegyükön szerepel. Az épületen egyébként nincs semmilyen felirat, az ablakokon rács, a terület körül van kerítve, és kétségkívül alaposan őrzik. No, és ez az épület nem jelenik meg a Homályban. Egyáltalán nincs ott. A ház helyén üres telek áll. Én például nem tudom, hogy lehetne ezt megmagyarázni.

– A Suljavkán? – kérdezte váratlanul Arkagyij Szemjonovics.

– Nem, a Lukjanovkán – rázta meg a fejét Svéd. – Miért, a Suljavkán is van ilyen?

Bermasz felsóhajtott, és nyomatékosan kijelentette:

– Egyébként át is költözhettek. Mit mondott, mi a cég neve?

– Valoris-systems.

– A gazemberek! – rázta a fejét Bermasz. – Nyíltan beszélnek!

– Nem értem – tanácstalankodott Svéd.

– Tudja, Gyima – fogott a magyarázatba Arkagyij Szemjonovics bizonyos körökben a „valoris” szó a közönséges vért jelenti, de inkább gasztronómiai értelemben.

– Vámpírzsargon? – értette meg Svéd.

– Nem a mostani koré.

– De. hiszen a vérhez nem nyúlnak, ezt éppen maga mondta!

– Istenem, hát számít ez? A vér ebben az esetben nem más, csak szimbólum. Ráadásul a vér megmarad ugyan, de az energiahordozó vegyületeket megette a fene, még fagociták sincsenek benne…

egyszóval egészséges vér helyett csak olyan, mintha vér lenne.

– Milyen vegyületek? – kérdezett vissza zavartan Svéd.

– Az energiahordozók. Például az ATP, az adenozintrifoszfát. Meg a hemoglobin, bár a hemoglobin önmagában. de ezek részletkérdések.

Higgye el nekem, hogy ez nem egészséges vér, olyan, mint az anémiás vagy miaszténiás betegé.

Ekkor közbeszólt Szimonov:

– Arkagyij Szemjonovics! Talán azt is ilyen hatásosan meg tudja magyarázni, miért hiányzik a ház a Homályban?

– Sajnos nem. – Bermasz elfordult az ablaktól, amelyen eddig kifelé bámult. – Tudja, a ház nem biológiai természetű. Én pedig tulajdonképpen biológus vagyok.

– Na de mégis! Csak van valamilyen feltételezése!

– Ugyan miféle feltételezések lehetnek itt? – vont vállat a tudós férfiú. – Ha a mágiájuk nem a Homályra épül, hanem valami másra, akkor nyilván védik az odújukat a Homály ellen meg a mi mágiánk ellen, ennyi az egész. Honnan veszi, hogy a ház nincs jelen a Homályban? Lehet, hogy egyszerűen csak nem látható?

– A fenébe is! – csapott a homlokára Svéd. – Hiszen a Szentírásban is benne van: „Ne higgy a saját szemednek!”

Arkagyij Szemjonovics csodálkozva sandított Svédre.

– Fiatalember – mondta kissé bizalmatlanul, mintha arra gyanakodna, hogy rá akarják szedni –, hogyhogy a Szentírás? Ez Kozma Prutkov[6]!

– Tényleg? – jött zavarba Svéd. – Bocsásson meg, én műveletlen vagyok. De arra sajnos egyszerűen nem is gondoltam, hogy a ház csak nem látszik.

– Hiba volt. – Bermasz eljött az ablaktól, és a teafőzőhöz ment. –

Ez az első, amin el kell gondolkodni. Minden esetben, amikor nem egyértelmű információ jut a birtokodba, az az első, hogy kérdezz:

„Nem átverni akarnak?” Az ismert igézeteknek legalább fele az álcázást vagy a realitás eltorzítását szolgálja, kezdve a közönséges női kozmetikától a banális figyelemelterelésig.

Arkagyij Szemjonovics odalépett az ajtóhoz, és kinyitotta: ekkor az irodába besorjázott egy sereg vizesballon. Igaz, nem tíz volt, csak kilenc. Egymás után, mint valami rajzfilmben, sima ívet írtak le a levegőben, és bemasíroztak az asztal alá, ott pedig csinos kettes sorba rendeződtek. Az utolsó nem bújt be az asztal alá, ellenkezőleg, magasabbra emelkedett, és akkurátusan a teafőző mellé telepedett. A következő pillanatban belépett Vitya.

– Ollala! – csettintett az ujjaival. – Vedd át az árut, Szemjonics!

Elhoztam mindet, amennyi volt, így a tíz nem jött össze, bocsáss meg!

– Az ég áldjon meg, galambom, elég a kilenc is! Hálásan köszönöm.

– Bármikor szívesen, Szemjonics! Erről jut eszembe, készen van a szükséges preparátumok listája? Ha igen, ide vele, megyek is, csinálom. Vagy Rinatnál van?

– Még nincs készen. Rinat foglalkozik vele. Ha elkészült, azonnal felhívlak.

– Rendben van.

Vitya elvette Bermasztól a vizesballont, és nekilátott feltölteni a teáskannát, a házigazda pedig közben előszedte a szekrényből a csészéket meg minden egyebet, ami a teázáshoz kell, beleértve a kekszet, dzsemet, sőt bonbont is.

– Nos hát – folytatta az oktatást Arkagyij Szemjonovics –, egy rendes mágus minden trükkje és mutatványa az ellenfél félrevezetését szolgálja. Senkinek nem kell tudnia, valójában milyen erős a mágus, ezért lényegesen erősebbnek kell mutatkoznia, vagy éppen ellenkezőleg, egészen gyengének. Senkinek nem kell tudnia, mennyire védett a házad, ezért az a legjobb, ha egyáltalán nem is látszik. Sejti már, Gyima?

– Most már igen – erősítette meg borúsan Svéd. – Kár, hogy egyikünk sem nézhette meg azt a házat a második rétegben…

– Maga még nem képes rá?

– Egyelőre nem – ismerte be Svéd. – Második szintű vagyok, mit vár tőlem?

– Nem tesz semmit, ez még pótolható. Bevallom, a Homály második szintjére én is csak nagy nehezen tudok lemerülni. És ezt is csak nemrégiben tanultam meg. Hiszen én is csak második szintű

vagyok, Gyima. De ne aggódjon, megtanulja, ez csak idő kérdése.

– Második szintű? – csodálkozott Svéd. – Magasabbnak gondoltam.

– Nem ez a legjobb illusztráció ahhoz, amit az előbb mondtam?

Egyszerűen csak jól álcázom magam. Nem vagyok erősebb magánál, Gyima. Csak öregebb és tapasztaltabb.

– Értem – mormolta Svéd. – Egyébként a tapasztalat nagyon is sokat számít.

– Megint ki kell ábrándítanom – mondta Bermasz. – Nem álltam meg, és belenéztem a személyi anyagába. Nos, magának összehasonlíthatatlanul nagyobb az operatív tapasztalata, mint az enyém. Én csak egy öreg könyvmoly vagyok.

– A személyi anyagomba? – csodálkozott Svéd. – Talán megvan az archívumunk? De azt a régi székházzal együtt eltemették, elsiratták!

– A nyikolajeviből kértem ki, ennyi az egész. Igaz, a telefonhívásra senki nem jelentkezett, de a szerver működik, és a jelszót sem változtatták meg.

Svéd arra gondolt, hogy a kijevi után a vidéki Őrségeket is talpra kell majd állítani egész Ukrajnában. Ettől nagyon rosszul érezte magát.

Nagyon kapóra jött, hogy ekkor beállított Jefim, ettől nagyon szűkös lett a kis iroda, de végül mindenki le tudott telepedni, mert Vitya kerített valahonnan még két széket. Egy darabig csak halk csevegés hallatszott, a kanalak csörömpölése a csészékben, a teáskanna duruzsolása és ilyesmi. Szimonov tüntetőleg búslakodott, hogy nem akad valami teánál erősebb innivaló, mire az iroda gazdája legyintett (ha mulatság, hát legyen), és elővett egy üveg konyakot.

Szimonov nyomban jobb kedvre derült; Svéd megfenyegette az öklével. Jefim, aki a soros hivatalban tett látogatását követően kissé ideges volt, a konyak láttán szintén felvidult, és kijelentette, hogy nagyon is itt az ideje a konyakozásnak. A társalgás témája mellékvágányra futott. Svéd homlokát ráncolva szentségelt magában, és egyre abban reménykedett, hogy Arkagyij Szemjonovics még visszatér majd az őt érdeklő témára.

Végül így is történt, körülbelül fél órával és két üveg konyakkal később.

– Mondd csak, barátom, Jefim! – fordult Bermasz a kissé kótyagos Fimához, amikor az éppen kitárgyalt témáról folyó csevegés abbamaradt. – Hogy áll a székház ügye?

– Halad – bólintott Jefim. – Még gyorsabban is, mint gondoltam.

Rom Palics meghajtott mindenkit, az építők nyelvüket lógatva igyekeznek. Miért?

– Csak azt találgatom, sokáig ülésezik-e nálam az ideiglenes stáb.

– Arkagyij Szemjonovics, ne aggódjon! – rezzent össze Svéd. –

Senki nem akarja kitúrni magát innen, ott van a lakásunk a Győzelem téren, bőven van helyünk. Csak beugrottunk ide útközben, megisszuk a teát, és eltűnünk. És ha kell, a lakásban tartjuk a stáb üléseit.

– Elhiszem – nevette el magát Bermasz. – Ne izgassa magát, Gyima, nem vettem rossz néven ezt a dolgot. Igaz, nagy lármával járt, de legalább visszahozza az Őrség hangulatát. Be kell vallanom, már nagyon hiányzott.

– Na tessék – emelte égnek a karját Szimonov. – Megmondtam én neked, Svéd! Nem csak nekem hiányzik a munka!

– Hallgatnál inkább, te munka hőse! – nevette el magát Svéd. –

Hiszen egy lépést se tudsz tenni konyak nélkül!

– Ez a dopping! Stimulálja az analitikus gondolkodást, ha tudni akarod! Arkagyij Szemjonovics, ítélje meg maga! Stimulálja vagy

nem?

Bermasz jóindulatúan pillantott Szimonovra.

– Az a fő, hogy te magad higgy abban, hogy stimulál – mondta. – A többi jön magától.

– Én hiszek benne – jelentette ki Szimonov nyomatékosan, és öklével az asztalra vágott. Nem túl erősen, de a csészék megcsörrentek.

– Halkabban, te izgága! – pisszegett rá Vitya. – Kiömlik a tea!

Szimonov lehiggadt, legalábbis nem verte tovább az asztalt.

Arkagyij Szemjonovics közben Svédhez fordult, és halkan megkérdezte:

– Mik a tervei, Dmitrij? A lukjanovkai házzal kapcsolatban?

– Kezdetben megszervezni a megfigyelését. Igyekszünk az operatívak közül mindenkit megtalálni, aki nem hagyta el Kijevet, és bevonni a munkába.

– Palatnyikovot ne is keressék, ő áttelepült Dél-Amerikába –

figyelmeztette Bermasz.

– Tudom, Vitya mondta. Sajnos Rubljovra se igen számíthatunk, bezárkózott a családjába.

– Ne ítélje el őt ezért, Gyima! – mondta Bermasz békítően. – Lehet, hogy a család a legfőbb dolog, amiért egyáltalán élünk.

– Nem ítélem el, egyszerűen csak felsorolom azokat, akikre nem lehet számítani. A legtapasztaltabbak közül csak Szajrink és Fehér maradt, igaz?

– Szajrinknak volt egy saját részlege, fiatal gyerekek – mondta elgondolkodva Arkagyij Szemjonovics. – Még a Viktóriába se igen engedte el egyiket sem, állandó készenlétben kellett lenniük. Őszintén szólva, nem igazán ismertem őket.

– Lényegében Fehér is ehhez a csapathoz tartozott – szólt közbe Vitya. – Ha sikerül megtalálni őket, úgy veheted, hogy megvannak a külső megfigyelők.

– Higgadjatok le, sem Szajrink, sem Fehér nincs Kijevben –

közölte Jefim. – Azt hiszitek, nem hívtam már őket? Mindenkit próbáltam felhívni, akinek csak megvolt a száma. És vannak vagy

háromszázan, ha nem négyszázan!

– Na és?

– Az az érzésem – folytatta Jefim hogy vagy bujkálnak, vagy tudatosan meg akarnak szakítani minden kapcsolatot. A számok több mint fele süket vagy nem kapcsolható. De a saját csatornáimon sokakat elértem. Mindenki, aki nem végleg ment el, visszajön. A székház megnyitását mához tíz napra tűztem ki. Aki hajlandó újra dolgozni, akkorra itt lesz.

– De nekünk most rögtön cselekednünk kell! – elégedetlenkedett még mindig Svéd.

– Ha kell, akkor fogunk is – vont vállat Jefim. – Vagyis ti fogtok, én így se látszom ki a munkából. Hány embert küldjék?

– Miféle emberekről van szó? Csupa zöldfülű? – kérdezte Svéd kételkedve.

– Zöldfülűek. – Jefim nem vitatta ezt. – Mégis mire számítottál?

Elálldogálnak

a

mellett

a

te

drágalátos

házad

mellett,

körbeszaglásznak a környéken. És közben kezdenek tapasztalatot szerezni, ha már a nagyfejűek szétszéledtek. Neked, Svéd, már nem tanácsos az utcán csellengened, a te dolgod az irányítás. Hát akkor irányíts! Amint jelentkeznek nálad a zöldfülűek, igazítsd el őket!

Azután majd fogadod a jelentéseket, mindenki teszi a dolgát. Semmi értelme, hogy a főnökség az utcákon futkosson, a Fénypártiak csak röhögnének rajta.

– Vedd úgy, hogy a következő részleg is megkezdte működését! –

vigyorgott fölényesen Szimonov. – Nem nevezel ki operatív helyettesednek, Svéd?

– Egy frászt! – morogta Svéd. – Várjuk meg Szajrinkot!

– És ideiglenesen?

– Ideiglenesen legyen inkább Vitya!

– De hát én a szállításnál vagyok – csodálkozott Vitya, – A szállítást, ha kell, majd megoldjuk máshogy – magyarázta az ötletét Svéd. – De egyelőre nincs rajtad kívül tapasztalt emberünk. Úgyhogy te helyettesítesz.

– Jawohl – vont vállat Vitya, és arckifejezése alapján nem lehetett

volna azt állítani, hogy a legkisebb mértékben is zavarba hozta volna a dolog. – Ha kell, meglesz. De utána visszakerülök a szállításhoz, ugye? Amikor elrendeződnek a dolgok. Megszoktam, hogy a kormánykereket tekergetem.

– Majd megbeszéljük – ígérte Svéd. – Senkit nem kényszerítek semmire, aki ismer engem, megmondhatja.

– Én igazolhatom – vágta rá nyomban Szimonov.

„Hívás” – érezte meg ebben a pillanatban Svéd, és a mellzsebéhez nyúlt a mobiljáért.

A készülék megszólalt.

A sajátjaik közül telefonált valaki. Svéd a képernyőre pillantott.

„Rubljov” – jelent meg a név.

– Igen, Gyimka!

– Szevasz! – üdvözölte Rubljov. – Bermasznál vagytok, ugye?

– Pontosan! Afféle ideiglenes stábértekezletet tartunk. A torlaszokat próbáljuk lebontani.

– Értem – sóhajtott Rubljov. – Utána ugorj fel hozzám, de ne nagy sleppel, ma itthon töltöm az éjszakát.

– Rendben. De itt van…

– Szimonovot hozhatod – találta ki Rubljov a ki sem mondottat. –

Na meg, ha Fimának van kedve.

– Rendben.

Rubljov bontotta a vonalat.

Volt valami a hangjában, ami aggasztotta Svédet. Valahogy feszült volt. De mi nyugtalaníthatja? Aligha az Őrséggel kapcsolatos, hiszen nem hajlandó velük dolgozni.

„Fölösleges törni a fejemet – döntötte el Svéd, és a teája után nyúlt, amely közben már kihűlt. – Odamegyek, ott majd kiderül.”

Hirtelen rájött, hogy ez az improvizált munkamegbeszélés nagyon fellelkesítette. És hogy neki is nagyon hiányzott már a munka, amely pedig még nemrégiben is unalmas rutinnak tetszett. És hogy akik kinevezték őt a kijevi Őrség fejének, pontosan tudták ezt. Jobban tudták, mint ő maga.

Öt perc múlva a beszélgetés megint a megszokott, asztal körüli

locsogássá vált, és Svéd úgy döntött, ideje felkerekedni. Kiitta, ami még a csészéjében volt, és felállt.

– Benézek Rubljovhoz, ő kérte.

– Megyek veled – csatlakozott Szimonov, mert érezte, hogy itt már vége a mulatságnak.

– Én nem megyek – szólt közbe Jefim. – Még két találkozóm van ma.

– Én is maradok – mondta Vitya. – Utána elvigyelek benneteket a térig?

– Foghatunk egy taxit is – felelte bizonytalanul Svéd.

Vitya vállat vont.

– Úgyis arra kell mennem. Egyébként csörögj rám, majd eldöntjük.

– Rendben.

A lépcsőházban Svédre és Szimonovra ráköszönt egy halványan ismerős, keleties külsejű fiatalember – alighanem a korábban emlegetett Rinat. Köszönt, és eltűnt az egyik irodában.

– Tanulj, Szimonov! – morogta Svéd. – Az emberek dolgoznak, és nem nyafognak, hogy hiányzik nekik a munka!

– Ugyan már, reggel óta mi is megtettük a magunkét, most lazíthatunk egy kicsit.

– Jössz vagy nem?

– Megyek, megyek…

Lementek, kiléptek a kórház udvarára, amelyet Rubljovék szemközt lévő négyemeletes lakóházától betonkerítés választott el, ezt meg kellett kerülniük. Három perc alatt így is ott voltak.

– Nem is tudtam, hogy itt vannak a laboratóriumaink – ismerte be Svéd. – Hányszor tanyáztunk itt Gyimkánál, és soha senki nem mondta.

– Tudod, hány helyen vannak szétszórva Kijev-szerte részlegeink?

– felelte lustán Szimonov. – Talán azért is engedték át olyan könnyen a kimérás házat, mert minden részlegnek megvolt a maga tanyája, a Bankovaján meg csak az ügyeletesek gubbasztottak, és Lajk titkárnője.

– Az archívumért kár – sóhajtotta Svéd. – Hiányozni fog.

– Az archívumra az Inkvizíció tette rá a kezét – jelentette ki Szimonov, hangjában megingathatatlan meggyőződéssel. – Méghozzá az európaiak, ez száz százalék, a mieink még ehhez is túl lusták.

Negyvenkilencben is így volt, emlékszem rá.

– Én nem sietném el a következtetések levonását – jegyezte meg Svéd szárazon.

Beléptek a házba, fölmentek a harmadik emeletre. A lakás ajtaja már nyitva várta őket.

Rubljov kedvenc karosszékében ült, teázott, és valamilyen online játékot játszott a notebookján.

– Szevasz, Gyimics! – üvöltötte Szimonov lelkesen.

– Szevasztok! – fintorodott el Rubljov. – Nézz csak szét a bárban!

Ha bárról volt szó, Szimonovnak nem kellett kétszer szólni.

Szétnézett benne, töltött magának, és megkérdezte a többieket, mit kérnek. Rubljov semmit nem kért, Svéd pedig úgy döntött, krími bort iszik. Persze igazit, nem valami kimért lőrét.

Rubljov még egy percig manőverezett az egérrel, aztán kikapcsolta a gépet.

– Holnap el akarod küldeni valahova az ifjoncokat valamilyen feladattal? – kérdezte komoran.

– Igen – kapta föl a fejét Svéd. – Miért?

– Ne csináld! – tanácsolta Rubljov még mindig komoran.

Elnézett Svéd mellett, valahova az erkélyajtó felé.

– Magyarázd meg! – kérte Svéd előrehajolva. – Mit kerülgeted a forró kását?

Rubljov elfintorodott.

– Marjuska reggel jósolt. Ezért is jöttem be, hogy figyelmeztesselek.

Svéd lassan hátradőlt a díványon.

– Beszélj! – szűrte a szót a foga közt.

– Egész reggel a fényképalbummal játszott. Emlékszel, amikor Lajkkal és Iraklijjal meglátogattunk a jachtklubban? Van erről egy fénykép, amelyiken „Skipper” feliratú sapkában a kormányállásban feszítesz, mögötted meg Szimonov épp a vízbe esik. Marjuska rámeredt erre a képre, aztán rám nézett… Rögtön megéreztem, hogy jósolni fog… Ezért egyszerűen bekapcsoltam a diktafont.

Rubljov fölvett az asztalról egy öregecske mobilt, és bekapcsolta.

– Hallgasd meg! – nyújtotta oda a készüléket Svédnek, aki óvatosan átvette.

A felvétel elején csak halk neszezés hallatszott, távoli zajok, mint amikor a konyhában csörömpöl valaki az edényekkel, és szintén távoli kutyaugatás. Azután mintha leesett volna valami, most egészen közel a diktafonhoz, ezért ezt jól lehetett hallani. Valószínűleg a fényképalbum lehetett. És megszólalt Marjuska, de ahogy beszélt, az nem hasonlított gyerekhangra: – Skipper, ne pusztítsd el az ifjakat, magad állj a kormánykeréknél!

Ma éjjel vagy sohasem. Különben egyedül maradsz a szétvert hajón.

Neked kell döntened, Skipper!

Hosszú szünet, távoli ugatás, közeli neszezés, majd a most már teljesen gyermeki kislányhang:

– Papa, leesett az album!

Ezzel vége volt a felvételnek.

Svéd komoran visszaadta a mobilt Rubljovnak.

– Percről percre egyre nehezebb – mormolta az erkélyajtónál cigarettázó Szimonov. – Gondolod, hogy ez a holnapi akcióra vonatkozik?

A lakás gazdájához, a jövendőmondó Marjuska apjához intézte a kérdést.

– Fogalmam sem volt a holnapi akcióról, amíg meg nem kérdeztem tőletek – mondta Rubljov tompán. – De már megtanultam jól-rosszul értelmezni Marjuska jövendöléseit. Azt a legfontosabb megérteni, kinek szólnak. A fénykép kizár minden tévedést, ez most Svédnek szól. De hogy mire vonatkozik, azon már törjétek ti a fejeteket!

Aligha terveztetek holnapra egynél több akciót, nem igaz?

– Őszintén szólva, még csak nem is terveztük meg. Meg kell figyelni egy házat. Jefim megígérte, hogy mozgósítja az ifjoncokat, nekem kellett volna felkészítenem, eligazítanom őket. De semmiféle erőszakos akciót nem terveztünk, Gyima, csak megfigyelést.

– Tehát ez a megfigyelésetek rosszul is elsülhet – foglalta össze Rubljov. – Skipper, ne pusztítsd el az ifjakat!

– Várjatok! – szólt közbe Szimonov, elnyomta cigarettáját, és visszament a díványhoz. – Nézzük át a helyzetet pontról pontra! Mit tudunk? Egy: holnapra nem is igazi akciót, csak megfigyelést vettünk tervbe. A tervet kidolgozni, a feladatokat kiosztani holnap akartuk, nem ma. Kettő: a jóslat arra figyelmeztet, hogy a fiatalokat nem szabad használnunk. És a harmadik: ugyanez a jóslat azt tanácsolja, hogy Svéd hajtsa végre az akciót önállóan, mégpedig nem holnap, hanem most rögön, még ma éjszaka. Azt hiszem, ennyi. Így van?

– Így – erősítette meg Svéd, de aztán, biztos, ami biztos, Rubljov szemébe nézett. Rubljov szó nélkül bólintott.

– Akkor vegyük sorra! Az első: a holnapi akciót, gondolom, nem hogy egyértelműen lefújjuk, lényegében már le is fújtuk. Így van?

– Nagyon úgy fest.

– Második pont: szabad-e használnunk, a jóslat nyelvén fogalmazva, az ifjakat a továbbiakban? Nem holnap, hanem általában?

– Én nem kockáztatnék – ismerte be borúsan Svéd.

– Én sem – sóhajtott fel Szimonov. – Akkor marad a harmadik: vágjon-e bele ma éjjel Skipper a vállalkozásba? Ez a kérdések kérdése.

– Ha már egyszer elkezdtem – jelentette ki Svéd viszonylag nyugodtan –, természetesen belevágok. De most óvatos leszek, barátocskáim. Most mindentől rettegni fogok, minden lépést nagyon megfontolok. Mert ezek a jóslatok… Sötét ügyek ezek a jóslatok, az ördögbe is, törheted a fejed, ha megpróbálod értelmezni őket.

– Üljünk neki, és fontoljunk meg mindent, találjuk ki előre minden lépésedet! – javasolta Szimonov. – Mindenesetre, ha rendszeresen végigvesszük az egészet, neked minden helyzetre meglesz a kész cselekvési terved, forgatókönyved, vagyis egy-két lépésnyi előnyöd lesz az ellenfeleddel szemben, mert neki még döntenie kell, de mi már mindent eldöntöttünk előre. Kapiskálod már?

– Nem hiszem, hogy sikerül – fintorgott Svéd. – Először is, nyilván

már régóta megvan a kidolgozott védelmi rendszerük, aligha tudsz egy-két lépésnyi előnyt fabrikálni velük szemben. Másodszor pedig, nagyon kevés az adatunk ahhoz, hogy reális modellt tudjunk kidolgozni. Gondoljunk csak bele – mi a teendő, ha, tegyük fel, átjutok a szárnyépületben lévő őrségen, és bejutok a központi épületbe? Mit látok majd ott, hogy vigyen el az ördög!? Az én lépéseimet meg az őrség könnyedén kiszámíthatja előre, mivel könnyen kiszámíthatóak, na meg nekik lényegében bőségesen van ez ügyben tapasztalatuk, ebben biztos lehetsz.

– Várj, várj, miféle szárnyépület, miféle őrség? Mi csak meg akartuk figyelni ezt az épületet, nem igaz?

– Megfigyelni nappal kell őket, munkaidőben. Mit láthatok ott éjjel? A sötét ablakokat, azt, hogy sehol egy teremtett lélek?

– Ki tudja, ki tudja – mormolta Szimonov. – De egyedül behatolni oda előkészítés nélkül, esztelen kalandorkodás.

– Akkor mi marad? Körüljárni, semmit meg nem érteni, és üres kézzel elsomfordálni?

Rubljov nagyot sóhajtott, és dühösen közölte:

– Sehogy se akartam én ebbe az egészbe belemászni, de már látom, hogy muszáj. Induljunk! Mindjárt hívok egy taxit. Szimonov, maradt legalább egy feltöltött amuletted?

– Nem – vallotta be elkeseredetten Szimonov. – És nincs hol feltölteni.

Rubljov átment a másik szobába, majd hamarosan visszatért.

– Itt van, fogd… És te is – nyújtotta oda Svédnek.

Közönséges trigger amulettek voltak csordultig feltöltve, és a két alapvető állapotra beállítva: gyors védelem vagy gyors támadás.

Hogy felszabaduljon az erő, még csak a megfelelő igézeteket sem kellett kimondani, azok már elhangzottak, és mindegyik a trigger megfelelő pontjához kapcsolódott. És természetesen blokkolva voltak. Az amulett gazdája villámgyorsan nagyon erős pajzsot emelhetett maga elé, vagy ugyanilyen villámgyorsan lecsaphatott a „sztalaktittal”. Az amulett erejét bármelyik más igézet felidézésére is lehetett használni, de ebben az esetben az aktiválás ideje jelentősen

megnőtt. Korábban Lajk marékszám aktiválta az ilyen amuletteket, és szétosztotta negyedik és annál magasabb szintű mágusok között, ezért Svéd, Szimonov pedig nála is jobban tudott bánni az ilyen triggerekkel.

– Köszönöm, drusza – akasztotta a nyakába Svéd az amulettet, és eldugta a pólója alá. – Magadnak nem tartottál meg semmit?

– Nem maradt – mondta egyszerűen Rubljov. – Ne félj, boldogulok, ha lenne valami. Menjünk, mindjárt itt a taxi.

HATODIK FEJEZET

A MELNYIKOV nyolcnál, a metróval szemben szálltak ki. A késői óra ellenére az utcán elég nagy volt a forgalom, alig tudtak átkelni a túloldalra. Gyalogos kevesebb volt, mint napközben, de mint mindegyik metróállomásnál, itt is minden irányban áradt szét a tömeg, csoportokban vagy egyenként, így aztán a páratlan oldalon sietség nélkül ballagó három figura aligha hívhatta fel magára bárkinek is a figyelmét.

Valaki mégis felfigyelt rájuk.

A járdaszélen megállt egy viharvert, lucki rendszámú Opel, és egy falusi kinézetű, borostás atyafi (csak a szalmakalap hiányzott a fejéről) az utat kérdezte. Rubljov türelmesen magyarázott.

A Lancelot étteremmel szemben váratlanul odajött hozzájuk egy szakaszvezetőből és két közlegényből álló rendőri egység. A szakaszvezető eléggé fesztelenül belekötött Szimonovba, aki egyébként valóban kissé részegnek látszott. Mialatt Svéd megpróbálta valahogy kivágni magát, Rubljov összeszedett annyi feszültséget, hogy egy „dominánssal” elbánhasson mind a három rendőrrel, azzal a kívánsággal kiegészítve, hogy a legközelebbi boltban vegyenek egy üveg vodkát, és nyomban ki is igyák az egészet. Svéd gondolatban támogatta: az ilyeneket nem árt móresre tanítani, ráadásul lehetőleg ugyanazokkal a módszerekkel, amilyenekkel ők molesztálják a védtelen embereket. A rendőrök üveges tekintettel elmasíroztak az üzlet felé, Rubljov pedig még vagy két percig egyfolytában azt sziszegte: „Tetvek! Barmok!”

Szimonov hallgatott, de Svéd úgy látta, gyorsan helyrerázta önbecsülését, mert szemlátomást felvidult. De bűntudatnak a leghalványabb árnyéka sem látszott rajta.

Azután egy vidám, fiatal, szemlátomást szintén nem teljesen józan kompánia egyik tagja tüzet kért tőlük – valami miatt éppen a nem dohányzó Svédtől. Svéd mindenesetre felkészült, de az italtól függetlenül a srác barátságos hangulatban volt, szinte alig káromkodott. Miután Szimonov öngyújtójáról rágyújtott, meglepően udvariasan köszönetét mondott, és elnyargalt, hogy utolérje társait.

– Így sosem érünk oda – morogta Rubljov.

– Már majdnem ott vagyunk – mondta Svéd. – Ott elöl, az a zöld ház.

Az utcai lámpák megvilágította félhomályban a ház nem zöldnek, inkább szürkének tűnt. Még távolról is látszott, hogy egyetlen ablaka sem világít, viszont a szárnyépületnek a Melnyikov utcára nyíló két ablaka mögött égett a villany. Nyilván a helyén van az őrség.

Mindhárman változatlanul kényelmes sétatempóban folytatták útjukat.

– Elmegyünk a megállóig, és leülünk a padra – vezényelt Svéd egy perc múlva.

Társai nem ellenkeztek.

Odaértek. Leültek.

„Mint a színházban” – villant át Svéd agyán.

A szomszédos padon ülő lány távolabb húzódott tőlük, egészen a pad szélére. Meg lehetett érteni: ha késő este, egy üres megállóban három megtermett férfi hirtelen nem megy tovább, hanem letelepszik melléd, akaratlanul is aggódni kezdesz.

Vagy négy perc múltán begördült a troli, és a lány érezhető

megkönnyebbüléssel felpattant rá. Svéd, Szimonov és Rubljov persze maradt.

– Nincs ez így jól – jegyezte meg halkan Svéd. – Gyorsan kiderül, hogy fütyülünk mi a trolira, nem arra várunk itt.

– Tehát nem ülhetünk itt sokáig – vonta le a következtetést Rubljov.

– Hogyan tovább?

– Egy darabig még ülünk, nézelődünk – mondta Svéd határozottan.

– Azután megpróbálok bejutni. Szimonov, te itt maradsz, a Homályban, de nem engem, hanem a környéket figyeled. És nagyon nyisd ki a szemed! Ha bármi moccanna, azonnal álld útját! Te pedig, drusza, maradj a reális világban, és a környéket figyeld!

– Rendben – dörmögte Rubljov.

Eltelt néhány perc. A házban és környékén semmi nem változott. Az

égvilágon semmi. Minden csöndes és mozdulatlan, csak a szárnyépület ablakai világítanak, de hogy mi folyik odabent, nem lehetett látni, eltakarták a függönyök. A Homályba lemerülni pedig semmi értelme, ott nyoma sincs se a háznak, se a szárnyépületnek.

– Figyeljetek! – súgta Szimonov. – Ez érdekes.

– Miről beszélsz? – kérdezte halkan Svéd.

– Nézd, ezen az oldalon vannak járókelők, ott kicsit messzebb, balra, meg ott jobbra is. De a ház mellett egész idő alatt nem ment el senki. Egyetlen ember se!

– Itt se sokan mászkálnak – jegyezte meg Rubljov.

– Itt ketten is elmentek, figyeltem – jelentette ki fensőbbségesen Szimonov. – Na meg az a lány se repülve érkezett a megállóba.

– Te nyomolvasó – morogta Rubljov. – Kész nyomolvasó!

– Jól van, fiúk – mondta Svéd, és felállt. – Indulok.

– Kéz-és lábtörést! – kívánta Szimonov.

– Vigyen el az ördög! – sóhajtotta Svéd, és lemerült a Homályba.

A nyári éjszaka lámpák megvilágította félhomályát felváltotta az egyenletes szürke derengés. Itt nem látszottak az út menti lámpák éles fehér fénykúpjai, minden egyformán szürke volt – az ég, a házak, lába alatt az aszfalt.

És a kis csupasz térség is, amely az utca túloldalán kezdődött, szintén bágyadt szürke volt, és teljesen ártalmatlannak látszott.

Svéd lassan átkelt az úttesten, homályosan érzékelte a reális világ jelenségeit – ott éppen ebben a pillanatban és éppen azon a helyen valaki áthajtott valami négykerekű járművel, nem is sejtve, hogy egy Másfélén hajt át.

Svéd úgy vélte, a járdaszéltől a kerítésig tíz-tizenkét méter lehet a távolság. Tizenöt lépést tett, és felmerült a valóságba.

Jobbra tőle ott magasodott a szárnyépület. Három ajtaja volt, mindegyik fölött védőtető. Több ablaka is volt, de csak az utcához legközelebbi világított, ez volt az őrszoba.

Svéd a ház és a kerítés közötti aszfaltozott utacskán állt. Most láthatóvá vált, hogy az épületnek alagsora is van – a fentiekhez hasonlóan ennek az ablakai is drótüvegből voltak, belül ráccsal. A földszint padlója körülbelül embermagasságban lehetett. Svéd sietve megpróbálta kitalálni, hogyan juthatna be a házba a Homályon át.

Ehhez vagy néhány méternyivel a talaj fölé kellene emelkednie, vagy néhány méternyire a talaj szint alá süllyednie, különben úgy térne vissza a valódi világba, hogy a födém két darabra vágta.

Szétnézett a bizonytalan és csalóka félhomályban – az épülethez sehol nem csatlakozott semmi tornácféle, sehol nem látszottak lépcsőfokok, csak falak és ablakok. Csak repülve lehet bejutni.

Svéd egész idő alatt igyekezett meg se moccanni, nehogy elárulja magát egy óvatlan mozdulattal vagy zajjal – ki tudja, miféle ravasz érzékelők vannak mindenfelé, de lehet mágikus védelem is, minden lehetséges.

„Valahogy mégis be kell jutnom – gondolta dühösen. – Semmi értelme itt ácsorognom.”

Megint lemerült a Homályba, és balra indult, a szomszédos házhoz.

Egyszerű volt az elgondolása: csak ott van kapu. A legszélén, ott, ahol az őt érdeklő ház összeér azzal az ötemeletessel. A kapun belül pedig nyilván van valamilyen lépcső. Tehát oda kell állnia az ötemeletes sarkához, az őt érdeklő ház felőli oldalon, mintha épp csak elhagyta volna a kaput, és már bent állna, a lépcsővel szemben.

Kibukkant a Homályból, de előtte magára bocsátotta a

„macskaszem” igézetet, hogy sötétben is lásson.

Svéd jól számolt: a ház belsejében találta magát, a kapu és a lépcső között. Ez egy kis előtérbe vezetett. Ebből jobbra ajtó nyílt, ezen át a földszintre lehetett jutni, egyenesen és balra kezdődött az emeletre vezető lépcső, mellette ugyanilyen lépcső vitt lefele, nyilván az alagsorba, de lehet, hogy még lejjebb.

„Jó – gondolta Svéd. – Előbb tegyünk próbát, nehogy baj legyen!”

Felment két lépcsőfokot, és lemerült a Homályba.

Lassan lehullott két lépcsőfoknyit. Az üres tér sima felületén ért le, térde kissé megroggyant, majd felugrott. Az ugrás is lassú és lebegő

volt, mintha fél sebességre lassított filmfelvétel lenne.

A legfelső ponton Svéd kilépett a Homályból, és a következő

pillanatban a lépcsőfokon ért le. Sikerült sima felületen földet érnie.

Ilyesféle trükkökkel persze lábát is törhette volna, de Svéd most már legalább tudta: a ház nem láthatatlan a Homályban, hanem valóban nincs ott. És ha az emeleten kell lemerülnie a Homályba, fel kell készülnie egy másfél méteres zuhanásra.

Ebből következett, hogy a földszinten érdemes elkezdenie a vizsgálódást, mert ebből a magasságból leesni nem veszélyes, de négy méterről leesni már gondokat okozhat. A pincéről nem is beszélve: ha ott merül le a Homályba, a föld alatt eltemetve találja magát. Svéd nehezen tudta elképzelni, mi történik, ha az itteni talajban hirtelen megjelenik egy emberi test. Még ha az egy Másféle teste is, hiszen a valóságos világban nem nagy a különbség ember és Másféle teste között.

Svéd elképzelte, mi lesz, ha elkeveredik. Most a valódi világban van, de a Homályban a föld alatt találja magát. Ez megváltoztatná a dolgot – a Homályban a Másfélék játszva átjutnak a falon, tehát az se igen tehetne kárt benne, ha a föld alá kerülne.

Azért biztos, ami biztos, felment a földszintre, és egy folyosón találta magát, amelyből mindkét oldalon bőrrel vagy műbőrrel borított ajtók nyíltak. A folyosó végén volt egy újabb ajtó, amely fölött homályos fényű lámpa égett, alig világított, de a „macskaszem”

mellett csak zavarta a látást. Az ajtó után a folyosó balra kanyarodott.

Jobb oldalon két ajtó volt, a bal oldalon is, de aszimmetrikusan helyezkedtek el, nem egymással szemben. A jobb oldaliak voltak közelebb, de ezek az utcára néző helyiségekbe nyíltak; Svéd úgy gondolta, jobb lesz előbb az épület bal oldalát átvizsgálnia, ahol az ablakok az udvarra néznek. Ezért lábujjhegyen odaosont a bal oldalon a legközelebbi ajtóhoz, és mozdulatlanul megállt előtte.

Az ajtó mögött csönd volt. Egyébként az egész házban csönd volt, csak a folyosó végén zúgott halkan a lámpa – Svéd ezt a Másféle kifinomult érzékelésével tökéletesen hallotta.

Svéd visszafojtott lélegzettel maga felé húzta az ajtót.

Nem számított semmire, lényegében azt feltételezte, hogy az ajtó zárva van, de az szörnyű nyikorgással lassan kezdett kinyílni.

Svéd megdermedt.

Valójában a nyikorgás nem is volt olyan nagyon hangos, csak a házban természetellenesen nagy volt a csend, még az utcai forgalom zaja sem hallatszott be (a drótüveg megtette a magáét), Svéd pedig olyan feszült volt, mint egy húr.

Egy darabig mozdulatlanul állt, miközben szakadt róla a veríték.

Nem történt semmi: senki nem rohant ki a szobából, nem nyílt ki a többi ajtó, nem hangzottak fel lépések a lépcsőn. Svéd felbátorodva kijjebb nyitotta az ajtót.

Az ajtó megint nyikordult egyet, de Svéd most már várta ezt, ezért nem hangzott olyan fülsiketítőnek. Lépett egyet előre, és egy nem túl nagy szobában találta magát, amelynek két keskeny ablakán beszűrődött a kinti lámpák fénye. Itt valószínűleg világosabb volt, mint az utcai szobákban – azon az oldalon a házon nem volt lámpa, csak a magas oszlopokon lévő utcai lámpák fénye szűrődött be. Itt még a „macskaszem” nélkül is mindent tisztán látott volna, így pedig a legapróbb részlet is tisztán kivehető volt.

A berendezés két íróasztalból, négy üvegajtós szekrényből állt, és a homlokzati falnál volt még egy asztalka az elmaradhatatlan teafőzővel, továbbá egy állófogas az ajtó mellett. Az asztalokon két-két nyitott, használatra kész notebook állt, de vagy ki voltak kapcsolva, vagy működött a képernyő-pihentetőjük. Az ajtó fölött villogott fénydiódáival a vezeték nélküli csatlakozás elosztója – az aprócska, antennával ellátott szerkentyű aligha lehetett más. Két vezeték csatlakozott hozzá – az egyik a falból jött ki az ajtó fölött, a másik az ajtótól jobbra lévő (jobbra, ha a szobából a folyosó felé néz az ember) tápegységtől.

A notebookok drágák voltak, mindegyik munkaasztalon egy-egy Dell Precision és Dell Alienware állt. És az egyik ilyen asztalnál dolgozott időnként az a szegény srác, akinek a barátnője Svédhez fordult segítségért. Gyengécske aurája egyértelműen bizonyította ezt.

A másik asztalnál egy ugyanilyen szerencsétlen ült: ahol egészséges ember dolgozik huzamosan, még a maradék aura is sokkal erősebb és fényesebb lenne.

Megállapítva, hogy ebben a szobában már nincs mit vizsgálni,

Svéd visszament a folyosóra. Az ajtót nyitva hagyta.

Sorra benézett néhány szobába. Mind üres volt, és nagyjából hasonló, csak apró eltérések mutatkoztak. Hol két munkaasztal volt, hol három, néhol pedig csak egy. Nem minden asztalon volt notebook – az egyiken például egy hatalmas, Jantar márkájú írógép terpeszkedett, némelyiken pedig papírokon kívül nem volt más. Az egyik szobában négy dívány volt – itt egyébként nem voltak íróasztalok és komputerek, volt viszont egy állvány, rajta televízió, egy másikon pedig mikrohullámú sütő. Egyik ajtó sem volt bezárva, már csak azért sem, mert zárjuk sem volt.

A folyosó legvégén, a kanyar után volt a vécé és mosdó.

Miután semmi érdekeset nem talált, Svéd fölment az emeletre, és rögtön beleütközött egy bezárt ajtóba. Ám erre lélekben föl volt készülve, késlekedés nélkül rádobta a zárra a „zörgő álkulcs”

igézetet. Alig hét-nyolc másodperc múlva kattanás hallatszott, és az ajtó magától kinyílt.

Ez a helyiség fogadószobára emlékeztetett: berendezése nem irodai volt, inkább vendégfogadásra szolgált. A díványok legalábbis bőrborításúak voltak. Jókora bár, teljesen felszerelt konyha, amelyet mellmagasságig érő pult választott el a szoba többi részétől. Nagy asztal, a falon tévék – négy is volt belőlük. Az erkélyajtóknál masszív kádakban valami fikuszféle, Svéd nemigen volt járatos a botanikában, nem tudta a nevüket.

A következő, a zárt erkélyes szoba egyértelműen főnöki iroda volt, de itt Svéd valamitől olyan ideges lett, annyira kínosan érezte magát, hogy lényegében meg se nézve, sietve kiment. Úgy döntött, a többi emeleti helyiségbe nem néz be, lement inkább az alagsorba, és felfedezte, hogy előérzete nem csalta meg – a lépcső tovább vezetett lefelé, a pincébe. Svéd oda indult.

A lenti előtérben, a következő folyosóra vezető ajtó előtt, a betonpadlón bonyolult jel volt, és ez a jel halványan fénylett a sötétben.

Svéd mozdulatlanná dermedt. A szimbólum teljesen ismeretlen volt, nem is emlékeztetett semmire – egyenes vonal, hullámvonal és

háromszög, részben fedve egymást. A jelben semmilyen mágia nem volt érezhető, legalábbis semmilyen Svéd számára megszokott mágia.

Ennek ellenére feszültté vált. A jel fénylett, könnyedén lüktetett, azonkívül az egyes részek nem egyenletesen fénylettek. Svéd a fal mentén oldalazva közelebb ment az ajtóhoz, és könnyedén meglökte.

Az ajtó nem engedelmeskedett. Még közelebb kellett mennie, és erősebben próbálkoznia. Néhány másodperc, és az ajtó megadta magát. Az egyik szárnya kinyílt, bár nagyon szorosan illeszkedett a másikhoz. Svéd nagyon nehezen tudta megmozdítani; a másik szárny nem mozdult.

Óvatosan, nehogy rálépjen a jelre, Svéd becsusszant a résen. És gondterhelten megállt.

Itt is folyosó volt hat ajtóval – három a jobb, három a bal oldalon.

És minden ajtó előtt jel villogott a padlón – mindegyik előtt más és más. A jelek geometriai formákból álltak, egyenes és cikcakkos vonalakból, szögekből, pontokból, foltokból és hurkokból. És körülbelül feleakkorák voltak, mint a legelső, a pince bejáratánál lévő.

Svéd dobogó szívvel elment a folyosó végéig – itt, a legalsó szinten, a folyosó nem kanyarodott el, egyenes volt, és elég rövid.

Körülnézve Svéd felfedezte, hogy a folyosó legvégén van egy hetedik ajtó, ez előtt nem látott jelet. Továbbá ezen az ajtón nem volt kilincs, sőt kulcslyuk sem. Mint mindegyik, ez az ajtó is kifelé nyílt, jobb oldalán három masszív sarokvas látszott. Bármelyik bankár megirigyelhette volna ezt az ajtót, mivel teljesen áthatolhatatlannak látszott. Svéd leguggolt, és figyelmesen megvizsgálta a betont a küszöb előtt.

Jel nem volt. Nyomok sem látszottak, közönséges beton.

Ekkor átment a legközelebbi oldalsó ajtó elé, és az előtte lévő jelet kezdte vizsgálni.

Meglepő volt a dolog – a fénylő foltokat és vonalakat mintha vetítették volna a betonra. Azonkívül nemcsak a fény erőssége pulzált, hanem a jel nagysága, a vonalak vastagsága is lüktetett. De a legkülönösebb és legszokatlanabb az volt, hogy Svéd változatlanul nem érzékelte az Erő jelenlétét semmiben, amit itt látott.

Felállt, és óvatosan megfogta a kilincset, megint vigyázva, hogy karja ne kerüljön közvetlenül a jel fölé.

Zárva.

Jó… Akkor működjön megint a „zörgő álkulcs”.

Amikor Svéd rábocsátotta az „álkulcs” igézetet a zárra, a küszöb előtti jel egy pillanatra felvillant, majd változatlanul lüktetett tovább.

Majd felhangzott a várva várt kattanás.

Maga felé húzva az ajtót Svéd óvatosan belesett a szobába. Itt persze nem volt ablak. Bútor sem volt, és lámpák sem látszottak a mennyezeten. Csak a fal mellett feküdtek valamilyen hosszúkás batyuk.

A jel és az ajtófélfa között átcsúszva Svéd belépett a szobába.

Odabent a batyukon kívül valóban nem volt semmi más. Svéd a legközelebbi fölé hajolva alaposan szemügyre vette, és felhajtotta a burkolat szélét.

Amikor felfogta, miféle batyuk ezek, még őt, a sok borzalmat látott Másfélét is kirázta a hideg.

A batyuk múmiák voltak, emberi múmiák, amelyeket hanyagul lepedőbe vagy takaróba csavartak. Svéd abban, akit épp nézett, különösebb nehézség nélkül felismerte a Zodcsih utcai fiút, éppen azt, akit a barátnője keresett.

Most már nem találja meg.

Svéd jó előre felkészült arra, hogy kellemetlen, sőt félelmetes dolgokat talál majd ebben a házban, mégis nagyon rosszul érezte magát. Valami hasonlót látott már egy vámpírtanyán, amikor elkapták Kvezdet, a vinnyicai tömeggyilkost, de ott a holttesteken kívül találtak egy mély transzban lévő, félholt embert is – a vámpírzsargon az ilyet nevezi „itatónak”.

Svédnek még nem sikerült teljesen összeszednie magát, amikor valami történt.

Dörrenve becsapódott a szoba ajtaja. Svédnek nem volt ideje megállapítani, ki vagy mi csapta be. Ott, ahol állt, teljes erőből felugrott, az ajtótól minél távolabbra, és egyből alámerült a Homályba. Ugrását részint a rémület, részint az a törekvés vezérelte, hogy minél előbb a pincén és a házon kívül legyen, odafent, és miközben már a Homályban volt, egyre bele akart merülni.

Valószínűleg éppen ezért történt, hogy a tapadós Homály szinte utat engedett neki, beszippantotta a megnyílt sötét és szűk nyílásba.

Teljes lett a csönd, a világ tömörré és tapadóssá vált, és nem egyszerűen szürke lett, ahogyan azt Svéd megszokta, hanem ólomszürkévé alakult, a sötétnél is sötétebbé. Nem volt kétséges, hogy Svéd a föld alatt van, de az nem temette be, mivel tisztán érezte, hogy mozog. Rugalmas, ellenálló közegen siklott keresztül, lassan, de folyamatosan, másodpercenként néhány centimétert. Ferdén fölfelé haladt. És amennyire meg tudta ítélni, ennek a „fölfelé úszásnak” a sebessége a szilárd közegben nem változott.

Egy örökkévalóságig tartott ez a mozgás, bár mint utóbb kiderült, csak hat perc volt. A hatodik perc végén Svéd verejtékben úszott, és üres volt, akár a maratonfutó a célegyenesben. Először a feje bukkant ki, azután a válla…

Amikor már csak a lába volt a földben bokáig, Svéd nem bírta tovább, nagyot rántott magán, szinte kiugrott a sportcipőjéből. Ez nem sokat segített rajta, de úgy tíz másodperc múlva már kiszabadult.

Az ismerős „üres telken” bukkant a felszínre, de a környék képéből most nemcsak a nyolcas számú ház hiányzott, hanem sok környező

épület is. Az alacsony égbolt sötét volt, hiányzott maga az utca is, csak a kicsit jobbra lévő sztálinbarokk épület magasodott a táj fölé, mint valami hegy. Jobb szárnyát valami furcsa, szinte lugasra emlékeztető, oszlopos kis torony koronázta, és az oszlopok között halványlila fény pislákolt – ez volt az egyetlen színes folt, amerre ellátott –, minden más sötétszürke volt.

A Homály egyre csak szívta és szívta az erőt Svédből, halálos kimerültség zuhant rá, ezért minden akaraterejét összeszedve elindult arra, amerre elvben a trolimegállónak kellett lennie. Minden lépés nehezére esett, mintha sűrű kásában kellett volna haladnia, de szerencsére nem kellett hosszú távolságot megtennie – húsz méter után úgy döntött, felmerül a Homályból, és mint mindig, miután

elhagyta a Másfélék világát, elgyengült.

Kétszer is megpörgette valami, kifelé lökte, előbb egyszer, azután rögtön utána még egyszer. Felvillantak az utcai lámpák, fülébe betört az éjszakai utca lármája, és rohanva közeledett felé az aszfalt. Az utolsó pillanatban sikerült maga elé nyújtania a kezét, és a járda szélére zuhant. Már fekve, oldalról látta, hogy Szimonov és Rubljov felugrik, és felé rohan, ügyet se vetve az autókra.

Ebben a pillanatban elvesztette az eszméletét.

Svéd az ágyban tért magához, igaz, felöltözve – csak az edzőcipőjét húzta le róla valami részt vevő lélek. A szoba ismerős volt – az utolsó héten itt töltötte az éjszakákat, a Győzelem téri lakásban. Vagy a szomszéd szobából, vagy a konyhából behallatszott a televízió jellegzetes dünnyögése.

Testét kissé gyengének, összetörtnek érezte, de nem jobban, mint egy alapos ivászat vagy túlságosan energikus futballmeccs után. Ám a feje tiszta és józan volt, mintha mentolos samponnal mosták volna át az agyát.

Svéd ledobta magáról a könnyű takarót, amely nyáron a paplant helyettesítette, és felült. Edzőcipője az ágy mellett volt, az egyik rendesen állt, a másik oldalára dőlt. Papucsa nem volt a közelben, ezért Svéd kézbe vette a cipőit, és lassan kiment az előszobába.

– Magadhoz tértél? – hangzott a nagyszobából. – Gyere ide, beszélnünk kell.

A hang ismeretlen volt.

Edzőcipőit ledobta valakinek a cipője mellé (feltehetőleg az ismeretlen hang gazdájáé), és bement a nappaliba.

– Jó napot! – köszönt.

– Szervusz, buzgó mócsing! – dörmögte a vendég, kikapcsolva a tévét. – Ülj le!

Svéd ismerte, bár ritkán látta, akkor is csak futólag. Jurijnak hívták, hosszú ideig ő volt a második ember Zavulon mellett a moszkvai Őrségnél, míg első ember nem lett Minszkben. De mintha megőrizte volna moszkvai helyettesi posztját is, ezért az utóbbi években rendszeresen ingázott Moszkva és Minszk között.

Svéd átvágott a szobán, és letelepedett a fotelba – nemrégiben pontosan így ült szemben Zavulonnal. Itt a második menet ideje, de ezúttal a helyettes a partner.

– Az emlékezetedet már átvizsgáltam – figyelmeztette becsülettel Jurij. – De maradt néhány kérdésem.

Svéd az ablakra sandított – odakint világos volt. Tehát reggel van, sőt talán nappal. Mennyi ideig volt eszméletlen? Hét órát? Tízet?

Egyáltalán, mennyi lehet most az idő?

Hallgatását Jurij úgy értékelte, hogy Svéd készen áll válaszolni, ezért meg is kezdte a kihallgatást.

– Először is: hogy szúrtad ki azt a házat?

– Az emlékezetemben ez nem volt benne? – csodálkozott Svéd.

– Benne volt. De ne okoskodj, válaszolj!

– Kimehetnék előbb vécére? – esedezett Svéd. – Kell.

A minszki-moszkvai mágus fölényesen elmosolyodott, de nem mondott semmi bántót, egyszerűen felsóhajtott:

– Menj…

És fejét hátravetette a dívány támlájára. De Svédnek legalább volt egy-két perce, hogy összeszedje a gondolatait, felidézze emlékeit.

Mikor visszament, készen állt felelni bármilyen kérdésre. Az éjszakai kaland miatt sem bűntudatot, sem sajnálkozást nem érzett.

Akkor meg mit veszíthet?

– Válaszolok – mondta, amint belépett a szobába. – Van egy gyerekkori barátom, nem Másféle. A lánya itt tanul Kijevben. A lánynak van egy barátnője, akinek pedig van egy barátja. Ezzel a baráttal érthetetlen dolgok történtek. A barátom, aki a közelmúltban meglátogatta itt Kijevben a lányát, megadta a barátnőnek a telefonszámomat, azt tanácsolva neki, hogy forduljon hozzám.

– És te nem utasítottad el. – mondta némi kétellyel a hangjában Jurij, de kérdő hangsúly nélkül.

– Tudja – folytatta Svéd –, a kijevi Őrség újraszervezése mellett még egy nyomozást is a nyakamba sóztak.

– Nos, mondjuk úgy, nem a te nyakadba, hanem az Őrség nyakába –

javította ki Jurij.

– De az Őrség még nem létezik. Rajtam kívül még néhány, az enyémhez hasonló szintű ember. Ott vannak még a tudományos részleg szakemberei, és ennyi az egész Őrség. Szóval az a benyomásom támadt, hogy ez az eset talán összefügg a nyomozással. És szerintem nem tévedtem.

– Láttad őt? Azt a barátot?

– Élve nem. Láttam a szobáját a bérelt lakásukban, ott levettem az auráját. A Melnyikov utcai házban láttam a helyet, ahol ül, és állítólag dolgozik.

– Állítólag?

– Szerintem az a cég kizárólag a figyelemelterelést szolgálja.

Valójában valamiféle vérszipolyok tanyáznak ott, és kiszívják az erőt az emberekből. Legalább ötven múmia van a pincében.

– Tíznél is kevesebbet láttál.

– Mi más lehetne a többi szobában? Ez nyilvánvaló.

Jurij összevonta szemöldökét.

– Nyilvánvaló… Ha nem láttad, ne vonj le elhamarkodott következtetést, te zöldfülű! – mondta elégedetlenül. – Jól van, menjünk tovább! Szóval felhívott az a lány, és te megnézted a fészküket. Azután?

– A lány adott nekem egy névjegyet a cég címével. Vagyis először azt hittem, az a cég címe. Valójában azon a címen egy romhalmaz van a Tatarkán, valami magányos vénemberrel. Minden jel szerint ő végzi a Melnyikovon tanyázó vérszipolyok áldozatjelöltjeinek szűrését.

– Ezt ő maga mondta neked? – kérdezte Jurij gúnyosan.

– Nem, de magától adódik a következtetés.

– Hogy szedtétek ki belőle a valódi címet?

Svéd bűntudatosan elfintorodott.

– Hát. Szimonov ráklikkelte a „hosszú nyelvet”. Az öreg rögtön ki is tálalt mindent.

Jurij megint elégedetlen képet vágott, és Svéd nem is nagyon értette, mi ingerelte fel – talán Szimonov hanyag nagyvonalúsága, vagy a zsargon, a „ráklikkelte”. Svéd hallott arról, hogy az idős mágusok ki nem állhatják az amerikanizmusokat. Svéd már bánta, hogy kibökte ezt a számítógépes nyelvből átvett szót.

– Igen együgyű népség vagytok ti – mondta Jurij. – És ha egyszerűen kásává lapít benneteket az az öreg? Erre nem gondoltatok?

Svéd elcsodálkozott.

– Ugyan, mit csinálhatott volna velünk? Közönséges öregember, gyakorlatilag aggastyán, nem is Másféle.

– És az eszedbe sem jutott, hogy ez az aggastyán talán közéjük tartozik? Neked vagy Szimonov barátodnak nem jutott eszébe?

– Kik közé? – Svéd nem értette.

– Hát a vérszipolyok közé, ahogy nevezted őket.

Svéd akaratlanul is elgondolkozott. Valóban! Hiszen az idegen mágusok nem látszanak Másfélének. Minden bizonnyal úgy festenek, mint a közönséges emberek. És a szűrést végezhette volna egy idegen mágus is. Könnyen lecsaphatott volna rájuk a maga idegen mágiájával, és egyáltalán nem biztos, hogy ők ketten képesek lettek volna megvédeni magukat.

– Ne gondolja, hogy mentegetőzöm! – mondta Svéd zavartan. –

Azonban Szimonov nem kért engedélyt a „nyelv” alkalmazására.

Engem is váratlanul ért. De működött!

– Ez igen! – mondta Jurij szarkasztikusan. – Szép kis vezető válik belőled, ha a beosztottjaid operatív művelet közben engedély nélkül szórják jobbra-balra az igézeteket.

– Nem törtem magam a főnöki posztért – morogta Svéd nem túl barátságosan.

Jurij elengedte a füle mellett Svéd szavait, valahova oldalra meredt, mintha a szobában jelen lenne még valaki – láthatatlanul.

– Mázlista vagy, ez vitathatatlan. Hol elintézed egy gyertyatartóval a Jamaikait, hol a banális „nyelv” segítségével felderíted az idegeneket…

Svéd kérdőn az üres sarokba pillantott: talán Zavulon álcázza ott magát? De ennek mi értelme lenne?

– Rendben, menjünk tovább! Szóval az öreg egyből kifecsegte a

szükséges címet?

– Igen. Szimonov aztán törölte ezt a memóriájából, hogy egyáltalán ne emlékezzen a látogatásunkra. És elmentünk a Melnyikovra.

– Azon a pofán kívül az ablakban senkit nem láttatok? A csudába is, töredékesek az emlékképeid, olyanok, mint valami videoklip! Nem lehet kiigazodni rajtuk.

– Hát elhajtottunk a ház előtt egyszer, azután még egyszer.

Megálltunk, álltunk egy darabig, és épp eközben valaki nézett minket az ablakból. Hát gyorsan elhúztuk onnan a csíkot.

– Hová?

– A Podolra, a laborba. Estig ott üldögéltünk.

– És mi a pokolbéli ördög vitt ma éjjel megint oda? Mintha arra készültetek volna, hogy másnap megszervezitek a megfigyelést.

– Igen, az. – Svéd elakadt. – Jóslatot kaptunk. Hogy ne küldjük oda a fiatalokat, mert elintézik őket. Nekünk kell mennünk.

– Ki jósolta ezt?

– Egyikünk kislánya – vallotta be kelletlenül Svéd. – Még nagyon kicsi, de rendszerint beválnak a jövendölései.

Svéd dühös volt magára: Gyimka Rubljov nem verte nagydobra Marjuska képességeit, és most úgy alakult, hogy Svéd kiszolgáltatta a moszkvaiaknak Rubljovot a kislányával együtt. De ha Jurij vagy Zavulon valóban letöltötte az ő emlékezetét, semmi értelme titkolózni, így is, úgy is kiderül. Ha nem most, hát később. Így hát.

Jurij helytelenítve rázta a fejét.

– Nálatok ez itt nem is Őrség, hanem valamiféle panoptikum.

Ahova nézel, kiskorú jósok teremnek… Na jó, a jósokkal majd később foglalkozunk, most menjünk tovább! Elhittétek a jóslatot, és uzsgyi, nyakatok közé szedtétek a lábatokat, rohamra indultatok?

– Már miért volna ez roham? – vont vállat Svéd. – Odamentünk, leültünk, nézelődtünk. Minden nyugodt volt. És hát én elindultam befelé, hogy szétnézzek. Gondolja, hogy bemerészkedem egyedül, ha nem nyugodt és néptelen minden?

– De hiszen bemerészkedtél!

– De hát csönd volt! Sehol egy teremtett lélek! És szinte minden

ajtó nyitva volt!

– Szinte?

– A földszinten mindegyik. De az emeleten és a pincében be voltak zárva. A „zörgő álkulccsal” kinyitottam őket.

– Micsoda hős! – dohogott dühösen Jurij. – Az idegenek tanyáján az „álkulccsal”! Jaj, anyám!

– Miért, nem lett volna szabad?

– Ha az volt a célod, hogy közhírré tedd a jelenlétedet, akkor szabad volt. Gratulálok, remekül bemutatkoztál!

– Nem tudom, nem láttam senkit.

– Akkor miért léptél le éppen a második rétegen keresztül? –

érdeklődött gúnyosan Jurij. – És egyáltalán honnan tudtad, hogy a második rétegen keresztül tudod csak menteni az irhádat?

– Sehonnan – ismerte be komoran Svéd. – Különben is, most kerültem életemben először a második rétegbe. Biztosan ijedtemben.

– És mitől ijedtél meg ennyire? Az ajtótól? Vagy a múmiáktól?

– Az ajtótól – ismerte be Svéd. – Egyszer csak hirtelen becsapódott, én meg elmenekültem, mielőtt megértettem volna, hogy menekülök. Reflexből.

– Mázlista vagy te, Svéd – sóhajtott Jurij. – Ha nem merülsz mélyebbre a Homályban, kinyírtak volna ott helyben, a pincében.

Becsavarnak egy lepedőbe, és ott hagynak a fal tövében, a többiek mellett.

Svéd konokul hallgatott. Valami miatt nem volt olyan érzése, mintha a szakadék peremén táncolt volna. Nem érzett halálos veszélyt sem ott, a Melnyikov utca nyolcas számú házában, sem most, amikor visszagondolt ottani vizitjére. De Jurij aligha ijesztgeti – miért tenné?

Zsémbelődik, gúnyolódik, de ennyi. Inkább mondhatna valami használhatót, nyilván jóval többet tud ezekről az idegenekről, mint Svéd. De a moszkvai Őrség legszebb hagyományait követve kivárja, amíg az ukránok jól megégetik magukat.

Lehetséges, hogy Jurij mondani is akart valamit Svédnek, de nem jutott rá ideje. Nagy zajjal kinyílt a bejárati ajtó, és a szobában megjelent a fejveszett Szimonov.

– Baj van ott… – nyögte ki már a küszöbön.

– Mi baj? – kérdezte Jurij kissé feszülten. – Mi van már megint?

– Lerohanták a laboratóriumot – magyarázta Szimonov. –

Felégették a folyosó felét, és elrabolták a hullát.

– Hullát? – csodálkozott Svéd. – Azét a srácét, akit a Fénypártiak sóztak a nyakunkba?

– Aha.

– De hát kinek kell ez? És miért? – képedt el Svéd.

– Azért, amiért a többi ott hever a pincében – morogta Jurij, és felállt. – Indulás. daliák! Bár ne, így sokáig tartana.

Az előszobában Jurij komótosan fölvette a cipőjét, Svédre sandított, aki közben belebújt edzőcipőjébe, és kezével hanyag mozdulatot tett. Svédnek legalábbis úgy tetszett, hogy a mozdulat hanyag volt.

A falban megnyílt egy portál, olyan keskeny volt, akár egy rés a kerítésen. Svéd irigykedve nézte. Elvben ő is tudta, hogyan kell portált nyitni. De honnan és hogyan lehet ilyen elegánsan előidézni az Erőnek ekkora áradását. Ehhez Svéd tudománya sajnos kevés volt.

Ehhez szupernek kellett lenni. Egyébként a szuperek egyáltalán nem mindig folyamodnak portálhoz. Csak rendkívüli helyzetben használják. Úgyhogy gratulálhat magának, a helyzet nyilván rendkívüli.

A Győzelem téri lakásból egyenesen a laboratóriumok előterébe léptek ki. Valóban erős égésszag terjengett, de valahonnan fentről jött, az első emeletről – közvetlenül a bejáratnál lényegében semmi rendkívülit nem lehetett tapasztalni. A lépcsőnek sem esett semmi baja, de az első emeleti folyosón mintha lángszórókkal szórakozott volna egy egész csapat. Minden fekete volt, és még mindig füstölgött.

Alig lehetett levegőt venni, bár az ablakok tárva-nyitva álltak. Az ajtók is, már amelyik megmaradt, szintén nyitva voltak.

Dolgozószobája ajtajában állt a komor Arkagyij Szemjonovics és a fülig kormos Rinat. Amikor feltűnt a folyosón Jurij, Svéd és Szimonov, egyszerre feléjük fordultak.

Jurij körülnézett, majd odament hozzájuk, és kezet fogott velük.

– A holttesten kívül még valami? – kérdezte a moszkvai.

– Semmi. Kivették a hűtőből, és egyből a kijárat felé iramodtak. A fiúk megpróbálták akadályozni őket… de, mint látható, nem sikerült nekik.

– A hűtőben tartottad a holttestet? Miért? – húzta össze a szemét Jurij.

– Máshol nem volt hely. Csak nem dobhattam az asztalra?

– Igaz. – Jurij felsóhajtott, majd nyakát nyújtogatva benézett az irodába. – A csudába! A könyveket is felgyújtották?

– Egyből. Még szerencse, hogy Vitya tegnap hozott vizet, így meg tudtam itt oldani a csepegtetős oltást. De én is csurig átáztam.

Svéd és Szimonov oldalt állva hallgatta őket.

Odalent megnyikordult az ajtó, és kisvártatva megjelent Jefim.

Körülnézett, a torkát köszörülte, és üdvözlés helyett elégedetlenül dörmögte:

– Na igen. Soha nem érünk a tatarozás végére.

– Szervusz, Jefim! – üdvözölte komoran Bermasz. – Most te vagy nálunk a gazdasági részleg, igaz? Hát szóval.

– Az irodákban is ez a helyzet?

– Csak az enyémben.

– Vagyis a bútorok és berendezések megúszták?

– Többé-kevésbé – sóhajtotta Arkagyij Szemjonovics. –

Leszámítva az én notebookomat és a teafőzőmet. Bár a teafőzőt, bevallom, magam hajítottam a tűzbe.

– Ördög vigye a teafőzőt! – fintorgott Jefim. – Remélem, az adatbázisuk nem szenvedett kárt.

A fülig kormos Rinat lekicsinylően hümmögött:

– Megsértesz! – rázta meg fejét Arkagyij Szemjonovics.

– Akkor szedjetek össze mindent, ami értékes, és vigyétek le a kijárathoz! – vezényelt Jefim. – És ha lehet, hagyjátok nálam a bejárati ajtó kulcsát!

Bermasz elővett a zsebéből egy kulcscsomót, csörömpölt vele, levette róla a két szükséges kulcsot, átadta Jefimnek. Majd Rinathoz fordult:

– Menj, mosakodj meg, mert úgy nézel ki, mint egy kéményseprő.

És szólj a fiúknak, hogy menjenek haza!

– Már elmentek – sóhajtotta Rinat. – Hazazavartam őket.

Lementek az utcára. Jefim megvárta, míg kijön Bermasz, aki még egyszer benézett az irodájába, és Rinat, aki már nem látszott kéményseprőnek vagy tűzoltónak műszak után, és bezárta utánuk a bejárati ajtót.

Jurij sóhajtva végignézett a kijevieken, és megérdeklődte:

– Van itt valahol a közelben egy kocsma? Valami rendesebb. Majd ott beszélünk.

– A Konsztantyinovszkaján – vágta rá nyomban Szimonov.

– Vezess…

Ezúttal egyszerűen gyalog mentek.

Svéd arra gondolt, fölösleges volt Jurijnak portált nyitnia, így is, úgy is elkéstek. De mivel a történet lassan jutott el a harci cselekményekig, volt remény arra, hogy valaki idősebb és tapasztaltabb veszi kézbe a dolgokat. Például maga Jurij. Moszkva persze mindig az utolsó másodpercig kihasználta a kijevieket, de ha a helyzet valóban forró lett, feltétlenül beavatkozott, és a rend végül is helyreállt.

Svéd úgy ítélte meg, épp itt lenne az ideje, hogy Moszkva közbelépjen.

HETEDIK FEJEZET

A VÁRAKOZÁSOK ellenére az étteremben végül is nem volt semmilyen megbeszélés. Jurij csak néhány kérdést tudott feltenni Arkagyij Szemjonovicsnak, bár Svéd úgy látta, ezeknek semmi közük az ügyhöz. Azután valaki felhívta Jurijt a mobilján, hosszasan magyarázott valamit, amit Jurij komoran hallgatott. Végül csak annyit mondott, „értem”, bontotta a vonalat, és vagy jó fél óra hosszat hallgatott.

Már a legvégén, amikor Szimonov éppen arra készült, hogy sokadszor rendeljen „na még egy kört”, Jurij hanyagul ledobta gyűrött szalvétáját, és senkihez sem fordulva kijelentette: – Szóval a következő lesz. Mi ketten – intett fejével Svéd felé – most sétálunk egyet. A többiek, ha nincs más dolguk, menjenek a Győzelem térre, és ott várjanak meg minket! Remélem, visszaérünk.

Svéd ettől a rövid zárómondattól valahogy nagyon rosszul érezte magát.

Jurij felkelt az asztaltól, és a kijárathoz indult. Svéd nem tehetett mást, ő is felállt, és követte.

A kereszteződésnél utolérte őket előbb egy fehér Lexus, azután egy

„nedves aszfalt” színű Infiniti. Ez le is fékezett.

– Ülj be előre! – utasította Jurij.

Svéd engedelmeskedett.

Az Infinitit egy gyengécske Setét Másféle vezette, ismeretlen, cingár, negyvenes éveiben járó férfi. Svédnek röviden biccentett.

Hátul, ezt Svéd jól látta, egy Inkvizítor ült, mellé telepedett be Jurij.

A kocsi nekilendült, és a Lexus nyomába szegődött. Svéd rövidesen rájött, hogy a Melnyikov utcába mennek.

Úgy is volt. A Lexust a Kijevszkaja Rusz emlékműnél, a jelzőlámpánál utolérték, majd néhány perc múlva a két kocsi lefékezett a nyolcas számú ház előtt.

A Lexusból von Kissel szállt ki, és Szlava, az a mágus, akivel Svéd a legelső éjszaka beszélt a Dnyeper Hősei megállónál.

Az Infinitiből kiszállt az Inkvizítor, szemlátomást ő parancsolt itt mindenkinek, futólag végignézett a jelenlevőkön, és nyilvánvalóan csak formálisan megkérdezte, készen állnak-e a Másféle urak (nem nevezve meg, mire), majd a választ meg sem várva kiadta a parancsot: – Indulás!

Svéd ebben a pillanatban felismerte az Inkvizítort – ő volt talán a legerősebb az európai Másfélék között, Karmadon, a Bagolyfő, akit még a Zavulon és Lajk szintű mágusok is Nagymesternek neveztek.

Bagolyfő csinált valamit (Svéd nem értette, mit), és a kapu lefordult a sarkairól, méghozzá teljesen hangtalanul. A kapuszárnyak egyszerűen elfeküdtek az aszfalton, és Bagolyfő rajtuk tapodva indult a bekerített terület belsejébe, a ház és a szárnyépület között. A Fénypártiak tőle balra haladtak, Jurij tőle jobbra. Svéd Jurij mögött ment, és igyekezett nem lemaradni, mert a tempót diktáló Inkvizítor eléggé puhány megjelenése ellenére igen gyorsan mozgott.

Furcsa volt, de a szárnyépületből nem rontott ki az őrség, bár Svéd pontosan erre számított, még a feltöltött amulettet is gépiesen megérintette pólója alatt.

A sarokhoz érve Bagolyfő balra kanyarodott, az épület hátsó bejáratához, amellyel ugyanúgy bánt el, mint a kapuval, és a korábbi tempóban benyomult.

Svéd úgy gondolta, hogy végigmennek a folyosón az előcsarnokig, és onnan lemennek a pincébe. A pincét eltalálta. De azt, hogyan jutnak le, nem.

Azon a helyen, ahol a folyosó jobbra, az előcsarnok felé elkanyarodott, Bagolyfő megállt. Majd a padlón keresztül hirtelen elsüllyedt. A Fénypártiak egy másodperccel később merültek le a Homályba, nem is az első rétegbe, hanem mélyebbre. Jurij megmarkolta Svéd karját, és rámordult: „Ne csinálj semmit!” A következő pillanatban ők ketten is alámerültek a Homályba, szintén valahova mélyre. Svédnek nem volt ideje szétnézni vagy bármit megjegyezni, mert Jurij még mindig a karjánál fogva kihúzta a reális világba, akár egy halat az örvényből, és a pincében találták magukat.

A szuperajtó, a bankárok álma előtt, amelyen nem volt sem kilincs, sem zár.

Bagolyfő mindössze néhány másodpercig állt ez előtt az ajtó előtt, majd a többi ajtó felé fordult.

– Így is gondoltam – mondta közömbösen és nyugodtan, semmi jelét nem adva csalódottságának. – Menjünk!

És ott hagyta az ajtót.

Svéd csak most tudott körülnézni. A pincében eleinte sötét volt, de valamelyik Fénypárti mágus fénylő gömböt igézett a fejük fölé, így tisztán látni lehetett, hogy minden ajtó tárva-nyitva áll, és egyik előtt sincs semmiféle villódzó jel. A szobák üresek voltak, bár gyakorlatilag mindegyikben hevertek a padlón félig szétmállott maradékai a halotti lepleknek, amelyekbe korábban a múmiákat tekerték. De múmia egy sem maradt.

Bagolyfő a bejárati ajtót is ugyanúgy kifordította helyéből (Svéd még most sem értette, hogyan), a jel ez elől az ajtó elől is eltűnt. Az Inkvizítor céltudatosan megindult fölfelé a lépcsőn, a többiek siettek utána. Bagolyfő lendületesen fölment az első emeleti helyiségig, amelyet Svéd magában főnöki irodának nevezett. Valamennyi, útjukba kerülő ajtóval, az irodáét is beleértve, Bagolyfő ugyanúgy bánt el, kiforgatva sarkukból a földre döntötte őket. A dolgozószobában lendületesen az asztalfőhöz ment, és leült az egyetlen karosszékbe, háttal a zárt erkélynek. A Fénypártiak ugyanúgy szó nélkül és céltudatosan a tárgyalóasztalhoz ültek. Jurij és Svéd velük szemben telepedett le.

Bagolyfő egy percig csak ült, ujjaival dobolt az asztalon, majd váratlanul hátralökte a kámzsáját. Kissé valóban bagolyra hasonlított.

Pontosabban egy öreg és ravasz fülesbagolyra – kerek szem, horgas orr, bozontos szemöldök. És olyan tekintet, amelytől nyomban megdermed az áldozat.

– Nos – szólalt meg végül színtelen hangon Bagolyfő –, összegezzük a dolgot! A nyomozás alapvető célját sikerült elérni, rájuk ijesztettünk, elmentek, tehát egy bizonyos ideig nem lesznek halálesetek. A nyomozás legfőbb célját nem értük el: megint elkéstünk, megint nem sikerült elkapnunk valakit az idegenek közül, sem megszereznünk valamilyen tárgyukat vagy mágikus eszközüket.

Te pedig… – és ekkor fejét kissé elfordítva egyenesen Svédre nézett.

– Nagyon gyorsan ráakadtál a fészkükre, és ez elképesztő. De ezután rendkívül ostobán és ügyetlenül jártál el, ami még elképesztőbb.

Lényegében a te éjszakai látogatásod riasztotta el őket. Legalább ezt felfogtad? De neked legalább van mentséged: az égegyadta világon semmit nem tudtál az idegenekről, sem arról, hogyan kell velük szemben viselkedni. És ebben ti mind a ketten bűnösek vagytok. – Az Inkvizítor egymás után von Kisselre és Jurijra nézett. – Fel kellett volna világosítanotok ezt a tejfelesszájút, nehogy elbaltázzon mindent. Ő pedig örömmel meg is tette ezt, ahogy az egy igyekvő

tejfelesszájúhoz illik.

– Túlságosan is fürgének bizonyult – morogta von Kissel, a bűntudat legkisebb jele nélkül.

– Ne tekints mindenkit hülyének magad körül! – tanácsolta az Inkvizítor szárazon. – A Setéteknek legalább van mentségük: ők moszkvaiak. És nektek?

– Nekünk nincs mentségünk – jelentette ki szárazon von Kissel. –

De hajlamos vagyok balesetnek tekinteni a történteket. Ki számíthatott arra, hogy egy sneci elriasztja a csukát? Ilyesmi egyáltalán nem volt várható, különben elejét vettük volna.

„Sneci – gondolta Svéd komoran. – A csukát. De hiszen éreztem én, a gyomromban éreztem, hogy valami ilyesmire számíthatok.”

Az, hogy a Fénypárti elég lekezelően beszél róla, nem lepte meg Svédet. Más lepte meg – a tulajdon nyugalma. Minden jel arra vallott, hogy tudat alatt már rég megértett mindent, így belsőleg felkészült az igazság feltárulására.

Bagolyfő egy darabig hallgatott.

– Kinek milyen ötlete van? Miért engedték el az idegenek? –

kérdezte végül.

„A tejfelesszájúakról harmadik személyben szokás beszélni, még a jelenlétükben is. Jegyezd meg ezt magadnak, Svéd, vésd az eszedbe, még jól jöhet.”

– Ez világos – szólalt meg Jurij. – Ilyen tenyérbe mászó pofátlanságra, mint egy magányos behatolás már másnap éjjel, az idegenek igazán nem számítottak, Svéd ezért kapott vagy tízpercnyi előnyt. Amikor pedig a csapda bezárult, az egyetlen helyes megoldást választotta: helyváltoztatással lemerült a második rétegbe, még mielőtt az idegenek blokkolhatták volna a Homályt.

„Aha – jegyezte meg magában Svéd. – Az idegenek tehát valamilyen módon blokkolni képesek a Homályba behatolást, és feltételezhetően a kilépést is belőle. Csak nem a második rétegben.

Ezt jó megjegyezni, mert egy snecinek soha senki nem mondja el az igazat, mire is lenne az jó?”

– Értem, de nem értem – vitatkozott von Kissel. – Mi gátolta volna meg őket abban, hogy előbb blokkolják a Homályt, és csak azután zárják le a csapdát?

– Azt sem tudjuk, egyáltalán hogyan blokkolják az első réteget –

vont vállat Jurij. – Sőt, még arra sem jöttünk rá, mi célból és mi okból csinálják, és ha csinálják is, akkor se mindig. Valószínűleg nem egyszerű feladat számukra elkapni egy Másfélét, már többször próbálkoztak vele.

– Néhányszor sikerült nekik – morogta von Kissel. – Mi meg képtelenek vagyunk rá.

– Ha képtelenek vagytok, akkor valamit rosszul csináltok – mondta Bagolyfő kioktatóan. – Na jó! Egy időre elkergettük őket, és ez is valami. Svéd, továbbra is foglalkozol az Őrséggel. Ha szükség lesz rá, majd megkeresnek, már csak azért is, mert hamarosan megnyílik a hivatalotok is. Lesz hova elküldeni a hivatalos direktívákat. Te – ez már Jurijnak szólt – elmehetsz. És kérlek, ne feledkezz meg az elszámolásról!

Ez utóbbi szavakat Bagolyfő leplezetlen gúnnyal ejtette ki.

Jurij sietve bólintott – némiképp megkönnyebbülten.

– Na, és maguknak – fordult az Inkvizítor a Fénypártiak felé –

nincs más mondanivalóm, csak ennyi: „Na shledanou!”

Ezután Bagolyfő a már ismert módon eltűnt a padlón keresztül.

A Fénypártiak nyomban felálltak. Von Kissel hosszan és

figyelmesen nézett Svédre, aki nem bírta ki, és szintén felállt.

– Sehogyan sem igazodom el, miféle hal is vagy te – mondta elgondolkodva a Fénypártiak főnöke, majd nagyot sóhajtott, és az ajtó felé indult. Társa, Szlava mágus egy pillanatig még maradt, széttárta a karját, amit akár búcsúzásnak is lehetett tekinteni, majd főnöke után sietett, miután egész idő alatt egyetlen szót sem szólt.

A Fénypártiak elmentek.

– Menjünk mi is! – Jurij vállon veregette Svédet, és az órájára pillantott. – Ha igyekszem, még elérem a repülőgépet.

Visszamentek a lépcsőházba, lementek a földszintre, és a kidöntött főbejáraton át elhagyták az épületet (ezzel sem bánt kesztyűs kézzel Bagolyfő).

Mikor kiléptek az üres kapunyíláson, éppen akkor hajtott el a fehér Lexus.

– A repülőtérre megyek – közölte Jurij nyugodtan. – Nem tudlak elvinni, juss haza magad!

„Hálás köszönetem!” – gondolta Svéd, egyébként különösebb sajnálkozás vagy sértődöttség nélkül. Ha szuperről van szó, semmi értelme megsértődni.

– Na és… – tette még hozzá Jurij egy kis melegséggel a hangjában

– ne húzd fel az orrod, Setét! Végül majd mindent megértesz.

– Majd ha felnövök? – kérdezte bánatosan Svéd.

– Nem, hamarabb.

– Köszönöm a jövendölést – morogta Svéd. – Üdvözlöm Zavulont!

Jurij, aki már az Infiniti kilincsét fogta, kissé csodálkozva nézett rá vissza.

– Hmmm… Átadom – mosolyodott el fölényesen. – Viszlát, Setét!

Beült a kocsiba, és elhajtott. Svéd magára maradt a járdán.

Mögötte az aszfalton hevertek a kidöntött kapuszárnyak, és kissé távolabb ott állt a ház, amelyben sok kidöntött ajtó maradt.

– Hát igen – sóhajtott Svéd, és a távolodó Infiniti után nézett. –

Már csak egy tornádó hiányzik.

Határozatlanul toporgott egy helyben. A dolgok logikája szerint át kellett volna mennie az utca túloldalára, és fognia egy kocsit. De

valami visszatartotta. Valami, ami az emlékezetében tanyázott, és nem engedte el innen. Svéd próbált rájönni, mi lehet az. Mit felejtett el?

Mit csinálhat, mit kell még csinálnia itt?

Átkutatni a házat? Aligha lenne értelme. Ha Bagolyfő nem állt neki tüzetesen átvizsgálni a házat, akkor nincs itt semmi. Legfeljebb a notebookokat lehetne megfújni, nagyon is értékesek a nyavalyások, de aligha hagyták itt az idegenek, biztosan magukkal vitték – tegnap óta a főnöki irodából is sok minden eltűnt, ezt Svéd már a küszöbön észrevette.

Mi nem hagyja nyugton?

Svéd egy darabig a házat nézegette abban reménykedve, hogy pillantása megakad valamin, és ettől emlékezete működésbe lép.

Előbb a házat, aztán a szárnyépületet vizsgálgatta.

Ezután lassan az utca túloldalán álló ház felé fordult. A távolabbi végét nézte, ahol az enyhén lejtő tetőt kerek lugasra emlékeztető kis építmény koronázta meg – nyolc oszlopon elegáns kis kupola, tetején a kijevi égboltra meredő hosszú, vékony csúcs.

Ismét megjelent a szeme előtt a Homályban látott előző napi kép: szürke, nagyon szürke világ, benne az egyetlen színes – lilás – folt valahol ott fent, a lugasfélében.

Svédnek még a lélegzete is elakadt. Tisztán érezte: azonnal fel kell oda mennie. Egyszerűen csak felmennie és körülnéznie. Most még az is rémleni kezdett neki, hogy korábbi látogatásaik során, beleértve a legelső, autós megfigyelést is, folyamatosan az volt az érzése, hogy egy tekintet fúródik a hátába, amelyről korábban nem lehetett tudni, honnan jön, de most már teljesen világos – éppen ebből a kis tornyocskából. Ha azok az idegenek, bárkik legyenek is, valóban olyan agyafúrtak, miért is ne használták volna ezt a kis tornyot megfigyelőállásnak? Ha tartottak a Másféle mágusok személyében megjelenő hívatlan látogatóktól… Márpedig Bagolyfő szavaiból ítélve tartottak ettől, ha jobbnak látták villámsebesen összeszedni minden cókmókjukat, még az általuk megölt fiú holttestét is elrabolva a Nappali Őrség laborjából, és eltűnni.

Svéd épp csak odasandítva az utcai forgalomra átment az utca

túloldalára, és a tornyocskás ház felé indult. Majd végigment előtte.

A tornyocskával szemközt megállt, és fejét hátrahajtva egy darabig csak nézte.

A tetőn, a tornyocska alatt nem sokkal a „Kijivenergo” felirat betűnként kirakva, ez alatt egy másik, kisebb betűs felirat, lentről nehezen olvasható. Ettől kissé balra stilizált, aszimmetrikus szikra rajza. A szélső lépcsőház bejárata éppen a tornyocska alatt volt.

Svéd határozottan megindult felé. A kapu természetesen zárva volt

– elvégre a huszonegyedik században élünk, a kaputelefonok korában, de jelenthet ez akadályt egy Másfélének?

Az előtérben, a lépcsőházban, a lépcsőfordulókban minden tiszta volt, néhol még virágtartók is voltak a falakon.

Svéd lépései halk, gyorsan elhaló visszhangot vertek a lépcsőházban.

A legfelső emeletről a padlásra vezető feljárót hegesztett fémrács zárta el, a szintén rácsos ajtót tekintélyes lakat őrizte. Svéd éppen már megint le akart merülni a Homályba, hogy leküzdje az akadályt, de valami arra késztette, hogy előbb vegye inkább szemügyre a lakatot.

Úgy is volt: a lakat csak látszólag volt bezárva, valójában a fül egyszerűen csak bele volt dugva a lakat nyílásába, viszonylag egyszerűen ki lehetett húzni belőle.

„Na tessék! – gondolta Svéd. – Legalább annyit tudok már, hogy valaki elég rendszeresen feljár ide. Milyen fényes a lakat, sehol egy porszem!”

Felkapaszkodott egy szűk lépcsőn, és belökött még egy ajtót.

Tenyérnyi előtér, enyhén lejt, akár egy falusi pincelejáró, ajtó a tetőre, a tornyocska előtti kilépőre. Óvatosan a tetőcserépre fektetve a tetőablakot, Svéd kimászott a kilépőre, majd bebújt az oszlopok közé.

Fentről nagyon szép kilátás nyílt. Igaz, a nyolcas számú ház alig volt látható, eltakarták a dús lombú fák, de az oda vezető út, főleg a járda tisztán látszott, akár mesterlövészt is lehetett volna ide telepíteni.

Svéd kinézett az egyik oszlop mögül, azután a másik mögül. Majd gondosan átvizslatta a tornyocska belsejét – nyilvánvaló volt, hogy ha nem is gyakran, de többször megfordultak itt. A tornyocska padlóján felhalmozódott a szemét… a lépcső előterében is volt, bár valamivel kevesebb.

De ennyi. Svéd ezen kívül semmi rendkívülit nem talált, nem vett észre. Akkor mi vonzotta ide?

Makacsul megint nekilátott mindent átvizsgálni – végignézett minden oszlopot, végigtapogatta a cirádás korlátot, még az ajtó mögé is benézett –, nem rejtőzik-e valami alatta vagy mögötte? De az ott lappangó, kiszáradt galambürülék határozottan nem érdekelte.

Akkor bukkant rá, amikor már végleg úgy döntött, hogy elmegy.

Éppen becsukta a külső ajtót, és majdnem rálépett arra a valamire.

Felülről a harmadik lépcsőn hevert, a sarokban, alig lehetett észrevenni.

Svéd először azt hitte, valaki elvesztette az öngyújtóját. Majd arra gondolt, mégsem az, mások az arányai. De azután eszébe jutott a szögletes Zippo, de mivel nem dohányzott, gyakorlatilag az öngyújtókon sem igazodott el, és arra gondolt, az arányok nem jelentenek semmit.

Cipője orrával óvatosan megérintette a tárgyat, mintha az megharaphatná. Majd leguggolt mellé, és néhányszor mutatóujja körmével is hozzáért. Csak ezután vette föl.

Kissé tényleg öngyújtóra emlékeztetett – gyufásdoboznál valamivel nagyobb téglatest, fényes, mintha krómozott lenne. Elemlámpára is hasonlított: egyik lapján kerek, matt fekete folt volt, az oldalán pedig kidomborodó gomb, ez az egész tárgy sima felületétől eltérően rücskös volt.

De csak ennyi, nem volt rajta sem felkattintható fedél, mint a Zippón, sem szikrát csiholó kerekecske. Csak a sima fém, a kerek folt és a gomb.

– Milyen Másféle lennék, ha nem próbálnám ki? – mondta Svéd halkan, felsóhajtott, és gyorsan védőgubót kerített maga köré, amilyen erőset csak tudott. A titokzatos „öngyújtót” kidugta kívülre, nem teljesen, csak a felső részét a kerek folttal.

Lélegzetét visszafojtva megnyomta a gombot.

Vagy két másodpercig nem történt semmi, majd a kis előtérben lilás félhomály sűrűsödött össze. A következő másodpercben Svéd valahol NEM ITT találta magát.

A NEM ITT érzése annyira nyilvánvaló volt, hogy egyetlen pillanatig sem kételkedett valóságos voltában. Tény és való, egy idegen világban volt, és ez a világ nem a Homály – legalábbis semmiképpen nem annak első vagy második rétege. Még kevésbé volt ez a valódi világ: eltűnt a szűk előtér, a ház is a tornyocskával. Svéd továbbra is a szinte láthatatlan védőburokban állt, egy lapos, gyér és alacsony fűvel benőtt síkság közepén. Feje fölött alacsony, sötétlilás égbolt függött – szinte kézzel elérhette volna. Vízszintesen legfeljebb talán húszméternyire lehetett ellátni, távolabb csak zavaros füst burkolt be mindent, ugyanolyan színű, mint az ég. Azonkívül – és ez nagyon nem tetszett Svédnek – ebben a füstben gyorsan mozgó, mindannál, ami körülvette őket, valamivel sötétebb árnyak gomolyogtak. Tíz másodperc sem telt el, és az egyik ilyen árny felhagyva gyors mozgásával a lilás félhomályban mozdulatlan lett, mintha Svédre meredt volna (talán még szaglászta is, nem lehetett megállapítani), majd lassan közeledni kezdett hozzá.

Svédnek vadul vert a szíve. Természetesen megrémült – ki nem rémült volna meg az ő helyében? De a fejét nem vesztette el – ez a Másféle hideg és jól ellenőrizhető ijedtsége volt egy idegen és ismeretlen világban. Egyetlen észszerű döntés kínálkozott: elengedni a gombot, és Svéd elengedte.

Az idegen világ abban a pillanatban eltűnt. Svéd az előtérben, a padláson találta magát, a tetőre és a tornyocskához vezető lépcső

alján. Az utolsó másodpercben úgy rémlett neki, hogy az az árny teljes erőből felé rohan, egyre erősödő, mély, semmi máshoz nem hasonlítható, csakis halálos fenyegetést jelentő zúgással, de már nem tudta megragadni Svédet, vagy valahogyan kárt tenni benne, megmaradt NEM ITT, és Svédnek egy másodperccel korábban sikerült kitörnie onnan saját megszokott világába.

Az „öngyújtó” fölött lassan kihunyt a lilás fény, elolvadt, mint jégkocka a forró teában.

Svéd érezte, hogy pólója alatt hideg verejték csorog a hátán.

– A fenébe! – mondta halkan, és óvatosan elvette ujját a gombtól.

Svéd valami miatt biztos volt abban, hogy ez a holmi, ha nem nyúlnak a gombhoz, veszélytelen. Ez a meggyőződése irracionális volt, ésszerűen megmagyarázhatatlan, de Svéd valami miatt tudta: így van.

„Eltűnök innen” – gondolta gondterhelten, és markában szorongatva az „öngyújtót” lement a rácsos ajtóig, a legfelső emelet lépcsőfordulójáig, azután egészen le.

Kilépve az utcára sietve eltávolodott az épülettől, és hirtelen rádöbbent, hogy egyáltalán nem akar mágiához folyamodni. Valamint változatlanul a hátában érezte azt a meghatározhatatlan pillantást. Úgy rémlett neki, elég lemerülnie a Homályba, vagy valamilyen igézetet használnia, és azok, akik NEM ITT vannak, erről nyomban tudomást szereznek, és…

Ezt az „és”-t Svéd végig se akarta gondolni. És arra sem tudta rávenni magát, hogy innen lentről visszanézzen a tornyocskára, pedig nagy volt a kísértés.

Ez az egész valahogyan ostoba és érthetetlen volt, túlságosan gyerekes, az ilyen gondolatokat és érzéseket az ember rendszerint magának is szégyelli bevallani. És ha az ismerős Másfélék közül megtudná valaki, mire gondol most a kijevi Nappali Őrség megbízott vezetője, a föld alá vagy a Homály legmélyebb rétegébe süllyedne szégyenében és kínjában. De Svéd képtelen volt összeszedni magát.

Valami nem engedte, hogy mágiát alkalmazzon vagy visszanézzen a tornyocskára.

És akkor, hogy végre véget vessen ennek az egésznek, Svéd elővette a mobilját, és beütött egy számot.

Néhány másodperc múlva visszahívták.

– Jó napot! Kocsit kérek, Melnyikov utca harmincegy, a trolimegállónál. A Győzelem térre. Köszönöm.

Míg odaért a balvégzetű nyolcas számú házzal szemközti fedett

megállóhoz, lába merev volt, de lépésről lépésre egyre könnyebb lett a járás. Amikor végre odaért és bebújt a védőtető alá, leült, már szinte teljesen megnyugodott, mintha a megálló átlátszó műanyag fala megvédené a hátát a megnevezhetetlentől. Ennek ellenére Svéd gyakorlatilag teljesen lehiggadt. Annyira, hogy megengedte magának, hogy körülnézzen.

És nyomban találkozott a tekintete egy lányéval. Ugyanaz a lány volt, aki előző éjjel ebben a megállóban a trolira menekült hármuk, Szimonov, Rubljov és Svéd elől.

Svéd felismerte. És a lány is felismerte Svédet, ez nyilvánvaló volt.

Hosszan nézték egymást, és mintha minden eltűnt volna körülöttük

– az emberek, az autók, a hangok, a kipufogógáz. Svédnek egy pillanatig az az érzése támadt, hogy magába szippantja a Homály, de a világ túlságosan világos és színes maradt ahhoz, hogy ezt elhiggye.

Majd megérkezett a megállóhoz a taxi. Ajtaján a hagyományos kockás keretben az a szám virított, amelyet Svéd az imént hívott a mobilján.

Svéd felállt, és odament a lányhoz.

– A barátod ebben a házban dolgozott, és eltűnt? – kérdezte nyomatékosan.

A lány néhány másodpercig merőn Svéd szemébe nézett, majd halkan felelt:

– Igen.

– Ülj be a kocsiba! – utasította Svéd, elfordult, és a taxihoz ment.

A vezető mellé ült be, demonstratívan nem nézett jobbra, csak előre, az útra.

Mögötte nyílt, majd becsukódott a kocsi ajtaja.

– Győzelem tér – mondta Svéd a taxisnak, magában pedig ezt gondolta: „Micsoda idők! A lányok mentik a fiúkat, nem fordítva.”

NYOLCADIK FEJEZET

– MÁSFÉLE VAGY? – kérdezte nyíltan, kertelés nélkül a lány, és Svéd félrenyelte az ásványvizet.

A lány nem volt Másféle, Svéd mindenekelőtt ezt tisztázta.

– Khmmm… – Hosszú másodpercekig nem tudta kitalálni, mit válaszoljon erre. – Ezt hogy érted?

– Ahogy mondom. Mágus vagy? Az Őrségből?

– Mit tudsz az Őrségekről? – Svéd úgy döntött, az lesz a legjobb, ha megjátssza az odesszait[7].

A lány felsóhajtott, majd beismerte:

– Szinte semmit. Csak azt tudom, hogy két mágikus Őrség létezik, a Fénypártiak meg a Setétek.

– És ezt honnan tudod? – kíváncsiskodott Svéd.

– Jefim mesélte.

– Milyen Jefim?

– A családnevét nem kérdeztem meg. Régebben, amikor ez még a Viktória volt, nyüzsögtek itt a Másfélék. De néha egyszerű halandókat is beengedtek, köztük például engem is.

– Talán Lajkot is ismered? – találgatott óvatosan Svéd.

– Talán ismerem. De ez, már megbocsáss, az én dolgom. Másra nem tartozik.

Svéd felsóhajtott.

– Nos, ez igaz. Jól van, meséld el, mi történt veled meg a barátoddal!

– Nem feleltél a kérdésemre.

– Melyikre?

– A legelsőre. Másféle vagy?

– Mit számít az? – A Svédben megbújó odesszai sehogyan sem akart eltűnni.

A lány dühösen összevonta szemöldökét.

– Idefigyelj, apó, ha Másféle vagy, akkor beszélek. De ha nem, felállók és elmegyek, mert akkor semmi értelme beszélnem veled.

„Makacs” – gondolta Svéd helyeslően.

– Miféle apó vagyok én neked? – morogta. – Na jó, tegyük fel, Másféle vagyok. Menjünk tovább!

– Köszönöm, hogy beismered – mondta a lány enyhe gúnnyal. –

Egyébként emlékszem rád a Viktóriából. De ez csak ma jutott eszembe, különben nem jöttem volna el veled.

– Ezért ugrottál fel tegnap éjjel a trolira?

– Tegnap azt gondoltam, ti is oda tartoztok, és értem jöttetek.

– Az oda a megállóval szembeni házat jelenti?

– Igen. És az egyikőtök, az a szakállas ismerősnek tűnt. Először arra gondoltam, hogy valahol ott láttam már, a ház környékén, de aztán rájöttem, hogy nem, valójában a Viktóriában láttam. Bevallom, téged tegnap nemigen néztelek meg.

– Így nem jutunk messzire, kedvesem – sóhajtotta türelmesen Svéd.

– Rajta, kezdd az elején! A legelején. És minél részletesebben!

– Segítesz nekem?

– Ez attól függ, amit elmesélsz. Na és attól is, hogy mi az ördögnek figyelted azt a házat.

A lány megint összevonta vékony, festett szemöldökét.

– Nem tudok semmi különöset mesélni – kezdte az asztallapot bámulva. – Van egy társaságunk, fiúk, lányok. Van köztük, akit jól ismerek; van, akit kevésbé. Na és… az egyik randa fráter pénzzel tartozik nekem. A megbeszélt határidőben nem adta meg. És amikor a fiúk egy kicsit megszorongatták ezért, azt mondta, hogy elhelyezkedett, rövidesen megadja. De előlem bujkált. Hát, akkor úgy döntöttem, majd én sürgetem, de sehogyan se sikerült megtalálnom.

Aztán egyszer véletlenül megláttam a metróban, és akkor valami azt súgta, ne menjek oda hozzá, inkább kövessem. Így hát a nyomába eredtem, már csak azért is, mert vagy álmos volt, vagy kiütötte magát, nem nézett se jobbra, se balra. Így trappoltunk el addig a házig. Csak elszalasztottam: egy pillanatra félrenéztem, ezalatt ő meg felment a tornácra, és be a kapun. De a kapunál volt egy őr, egy kétszer másfél méteres pasas. Úgyhogy megfordultam, és irány vissza a metróhoz.

Vagy száz métert tehettem meg, amikor szembejött velem egy haverja,

és az is részeg volt, de piszkosul, alig állt a lábán. Én meg szép csöndben utána. Szóval ő is abba a házba ment be. A fenébe is, gondoltam, egy egész banda dolgozik ott! Gondolkodtam, gondolkodtam, aztán leültem a házzal szemben rágyújtani. Egy fél óra alatt még öt részeget számoltam meg. Aztán láttam, hogy az a másfélszer kétméteres őr előjön az odújából, és felém indul. Alig tudtam felugrani a trolira. Onnantól fogva néha elüldögéltem és leskelődtem itt. Mindig farmerben meg edzőcipőben, mert ha megint érdeklődni kezdene utánam az őr, magas sarkúban nemigen futhatnék el előle. Őszintén szólva, nem sok mindent láttam. De azt észrevettem, időnként részegek mennek be. És soha nem jönnek ki, legalábbis amikor ott voltam, soha. De holmi hozzátok, Másfélékhez hasonló alakok néha bemennek, néha kijönnek.

– Mit jelent az, hogy „hozzátok hasonló”? – figyelt fel rögtön Svéd.

A lány elbizonytalanodott.

– Nem tudom, hogy magyarázzam el… Furcsák. Árad belőlük az erő, de nem az öklük vagy a zsebükben lapuló fegyver ereje, mint a kaukázusiaknál. Jefim néha megengedte nekem, hogy arról a lángról gyújtsak rá, ami egyszerűen a tenyerében gyulladt meg, öngyújtó nélkül. Hát az egyik ilyen egyszer tüzet dobott egy macskára. Nem tudom, mit ártott neki az a szegény jószág, de nyávogni se volt érkezése, porig égett. Ezután egy hétig nem mertem odamenni. Tegnap meg egyszerűen csak a Lukjanovkára készültem. és csak odanéztem, bár már késő volt. Amikor megláttalak benneteket, azt gondoltam, kész, kiszúrtak. Nem tudom, hogy sikerült kivárnom a trolit, az utolsó pillanatig azt gondoltam, hogy nem engedtek el. Aztán már otthon, amikor lehiggadtam, kezdtem gondolkozni, emlékezni. Először a Viktória jutott eszembe. Másodszor az, hogy azok ott, abból a házból, egyáltalán nem hasonlítanak rátok. És úgy öltöztek, akár a cigányok – olyan papagájszínű ingeket, bohócnadrágokat viseltek. Még valami: annál a háznál azok nagyon otthonosan viselkedtek, ti hárman meg.

szóval látszott, hogy ahogy én, ti is megfigyelni jöttetek.

„Mesterdetektívek – gondolta gyászosan Svéd. – Pinkertonok… Ez a csecsszopó első látásra leleplezett minket, elég volt csak

gondolkodnia és összevetnie azt a keveset, amit addig sikerült megfigyelnie. Joggal tartanak minket óvodásoknak a szuperek, azok is vagyunk, semmivel sem jobbak ennél a kisasszonykánál.”

A kisasszonyka, kimázolt képétől és folyamatos dohányzásától függetlenül okosabbnak bizonyult, mint ahogy azt Svéd várta. Még a szókincse is alaposan eltért a mai ifjúságétól, ebből könnyen arra lehetett következtetni, hogy a lány gyakran érintkezik nála kétszer idősebbekkel. Vagy egyáltalán nem az, akinek kiadja magát. És Svéd arra intette magát, nehogy lankadjon a gyanúja.

– Tehát nem azért mentél oda, hogy megszabadítsd a hercegedet –

mondta elgondolkodva –, hanem azért, hogy a zsozsót visszaszerezd az adósodtól. Merész vállalkozás. Becsülettel bevallom, erre a fordulatra nem számítottam.

– Ugyan hol vannak azok a te hercegeid! – fintorgott megvetően a lány. – Amerre nézel, mindenütt csak lejmolók, még cigit is a lányoktól kunyerálnak.

Ekkor meghozták a megrendelt ételt. Svéd remélte, hogy legalább lejmolónak nem nézik, és titkon örült annak, hogy nem az Eubazba, szokványos sörözőbe vitte a lányt, hanem rendes étterembe. Lehet, hogy ösztönösen a realitásnak azt a nyomvonalát követte, amely a legkevesebb problémát és a legtöbb hasznot ígérte. De az is lehet, hogy egyszerűen jól jött ki a lépés. Mindenesetre így van jól.

Bár a lány teljesen hétköznapinak látszott, homályos gyanút ébresztett Svédben. Nem túl sok ember tud a Másfélékről és az Őrségekről. És ezek rendszerint nem akármilyen szerepet töltenek be a társadalomban. Ezért Svéd némi tűnődés után felhívta Jefimet, akinek Szimonovval együtt elvileg odafent kell őt várnia.

Alighogy Jefim jelentkezett, Svéd meggyőződött arról, hogy valóban ott vannak fent, a legfelső emeleten.

– Gyere le az étterembe! – kérte Svéd a szokásos telefonos udvariaskodások nélkül.

– Jó. – Jefim nem csodálkozott. – Szimonovot is vigyem?

– Hozd! – utasította Svéd, és kikapcsolta a telefont.

Nem fordította el a tekintetét, sehogyan se próbálta álcázni ezt a

beszélgetést. A lány, akinek a nevét Svéd nem kérdezte meg, ha hallgatta is az elhangzottakat, ennek semmi jelét nem adta – ügyesen aprította késével a húst, és sietség nélkül evett. A jelek szerint egyáltalán nem izgatta, ki az, aki hamarosan megjelenik, és miért.

„Így is jó” – gondolta Svéd, és a marhasültjére összpontosított.

Még csak a felével végzett, amikor a konyha felől belépett a terembe Szimonov és Jefim – nyilván nekik sem volt kedvük az utcán körbemenni. Odamentek hozzájuk, leültek. Jefimnek arcizma sem rebbent, de Szimonov képére kiült a kíváncsiság, pedig a cimborák életkorát figyelembe véve éppen fordítva kellett volna lennie.

– Szevasz, Jefim! – köszönt a lány; Svédnek az volt az érzése, hogy szándékoltan hanyagul vetette ezt oda, rá se nézett Jefimre.

Svéd érdeklődve nézett barátjára. Könnyű volt kitalálni, hogy Fima kínosan igyekszik emlékezetébe idézni a lány nevét, de nem sikerül neki. Végül megadta magát, és a mágiához folyamodott – gyorsan és ügyesen felidézte passzív emlékezetét. A hétköznapi érintkezésben „jegyzetfüzetnek” nevezték ezt az igézetet.

– Szervusz, Margó!

„Tehát Margó” – jegyezte meg Svéd gépiesen.

– Változnak az idők – jegyezte meg közömbösen a lány. – Már nem tetszik nekem a Margó név. Most Ritának hívnak.

– Akkor szervusz, Rita! – vont vállat Jefim.

– Hiszen mi ismerünk – szólt közbe váratlanul Szimonov. – Tegnap a trolira menekültél előlünk!

Margó, vagyis Rita épp csak rásandított Szimonovra. Majd Svédre nézett.

– Na, mi van? Meggyőződtél róla? Valóban ismerjük egymást.

– Meggyőződtem. – Svéd úgy döntött, nem ravaszkodik. – Mindig kellemesebb, ha olyan emberrel van dolgod, aki nem hazudik.

Ekkor Jefimhez és Szimonovhoz odatolakodott a pincér az étlappal. Jefim tenyerével elhárította, és Svédhez fordult:

– Szükséged van még rám, főnök?

Hangja kimért és hivatalos volt.

– Valami dolgod van?

– Nekem mindig dolgom van.

– Intézd! – sóhajtotta Svéd.

Jefim nyomban felállt, és a kijárathoz indult. A pincér kérdőn meredt Szimonovra, aki persze nem készült távozni, és habozás nélkül rendelt kétszer egy decit és a hölgy számára egy koktélt.

A pincér megkönnyebbülten elpályázott a bár felé.

– Én nem iszom – figyelmeztette Szimonovot Svéd.

– Én sem – csatlakozott hozzá Rita.

Szimonov ettől azonnal bánatos lett. Azonnal el kellett terelni a figyelmét, különben siránkozni kezd, ezért Svéd nekiszögezte a kérdést:

– Igor, hova lett Bermasz? Meg az a… hogy is hívják… Rinat?

– Még a Podolon búsonganak – közölte Szimonov. – Mi meg Jefimmel idejöttünk, ahogy parancsoltad, és vártunk. Na meg ittunk egy keveset.

– Ebben nem kételkedem – fújtatott Svéd.

Szimonovot ki kellett volna tessékelni, de ez úgy nézett volna ki, mintha Svéd édes kettesben akarna maradni Ritával, pedig csak a Melnyikov utcai házról meg lakóiról akart információt szerezni.

És akkor Svéd elhatározásra jutott.

„Végül is mágus vagyok, vagy nem? Igaz, második szintű, igaz, csak ideiglenes jelleggel, de a Nappali Őrség főnöke, aki nyomozást folytat, ráadásul az Inkvizíció és a Fénypártiak felügyelete alatt.

Valóban szükségem van erre az információra, menjetek a fenébe az összes engedélyetekkel…”

Csettintett az ujjával, és Rita mozdulatlanná dermedt, akár egy felhúzós baba, amelyiknek lejárt a rugója. Még egy csettintés, és Rita Svéd felé fordította az arcát. Tekintete üres lett, arca mozdulatlan, emlékezete nyitott és engedelmes.

A következő néhány másodpercben Svéd mindent kiolvasott belőle, ami érdekelte, sőt valamivel többet is, mivel az emlékezet nem olyan, mint a kártyavár, amelyet ha megpöccintesz, darabjaira esik szét, kiválaszthatod, amelyik neked kell. Az emlékek összefonódnak, egymásra rakódnak, láncba fűződnek, ezek pedig szoros csomókba gabalyodnak össze. Ha megragadod az egyiket, elkerülhetetlenül húzol vele valami mást is.

A lényegről Rita nem hazudott. Egy bizonyos Gyenyisz valóban tartozott neki, mégpedig váratlanul sokkal – pontosan tizenkétezer euróval. Rita valóban követte őt, és valóban felfigyelt a Melnyikov utca nyolcas számú házban megfordulók körüli furcsaságokra, mind a tarkán öltözött „tulajdonosokkal”, mind a Gyenyiszhez hasonló „részegekkel” kapcsolatban.

Más volt érdekes. Svéd meglepetésére Gyenyisz ugyanaz a srác volt, aki a Zodcsih utcában lakott a bérelt lakásban, és akinek barátnője nemrég Svédtől kért segítséget. A barátnőt egyébként Lenának hívták, és Rita is ismerte, bár nem barátkozott vele.

Gyenyisz és Lena kapcsolatáról sejtelme sem volt.

És még valami. A tornyocskát a Melnyikov utca nyolccal szemközti házon Rita is észrevette, és az ottani furcsaságok szerves részének tartotta. Azonban ezt szándékosan elhallgatta. De hogy mi okból, arra Svéd képtelen volt rájönni, ehhez mélyebbre kellett volna ásnia, de már így is olyan területre merészkedett, amelyen viszonylag nehezen igazodott el. Életében először hatolt be egy idegen ember emlékezetébe, ha nem számítjuk a már rég feledésbe merült mágusiskolai gyakorlati foglalkozásokat.

Jefimhez régi és nagyon zavaros kapcsolatok fűzték Ritát, ezek kibogozását Svéd fölöslegesnek tartotta.

Megint csettintett az ujjával, elengedve Ritát, akinek arca ismét elevenné vált, már nem volt kőmerev. Szeme is kitisztult.

A lány megmozdult, néhányszor pislogott, ügyetlenül csörömpölt villájával a tányéron. Majd Svédre nézett:

– Te… bűvészkedtél, igaz?

Svéd szótlanul nézte. Még Szimonov is elcsöndesedett, nem szólt közbe.

– Nem alhattam el az asztalnál! – fortyant fel Rita. – Mind egyformák vagytok, egyen meg benneteket a fene. ti rohadt mágusok!

Hirtelen felállt, felborította a székét. A távolabbi asztaloktól is odanéztek rájuk. A pincér, aki épp félúton volt a bárpult és az

asztaluk között, megállt, majd gyorsan feltalálva magát másfele indult a megrakott tálcával.

Rita az asztalra dobta bordó szalvétáját, és gyorsan, gyakorlatilag futva megindult a kijárat felé, szerencsére a Melnyikov utca nyolc rászoktatta, hogy edzőcipőt viseljen.

Svéd gyorsan mérlegelte, megállítsa-e a lányt, vagy ne. Míg töprengett, Rita már az ajtóhoz ért, de éppen ebben a pillanatban Svéd úgy döntött, nincs értelme visszatartani. Menjen csak! Egyetlen dolgot tett Svéd – megjelölte, afféle mágikus nyomkövetőt tett rá, amely néhány napon át pontosan jelzi, merre jár a lány. Ha szükség lesz rá, ennek alapján megtalálják, ha pedig nem, a jelzés egy hét múlva magától eltűnik, a lány pedig semmit nem érez, semmit nem is gyanít.

A pincér, mintha mi sem történt volna, mindent lepakolt tálcájáról az asztalra, a Ritának szánt koktélt is.

– Miért hagytad elmenni? – kérdezte Szimonov, amikor a pincér végzett, és elment.

Svéd határozatlanul vállat vont. Nehezen tudta volna szavakba önteni zavaros érzéseit.

– Vigye el az ördög! – sóhajtott fel végül. – Előbb meg kellene emészteni mindent, ami az utóbbi időben történt. Már szétmegy a fejem. Tudod, jól tetted, hogy vodkát rendeltél, igyunk! De figyelmeztetlek, folytatás nem lesz.

Szimonov már ennek is megörült – rögtön felkapta a poharát, koccintottak. Benne volt ebben minden, ami őt jellemezte: lusta, szibarita és iszákos.

De közéjük tartozik.

Svéd alig tudott harapni valamit, amikor három látogató lépett be az étterembe. Mind a három Másféle. És mind a három – Inkvizítor.

Szimonovnak nevetségesen megnyúlt az arca. Svéd egyszerűen csak elkomorodott.

Az események viharos gyorsasággal követték egymást, még lélegzetvételre sem hagytak időt.

A hármast Bagolyfő vezette, aki furcsamód civil öltözéket viselt,

világos öltönyt és kockás sapkát. A másik kettő szokatlanul megtermett, széles vállú figura volt, a szokott szürke köpönyegben, és mindkettőjükön rendkívüli erejű figyelemelterelő igézet. Messziről látszott rajtuk, hogy testőrök, bár egy olyan bölénynek, mint Bagolyfő, aligha volt szüksége testőrökre.

Odaértek. A testőrök kétlépésnyire az asztaltól megálltak. Bagolyfő

leült Rita helyére, és undorral félretolta az ételmaradékkal teli tányért. A pulttól szinte futva sietett segítségére a pincér a tálcával.

Bagolyfő türelmesen kivárta, míg a pincér mindent eltakarít az asztalról, és eltűnik a közelből, majd előhúzott valahonnan (Svédnek úgy tűnt, a levegőből) egy kicsi, első osztályú mágikus védelemmel ellátott dobozkát. Következő mozdulatával az Inkvizítor felnyitotta a doboz tetejét, és mozdulatlanul várakozott.

De egyszer sem nézett Svédre.

„Na tessék – gondolta Svéd különösebb sajnálkozás nélkül. – A célzás több mint világos.”

Elővette

zsebéből

az

idegen

mágusok

padlásán

talált

„zseblámpaöngyújtóját”, és gondosan belehelyezte a dobozkába.

Bagolyfő nyomban lezárta a dobozka fedelét, és eltüntette, látszólag az asztal alá.

– Rendes fiú vagy – mondta Svédnek. – Attól féltem, makacskodni fogsz, és kénytelenek leszünk megcibálni a füled. De okosabb vagy, mint gondoltam. Ezt nem felejtjük el, ne aggódj!

Bagolyfő fölállt. A doboz nem volt a kezében.

Az Inkvizítorok ugyanúgy távoztak, ahogyan jöttek – emberek módjára, az ajtón át.

– Mi volt ez? – suttogta a teljesen elképedt Szimonov, mikor az Inkvizítorok eltűntek. – Valami mágikus eszköz?

– Nem tudom – ismerte be becsülettel Svéd. – Valamilyen…

pótalkatrész. A Melnyikov utcai háznál találtam.

Maga sem értette, tudata melyik mély rétegéből bukkant elő a

„pótalkatrész” szó.

– Na szép! A Nagy Inkvizítor személyesen! – nyögte Szimonov. –

Figyelj, Svéd, te tényleg kezdesz nem akárki lenni, hol a moszkvaiak

ugranak be hozzád szót váltani, hol az Inkvizítorok! Rövidesen már be sem lehet nézni hozzád kopogtatás nélkül?

Svéd válaszul csak felhorkant.

Az „öngyújtót” nem sajnálta, először is maga sem tudta, mit kezdjen vele. Másodszor pedig, ez a holmi tapasztalatlan kézben nyilván veszélyes lehet, márpedig Svéd kezét csak valami Szimonov-féle nemtörődöm alak nevezte volna tapasztaltnak.

Maga Svéd nem táplált fölösleges illúziókat, sőt még örült is, hogy az „öngyújtó” most már nem az ő gondja. Még arra sem volt ideje, hogy kitalálja, mihez kezdjen vele, és most magától megoldódott minden. Ha nem jelenik meg Bagolyfő, Svéd minden bizonnyal telefonál Moszkvába, és megpróbálja átadni az idegen mágusok mágikus eszközét Zavulonnak vagy Jurijnak. De az Inkvizítorokat nyilvánvalóan legalább ennyire érdekelték az ilyen holmik.

Azonkívül Bagolyfőről az a hír járta, hogy szenvedélyesen gyűjti a mágikus eszközöket, ritkán enged ki a markából bármi ilyesmit.

– Azt hiszem – mondta nyomatékosan Szimonov –, épp itt az ideje a következő decinek.

– Vigyen el az ördög, rajta! – nyögte Svéd.

Szimonov készségesen intett a pincérnek, aki szintén készségesen rohant az asztalukhoz.

Jefim vagy két óra múlva tért vissza. Svéd és Szimonov épp akkor döntött úgy, hogy fölmennek a lakásba. Ami az alkoholt illeti, Szimonov teljes mértékben elérte, amit akart, így fölérve azonnal lefeküdt aludni. Svéd és Jefim elhatározta, hogy elüldögélnek még egy darabig a konyhában, de végül úgy alakult, hogy többet beszélgettek, mint ittak. A beszélgetésre különösen Svédnek volt nagy szüksége; túlságosan sok minden történt az utóbbi napokban, és mint köztudott, bármely beszélgetés értelmes gondolatokat szülhet. Svéd ezért nem is halogatta a dolgot, rögtön belekezdett.

– Hová mentél? – kérdezte, miközben a hűtőszekrényben kotorászott.

– Nem erről van szó – ismerte be kelletlenül Jefim. – Őszintén

szólva, nem is annyira „hova” mentem, inkább „honnan”.

– Még őszintébben „ki elől”?

– Úgy van – erősítette meg Jefim.

Szomorúnak látszott.

„Úgy látom – gondolta Svéd –, ki kell beszélnie magát.”

Az asztalra tett egy üveg vodkát, egy tál mindenféle felvágottat, egy tál savanyúságot, és letelepedett a díványra.

Jefim lustán a poharak után nyúlt.

– Bohemia – olvasta elgondolkodva az egyik címkéjén, és hosszan felsóhajtott.

– Honnan ismered? – kérdezte Svéd, természetesen Ritára értve, nem a pohárra.

– A Viktóriából, honnan máshonnan? Lajk hozta el egyszer. Na és… Hiszen ismered Lajkot. Egy hét múlva már csak az a lány érdekli, akit aznap hozott magával, nem az előző heti. A lány viszont belehabarodott, ha jól értem, nem is igazán Lajkba, inkább a kompániába. Hiszen te is emlékszel, milyen volt akkoriban.

– Jó volt – erősítette meg Svéd, nosztalgikus sóhajjal. – Komolyan fontolgattam, hogy végleg átköltözöm Kijevbe, és csak nyáron, a szezonban megyek vissza Nyikolajevbe.

– Na, szóval – folytatta Jefim – valahogy úgy alakult, hogy kezdtünk. együtt járni. Kezdetben jó volt, egy kutyakölyök eufóriája töltött el, tudod, csak éltem, nem gondoltam semmire, és boldog voltam. De azután lassan kezdtem kijózanodni. És végül rájöttem, hogy nem én kellek neki.

Jefim elhallgatott.

– Hanem ki?

– Nem ki – javította ki Jefim. – Hanem mi. Másféle akart lenni. Te is tudod, a Viktóriába járó emberek közül sokan a kelleténél többet tudtak, gondolj csak Szerjogára vagy Grigoricsra! Egyszóval. végül elküldtem. És jól tettem, mert ezután következetesen elkezdte szédíteni Plakunt, Tohát, Palatnyikovot, sőt még a vörös Julkát is.

Azután a Viktória váratlanul bezárt, a nép szétszéledt, ki ide, ki oda.

Ezekben az években néhányszor felhívott, én eleinte nem vettem fel a

telefont, aztán számot cseréltem, átmentem másik szolgáltatóhoz.

– Hát igen – húzta a szót bölcselkedve Svéd. – Új emberek, régi história. Nem tesz semmit, még húsz-harminc év, és mi se vesszük már a szívünkre az ilyesmit. Ahogyan Lajk se.

Jefim hallgatott, azután csak legyintett.

– Jól van, ne is törődj vele! Belül még sajog egy kicsit, de az eszemmel már túl vagyok az egészen. Mesélj inkább arról, mi van azzal a házzal, hogy enné meg a fene!

– Mit tudsz? Hogy ne ismételjek fölöslegesen – kérdezte mindenesetre Svéd.

Jefim gondolkodott egy pillanatig, majd szokásához híven tömören és a lehető legpontosabban fogalmazta meg mondókáját:

– Nem tudom, máshol hogy van, de Kijevben az Őrségek és az Inkvizíció rendszeresen ismeretlen, érthetetlen mágusokba ütköznek, ezek nem Másfélék és nem is emberek. Ezek a mágusok időnként embereket ölnek, megfosztják őket az életerejüktől, olyasformán, mint az az eset a Dnyeper Hőseinél. Úgy fest, hogy nemcsak az életerőre van szükségük, hanem a megölt emberek holttestére is. Hogy kik ők, és honnan jönnek, nem tudom, de az a benyomásom, hogy a Legfelső

szintű mágusok és az Inkvizíció többé-kevésbé tisztában van ezzel, de az információt egyelőre visszatartják. Az utóbbi néhány évben megint megjelentek ezek az idegenek, és akciót szerveztek a felderítésükre.

A te kijevi küldetésed, Svéd, ennek az akciónak a része, és feltételezem, hogy már kitaláltad, mi ebben a te szereped.

– Nem is nagyon titkolják előlem, mint kiderült – morogta Svéd. –

Egyszerűen csak snecinek neveztek…

– Na látod! Csakhogy te alaposan felforgattad a terveiket, méghozzá rögtön a legelején. A Fénypártiakét is, az Inkvizícióét is, sőt a mi drágalátos moszkvai barátainkét is, élükön Zavulonnal.

Azzal kezdted, hogy zöldfülű csapatoddal, vagyis te, a sneci, meg mi, a kijevi taknyosok nekifutás nélkül egy csapásra felderítettük az idegen mágusok fészkét. Miközben a mi minden rendű és rangú hős szupereink már hosszú ideje vesződtek ezzel, eredménytelenül.

Akaratlanul is féltékenyek lesznek a taknyosokra. Azután te, megint

csak nekifutás nélkül, bemásztál ebbe a fészekbe, sőt ki is jutottál onnan, holott a főnökség egészen máshogy akarta intézni ezt az ügyet, és amennyire én tudom, a tervben egyáltalán nem szerepelt, hogy kijutsz onnan. Na és harmadszor: amikor az idegenek úgy döntöttek, elhúzzák a csíkot, és az egész magasságos vezérkar megint csak azon kapta magát, hogy hoppon maradt, te megint megelőztél mindenkit, és olyasmit szereztél, amitől Bagolyfő ott hagyva csapot-papot, egy nyilván mérhetetlenül fontos rituálét, Svájcország székesfővárosából, Bernből egyenesen ideszáguldott. Hát röviden ennyi, amit tudok.

Svéd megrázta a fejét.

– Mikor jut minderre időd? Látszólag teljesen lefoglal a bürokrácia, mégis jóval többet kiszagoltál, mint én.

– Megszokás – mormolta Jefim. – Na meg megfelelő hírforrások.

– Talán azt is tudod, hogyan tovább, mit kell csinálnunk? – kérdezte Svéd nem is leplezett reménykedéssel. – Mert én, őszintén szólva, padlón vagyok, de hidd el, azért élni akarok! Ráadásul egyáltalán nem a sneci vagy bármilyen más csalétek szerepében.

– Tudni nem tudom – felelte Jefim elgondolkodva. – De törhetjük a fejünket, legalább az agyunk se szárad ki. Tölts már, és lássunk neki!

Az elemzőink annak idején alaposan beidomítottak, és én, ha megtanultam valamit, azt nem felejtem el.

Svéd csak ekkor csavarta le végre az üveg kupakját, és töltött a poharakba.

– Az ötletroham sikerére! – mondta Jefim hunyorogva, és egyből lenyelt egy fél decit.

– Úgy legyen! – sóhajtotta Svéd, és csatlakozott Jefimhez.

„Hát akkor rajta! – gondolta, harapva valamit az italhoz. – Gyötörd a tekervényeket! De miért is? Hogy a sajátjaid ne faljanak fel! Hogy a fene essen a magas beosztásba!”

A szomszéd szobában Szimonov gondtalanul hortyogott, és Svéd akaratlanul is irigyelte. Boldogok a tudatlanok, és zavartalan az álmuk…

– Na rajta! – kezdte Jefim. – Vegyük sorra a dolgokat! Előbb vizsgáljuk meg az általános helyzetet, azután a főszereplők

viselkedését!

– Rendben – bólintott Svéd.

– Első pont. Kijevben, és nem csak itt, véget ért az Őrségek létezésének nyugalmas szakasza. Valaki vagy valami szisztematikusan kiszorítja a játékból a Legfelső szintű Setét mágusokat és boszorkányokat. Amikor már nem marad a színen Legfelső szintű, a Fénypártiak lassan felmorzsolják a Nappali Őrséget, miközben az Inkvizíciónak esze ágában sincs közbelépni. Azt beszélik, valamikor a negyvenes években egyszer már ugyanez megtörtént. Kár, hogy Szimonov alszik, mesélhetne erről. Ezt követően viszonylag rövid időn belül gyilkossághullám söpör végig a városon, Bermasz is erre célzott. Az egyik legutóbbi gyilkossággal neked is dolgod akadt, a Dnyeper Hőseinél, emlékszel? A Fénypártiak kényes helyzetben vannak: tudják, hogy nem a Setétek a bűnösök, de szeretnék rajtunk számon kérni. Csakhogy nincs Nappali Őrség, akkor kinek varrják a nyakába? Ráadásul nyilván az Inkvizíció is okvetetlenkedik, úgymond, micsoda kupleráj van ott nálatok, teremtsetek végre rendet!

Már csak azért is, mert ha jól értem, az Inkvizíció is szívesen kiderítené, ki és hogyan mesterkedik a megszokott mágia keretei közt megmagyarázhatatlan módon.

– Pontosan – erősítette meg Svéd. – Bagolyfő elszólta magát. Azt mondta, egyszer sem sikerült elkapni senkit az idegenek közül. És egyetlen mágikus eszközüket sem sikerült megszereznie az Inkvizíciónak… ma estig. Az idegenek viszont, így mondta, elkaptak valakit a mieink közül. De azt nem tudom, kit és mikor.

– Na látod! A többi már világos: a Fénypártiak és az Inkvizíció úgy döntenek, felélesztik a kijevi Nappali Őrséget, és a nyakába sózzák a nyomozást abban bízva, hogy az új főnök lelkesen beleveti magát, és ez elkerülhetetlenül az idegenekkel való összecsapáshoz vezet. Rád esett a választás. Elmondjam, miért?

– Nagyon is érdekel.

– Egyszerű, mint a pofon. A Fénypártiaknak és az európaiaknak nincs szükségük Kijevben erős Setétre. A gyengének meg hátha sikerül elkapni egy idegent vagy megszerezni egy mágikus eszközüket. Lett volna csak Lajk a helyedben, alaposan megizzadt volna Bagolyfő, míg kirázza belőle azt a bizonyos pótalkatrészt. Na meg Lajkra, Larisza Narimanovnára vagy akár Iraklijra nem tudták volna olyan könnyedén rálőcsölni ezt a nyomozást. Neked meg elég volt, hogy rád morogtak, és rohantál, már megbocsáss.

– Megbocsátok – sóhajtotta Svéd. – Igazad van, a fenébe is.

– Hát ez az. És akkor jössz te. Eszményi figura vagy: hosszú ideig távol voltál, nyilván nem vagy tisztában a pillanatnyi helyzettel, és ez fontos a Fénypártiaknak meg az Inkvizíciónak: könnyebb téged kézben tartani. Más városbeli vagy, de annyira azért nem, hogy összekeverd a szezont a fazonnal. Nem vagy szuper, de nem is jelentéktelen senki, épp hogy második szintű. És ami a legfőbb, a Fénypártiak is, az Inkvizíció is látott már munka közben, Pityerben és később Odesszában mindenesetre, körülbelül tisztában vannak azzal, mire számíthatnak tőled. Becsületszavamra nem tudnék egyetlen Másfélét sem mondani egész Ukrajnában, aki ennyire megfelelne az Őrség újraélesztőjének és egyben az idegeneknek szánt csalinak a szerepére.

– Értem. Menjünk tovább!

– Menjünk! Te nekiveselkedtél, von Kissel dörzsöli a markát, mondván, na most kezdődik. És beüt a mennykő! Beosztottjaiddal, akik egyébként ugyanolyan gyengécske legények, néhány nap alatt felderíted az idegenek odúját, holott látszólag teljesen leköt az új székház megvétele meg a papírok intézése. A Fénypártiaknak meg az Inkvizíciónak nincs ideje kitalálni, mihez kezdjenek most ezzel az odúval. Hogy bánjanak el az idegenekkel? Hogyan tudta megcsinálni az a vidéki taknyos azt, amire ők képtelenek voltak? És jön a második csapás: mialatt ők lázasan törik a fejüket, szövögetik a terveket, te egyszerűen kapod magad, bemászol az említett odúba, ráadásul ki is jössz belőle élve és lényegében sértetlenül, pedig ez aztán, gondolhatni, nem akármilyen feladat. Ezután következik az idegenek húzása: betörnek hozzánk, és lehet, hogy tesznek még más lépéseket is, amikről mi nem tudunk, de tudnak a Fénypártiak és főleg az Inkvizíció; összeszedik a cókmókjukat és eltűnnek. Nem bocsátkoznak harcba, nem kezdenek taktikai játékba, pedig ezt várják tőlük, hanem közönséges módon meglépnek. Vagyis te, a csali, a feláldozásra szánt gyalog valójában lesöpörted a tábláról az ellenfél összes bábuját.

– Ezzel azért várjunk, nem biztos, hogy az összeset – mondta kételkedve Svéd.

– Rendben, vegyük úgy, hogy majdnem mindent. És akkor most ítéld meg, mit gondolhatnak rólad ebben a helyzetben! A Fénypártiak teljes zavarban vannak, az Inkvizíció sürgősen összehívja a berni konklávét…

– Hogy mit? – Svéd elképedt. – A konklávét? Miattam? Nem esel túlzásokba, Fima?

– Összehívja, összehívja – vágott vissza gúnyosan Jefim. – Mit gondolsz, honnan loholt ide Bagolyfő az ő kis dobozkájával?

– Várj, várj. – Svéd megvakarta a tarkóját. – Te nem is láttad a dobozt, addigra te már elmentél.

– Báró mesélte.

– Miféle Báró?

– A vámpír. Ott ült a kocsmában a sarokasztalnál. Állandóan ott lóg valamilyen nőszemélyekkel.

Valóban: Svéd látta a vámpírt az étteremben, rémlik neki, hogy nem is egyszer. Amikor ott találkozott az első lánnyal, biztosan látta.

De amikor Ritát vitte oda, nem figyelt. Elég sokan ültek az asztalok körül, különösen a sarokasztaloknál és a fal mellettieknél. Ők Ritával szándékosan középen telepedtek le.

– Ami a dobozt illeti – folytatta Jefim –, mindennek a betetőzéseképpen szerzel egy idegen mágikus eszközt, holott maga Bagolyfő biztos volt abban, hogy az idegenek odújában nincs mit keresni, különben nem ment volna el egyszerűen, hanem megparancsolja, hogy kutassanak át, forgassanak fel mindent. Így pedig maga Bagolyfő siet Kijevbe a mágikus eszközért, védelmére felvonul az Inkvizíció harci egységének elitalakulata.

– Miféle elitalakulat? – ordított fel Svéd, mire Szimonov abbahagyta a horkolást. – Miről beszélsz?

Jefim felhorkant, majd elmagyarázta:

– Láttad a két gorillát Bagolyfő mellett?

– Hát, volt ott kettő… Tényleg hatalmasak.

– Az utcán belebotlottam még hatba. És fogadni mernék, hogy nem láttam mindet.

– De. miért? – lepődött meg most már halkabban Svéd.

– Hát csak azért – mondta Jefim, és nagyon elégedett volt magával

–, mert ekkorra az Inkvizíció végleg meggyőződött arról, hogy nem az egyszerű mucsai Svéddel van dolga, hanem valakivel, aki nagyon erős, nagyon okos és nagyon ravasz. Még az is lehet, hogy az illető

idegen.

Svéd képtelen volt ezt elhinni, csak a fejét rázta.

– Összeesküvés-elméleteket gyártasz, Fima! Mindenfélét kiagyalsz.

– Várj csak, várj! A java csak eztán következik. Amikor Bagolyfő

megjelent, biztos volt benne, hogy az összecsapás elkerülhetetlen, te nem adod át neki csak úgy egyszerűen a mágikus eszközt. De te már megint keresztülhúztad a számítását: szemrebbenés nélkül átadtad neki, sőt mintha még meg is könnyebbültél volna. Kezeskedem érte, hogy Bagolyfőt utolérte egy újabb kognitív disszonancia: az ismert szintednek megfelelően működsz, de eléred azt, amit a szuperek nem tudtak elérni

már

hosszú

ideje.

Mit

gondolsz,

milyen

következtetéseket fog ebből levonni?

Svéd komoran nézett maga elé.

– Tudja a fene. – ismerte be, azután találgatott: – Talán arra gondol, hogy tovább ravaszkodom, és azon töri a fejét, miféle játékot játszom. De csak akkor, ha tényleg arra gyanakszik, hogy valamiféle szörnyeteg vagyok.

– Kötelessége gyanakodni, barátocskám. Ezért is lett Bagolyfő az egyik legfőbb vipera ebben a kígyófészekben. És von Kisselnek is gyanakodnia kell. Sőt, a mi utolérhetetlen Zavulonunknak is. Mert ilyen szerencsesorozat nem létezhet, mint a tiéd, és ezzel a szuperek tökéletesen tisztában vannak.

– De hát nekem tényleg csak úgy a nyakamba szakadt ez az egész! –

jelentette ki lehangoltan Svéd. – Egy lány telefonhívásával kezdődött az egész, aztán megtaláltuk a házat, aztán odamentünk… Azután a közelben megtaláltam azt a mágikus eszközt, és találkoztam a másik lánnyal. Bár ő lényegében nem mondott semmi újat, tehát ő nem is számít.

Jefim fölényesen elmosolyodott.

– Várd ki a végét! Miért került az utadba?

Svéd hallgatott. Jefim nagyon jól beszél, ez vitathatatlan, de amit mondott, ez az egész. valahogy természetellenesen hatott. Elvben a Fénypártiak és az Inkvizíció valóban gyanakodhat, nem akar-e port hinteni a szemükbe. De hogy őt, Svédet, már megbocsásson a Setét, holmi James Bondnak nézzék – ez már maga az őrület. Másrészt viszont, mitől van neki ilyen elképesztő mázlija ezekkel az idegenekkel?

Meg is kérdezte Jefimet, mitől van ekkora mázlija neki, ha egyszer egyáltalán nem szuper. Ki vezeti őt sikerről sikerre? Őszintén szólva, nem számított válaszra, afféle szónoki kérdésnek szánta.

De Jefim teljesen váratlanul kijelentette:

– Van egy elméletem arról, ki az, aki vezet téged. De figyelmeztetlek, hogy ellenőrzésre szorul, mert nagyon. különösnek tűnik.

Svéd borúsan meredt barátjára, gondolatban számba vette a szóba jöhető vezetőjelölteket, és gyakorlatilag megállapodott Arkagyij Szemjonovics Bermasznál, de Jefimnek sikerült megint elképesztenie.

– Téged, barátocskám – kegyeskedett végre megszólalni –, egy apró próféta kislány vezet, Marjuska Rubljova.

KILENCEDIK FEJEZET

– SOSE HALLOTTAM még személyi őrangyal prófétákról – mondta Svéd elkeseredetten. – Szerintem te tényleg túlzásokba esel.

– Mi az, hogy személyi? – csodálkozott kissé Jefim. – Talán azt hiszed, örökké rád szegeződik minden fényszóró? Most egyszerűen úgy áll a dolog, hogy minden valószínűségi vonal azokon az eseményeken fut össze, amelyekbe éppenséggel te másztál bele fülig.

Ezt még véletlen egybeesésnek se lehet nevezni. Az őrangyal próféta nem a személyt őrzi, hanem a helyzetet. Ha más keveredik bele, Marjuska neki jósolna, nem neked. Tudod, a trón sosem marad üres.

Örülj neki, vedd úgy, hogy szerencséd volt! Na meg maga az őrangyal próféta kifejezés is meglehetősen hozzávetőleges, Iraklij találta ki annak idején, vagy valaki nála is öregebb. Én mindenesetre Iraklijtól hallottam először ezekről a prófétákról, kilencvenötben egy szemináriumon. És nincs bennük semmi természetfölötti, ők csak fegyverei annak a bizonyos egyensúlynak, amelyet folyton hangoztat és amelyért folyton harcol az Inkvizíció. Egyébként nem ez az egyetlen fegyvere, gondolj csak a Tükör bármelyik megjelenésére! A Homály

minden

eszközzel

igyekszik

kiegyensúlyozni

az

erőviszonyokat, ha azok egyik vagy másik oldal javára felbillennek.

És mivel téged segít a Homály, ez azt jelenti, hogy azon az oldalon állsz, amelyik pillanatnyilag a gyengébb.

– Nálad minden olyan egyszerű – csóválta fejét Svéd bizalmatlanul.

– A világban általában minden elég egyszerű – vágott vissza Jefim, nem zavartatva magát. – Ha nem merülsz el a részletekben és apróságokban. Ha elmerülsz, el is süllyedsz. Pedig érdemes az egész zűrzavar fölé emelkedni, egészében áttekinteni a helyzetet, lehetőleg elfogulatlanul, és minden végtelenül egyszerűvé és érthetővé válik.

Rendszerint nem a probléma, mint olyan, bonyolult, hanem a megoldásáig vezető út.

Jefim hirtelen elhallgatott, mintha hallgatózna.

A következő másodpercben Svéd is felfigyelt.

Valaki jött fölfelé a lépcsőn. Valaki közülük való.

Jefim és Svéd feszültsége szinte egyszerre engedett. A lépcsőházban összerándult a Homály, beengedve, majd kiengedve a vendéget, és néhány másodperc múlva belépett a konyhába Gyima Rubljov. Gondterheltnek, vagy talán elégedetlennek látszott.

– Szevasztok! Csak egy percre jöttem – mondta, és Svéd felé nyújtotta öregecske mobilját. – Hallgasd meg, ez megint neked szól.

Svéd gépiesen átvette a készüléket, és füléhez emelte.

– Előbb nyomd meg a gombot! – morogta Rubljov.

Svéd a szeme elé emelte a mobilt, a képernyőn a fájlok listája volt látható, a kurzor a legalsón állt.

– Lejátszás – mormolta Svéd, és megnyomta a megfelelő gombot, és felkészült, hogy meghallgassa.

A felvételen ezúttal nem voltak előzetes zajok, szó közben kezdődött a szöveg:

– …késő éjjel hagyd el a hajót, Skipper, hagyd el most rögtön, hogy majd reggel gyere vissza! Ne maradj a fedélzeten, ne idézz veszedelmet a magad és csapatod vérére! Menj el, ne késlekedj, akkor sikerül! Neked kell döntened, de dönts gyorsan!

Majd hosszú szünet következett, és egy örömteli gyerekhang – most már gyerekhang:

– Pa-apa!

Svéd kérdőn meredt Rubljovra.

– Lent vár a taxi – mondta az halkan. – Megyek a nyaralóba.

Jefimet és Szimonovot magammal viszem, te menj egymagad valahova máshova!

Svéd lázasan töprengett, hová mehetne ilyen későn.

– Nyargalj ki, barátom, a pályaudvarra! – tanácsolta Jefim elgondolkodva. – Válts jegyet a legközelebbi vonatra Brjanszkig, és feküdj le aludni! Brjanszkban kiszállsz, jegyet veszel a visszaútra.

Így nincs, aki megtaláljon. Reggel megint Kijevben leszel.

– Gondolod, hogy reggelig elmúlik a veszély? – érdeklődött Svéd konokul.

– A felvételen világosan az áll, hogy reggel gyere vissza.

– Ha Brjanszkba mész, meg vissza, nem reggel leszel Kijevben, hanem késő délután – mondta Rubljov, és az órájára nézett.

Jefim könnyedén legyintett.

– Így még jobb is.

Svéd elkeseredetten felsóhajtott, és felállt az asztaltól.

– Megyek – mondta. – Szimonovot ébresszétek fel ti! Hívjatok, ha bármi történik!

– Ahogy felszálltál a vonatra, rögtön kapcsold ki a mobilodat! –

adott neki még egy tanácsot Jefim. – Majd te jelentkezz, ha vége!

– Rendben. Szevasztok!

Svéd elment Rubljov mellett, majd megállt, az alakváltó mágus felé fordult, és a szemébe nézett.

– Köszönöm, drusza – mondta halkan, és megveregette Rubljov vállát.

Rubljov nem válaszolt, csak szemével az ajtó felé intett, úgymond, ne húzd az időt. Svéd nem is habozott tovább, csak az útlevelét vette magához a szobából és a fogkeféjét a fürdőszobából, és sietve elhagyta a lakást. Lenyargalt a lépcsőn, kilépett az utcára, és körülnézett, biztos, ami biztos, a Homályban is. Nem látott és nem is érzett semmit, ami nyugtalaníthatná.

„Vigyen el az ördög mindannyiotokat a jóslataitokkal meg rejtélyeitekkel!” – gondolta dühösen Svéd, és azt mérlegelte, elvben mire is számítanak ellenfelei, ha feltételezi, hogy valaki valóban hajtóvadászatot kezdett ellene. Nyilván arra, hogy lejön, taxiba ül, és elindul valamerre. Tehát nincs értelme taxit fogni.

„Gyalog megyek ki a pályaudvarra – döntött Svéd. – Legfeljebb tízperces út.”

Gyorsan elért a Pesztyel utcáig, rákanyarodott. Körülbelül fél tizenkettő volt.

A Pesztyelen ilyenkor kevesen járnak, még a pályaudvar felé sem érdemes erre menni, mert az előtte lévő téren a galériát bezárják éjszakára. Igaz, Svéd nem tudta, hánykor – este tízkor, tizenegykor vagy éjfélkor. De őt nemigen izgatta ez a kérdés, mivel a Másfélék számára nem jelent akadályt egy bezárt ajtó. A Homályban szinte minden ajtó nyitva van. Ezért Svéd akaratlanul is összegörnyedt, fejét a válla közé húzva, kezét nyári farmere zsebébe dugva gyorsan haladt a villamos körpályája felé.

A szűk utcában a gyenge huzat tarka papírfoszlányokat sodort az aszfalton. Csönd volt, csak hátul, az áruház mellett csörömpölt egy elkésett villamos. Jobb oldalon fehér bódésor húzódott, aprócska boltokkal, baloldalt a bódésor csak az utca közepéig tartott, de a házak földszintjén volt patika, mindenféle étkezdék, fodrász, rövidárubolt – egyszóval csupa hasonló üzlet, csak ezek valamivel nagyobbak voltak. Baloldalt állt még egy iránytaxi is, mindenféle jelzés nélkül.

A villamos-végállomás körül már nagyobb volt a forgalom –

néhány társaság és magányos járókelő lézengett, de Svéd akadálytalanul feljutott a lépcsőn a galériára. Fölöslegesen aggódott: a galéria nyitva volt, igaz, a mozgólépcső már nem működött, gyalog kellett felmennie. Magán a galérián egy-két járókelő sietett a szűk folyosókon, elhaladva a lentiekhez hasonló kis boltocskák mellett.

A távolabbi kanyarnál Svéd körülnézett – nem követi-e valaki.

Ketten közeledtek mögötte, de nem lehetett eldönteni, az ő nyomában járnak-e, vagy a maguk dolga után…

Felgyorsította lépteit, kiért a szabad ég alá, az elővárosi vasút sínéi fölötti hídra. Előtte, kicsit balra magasodott a metró bejárata, valamivel távolabb a fényesen kivilágított pályaudvar.

Svéd úgy döntött, nem vesződik a jegyváltással, biztosan sikerül megállapodnia a kocsikísérővel, méghozzá minden mágia nélkül.

Jobb is így, mert ha mágiához folyamodik, az azt jelenti, hogy nyomokat hagy maga után, és Svéd ezt ösztönösen kerülte.

Szerencsére éppen ekkor mondták be, hogy a hatodik vágányra megérkezett a Hmelnyickij-Moszkva járat, ezért Svéd nem is kanyarodott a pályaudvar felé, hanem egyből a peronra ment, és megindult jobbra, a sínek közti átjáróba, a messziről látható óratorony közelében.

A peronon természetesen nyüzsögtek az emberek, ki csomaggal, ki

csomag nélkül. Éppen akkor futott be a vonat, volt, aki leszállt, volt, aki fel, valaki fogadta az érkezőt, mások búcsúztatták az elutazót.

Svéddel senki nem törődött, és ez nagyon jó volt. Sietség nélkül, de sehol meg nem állva elhaladt öt kocsi mellett, és ott állt meg, ahol a vagon nyitott ajtajánál csak a testes kocsikísérő asszony állt, és egyetlen utas, aki csak néhány másodperccel előzte meg Svédet.

– Jó estét! – üdvözölte az utast a kocsikísérő, átvette a jegyét, megvizsgálta.

– Jó estét! – válaszolta az utas.

– Nyolcas számú hely – közölte a kocsikísérő, és visszaadta a jegy első oldalát.

Az utas felszállt, a kocsikísérő Svéd felé nyújtotta a kezét, nyilván a jegyéért.

– Bijanszkig elvinne? – érdeklődött barátságosan Svéd.

– Nincs jegye?

– Nincs – ismerte be Svéd.

Az asszony kicsit előrehajolt, és halkan megnevezett egy összeget, amely Svédnek tökéletesen megfelelt.

– Üljön be a szolgálati fülkébe, nyitva van – mondta a kocsikísérő, miközben Svéd fölkapaszkodott a vagonba.

A szűk szolgálati fülke valóban nyitva volt, és meglepően üres –

sehol nem voltak ágyneműhalmok, lepedőkupacok vagy ilyesmik.

Csak az asztalkán feküdt egy vasutas tányérsapka. Svéd leült, de nem az ablakhoz, hanem az ülés közepére, bár ennek semmi értelme nem volt, kintről nem lehetett belátni a sötét fülkébe. Telefonja körülbelül öt-hat perc múlva csörrent meg röviden. Svéd nyomban fölvette, futólag megállapítva, hogy a hívószám oroszországi, és hogy ismeretlen.

– Igen?

– Ülj vonatra, irány Moszkva! A pályaudvarról egyenesen irány az Őrség hivatala! – utasították keményen, és Svéd egy másodperccel később felismerte Zavulon hangját. – És igyekezz lehetőleg csöndben és mágia nélkül csinálni! Megértetted?

– Megértettem – motyogta Svéd.

Zavulon bontotta a vonalat. Svéd gondolkodott, gondolkodott, és végül úgy döntött, követi Jefim tanácsát, és kikapcsolja a telefont.

Abból baj nem lehet.

„Ha Moszkva, hát legyen Moszkva. Legalább kiszellőztetem a fejemet. Csak új megállapodásra kell jutnom a kocsikísérővel…”

De semmi kétsége nem volt, hogy sikerül megállapodniuk.

Így is történt, mihelyt elindultak. A következő percben beköszöntött az éjfél.

Svéd az egész éjszakát és a délelőtt nagy részét lelkiismeret-furdalás nélkül végigaludta a szolgálati fülkében. Kétszer ébresztették fel, amikor átlépték a határt, Svéd félálomban nyújtotta át az útlevelét. Viszont végre kialudta magát a kimerítő és eseménydús hét után. Délben ébredt fel, megmosakodott, a folyosón találkozott az éppen teázó utassal, aki előtte szállt fel Kijevben, más nem is történt.

Sokáig, vagy másfél óráig bámult ki az ablakon. Azután már meg is érkeztek a Kijevi pályaudvarra.

Helyi idő szerint már két óra elmúlt, ezért Svéd minden módon kifejezésre juttatta háláját a jóságos kocsikísérő asszonynak, szerzett tőle egyben egy használt jegyet, és indult a pályaudvarra regisztráltatni magát. Akárhogyan is, egy szomszédos ország fővárosába érkezett.

Moszkva valahogy megfoghatatlanul mindig is különbözött a Svéd által ismert városoktól, még a viszonylag nagyoktól és népesektől is.

Itt valahogy minden máshogy volt, szokatlan. A beszéd, az arckifejezések… A csudába is, még a feliratok is mások. És a pályaudvar bejáratánál fémkereső kapuk. Meg persze lépten-nyomon rendőrök.

Az egyik rendőr egyébként Másféle. Majd tőle kérdezi meg, merre van a regisztráció, hogy ne kelljen keresgélnie a pályaudvaron.

Eddig Svéd rendszerint a Kurszki pályaudvarra érkezett meg, azt az évek folyamán alaposan megismerte. A Kijevire rendszerint Lajk társaságában érkezett,

Lajk

pedig jobban

szeretett előbb

elhelyezkedni a szállodában, és csak azután foglalkozni az

elkerülhetetlen formaságokkal.

Az erős testalkatú, alacsony szakaszvezető érdeklődve figyelte a közeledő Svédet. Már értette a helyzetet, és néhány lépésnyire ügyesen eltávolodott a társától, aki ember volt, hogy négyszemközt, tanúk nélkül tárgyalhasson a közben odaérkezett Svéddel.

– Jó napot! – üdvözölte Svéd, és az előírásoknak megfelelően bemutatkozott: – Dmitrij Svedov Setét Másféle.

– Magának is – válaszolt visszafogottan a rendőr. – Igor Sibajev.

Másféle. Fénypárti. Moszkvai Éjszakai Őrség. Mit keres?

– A regisztrációt. – Svéd úgy döntött, nem szaporítja a szót. Mit fecsegjen egy Fénypárti előtt?

A szakaszvezető a háta mögé bökött.

– Menjen végig, ott balra, és megint majdnem a végéig, a tér felőli bejárat mellett! Majd megismeri.

– Köszönöm – biccentett Svéd, és elindult a mutatott irányba. Arra jól emlékezett, hol van a pályaudvar főbejárata.

A kanyarhoz érve Svéd megérezte, hogy hátulról valaki nézi, beleborzongott.

„Biztosan a rendőr” – gondolta, és hátranézett.

Nem erről volt szó: a szakaszvezető és társa ebben a pillanatban Svédnek háttal éppen négy keleti kinézetű fiatalember papírjait vizsgálta, a fiúk jókora kockás utazóládái a terem közepén hevertek halomba rakva.

Valaki más figyelte Svédet.

Kissé megnyugtatta a tény, hogy ez az érzés nem volt olyan nyomasztó és bénító, mint a tornyocskás ház mellett, miután megtalálta az idegenek mágikus eszközét, az „öngyújtót”. Akkor Svéd csaknem pánikba esett. Most egyszerűen ment tovább, bár akaratlanul megborzongott, nyugtalan volt, kínosan érezte magát.

Már látta a szükséges ajtót. Természetesen nem volt rajta semmilyen felirat. De valóban felismerte, eltéveszthetetlen volt.

Ahogy közeledett az ajtóhoz, úgy gyengült a hátába fúródó pillantás érzése, úgy tíz méterre az ajtótól pedig végleg meg is szűnt.

„A csudába – gondolta Svéd dühösen –, a végén még paranoiás

leszek!”

Valamiért megérintette a pólója alatt rejtőző, feltöltött amulettet, és bekopogott. Majd bement.

Ismerős berendezés – lényegében üres helyiség: íróasztal, egyetlen szék, a falnál páncélszekrény.

A viaszosvászonnal letakart asztalon orgonaszínű Tefal teafőző, két pohár a vasútnál használatos pohártartóban, egy hatalmas, legalább tizenhét colos notebook, amelyhez két kicsi, de szemlátomást minőségi hangfal csatlakozott – legalább Altec Lansing színvonalú.

Az asztalnál egy másik Másféle rendőr ült, a változatosság kedvéért ezúttal Setét. Zenét hallgatott. Régimódit, húsz-huszonöt évet késett hard rockot.

Minden időben, nemzedékről nemzedékre

A tömeg tömegtörvénynek engedett.

Ugyanazt akarva, egyszerre lépve

A sors sűrű csapásaitól szenvedett.

És a hatalmas emberi gépezetben

Te mindig aprócska csavar maradsz,

Parányi sejtje a kormos város testének,

Arctalan tömegben ütemre haladsz.

„A gitár egész jól szól – gondolta Svéd felsóhajtva. – De a többi is… nagyon rendben van.”

– Regisztrálás? – kérdezte a Setét, valami miatt nem fárasztva magát a köszönéssel.

Svéd bólintott.

A rendőr a notebook után nyúlt. Az énekes rázendített a refrénre:

Kelj fel, és járj!

Az árral menj szemben!

Ne félj, és ne válj –

A jel lángol az égen.

A rendőr kérdő pillantást vetett Svédre.

– Család-és keresztnév, állandó regisztráció?

Svéd bemutatkozott, és bemutatta a pecsétet a mellén – a pólón keresztül. Akit megillet, az így is látja, másoknak meg nem kell látniuk.

A Setét a notebook billentyűzetén kopácsolt.

A tömeg törvénye – egyszer rájöttél –

Nem neked íratott, nem lehet tiéd.

Szabaddá lettél, mert gátakat törtél,

A sok sorscsapástól a lelked kiég.

Nem vagy csavar, hát örülhetsz végre,

Most a tömeg fölött jársz, törvényt diktálsz,

Nincs út le, vissza, így értél révbe,

Sorsodnak uraként magadért kiállsz.

Felveted fejed,

A fénybe kiállsz,

Tiéd a törvény,

A tömegre hágsz.

– Így. – A rendőr lehajolt a páncélszekrényhez, kinyitotta, kotorászott benne. – A regisztráció egy hónapra szól, ha korábban el kell utaznia, egy napon belül magától felszívódik.

– Tisztában vagyok vele – közölte Svéd barátságosan.

A Setét végre kibújt a páncélszekrényből, és ügyesen Svéd felé hajított egy sötétkék fénycsomót. A második pecsét Svéd mellére tapadt a dübörgő ritmus közepette:

Időd

Eljött,

Pendül

Acélod.

A harc

Kitört,

Ez a te

Harcod.

Az ismétlésnél az énekes hangja a mély recitativóról felcsapott magasra. Bömbölt a gitár, dübörögtek a dobok – ahogyan annak lennie kell.

– Köszönöm – sóhajtott fel Svéd.

A rendőr gyanakodva nézett rá.

– Mit sóhajtozik? Nem tetszik a zene?

– Már hogyne tetszene! – sóhajtott megint Svéd. – Nagyszerűek a srácok! Kitesznek magukért.

– Nekem is nagyon bejön! – terült szét a mosoly a rendőr képén. –

Mintha visszacsöppennék a nyolcvanas évekbe, a csudába is! Kár, hogy ilyen kevés felvételük van.

– Minden jót! – búcsúzott Svéd, és gyorsan kiment. Különben még el kellett volna magyaráznia, hogy ennek a dalnak a négy gitárszólójából az egyiket ő maga játszotta, ezzel a két kezével, hőn szeretett Gibson Black Uglyján, némelyik részletet nem kevésbé szeretett „Madárkáján”, vagyis a Gibson Firebirdön. Na meg, őszintén megvallva, magát a dalt is ő írta, ő, Dmitrij Svedov saját személyében, öt nyikolajevi zenész barátja segítségével. Igaz, nem a nyolcvanas években, hanem jóval később.

Furcsa fortélyai vannak időnként az életnek!

Ezzel a gondolattal a fejében hagyta el Svéd a Kijevi pályaudvart, végleg elfelejtve a nemrég hátába fúródott pillantást. Természetesen a metróhoz indult, útközben kinézett magának egy bankautomatát. Erre, őszintén szólva, már korábban, a pályaudvaron gondolnia kellett volna, de elhessegette a gondolatot abban reménykedve, hogy vagy a tér alatti aluljáróban, vagy a metró bejáratánál biztosan lesz legalább egy.

És valóban talált egyet a pénztárak mellett.

Nem vett ki sok pénzt – épp csak annyit, hogy elég legyen a visszaútra, hogy egyszer enni tudjon, és még egy keveset erre-arra.

A Tverszkajára kell eljutnia, a moszkvai Őrség (természetesen a Nappali) székházába, ott az érkezőket mindig terített asztal és minden szükséges készen várja.

Oda-vissza metrójegyet vett.

Svéd elég jól ismerte a moszkvai metrót, legalábbis fejből tudta, hogy jut el egyik helyről a másikra. De azért ránézett a kijárat melletti metrótérképre. Megváltozhatott ez-az, mióta legutóbb itt járt.

Itt-ott

voltak

új

megállók,

a

Ljublinszkaja

vonalat

meghosszabbították. De akadt más változás is: a kék vonalat nyugaton nemcsak új építéssel bővítették, hozzácsatolták a Filibe menő vonal egy részét is. És lent délen is barkácsoltak valami metrófélét Butovóba.

„Moszkva növekedik” – sóhajtotta Svéd bizonyos irigységgel.

Ami a metrót illeti, elvben Kijev is növekedett, de jóval lassabban.

A metrókocsik is szokatlanok voltak, de Svéd már látott róluk képeket a neten, ezért nem csodálkozott különösebben.

A Győzelem téren szokása szerint nem simogatta meg a kutya fényesre kopott orrát, csak ránézett, mint régi ismerősére, és ment tovább a mozgólépcső, majd a kijárat felé.

Fent nem sok minden változott, legfeljebb még több lett az autó. A hatemeletes ház, amelyben az Őrség hivatala székelt, kétlépésnyire volt a Manyezstől, Svéd így rögtön észrevette, hogy távolabbi szárnyát a tetejétől az aljáig beborítja a reklámfelületül is szolgáló építkezési háló.

„Felújítás?” – csodálkozott Svéd. De nem kellett izgulnia: már messziről látszott, hogy az emberi szemnek láthatatlan bejárat nyitva van, mellette két Setét cigarettázott, nyilván az őrök. A nyikolajevihez hasonló kis és álmos Őrségeknél az előcsarnokban ült egyetlen Másféle, afféle mindenes, ő volt az őr, az ügyeletes, sőt az elsősegélynyújtó is a hagyományos orvosi értelemben. De Moszkva nagyváros. Itt a városi ügyeletes odafent ül, a hivatalban, nem a bejáratnál.

Svéd közelebb ment, mindkét őr felé fordult, leplezetlenül rá

bámulva. Egyikük klasszikus alakváltó-vérfarkas volt, a másik boszorkánymester.

Azért értették a dolgukat ezek a fiúk: első kötelességükként csöndben leolvasták a regisztrációs pecséteket, az állandót és a moszkvait. Csak ezután köszöntötték:

– Üdvözlet, Setét! – dörmögte basszus hangon a boszorkánymester.

– Hozzánk?

– Jó napot! Igen, hozzátok.

– Milyen ügyben?

– A főnökhöz.

A boszorkánymester fölényesen elvigyorodott.

– Csak úgy egyszerűen, rögtön a főnökhöz?

„Na persze, holmi jöttment senkiházi egyszerűen csak be akar sétálni magához Zavulonhoz! Erre valahogy nem is gondoltam…”

Svédnek ekkor jutott eszébe, hogy elfelejtette visszakapcsolni a mobilját, pedig lehet, hogy Zavulon reggel óta hívja.

– Zavulon rendelt fel Kijevből – szűrte a szót foga közt.

Svédnek sehogyan sem akaródzott megalázkodnia a sajátjai előtt.

De Moszkva az Moszkva – nagyon sok a Másféle, és Zavulon valóban nagyon magas poszton ül. És nehéz a közelébe jutni.

– Kijevből? – A boszorkánymester érdeklődve félrehajtotta a fejét.

– A regisztrációd nyikolajevi.

Svéd kezdett felfortyanni. Az alacsonyabb szintű Másfélék nehezen tudták felmérni az erejét. Gyengécske mágusnak nézték, aki gyakorlatilag bármelyik alakváltóval lehet egy szinten, főleg ha azt is figyelembe veszik, hogy nem moszkvai, hogy valahonnan Mucsáról érkezett.

Nem tudni, hogyan végződött volna ez a kellemetlen szóváltás, ha váratlanul magától meg nem oldódik a helyzet: a járda melletti egyetlen szabad helyre szélsebesen bevágódott régi ismerősének, Sagronnak a BMW-je. És magán Sagronon kívül kiszállt belőle Zavulon, Jurij és a moszkvai Őrség harmadik legerősebb mágusa, Nyikolaj, akit Svéd korábban csak futólag látott, de felismerte. Az őrök feszes vigyázzba vágták magukat.

– Nem engednek be? – érdeklődött halkan Zavulon, ahogy közeledett.

– Csak most érkeztem – ismerte be Svéd.

– Úgy – hümmögött Zavulon, és az őrökre nézett.

– Azt mondta, hogy magához jött, főnök! – jelentette fürgén a boszorkánymester.

Jurij és Nyikolaj nem időzött a bejáratnál, bementek az ügyeleti helyiségbe, és egyből a lifthez iramodtak.

– Menjünk mi is! – intett fejével Zavulon.

A moszkvai Setétek főnöke helyettesei nyomában belépett az előtérbe, de velük ellentétben megállt az asztal előtt, amelynél elvben az egyik őrnek kellett volna ülnie. Az alakváltó főnöke háta mögött egy szempillantás

alatt

becsusszant

előírt

helyére,

a

boszorkánymester a bejáratnál maradt.

– Na most – utasította Zavulon az alakváltót –, keresd ki az adatbázisból!

Természetesen Svédre értette.

Az alakváltó elkezdett manőverezni a notebookkal, titkon Svéd szemébe nézve. Pillantásában könyörgés volt.

Svéd egy pillanat alatt rájött, miről van szó: az őrök nem kérdezték meg a nevét, holott ez lett volna az első dolguk. A regisztrációs pecsét alapján nem állapítható meg az embéri név, csak a homálybeli, ha van. Svédnek még nem volt homálybeli neve.

– Dmitrij Svedov – vetette oda Svéd szándékosan hanyagul.

Miért rontaná kapcsolatait a sajátjaival? Szórakoztak egy kicsit a srácok a vidéki jövevénnyel. Végül is nincs Svéd homlokára írva, hogy második szintű mágus, ellenkezőleg, a mágusok rendszerint alacsonyabb szintűnek mutatják magukat. Biztos, ami biztos. És első

kérésre aligha bocsátanak akárkit Zavulon elé.

– Megtaláltam – közölte az alakváltó élénken. És megint Svédre pillantott, ezúttal könnyen kiolvasható volt tekintetéből a hála.

– Milyen beosztás van ott a neve mellett? – kérdezte Zavulon.

– Az áll itt, hogy Másféle hosszú időtartamú szabadságon –

jelentette az alakváltó.

– Írd át! – utasította Zavulon. – És jegyezd meg, jól jöhet még, hogy ne ess másodszor is ugyanabba a csávába! Ő itt mellesleg a kijevi Őrség főnöke.

Az ajtónál álló boszorkánymester erőlködve köhögni kezdett. Az alakváltó természetellenesen egyenes háttal, sűrűn pislogva az adatbázisban matatott.

Zavulon elnevette magát.

– Gyere, Svéd! – mondta.

Most Svéd köhögte el magát majdnem, ahogy az őrt álló boszorkánymester, igaz, más okból: Zavulon először beszélt vele úgy, mint egyenrangúval. Ahogy mindig is beszélt Lajkkal. De semmi értelme nem lett volna áltatnia magát – ez nyilván csak az ifjoncoknak szánt színjáték volt.

– Főnök! – szólt félénken Zavulon után az alakváltó, mire Zavulon türelmetlenül visszafordult felé. – Taviszkaronnál semmit nem kell átírni?

Zavulon egy pillanatra elgondolkodott, majd elmosolyodott; Svéd úgy látta, hogy gonosz ez a mosoly.

– Írd azt, hogy szabadságon, de nem huzamos ideig, hanem határidő

nélkül.

És a lifthez ment.

Svéd járt már az Őrség moszkvai hivatalában. De Zavulon irodájában soha. Egészében véve minden olyan volt itt, mint ahogy elképzelte – hatalmas ablakok, hatalmas asztal, a házigazda nagyon régi fényképe a falon, cifra bőrdíványok, fóliánsokkal teli monumentális szekrények, egy jól felszerelt bár. Az egyetlen dolog, amelyet Svéd nem talált ki, egy terebélyes kandalló volt a távolabbi sarokban. Bár kitalálhatta volna – a Legmagasabb szintű Másfélék szibariták és epikureusok. Zavulon természetesen az íróasztalnál álló kedvenc karosszékébe telepedett, helyettesei a bár melletti díványt foglalták el, Svéd nem akart feltűnősködni, a két ablak közti szerény székre ült le.

– Mellesleg bekapcsolhattad volna a telefonodat – morogta

Zavulon, rá se nézve Svédre. Az egyenrangúnak szóló barátságos hangnemnek már nyoma sem volt, érezni lehetett, hogy a moszkvai Setétek főnöke némiképp ingerült.

– Elfelejtettem. – Svéd nem szépítette a dolgot. – Rendszerint nem kapcsolom ki, ezért nem kapkodtam a visszakapcsolással.

– Hagyjuk a fenébe! – sóhajtotta Zavulon. – Megkezdjük a kihallgatást.

Svéd akaratlanul összerándult – alig észrevehetően, de a moszkvaiak kiszúrták.

– Most se kapkodj! – nevette el magát Zavulon. – A kihallgatás tárgyilagos lesz. Senki nem akar kinyírni egy ilyen mázlista pancsert.

Nyikolaj közben a bárnál ügyködött, valamit kavart, valamit kitöltött, valamivel csörömpölt, majd odavitt egy poharat a főnöknek, egyet átadott Jurijnak, a harmadikat magának tartotta meg. Svédet nem kínálták meg semmivel.

– Ki okosított ki, hogy tűnj el Kijevből? – kérdezte Zavulon, aki nem nyúlt az italhoz.

Lábát keresztbe vetve ült a karosszékben, póza pokolian kényelmetlennek tűnt Svédnek.

– De hiszen maga hívott fel tegnap – emlékeztette Svéd óvatosan. –

Utasított, hogy szálljak vonatra, és rohanjak Moszkvába.

Zavulon nem változtatva hangnemén elmagyarázta:

– A hmelnyickiji vonattal érkeztél. Én helyi idő szerint egy óra előtt három perccel hívtalak, két perccel azelőtt, hogy a vonat elindult Kijevből. Gondolom, akkor már a kupéban ültél.

Svéd nagyot sóhajtott. Marjuska Rubljova próféciáiról már úgyis beszélt, igaz, nem Zavulonnak, hanem Jurijnak, de adott esetben ennek semmi jelentősége nem volt. Ezért Svéd bevallotta. Nem nagyon szívesen, nem is nagyon titkolva kelletlenségét, de bevallotta: – Megint jóslatot kaptam. És hát úgy határoztam… Igaz, nem Moszkvába akartam jönni, csak Brjanszkig, onnan vissza, hogy másnap már Kijevben legyek.

– Ki jósolt?

– Aki legutóbb is. Egyikünk kislánya.

– Konkrétan hogy szólt a jóslat?

Svéd határozatlan mozdulatot tett a kezével.

– Hát. egy kicsit. allegorikus volt az egész. Úgymond, kapitány, hagyd el a hajót, reggel gyere vissza, különben befellegzett a hajónak is, a legénységnek is. Így valahogy.

– És a legutóbbi hogy szólt? – makacskodott Zavulon. – Amelyik után bemásztál az idegenek odújába?

– Az is hajósnyelven volt megfogalmazva. Hogy ne pusztítsd el az ifjakat, kapitány, csináld te magad! Ezért mentem oda én.

Zavulon hallgatott egy darabig. Változatlan pózban ülve gondolkodott.

– Tengerész – mormolta végül. – Hívják a hajók.

Svéd felbátorodva bánatosan folytatta:

– Mellén horgonyok, fenekén kagylók.

Zavulon hirtelen felé fordította fejét, és kissé csodálkozva nézett Svédre, majd váratlanul elnevette magát.

– Ezt így mondják nálatok, tengermániásoknál?

Svéd bólintott.

– Nem hallottam. Na jó, menjünk tovább! – mondta végül. – Mit vett el tőled Bagolyfő?

– Nem tudom – felelte Svéd, és ezzel egyáltalán nem vétett az igazság ellen. – Találtam valami holmit az idegenek odúja közelében.

Gondolom, az ő mágikus eszközük lehet, ha egyszer Bagolyfő rögtön elrohant érte az Inkvizítorok valamilyen európai összeröffenéséről.

Zavulon ferdén Svédre sandított.

– Ezt is tudod?

– Hát. – vont vállat Svéd. – Hallottam.

– Nem tudom, mi a helyzet a kagylókkal a fenekén – jegyezte meg jóindulatúan a díványról Jurij –, de az biztos, hogy propeller van benne.

Zavulon nem reagált a megjegyzésre, folytatta a faggatást:

– Hogy nézett ki az a mágikus eszköz? Hol találtad?

– Előbb arról, hol találtam – kezdte Svéd. – Az idegenek fészkével szemben, az utca túloldalán van egy lakóház, olyan sztálinbarokk. A

távolabbi végén, a tetőn van valami kis építmény, mint valami lugas vagy rotunda. Olyan kis oszlopos valami. Amikor az ajtók ünnepélyes kidöntése után mindenki szétszéledt az idegenek fészkéből, Bagolyfő

is, Jurij is, a Fénypártiak is, felnéztem a tetőre.

– Miért? – vágott a szavába Zavulon.

Itt Svéd egy kissé zavarba jött, mivel ezt nem tudta meggyőzően elmagyarázni.

– Őszintén szólva, magam sem tudom. Ajtók ide vagy oda, valamiért az volt az érzésem, nem végeztünk el mindent az idegenek fészkében. Nem tudom megmagyarázni, talán intuíció. És hogy miért az a lugasféle a ház tetején… Amikor éjszaka a pincében az történt, és a Homályon át menekültem, valami fénylett abban a tornyocskában. Tudja, az egész világ szürke, szürke az ég, minden szürke, csak ott fent volt valami lila fény. Hideg, olyan, mint amikor a korhadó fa világít – de világít! Akkor jutott eszembe, amikor nappal ott maradtam annál a háznál. Megláttam azt a tornyocskát, és rögtön eszembe jutott. Arra gondoltam, fölmegyek, szétnézek, mi lehet ott.

– És?

– Hát fölmentem. Nem volt ott semmi különös, közönséges ház, lépcsőház, padlás, tető. Meg az a tornyocska, az oszlopok, mindenhol galambürülék. Nem is tudom, mit vártam, de nagyon csalódott voltam. És amikor már le akartam jönni, az egyik lépcsőfokon, a sarokban a padlásról a tetőre vezető ajtónál észrevettem azt a dolgot.

– Írd le!

– Egy kicsit drága öngyújtóra emlékeztet – igyekezett Svéd felidézni a képet, közben önkéntelen kézmozdulatokkal kísérte szavait. – Olyan ezüstös volt, vagy inkább krómozott. Monolit, vagyis nem volt olyan csiholója, mint az öngyújtóknak. Sima élén egy érdes gomb, az előlapon egy fekete pont.

Zavulon összenézett helyetteseivel, majd benyúlt az íróasztal fiókjába, és elővett valamit.

– Ilyen volt? – kérdezte kezében tartva valamit, ami messziről valóban emlékeztetett arra a bizonyos „öngyújtó-zseblámpára”.

Svéd felállt, közelebb ment, megnézte.

– Pontosan ilyen – erősítette meg, és a helyére ment.

Valamennyire persze meglepődött, mivel jól emlékezett Bagolyfő

szavaira: a Másféléknek még sosem sikerült senkit foglyul ejteniük az idegenek közül, vagy megszerezniük mágikus eszközüket, és nem így történt.

De

először

is,

függetlenül

kudarccal

végződött

próbálkozásától a félelmetes kísértetek lakta NEM ITT-ben, lehetséges, hogy ez nem is mágikus eszköz, hanem az idegenek által elvesztett jelentéktelen holmi, nem ér többet, mint bármelyik dohányzó Másféle öngyújtója. Másodszor pedig, honnan tudhatná, mit tett tegnap óta Bagolyfő a megszerzett zsákmánnyal? És ha kivizsgálásra átadta a Setéteknek?

– Mi van, erre nem számítottál? – kérdezte kíváncsian Zavulon, tekintetét belefúrva Svéd arcába.

– Erre nem számítottam – ismerte be becsülettel Svéd.

– Mindenesetre elmagyarázom neked – tért át váratlanul Zavulon a kihallgatásról a párbeszédre. – Bagolyfő tegnap igazat mondott.

Pontosabban azt mondta, amit ő igaznak tud. Az idegenek mágikus eszközeiből eddig valóban semmi nem került az Inkvizíció kezébe, különben nem ragadtatták volna magukat arra… amit tettek.

Gondolom, a Fénypártiaknak sem sikerült szerezniük. De mi nem akármilyen népség vagyunk, igaz?

Zavulon hirtelen cinkosan Svédre kacsintott.

Svéd óvatos, bizonytalan képet vágott.

– Lehet, úgymond, hogy így van, nem az én dolgom megítélni.

Zavulon közben eltüntette valahova az „öngyújtót” (valószínűleg visszadugta a fiókba), és végre elvette a tálcáról a poharát.

– Megnyomtad a gombot? – kérdezte mogorván.

– Meg – ismerte be Svéd.

– Mit láttál?

– Nem tudom, nem volt időm szétnézni. Valami olyasmi, mint a Homály, csak lilás színekben.

– Sokáig voltál ott?

– Nem különösebben. Talán fél percet.

– Árnyakat láttál?

– Hát. Valami gomolygott ott a ködben – vallotta be Svéd.

– És azok láttak téged?

Az emléktől Svédnek akaratlanul is megrándult a válla.

– Szerintem az egyik észrevett. De én elengedtem a gombot. és rögtön visszaértem. Azután már nem mertem megnyomni újra.

– Nagy imposztor ez a mi nyüzsgöncünk – szólt közbe megint Jurij.

– Mindenütt talpra esik.

– És mit akartál csinálni azzal, ahogy te nevezted, a dologgal? –

kérdezte Zavulon, megint figyelmen kívül hagyva helyettese szavait.

– Nem tudom – vont vállat Svéd. – Őszintén megvallva, biztos voltam benne, hogy nem marad sokáig nálam. Úgy is történt, Bagolyfő

lerohant.

– És ha nem rohan le? – kérdezte Zavulon egyre növekvő

érdeklődéssel.

– Ha akarja, elhiszi – sóhajtott Svéd –, ha nem akarja, nem, de valószínűleg felhívtam volna valamelyiküket. Végül is csak nem adhattam volna át a Fénypártiaknak! Tudom, ez most olyan…

talpnyalásfélének hangzik, de igazat mondok. Végül is nem az én szintem ilyen mágikus eszközöket vizsgálgatni. Az utóbbi időben egyébként is úgy érzem magam, mintha patkány lennék egy csapdákkal teli labirintusban. Hol nyakon öntenek vízzel, hol áramot vezetnek a sarkamba. Százszor is meg kell gondolnom, mielőtt meghúznám valamelyik kart.

– De a gombot megnyomtad azon az idegen mágikus eszközön –

jegyezte meg Zavulon gúnyosan.

Svéd erre nem tudott mit válaszolni.

– Tehát mégis mágikus eszköz. – motyogta.

– Ez kulcs. – Nem tudni, miért, de Zavulon elmagyarázta. –

Megnyitja az átjárót a mi világunkból az övékbe. És nyilván fordítva is.

Zavulon eközben nagyon figyelmesen nézte Svédet, mintha várna tőle valamit – megteszi, vagy nem teszi meg? Kérdez vagy nem?

Svéd ezt nem vette észre, mivel a padlót bámulta. Végül tompa hangon megkérdezte:

– Biztos benne, hogy ezt tudnom kell?

– Félsz? – kérdezte Zavulon talán csalódottan, talán megvetően.

– Az idegenek pincéjében féltem, amikor majdnem bezártak. De most. nem tudom, inkább nem, mint igen. Így is, úgy is csak csali vagyok maguknak, mit számít, mennyit tudok? Egy ténnyel több, eggyel kevesebb.

– Kezdjük azzal, hogy te csak a Fénypártiak és az Inkvizíció szemében vagy csali! Ami szemünkben kolléga vagy. egyelőre –

közölte Zavulon, és lassan kortyolt egyet az italából. – Ha akarod, kiterítem a kártyát, mindent elmondok neked az akcióról és a te szerepedről benne.

És megint Svédre meredt – kutatóan, mérlegelve.

Svéd idegei kezdték felmondani a szolgálatot, csak bágyadtan legyintett, és lényegében közömbösen mondta:

– Lökje…

Máskor aligha tűrte volna el Zavulon ezt a bizalmaskodást, Svédnek legalábbis ez volt az érzése. De fokozatosan egyre jobban erőt vett rajta a közöny. Egyre jobban belegabalyodott, mint légy a pókhálóba, és lassan, de biztosan elvesztette minden érdeklődését a beszélgetés iránt. Zavulon azt ígéri, elmond mindent az akcióról.

Valamit nyilván elmond. De az csak a jéghegy csúcsa lesz. Rá, Svédre

vadásznak

az

idegenek.

Furcsa,

háromoldalú

pingpongmeccset játszanak vele a Fénypártiak, a Setétek és az Inkvizíció. A Másfélék tömegéből őt választották ki, ha nem is az áldozat, legalábbis annak a halandónak a szerepére, aki elsőként indul az aknamezőre. Ha szerencséje van, túléli. Ha nincs – mit tegyünk. Már elnézést, nagy emberek nagy céljai azzal járnak, hogy el kell venni néhány kevésbé értékes életet. De miért kell hülyíteni azt, akit áldozatul választottak ki?

Zavulon figyelte az egyre jobban elkomorodó Svédet, végül mégis úgy döntött, felvilágosítja.

– Az okot ismered. Idegen mágusok, évszázadonként körülbelül három alkalommal két-három évig tartó gyilkosságok. Amit Bermasz mesélt neked, lényegében igaz. És arról is tudsz, hogy az Inkvizíció már régóta próbál elkapni egyet az idegenek közül. Nyilván már arra is rájöttél, hogy a kijevi Őrség helyreállítása csak hármas fennhatóság alatt végrehajtott fedőakció, elterelő hadművelet. De azt már aligha tudod, milyen sokáig tartott, és milyen keserves volt, amíg kiválasztottuk a jelöltet erre a helyre. Az Inkvizíció Brumelt, Kricskovszkijt, Kobernyiket, sőt Iraklij javasolta, de én meggyőztem őket, hogy téged, a tejfelesszájút válasszák. És végül már most is győztem, bár érdemben még semmi nem dőlt el. Azért, mert még élsz, és többet értél el, mint az összes eddigi akció során bárki. És azért választottalak téged, hogy mégiscsak túléld ezt a bohóckodást, amelyiknek még koránt sincs vége. Érted, tengerész?

Svéd nagy nehezen fölemelte tekintetét a padlóról.

– Nem hallom – mondta nyomatékosan Zavulon.

– Próbálom megemészteni – mormolta Svéd.

– Akkor hallgasd tovább! Annak, hogy elrángattalak Kijevből, egyetlen oka volt: tegnap éjjel egybeesett az Erő csúcspontja, a mi Setét fázisunké és az idegenek egyetlen fázisáé. Az elmúlt éjjel könnyedén kinyírhattak volna benneteket, ahányan vagytok, és ki is nyírnak, ha nem széledtek szét a Győzelem téri tanyátokról. Te nagyon bölcsen elfüstöltél, az idegenek nem találtak meg, hoppon maradtak, hát elmentek, és egy időre elrejtőznek. De a legközelebbi napokban mindenképpen megpróbálnak majd elkapni, ahogy megpróbálták elkapni azokat, akiket előzőleg dobtunk nekik oda. Ezért aztán szedd a lábad, fiú, irány az edzőterem! Új igézeteket tanulsz. Mit bámulsz?

Harciakat, igen. Méghozzá olyanokat, amelyek működnek az idegen mágusokkal szemben, ilyen igézet sajnos nincs túl sok. Most már érted?

Svéd már mindenbe beletörődve felsóhajtott, és engedelmesen felállt.

– Jura, ez a te gondod – dörmögte Zavulon.

Az operatív helyettes hangtalanul az asztalra tette poharát, és szintén felállt. Csak egyetlen kérdést tett fel Zavulonnak:

– „Jokozunát” tanítsak neki?

– Igen – bólintott Zavulon. – Menni fog neki. Végül is második

szintű.

– Gyere be! – mondta Zavulon, holott senki nem kopogott.

Jurij lépett be.

Zavulon levette szemüvegét, félretette a jókora inkunábulumot, amelyet az utóbbi fél órában lapozgatott, és érdeklődve pillantott helyettesére.

Jurij szó nélkül a bárhoz ment, belekotort a hűtőszekrénybe, kinyitott egy üveg sört, és egy hajtásra kiitta.

– Úgy nézel ki, mint akit kifacsartak – morogta Zavulon, felállt, és ő is a bárhoz ment.

Jurij csak akkor volt képes valami válaszfélét adni, miután lerakta az üres üveget.

– Itt aztán ki is facsarnak rendesen…

– Térj a lényegre! – intette Zavulon. – Hogy ment a dolog?

– Nem mondhatnám, hogy könnyen – mondta Jurij elgondolkodva

–, de végül is ment. Szerintem lassan tanul, de ha megtanult valamit, és állandóan foglalkozik vele, akár versenyen is indíthatod, mindenkit legyőz. Amikor megtanulta a „jokozunát”, úgy örült, mint egy gyerek.

– Jó lesz benne?

– Megjárja. A harmadik szint biztos, de ha nem hülyéskedi el a dolgot, és rendesen gyakorol, azt hiszem, meglesz neki a második szint is.

– És miféle amulett fityeg a nyakában? Megnézted?

– Közönséges „elsütő billentyű”, „páncél” vagy „sztalaktit”.

Szerintem még Lajk műve.

– És mostanáig nem használták fel? Álmosan zajlik az élet ott Ukrajnában!

Jurij belerogyott a karosszékbe, és szarkasztikusan megjegyezte:

–

Milyen

aktuális

észrevétel!

Miközben

az

idegenek

garázdálkodnak Kijevben.

– Ha minden szerencsésen alakul, még egy „sztalaktittal” is el lehet intézni egy idegent – mondta Zavulon elgondolkodva.

– Ha minden szerencsésen alakul.

– De ez a mi Svédünk hihetetlenül szerencsés – hümmögött Zavulon.

– A mázlisták többnyire éppen a legválságosabb pillanatban mondanak csődöt – morogta Jurij. – Te ne tudnád, főnök? Na nem, akkor már jobb a „jokozuna”, mint a „sztalaktit”.

Zavulon töltött magának egy adag mezcalt, majd visszament íróasztalához.

– Na jó, térjünk vissza a mi báránykánkhoz! Változatlanul nem hiszel abban, hogy sikerülhet neki?

– Eddig még senkinek sem sikerült – vont vállat Jurij. – És Svéd sem fest jobban, mint az elődjei. Csak neki szerencséje van. De mint már mondtam, nem szívesen hagyatkozom a szerencsére, mert az előbb vagy utóbb feltétlenül véget ér.

– Szerencse… Biztos vagy abban, hogy Svédet eddig csak a szerencse vezérelte? – kérdezte kétkedéssel a hangjában Zavulon. –

Nem, barátocskám, itt nem csupán mázliról van szó. Vedd figyelembe, hogy válságos pillanatokban vagy ragyogóan működik az agya, vagy fenomenális az intuíciója, vagy a kettő együtt! Ne felejtsd el, hogy válságos helyzetben, ha nem is ideális, de az ideálishoz elég közeli döntéseket hoz! Amikor kell, cselekszik; amikor kell, kivár.

– Ha te is megfelelő jóslatokat kapnál, megérzés nélkül is helyes döntésekre jutnál. Egyáltalán, mit csinált eddig? Úgy értem, önállóan.

A nyomozással súgás alapján foglalkozott. Az idegenek tanyájára súgás alapján jutott be. Kijevből súgás alapján jött el. Szerintem túlbecsülöd, főnök.

– Ne mondd ezt! – ingatta fejét jelentőségteljesen Zavulon. – Egy gyerek jósol neki, aki még a három évet se töltötte be. Mit értenél te meg egy ilyen jóslatból? És látod, Svéd megérti. Mindenesetre teljesen adekvátan cselekedett.

– A gyermek szájából mindig az igazság szól – hahotázott Jurij. –

Úgy értve, hogy a próféta életkora nem is olyan fontos, az a fő, hogy tudjon már beszélni. Na és mit számít, hogy kisgyerek vagy vénember? A próféta lényegében csak szócső, eszköz. Jelentősége magának a próféciának van, nem a próféta személyének. Furcsa, hogy egyáltalán szóba hoztad ennek a kijevi kislánynak a korát. Mellesleg nem kellene vetnünk rá egy pillantást?

– Megnézzük majd, feltétlenül megnézzük. Azt hiszem, nemcsak jövendölni tud, hanem átváltozni is. Az apukája ugyanis duális, mágus és alakváltó.

– Az a nagydarab? Gyima, ha jól emlékszem. A családneve nem jut eszembe.

– Rubljov – segítette ki Zavulon.

– Pontosan! – Jurij összecsapta a kezét, majdnem leverve az asztalról a kiürült sörösüveget, de elkapta, nehogy leessen, elmorzsolt egy káromkodást, majd folytatta: – Ő is ott vitézkedett akkor Pityerben, igaz?

– Ott, persze – erősítette meg Zavulon. – Lajknak nemigen volt kik közül válogatnia, megértheted, ő meg harci mágus és alakváltó.

– És most mit csinálunk? – kérdezte Jurij. – Megvárjuk, amíg az idegenek megpróbálják elkapni Svédet?

– Hát igen, ahogy terveztük. Most hol van?

– Odalent. Valószínűleg ő is sört pumpál magába.

– Ha kifújta magát, fel kell rakni a vonatra. Szólj Sagronnak, hogy vigye ki!

– Jó, szólok. És hogy intézzék el, hogy kialhassa magát!

Zavulon helyeslően bólintott.

– Ezzel végeztünk – mondta néhány pillanattal később. – Most beszéljünk valami vidámabb dologról! Bagolyfő már megint hozzánk repül, fél óra múlva a Seremetyjevón lesz.

Jurij egy ideig töprengett.

– Ha repülővel jön, és nem portálon – latolgatta a helyzetet –, az azt jelenti, hogy a dolog aligha szuperfontos. Inkább arról lehet szó, hogy kifundálta a következő akciót, és most kiválasztja a végrehajtókat.

Zavulon gondolkodott, gondolkodott, majd a belső vonalon felhívta az ügyeletest.

– Ügyeletes!

– Igen, főnök! – válaszolt nyomban egy fiatal és buzgó hang.

– Derítsétek ki, nem mennek-e a Fénypártiak a Seremetyjevo-2-re fogadni valakit!

– Máris, főnök!

– Azonnal jelentsd!

– Igenis, főnök!

Zavulon bontotta a vonalat, és elégedetlenül morogta:

– Ezek az életvidám izompacsirták… Néha szeretném megfojtani őket.

– Ez a korod miatt van, főnök – vigyorodott el Jurij.

– Te csak ne jópofáskodj! – intette Zavulon leplezetlen undorral. –

De kikészít engem ez az egész; ha végeztünk Kijevvel, elmegyek szabadságra. Kifogyott az erőm. Elutazom valahova Polinéziába, egy szigetre. Bungaló, strand, tenger és semmi civilizáció! Vagy legalább elmegyek Koljával a Volgára!

Zavulonnak nem maradt ideje álmodozni. Megszólalt a belső

vonal, és az előző életvidám izompacsirta jelentette életvidáman:

– Főnök! Geszer a Volgáján Himkinél jár, a Leningrádi sugárúton kifelé tart. Olga és Szemjon van vele.

– Értem – felelte Zavulon, és komoran a helyettesére nézett.

– Szóval fogadnak valakit – mondta. – Indulok én is.

– Menj! – sóhajtotta Zavulon. – És Svédet is indítsd el!

– Elindítjuk, ne aggódj! Megyek.

Jurij felállt, és fürgén az ajtóhoz indult.

TIZEDIK FEJEZET

SVÉDET, aki este olyan volt, mint egy kifacsart citrom, és teljesen kába a foglalkozásoktól, Sagron kivitte a pályaudvarra, és felrakta a vonatra. Svéd olyan fáradt volt, hogy lerogyott az ágyra, és már a vonat indulása előtt elaludt. Senki nem ébresztette fel, sem a kocsikísérő (csöndben elvette a jegyét az asztalról, és becsukta a fülke ajtaját), sem a határőrök (az oroszok is egyszerűen elvették az asztalról a beutazási engedélyét, az ukránok be se mentek a fülkébe).

Csak öt perccel az érkezés előtt rázta meg könnyedén a vállát a kocsikísérő.

Svéd azonnal felébredt.

– Mi van?

– Kijev – nevette el magát az asszony. – Már csak öt perc az érkezésig. A mosdó szabad.

Ez nagyon is kapóra jött, Svéd élt is a lehetőséggel. A hálókocsikban rendszerint szabad a mosdó, mert kevés az utas. Svéd egyben meg is mosakodott, fogat mosott.

A kupéba már vissza se ment – nem maradt ott semmilyen holmija.

Mire végzett, a vonat már két-három perce megérkezett. Alighogy kilépett a peronra, meglátta Jefimet és Vityát, a sofőrt.

A vonat az első vágányra állt be, így Jefim és Vitya az állomás fala és a vonat között állt, a központi terem bejáratával szemben.

– Helló, főnök! – köszöntötte Svédet Jefim. – Boldog születésnapot!

Svéd gondterhelten felvonta szemöldökét.

– Mi az, már ötödike van? – csodálkozott.

– Az bizony! – erősítette meg Jefim. – Talán én gratulálok neked elsőként? Még senki nem hívott fel?

Svéd gondterhelten előkotorta mobilját.

„Nyolc nem fogadott hívás – olvasta. – Ja persze!” – jutott eszébe.

A Jurij vezette kimerítő oktatás után Svéd kikapcsolta a mobil csengő és rezgő funkcióját.

– Gratulálok, főnök! – nyújtott kezet Vitya. – Indulhatunk?

– Igen – mondta Svéd megszorítva a kezét –, induljunk!

Átmentek a pályaudvar épületén. Vitya nagyon ügyesen talált parkolóhelyet, úgyhogy csak beszálltak és elindultak.

Néhány perc múlva Svéd nyugtalankodni kezdett.

– Hova megyünk? Nem a Győzelem térre?

– Nem – felelte kelletlenül Jefim. – A tegnapiak után a Győzelem téren nemigen lehetne lakni. Egy újabb felújítás zuhant a nyakamba, hogy enné meg a fene!

Svéd felfigyelt.

– Történt valami?

Eszébe jutottak Zavulon szavai, de nem gondolta volna, hogy a helyzet ennyire komoly.

– Történt – erősítette meg Jefim.

– Mi?

– Pogrom. Minden lakáson végigpusztítottak. Egyszóval egy darabig ott nem lehet lakni, bár Rom Palics azt mondja, nem végzetes a dolog, minden helyrehozható.

Svéd hátrafordult, és a mögötte ülő Jefimre nézett.

– Tehát nem hiába húztuk el a csíkot?

– Egyáltalán nem – erősítette meg Jefim. – Szimonovot meg engem egyébként ma reggel Rubljov kihajított. Ha jól értem a dolgot, nagyon jól tette…

– És most hova megyünk?

– Majd meglátod – vágott zsidósan ravaszkás képet Jefim. –

Szóval, a Ruszanovkára megyünk.

Rövidesen rákanyarodtak a Paton hídra. Vitya kanyargott még egy darabig a különböző csomópontokon, majd rátért a Ruszanov rakpartra. Jobbról feltűnt a Szlavutics szálló hatalmas tömbje. Svéd itt szállt meg, amikor először érkezett Kijevbe, már nem emberként, hanem mint Másféle.

A Ruszanov sugárút sarkánál Vitya leparkolt.

– Parancsoljatok! – szólította fel őket a kiszállásra vidáman.

Kiszálltak, átmentek az úttesten. A vízparton nagyon vonzó kis

sétány nyílt, virágágyak, kőlapokkal burkolt utacskák, Gogol emlékműve, oldalt, kicsit balra valami kocsmaféle a vízen, kicsit jobbra a parton lehorgonyzott úszó kikötő, láthatóan már nem új, de remekül felújított, olyan, mint egy játékszer.

– Menjünk, menjünk! – szólt Jefim.

Megindultak az úszó kikötő felé. Különös módon, ahogy közeledtek felé, egyre kevesebb emberrel találkoztak a kis sétányon, mintha a ponton feljárójához vezető részen valamilyen figyelemelterelő zóna kezdődött volna. Svéd mágiára gyanakodott, és megnézte a Homályon keresztül – úgy is volt, valaki pillantásokat elterelő igézetet alkalmazott, és nagyon ügyesen feltette a figyelemelterelés klasszikus változatát.

Jefim határozottan fellépett a hajóhídra.

Fentről hirtelen felharsant egy vidám hang:

– Happy birthday to you!

Svéd felnézett. A felső szint fedélzetén, pontosan a kikötő bejárata fölött a korlátra könyökölve, kezében pohárral ott állt Szimonov.

Amikor a hídról beléptek a kikötő központi terébe, Jefim elégedett mosollyal közölte:

– Parancsolj, főnök! Ez a mi közös ajándékunk. Vedd birtokba! A papírok odafönt vannak, az irodádban, majd megmutatom, mit kell aláírnod.

– Ezt hogy érted? – Svéd nem fogta föl egyből. – Mit vegyek birtokba?

– Úszó otthonodat! – hahotázott Jefim. – Bevallom, először lakást akartunk ajándékozni neked, hiszen Kijevben nincs saját otthonod. Na jó. Szimonov tiltakozott. A lakás, azt mondta, olyan banális. Egy tengerjárónak úszó otthonra van szüksége. Jachtod már van, minek még egy? És akkor jutott eszembe: miért ne kaphatnál egy úszó kikötőt? Ez is lakás, csak mobil. A rakparton bőségesen van hely a parkolásra, itt, a Ruszanovkán minden lépésnél találsz egyet, a túlsó parton, a vízi parknál is akad bőven. Az áram, a víz, a csatornázás mind rákapcsolható, az engedélyeket már elintéztem. Oda mész vele, ahova akarsz, csak egy vontató kell hozzá, az meg, te is tudod, nem

gond, csak egy telefonodba kerül. Tíz szoba van benne, két nagyobb terem, hajókonyha, ebédlő, gépház – van minden, amit csak kívánhatsz. Igaz, fürdőszoba nincs, csak zuhanyozók, de ha akarod, megcsináljuk, nem probléma. Felfogadtam egy fedélzetmestert és két matrózt, majd bemutatom őket. Állandó ügyeletet tartanak majd. A fedélzetmester felesége fog takarítani, már mindent megbeszéltem.

– Ti aztán jól adjátok! – mormolta Svéd meghatottan.

Közben lejött Szimonov, és megölelte Svédet.

– Boldog születésnapot, Svéd!

Természetesen be volt csípve.

– Egyébként az asztal meg van terítve – közölte jelentőségteljesen.

– Mindjárt itt lesz Rubljov és Nataska, Arkagyij Szemjonovics az ő

Rinatjával, meg még néhányan… Még Iraklij is megígérte, hogy benéz! Menjünk, ünnepeljünk!

– Menjünk! – vezényelt Svéd határozottan.

Türelmetlen volt, alig várta, hogy belülről is birtokba vegye új otthonát. Nyilvánvaló volt, hogy ez most nem sikerülhet, de legalább az étkezőt vagy azt a termet láthatja, ahol asztalt terítettek.

A felső szintre szárazföldi mértékkel mérve nagyon keskeny lépcső

vitt föl, de Svéd csodálatosan szélesnek látta.

Az este váratlanul kellemesen alakult, bár Svédnek esze ágában sem volt bulit rendezni a születésnapja tiszteletére. Különösebb lárma, sőt zene nélkül üldögéltek. Még Szimonov is csöndes és visszafogott volt, az elfogyasztott alkoholmennyiség ellenére.

Rubljovék mentek el elsőként, mivel Marjuskát a nagymamánál hagyták, márpedig a nagymamákat óvni és kímélni kell; Vitya vitte haza őket. Nem sokkal utánuk a néhány ifjonc is tapintatosan távozott, a környékbeli táncos szórakozóhelyek irányába. Majd Rinat nyargalt el holmi halaszthatatlan teendőkre hivatkozva, nyomában Arkagyij Szemjonovics is távozott.

Iraklij végül nem jelent meg.

A telefon akkor szólalt meg, amikor a vízi parkra nyíló kilátásban gyönyörködve Svéd, Jefim és Szimonov a felső fedélzeten üldögélt,

amely leginkább erkélyre vagy balkonra hasonlított.

Svéd lustán elővette mobilját, futó pillantást vetett a hívó számára, és beleszólt:

– Tessék!

– Jó napot! Lena vagyok a Zodcsih utcából, Kszjusa Perebaszova barátnője. Néhány napja itt volt nálunk, és megígérte, hogy segít.

A laza ünnepi hangulatnak egy szempillantás alatt vége szakadt.

„Meg kell neki mondani, hogy nem látja többet a barátját –

gondolta Svéd elkomorodva. – Ha nem most, hát később, és nem másnak, nekem kell megmondanom neki.”

– Igen, igen, emlékszem – mondta Svéd szárazon.

– Gyenyisz hazajött – mondta a lány reszkető hangon.

– Hazajött, és lefeküdt aludni. Bezártam az ajtót, és a kulcsot eldugtam. Idejön?

– Hogyhogy hazament? – képedt el Svéd.

Legutóbb Svéd a Melnyikov utcai ház pincéjében látta Gyenyiszt, halott volt, holtabb már nem is lehetett volna, életerőnek még a nyoma sem volt benne. Halotti lepelbe burkolt múmia volt. Egy a sok közül.

– Hát, csak hazajött… Ahogyan az utóbbi időben szokott…

Teljesen kiszáradt, sárga. Csak azt csodálom, hogy nem fújja el a szél.

A lány felzokogott.

– Úgy. – Svéd jelentőségteljesen pillantott barátaira. – Egyetlen lépést sem sehova! Mindjárt ott leszünk. Bármilyen eszközzel is, de tartsa otthon!

– Nem megy ő most sehova, alszik, hazaérkezés után mindig sokáig alszik. Holnap délig biztosan.

– Annál jobb! Megyünk!

És bontotta a vonalat.

– Lóra! – vezényelt Svéd ellentmondást nem tűrő hangon.

Jefim sóhajtva hívott egy taxit.

– Mi történt? – érdeklődött Szimonov.

Nem látszott túlságosan elkeseredettnek, ellenkezőleg, abban a

fázisban volt, amikor csinálni kell valamit, menni kell valahova.

– Az egyik holttest feltámadt – morogta Svéd. – A pincéből. Meg kell látogatnunk.

– Épp itt az ideje meglátogatni a feltámadt halottakat! – hahotázott Szimonov. – Vezess, főnök, megint elkapott a tettvágy!

– Hová megyünk? – kérdezte Jefim, egy pillanatra elszakadva telefonjától.

– A Borscsagovkára, majdnem a körgyűrűnél – súgta Svéd. –

Zodcsih utca huszonvalahány, nem emlékszem, majd ott megmutatom a házat.

Jefim továbbadta a címet a taxis diszpécsernek, és letette a telefont.

– Főnök – mondta kisvártatva nagyon komolyan –, lehet, hogy ez csapda.

– Ezt hogy érted?

– Ahogy mondom – vont vállat Jefim. – A Melnyikov utca nyolchoz ez a leányzó vezetett el. Odamentél, sok mindent láttál, többek közt a múmiákat a pincében. Most az idegenek nyilvánvalóan vadásznak vagy rád konkrétan, vagy mindannyiunkra, ahányan vagyunk. A Paradzsanov-házban minden lakást végigpusztítottak, még szerencse, hogy időben elhordtuk onnan az irhánkat. Gondold csak végig: ugyanennek a leányzónak a barátja hirtelen feltámad és hazamegy.

Milyen következtetések adódnak ebből?

Svéd elkomorodott.

– Azt akarod mondani, hogy az idegenek minket keresnek? A maguk részéről horogra akarnak keríteni?

– Pontosan! A Győzelem téri kelepcéből idejében elfüstöltünk, hogy ki hova, nem könnyű kideríteni. Kijev nem kicsi! Nem lepne meg, ha megint benéztek volna a Podolra, Arkagyij Szemjonovicshoz.

Világos, hogy nem találták ott. A Melnyikovon levő házhoz az orrunkat se dugjuk oda. Következésképp az a legegyszerűbb, ha csapdába csalnak minket.

– Figyelj, hiszen igaza van! – mondta Szimonov elgondolkodva. –

Ebben van rendszer!

– Nagyon is primitív rendszer – mondta Svéd kétkedve. – Valahogy gyerekes az egész.

– Na és? Valahogyan el kell kezdeniük az idegeneknek, hátha ráharapnak a tökfilkók.

– Ráharapunk – sóhajtotta Svéd, és felállt. – Mindenképpen ráharapunk. Indulás, tökfilkók! És tartsátok nyitva a szemeteket, hátha igazatok van, és ez csapda.

Jefim is felállt, de már testtartásáról lerítt, hogy nincs ínyére csak úgy felállni és elindulni. Svéd, aki már a lejáró felé fordulva éppen indult volna, hirtelen megállt.

– Mi az?

– Főnök – mondta Jefim olyan komolyan, ahogyan csak az utcai akciók idején szokott beszélni –, én előbb felhívnám Rubljovot és Vityát.

Svédnek nem volt ideje válaszolni, mert megszólalt Jefim telefonja, de nem a taxi jelentkezett.

– Emlegetett szamár – morogta Jefim, és odanyújtotta a telefont Svédnek. – Téged keres.

Rubljov telefonált.

– Már úton vagytok a Zodcsih utcába? – kérdezte.

– Most indulunk. De te honnan… – Svéd szava elállt.

– Ugyanonnan. A kislányom azt mondta, itt várjunk meg benneteket.

Hát, itt vagyunk Vityával kettesben.

– Csak semmi öntevékenykedés! – figyelmeztette Svéd; komolyan nyugtalankodni kezdett. – Jefim és Szimonov egyöntetűen azt állítja, hogy valószínűleg ott várnak ránk… Tudod, hogy kik.

– Ne izgulj, nélkületek meg se mozdulunk! Igyekezzetek!

– Megyünk, megyünk. Viszlát!

Alig bontotta Svéd a vonalat, a telefon újból megszólalt, ezúttal a taxis cég diszpécsere jelentkezett.

Svéd teljesen gépiesen ellenőrizte a valószínűségi vonalakat, és kissé kajánkodva belemorogta a telefonba:

– Tudjuk, tudjuk, piros Opel.

Fölöslegesen viccelődött, nem élő ember volt a diszpécser. Ügyet

sem vetve Svéd szavaira a vagy előre felvett, vagy szintetizált női hang közölte vele, hogy a Ruszanovszkaja rakpart és a Ruszanovszkij sugárút sarkán várakozik az ilyen és ilyen rendszámú piros Opel.

– Pfúj! – káromkodta el magát Svéd az undortól. – Sehogyan sem tudom megszokni, hogy már a huszonegyedik században élünk.

Átkeltek a sugárúton, és fennakadás nélkül beszálltak az említett Opelba.

Valamilyen csoda folytán a taxi negyvenhat perc alatt célba ért.

Vitya furgonja a Zodcsih utca tizenkettő, egy négyemeletes téglaépület előtt parkolt, ott, ahol az utca az autóút körforgalma mentén elkanyarodott.

Svéd emlékezett rá, hogy az őket érdeklő ház jobb kéz felől, kicsit előrébb van.

A taxit rögtön elengedték. Svéd, Jefim és Szimonov átült a furgonba. Rubljov komorabb volt, mint egy viharfelhő, merev és dühös. Svéd kitalálta, mitől: druszája távol akarta tartani magát az Őrség ügyeitől, nyugalomba akart vonulni, ehelyett már másodszor volt kénytelen részt venni egy nagyon is kétséges kimenetelű

akcióban. Ráadásul olyanban, amelyet nem terveztek meg, nem gyakoroltak be előzőleg, mint boldogabb időkben, hanem spontán kalandorakció, a „vágjunk bele, megverekszünk, aztán majd meglátjuk” mintájára. Rubljov sosem szerette, nem helyeselte az ilyen akciókat, és

őszintén

megvallva,

Svéd

sem.

De

néha

belekényszerültek az ilyesmibe, sajnos nem is túl ritkán.

– Mi legyen? A múltkori módszer szerint? – kérdezte Vitya. –

Lassan végighajtunk, és közben figyelünk?

– Mi mást tehetnénk? – sóhajtott Svéd. – Igor, engedj az ajtóhoz, hogy ha történne valami, egyből ki tudjak ugrani.

Szimonov ellenkezés nélkül átült Jefim mellé.

– A következőt csináljuk – mondta Svéd. – Ha kiadom a parancsot, hogy „kiszállni”, Vitya, te rögtön fékezel. Négyen kiszállunk, és te, Jefim hátulról fedezel, figyelsz a furgonra, nehogy tüzet dobjanak a tankra, azt hallottam, ez az egyik kedvenc módszerük. Gyima és én maradunk középen, Vitya, te balra leszel, Igor, te jobbra. Előre figyelmeztetlek benneteket, lehet, hogy az ezerszer bevált igézetek itt nem működnek, ezért jobb, ha engem támogattok az energiával, nekem van valami a tarsolyomban erre az esetre. Még valami: úgy fest, mintha a védelmi igézetek jobban működnének az idegenekkel szemben, de a támadók, ismétlem, szinte alig hatnak rájuk. Minden világos?

– És mi legyen az amulettekkel? – kérdezte Jefim.

– Ahogy általában, csak ne támadj vele, hanem nekem add át az erejét!

– Értem – bólintott Jefim.

– Nos – sóhajtott megint Svéd a Homály óvjon minket! Vitya, menj egy kicsit előre!

Elindultak. Mind figyeltek, főleg a jobb oldali járdát.

Négyemeletesek egymás után, majd egy alacsonyabb épület, talán iskola… És ott van az őket érdeklő ház.

– Lassabban, Vitya! – kérte Svéd.

– Behajtsak az udvarba? – javasolta Vitya.

– Egyelőre nem érdemes.

A Homály nyugodt maradt, csak az ismerős második emeleti lakásban lehetett tisztán kivenni a szerencsétlen Gyenyisz auráját, a fiú alig élt – aurája fekete folt volt az egységesen szürke háttér előtt, a többi emberé lényegesen világosabb volt a háttérnél.

– Menj el a sarokig és még vagy tíz métert, és állj meg! – vezényelt Svéd.

– Értem – bólintott Vitya, és sebességet váltott.

Már majdnem megállt a furgon, amikor Rubljov nagyon nyugodtan figyelmeztette őket:

– Ott vannak! Ketten, most kanyarodtak ki a sarkon.

– Nem értem! – csodálkozott Szimonov.

Svéd viszonylag gyorsan rájött, mi ad okot a csodálkozásra: sokéves szokásuknak megfelelően már korábban lemerültek a Homályba. Így volt rendjén, hiszen harci műveletet hajtottak végre. A trükk abban rejlett, hogy az idegen mágusok csak a normális világban voltak láthatóak. A Homályban egyszerűen nem voltak jelen.

Ez volt a lényeg: nem láthatatlanok voltak, hanem nem voltak ott.

Még a legerősebb mágus is képes ugyan láthatatlanná válni a Homályban, de mindenképpen nyomot hagy benne, főként energetikait. A mágia lényegében az energia átcsoportosítása, ezt pedig nagyon nehéz elrejteni a figyelmes pillantás elől.

– Fiúk, emlékeztek a pityeri Feketékre? Hogy nem teljesen merültek le a Homályba? – suttogta Svéd. – Csináljatok ti is így, nem nehéz! Nézzetek a valóságban, cselekedjetek a Homályban! Kiszállni!

Rubljov mindent megértett, és nyomban végre is hajtotta a parancsot. Vitya és Szimonov ügyetlenkedett egy kicsit, de végül szintén alkalmazkodott a félig alámerült állapothoz; hogy Jefimmel mi a helyzet, Svéd nem látta, nem akart hátrafordulni.

– Rajta! – sziszegte Rubljov, becsapta a kocsi ajtaját, és nadrágjával együtt alsónadrágját is letolta a fűre. Pólóját, cipőjét, zokniját már a furgonban levette.

Levetkőzve megkezdte a transzformálódást. Svéd szó nélkül jóváhagyta ezt: ki tudja, hat-e a mágia az idegenekre, vagy nem? A vadállat ereje, a karmok és fogak megbízhatóbbak, és az alakváltók sebei a Homályban nyomban begyógyulnak. Hasznos tulajdonság.

Közben Rubljov erőfölöslegét átdobta Svédnek, mivel nem készült mágia alkalmazására. Éppen idejében: az idegenek, akik csak pár pillanattal korábban kanyarodtak ki a huszonhatos számú ház sarka mögül, most gyorsan és céltudatosan az őrségbeliek felé iramodtak.

Külsőleg valóban cigányokra emlékeztettek – bőrük sötét, tarka inget és bő, hajtásokkal teli nadrágot viseltek. Lábukon sarokrészes saru, láthatóan jó puha. Az idegeneknek volt aurájuk, de Svéd nagyon homályosnak, csaknem teljesen színtelennek látta.

Körülbelül félúton feléjük az idegenek kezében fegyver jelent meg

– valamilyen lángoló penge. Mindkettejüknél kettő, mindkét kezükben egy-egy.

Svéd úgy döntött, nem vár tovább, működésbe hozta az amulettet, de nem a feltöltött „pajzsot” vagy „sztalaktitot”. A feltöltött amuletteket kiürítette, és a megállíthatatlanul felszabaduló erőt átirányította a nemrég elsajátított igézetbe. Ezt a moszkvai Jurij japán szóval jokozunának nevezte.

Svéd széttárt tenyerét az idegenek felé fordítva halkan elhadarta:

– Kimarite va c’kidaszi!

Svéd úgy mozgott, mintha egymaga akarna a helyéből kimozdítani egy lerobbant autót. Félig behajlított karral változatlanul az idegenek felé tartotta tenyerét, kissé előredőlt, és az eredeti helyzethez képest félig kinyújtotta karját.

Ebbe a lökésbe beleadta minden lehetséges erejét, de az eredmény őt magát is meglepte.

Az idegeneket az erő lesodorta az ösvényről, amelyen közeledtek, és nekilökte a ház falának, de úgy, hogy mindenfelé röpködött a téglatörmelék. A faltól nem is tudtak elválni. Kezükben továbbra is villogtak a pengék, de másodpercről másodpercre halványabban, végül teljesen kihunytak.

Szimonov és Vitya, okos srácok, rögtön nekiláttak feltölteni a kiürült Svédet.

– Fima, ide az amulettet! – ordította Svéd, és meg se fordulva hátranyújtotta az egyik kezét. A másik kezével a zsebébe dugta a kiürült amulettet. Később majd újra fel lehet tölteni.

Kinyújtott kezében máris ott termett egy szironybőr szíjon függő, faragott medál, az imént kiürített ikertestvére.

Svéd és társai félig a Homályba merülve maradtak, tehát nemcsak a Másfélék láthatták őket, hanem az emberek is. Két elkésett járókelő

nyugtalan pillantásokat vetett a furgonnál álldogáló, furcsa társaság felé, nem mertek közelebb menni, pedig nyilvánvalóan el kellett haladniuk a huszonhatos számú ház mellett. Hogy mit láttak, arról Svédék csak találgathattak volna. Közvetlen közelükben nagy zajjal száguldottak el a kocsik az autópályán, de vezetőik a nagy sebesség miatt aligha láttak bármit is. És az egyik földszinti ablakból kilesett valaki a függöny mögül.

„És most mit csináljunk?” – gondolta Svéd zavartan.

Az idegenek felkenődtek a falra, mintha odaragasztották volna őket.

Oda kellene menni, de mi van, ha hirtelen leesnek vagy lecsúsznak a földre? Vagy elválnak a faltól, megrázzák magukat, és újból rohamra

indulnak?

A következő pillanatban Svéd megérezte az erő egy gyenge áramlatát – a Homályban nem látható idegenektől alig érzékelhető, fénylő csáp nyújtózott felfelé, a második emeletre, a holtaiból feltámadt Gyenyisz felé. Megint az életenergiát szívták ki belőle – teljesen leplezetlenül.

– Vámpírkodnak – figyelmeztette Szimonov gondterhelten.

– Fima, vágd el!

Jefim abban a pillanatban bevetett az idegenek és Gyenyisz közé egy közönséges „pajzsot”, az elakadt áramlás visszafelé kezdett gomolyogni, Gyenyiszhez. Ennek nyomban meg is lett a hatása: az idegenek pengéi gyakorlatilag abban a pillanatban végleg kialudtak, és fekete hamuként hullottak le a fal melletti keskeny aszfaltsávra.

A következő pillanatban a Homály megremegett és megelevenedett.

Egyszerre négy portál nyílt meg, méghozzá olyan erejűek, hogy Svédnek a lélegzete is elakadt. A szuperek siettek learatni más győzelmének a babérjait. A győzelemnek, úgy látszott, sok szülőatyja van. Svéd körülnézett, de nem a portálokat figyelte, hanem a társait.

Balra tőle ott volt Rubljov homálybeli alakjában és Vitya, akinek nem tudni, mikor, szintén sikerült átalakulnia – hát persze, hiszen ő is alakváltó! Jobbra a borzas Szimonov. Kissé távolabb, a furgon mellett a feszült Fima, nem látszott rajta fölösleges idegesség, csak hogy harcra kész. Mindannyian épek, remekül dolgoztak, maga Svéd is készen állt, hogy megint lesújtson a „jokozunával”, ezúttal gyengébben, mint első alkalommal, de azért hatásosan, főleg, ha jut idő aktiválni a második amulettet.

Svéd nem csak ezért nézett körül; biztos, ami biztos, szemügyre vette a közvetlen környezetet is. Az egy dolog, hogy az első csapással sikerült elintéznie az idegeneket. De lehet, hogy nem csak ketten voltak, ezek csak elvonták Svédnek, a legveszélyesebbnek a figyelmét, ez tipikus harci taktika.

Senki. Ha így van, ha az övéi mind épek, idegenek meg sehol nem látszanak, most már azt is megnézheti, kik tették náluk tiszteletüket.

Megjelentek először is a Fénypártiak. Von Kissel, az

elmaradhatatlan Szlava és még néhány alacsonyabb szintű.

Másodszor az övéik – Zavulon és Jurij. Harmadszor természetesen az Inkvizíció – hogyan is lehetnének meg Bagolyfő és az ő megtermett testőrszerzetesei nélkül?

A negyedik portálon át a Holtak Bírájaként ismert, örök semleges Sindzse jelent meg, őt Hena Inkvizítor, a legöregebb aktív Másféle kísérte. Kettőjüket Svéd csak néhányszor és mindig csak futólag látta, a pityeri akció után. És, őszintén szólva, nem hitte volna, hogy még valaha látja őket.

Mert ez nem az ő szintje.

Vagy már igen?

Mind a négy portál a négyemeletes ház homlokzatára felkenődött idegenektől tízméternyire nyílt meg. Úgy tűnt, minden látogató már előre tudta, hová kell érkeznie. A dolognak az lett a következménye, hogy Svéd és társai gyakorlatilag pályán kívül találták magukat, az érkezettek háta mögött. Tulajdonképpen rájuk se hederített senki, csak Jurij fordult feléjük egy pillanatra: gúnyosan Svédre nézett, és megint elfordult. Svéd azt hitte, cinkosan odakacsint majd, de nem tette.

„Aha, azt várhatod – komorodott el Svéd. – Muslica voltál, muslica is maradsz.”

– Fima – szólalt meg hangosan –, talán már leveheted a „pajzsot”.

– Már rég levették, főnök – jegyezte meg búskomoran Jefim.

– Hm… Valóban. – Svéd felsóhajtott. – Nem is vettem észre.

Rubljov és Vitya sietve kezdett visszaalakulni, emberi formát ölteni. Ez nem gyenge idegzetűeknek való látvány. Kellemetlen, túlságosan is fiziológiai folyamat. De a Setétek már megszokták, ami pedig a többieket illeti, ez legyen az ő gondjuk.

Svéd, Szimonov és Jefim türelmesen várt. Az alakváltók sziszegve, a fájdalomtól szitkozódva felöltöztek.

Eközben elöl levakarták a téglafalról az idegeneket. A feladatot az Inkvizítor-testőrök látták el, Bagolyfő természetesen mellettük állt, és ellenőrizte a munkát. A terület fölé olyan nagy erejű

„figyelemelterelő” igézet borult, hogy még az autópályán áramló forgalom is szabadon hagyta a feléjük eső szélső sávot. Az

északnyugat felé tartó sofőröket ezen a szakaszon valami feltartóztathatatlanul a középső sávba terelte, a szembejövőket pedig ellenkezőleg, a legtávolabbiba.

Mialatt Svéd megint körülnézett, Rubljovnak sikerült felöltöznie és többé-kevésbé magához térnie.

– Figyelj, Svéd – mondta komoran –, nem tűnünk el innen?

„Igaz is – gondolta Svéd fásultan. – Nekünk itt már nincs dolgunk.

Bár állj, még fel kellene nézni a lányhoz és Gyenyiszhez.”

– Várjatok öt percig, mindjárt jövök – utasította őket, és határozottan elindult a ház felé. Nagy ívben, a portálon át nemrég érkezettek háta mögött ment. Lényegében már elhagyta a szuperek csoportját, és a ház falánál húzódó, töredezett aszfalttal borított járdán haladt, mikor hirtelen mintha láthatatlan falba ütközött volna.

Nekiment, visszatántorodott. Visszanézett azokra, akiket kikerült.

Zavulon egyenesen Svédre nézett. Kétségtelen volt, hogy ő emelte azt a „falat”.

„Te meg hova igyekszel?” – hangzott fel a fejében.

Svéd elmagyarázta, hova, de nem szavakban, hanem képekben.

„Várj, erre még ráérünk. – Vele ellentétben Zavulon előnyben részesítette a kizárólag verbális kommunikálást, semmi kép, csak a csupasz

információ,

még

szerencse,

hogy

nem

bináris

számrendszerben. – Gyere ide!”

Svéd engedelmeskedett. Szeme sarkából látta, hogy a ház sarkánál két lebernyeges alak őrködik, úgyhogy ha Svéd ellenkezni talált volna, menthetetlenül elkapják. De nem volt hova és nem volt mi elől futnia, már csak azért sem, mert Zavulon nem engedte.

Odament a moszkvai Setétekhez – oldalt álltak, legközelebb a házhoz és legmesszebb a furgontól.

– Na, te dalia – mormolta halkan Zavulon. – Lekvárt csináltál belőlük. Csak azt nem értem, mivel. A „Nyomással”?

– Hát, azzal a maguk „jokozunájával”, mi mással? – értetlenkedett Svéd. – Jurij verte belém tegnap.

Zavulon a helyetteséhez hajolt, és halkan odasúgta:

– Hallod? Te meg egyre fanyalogtál, hogy nem fog sikerülni, nem

fog sikerülni.

Jurij unott képet vágott, és érzelemmentes hangon kijelentette:

– Bocsáss meg, nem volt igazam! Most ellenőriztük: sikerült, működik. A részleteket majd később tisztázzuk.

– Várjanak! – mondta Svéd gondterhelten. – Maguk mondták, hogy kifejezetten olyan igézeteket tanítanak meg nekem, amelyek működnek az idegenekkel szemben!

– Halkabban, halkabban! – pisszegte le Zavulon. – Te aztán tudod, hol kell locsogni! Nem mindegy, mit mondtunk neked? Ezekről az igézetekről egyetlen Setét sem tudott semmit… a mai napig. De most már.

A hozzájuk legközelebb álló Inkvizítor mintha kihallgatta volna a sugdolózásukat, és Zavulon olyan jelentőségteljesen elhallgatott, hogy Svéd nem merte tovább feszegetni a témát. De még az előzőnél is pocsékabbul érezte magát. Már megint csúzlival küldték a tankok ellen. Ha nem csali, akkor új igézetek kipróbálója. Ott veszhettek volna a kollégái is, ő maga is.

Közben a ház falánál nyüzsgés, sürgölődés kezdődött: odaállt két jókora, ablak nélküli furgon, Vityáé a nyomukba se érhetett volna. A testőr Inkvizítorok módszeresen bepakoltak mindent, ami az idegenekből megmaradt, Bagolyfő meg a Fénypártiak pedig a kapuhoz indultak. Nyilvánvalóan úgy döntöttek, felmennek a második emeltre Gyenyiszért. Zavulon és Jurij tüntetőleg nem csatlakozott az Inkvizítorokhoz, a helyükön maradtak. Ott, ahol előzőleg a portálok megnyíltak, Sindzse és Hena üldögélt összecsukható karosszékekben, ilyeneket gyakran látni piknikekről készült rövid riportokban, épp csak a golfütők hiányoztak, hogy teljes legyen a kép. Hena Sindzse füléhez hajolva, súgva győzködte valamiről. Svéd valami miatt biztos volt benne, bárhogyan próbálna is hallgatózni, egyetlen szót sem hallana.

– Elmehetünk? – kérdezte Svéd bánatosan, és a Vitya furgonja mellett álldogáló csapatára pillantott.

Zavulon lustán ránézett.

– De megsavanyodtál, barátocskám! – hümmögte. – Micsoda

delegáció tartózkodik a városodban, te meg elhúznád a csíkot? Szép kis főnök vagy!

Svéd századszor is el akarta magyarázni, hogy nem törekedett a főnöki posztra, de végül úgy döntött, nem ismétli önmagát, hát hallgatott. De az arcáról nyilván nagyon világosan le lehetett olvasni mindent, mert Zavulon hirtelen megenyhült, és szinte emberi hangon tanácsolta neki: – Ne csüggedj, Setét! Most rögtön semmi különös nem következik, legfeljebb Dunkel… vagyis Bagolyfő figyelmeztet, hogy ne menjetek sehova Kijevből. A kollégiumi ülést, bármibe lefogadom, holnapra tűzik ki. Ott vizsgálják majd ki az akciókat. De felkészítünk rá, hosszú még az éjszaka.

Zavulon hallgatott egy darabig, majd zsémbelődve hozzátette:

– Úgyis rég szerettem volna már egy úszó kikötőn tölteni az éjszakát.

Mint kiderült, aznap estére még nem értek véget a meglepetések. A ponton feljáratánál Svéd magányos emberi alakot vett észre. Rita volt az, összeráncolt szemöldökkel, dühösen. A pontonra nem engedte föl az igézet, azt meg, hogy elmenjen, nem engedte veleszületett makacssága.

Mikor meglátta, Jurij egy pillanatra még a lépést is elvétette.

– Ohó, micsoda cicus! Hozzánk tartozik?

– Nem Másféle, láthattad volna – morogta Zavulon lenézően.

Aznap egész végig morgott.

– De igazad van, hozzánk tartozik – tette hozzá Zavulon. –

Emlékszem is rá. Majd kibújt a bőréből, úgy szerette volna hasoníttatni magát.

Jefim, amint a furgonból kiszállva észrevette, ki várakozik a feljárónál, halkan felnyögött.

– Egyébként szerepe van a mi ügyünkben – közölte Svéd. – És ismeri a megelevenedett hullánkat is; a hulla pénzzel tartozik neki.

– Amikor hulla az adós – jegyezte meg Zavulon filozofikusan –, a hitelező nincs irigylésre méltó helyzetben.

– Maradjak, vagy mi legyen? – kérdezte a kocsiból Vitya.

Rubljov se sietett kiszállni, láthatóan Vityával együtt szeretett volna távozni.

– Kénytelen vagyok elkeseríteni benneteket – fordult el Jurij Ritától. – Ma mindannyian a pontonon éjszakázunk. És ne duzzogjatok, csak hasznotokra válik.

Rubljov elégedetlen volt, és nem is igyekezett leplezni ezt.

– Ne nyugtalankodj a kislányod miatt, ma védelem alá vettük –

tette hozzá Jurij, és elfordult.

Rubljov persze jobban szeretett volna személyesen gondoskodni kislánya biztonságáról, de minden jel arra vallott jobb nem összeakaszkodni a moszkvaiakkal.

Odamentek a feljáróhoz. Rita szótlanul figyelte a közeledő

Másféléket.

– Jura – mondta Zavulon halkan –, foglald le! Meg a többieket is.

Majd Svédhez fordult, és már nem mondta, mint Jurának, hanem parancsolta:

– Hol van itt a dolgozószoba? Vezess! Beszélnünk kell.

Svéd megadóan fellépett a pallóra, és vezette.

Hogy mivel foglalkoztak kijevi kollégái, a moszkvai Jura és a makacs Rita, Svéd persze nem tudta. Mivel hosszú, jóval éjfél utánig elnyúló és váratlanul tartalmas beszélgetést folytatott Zavulonnal.

Korábban legalábbis magas rangú Másfélék nem beszéltek vele ilyen nyíltan.

Zavulon minden fölösleges ceremónia nélkül elfoglalta a házigazda karosszékét. Svéd pedig, mint valami vendég, a díványra telepedett.

Bár ha belegondolunk, volt-e ideje Svédnek arra, hogy valóban gazdájává váljon ma kapott váratlan ajándékának? Erkölcsileg inkább nem, mint igen. A dolgozószoba még nem vált sajátjává, nem is beszélve az egész pontonról beígért tíz hálószobájával, két termével, hajókonyhájával, étkezőjével, műszaki részlegével és zuhanyozóival egyetemben.

Svédnek mindez most eszébe sem jutott. Zavulont hallgatta.

– Tehát, Setét barátom – mondta Zavulon –, természetesen azt

akarod tudni, valójában mi is történik. Ehhez jogod van. Meg el is jött ez ideje. Hát tudd meg! Csak ne feledd: a sok tudás sok bajjal jár.

Szerintem éltél már annyit, hogy ezt megértsd. Mondjam tovább?

Vagy jobbnak látod, ha megmaradsz aprópénznek?

– Mondja! – felelte megátalkodottan Svéd. – Különben bánkódhatom, ha felváltanak, és azt se tudom, mire.

– Rendes srác vagy – dicsérte meg Zavulon, Svéd legalábbis úgy érezte, őszintén. – Persze újonc vagy, de legalább nem vagy gyáva.

Erről nem először meggyőződhettem.

Kopogtak az ajtón. Meg sem várva, hogy belépjen az ügyeletes matróz (mert ő volt, ezt bármelyik Másféle könnyen megállapíthatta), Zavulon hangosan utasította:

– Nekem kávé, a házigazdának fekete tea, citrom nélkül, cukorral!

Az ajtón túlról kivehetetlen mormolás hallatszott, a stewardmatróz közölte, hogy értette, és rohant teljesíteni a rendelést. Úgy látszott, már kezd tartani új gazdáitól.

Zavulon valamilyen oknál fogva nem mondta el, ő milyen kávét kedvel, egyszerűen visszatért a Svéddel folytatott beszélgetéshez.

– Figyelj, Setét! Mindenekelőtt persze az érdekel téged, mit tudunk az idegenekről. Megmondom: semmit. Szinte semmit. Tudjuk, hogy léteznek. Tudjuk, hogy időnként a mi világunkban ténykednek, de csak a valódiban, a Homályban nem. Tudjuk, hogy mágiát alkalmaznak, de ez nem a mi mágiánk. Most már azt is tudjuk, hogy a mi mágiánk biztosan hat rájuk, és ez a tudás mellesleg a te érdemed. Igen, fogalmunk sem volt róla, hatnak-e rájuk az elvben hatékony igézetek.

Most már nyilvánvaló: hatnak.

– Én csak egyet alkalmaztam – közölte Svéd konokul. – Többre egyszerűen nem jutott időm.

– Ennek semmi jelentősége, ezek mind azonos típusúak, dinamikus csapásra épülnek, csak energetikailag különböznek egymástól.

Korábban nem volt alkalmunk kipróbálni őket a gyakorlatban. Most pedig rajtad kívül nem volt senki, akit harcba küldhettünk volna.

Tényleg senki! Nálad gyengébbet nem lett volna értelme.

Erősebbet pedig nem engedtek be Kijevbe az Inkvizítorok és a

Fénypártiak.

– Magát vagy Jurijt sem?

– Minket aztán végleg nem. Portált is csak akkor nyithattunk, amikor az Inkvizítorok és von Kisselék már ott voltak a helyszínen, ahol ti ma hadakoztatok. Előzőleg pedig az volt az utasítás, hogy második és annál magasabb szintű Setéteknek tilos kiadni a regisztrációt. Látod, milyen egyszerűen dolgoznak? Van Ukrajnában nálad magasabb szintű Másféle, de ők nem vesznek részt a játékban, nem érdekli őket a mi huzavonánk. Beutazóknak meg nem adják meg a regisztrációt, tehát lényegében minden mágikus beavatkozás törvénytelennek számít. Egyszerű és kijátszhatatlan. De te itt voltál nekünk, és hála a Setétnek előző nap meggyőző ürügyünk támadt arra, hogy Moszkvába citáljunk legalább egy fél napra. Ezt az ürügyet tulajdonképpen az idegenek szolgáltatták, miközben én olyan ravasz kombinációkat agyaltam ki, hogy Jura meg Kolja a hasukat fogták a nevetéstől. És akkor tessék, lecsapni készülnek a szálláshelyetekre.

Ennél jobbkor nem is jöhetett volna.

– De én már a támadás előtt elutaztam – morogta Svéd.

– És nagyon jól tetted, hála annak az aprócska prófétalánynak. Vele már alaposan foglalkoznak, ne aggódj! Nem vettük észre, becsülettel bevallom, de ez nem is csoda, az Őrségeket Ukrajnában mindenütt szétverték, te is tudod. És nekünk Moszkvából mindenre odafigyelni nagyon nehéz. Hát, elszalasztottuk a kislányt. De semmi vész, most majd tanítani fogják, megfelelően nevelik.

– És aztán viszik Moszkvába. – Svéd megengedett magának némi iróniát.

– Azt majd meglátjuk.

Zavulon vagy nem vette észre az iróniát, vagy egyszerűen ügyet sem vetett rá.

– Összegezve a dolgokat, mit tudunk? Az Inkvizíció lényegében tényleg úgy kezelt téged, mint egy halálraítéltet, folyamatosan rákényszerített, hogy kapcsolatba kerülj az idegenekkel. De te megoldottad a helyzetet. És ha már így alakult, a csatazaj közepette mi suttyomban végrehajtottuk a magunk hadműveletét. És te megint boldogultál, szolgálatot tettél a Setétnek. A Setét ezt nem felejti el, jegyezd meg!

Svéd akaratlanul elfintorodott, nagyon jól tudta, mi rejlik az ilyen hangzatos szavak mögött.

– Hiába vágsz pofákat – jegyezte meg Zavulon hidegen. – Talán azt gondolod, azért vagyunk Setétek, mert ki-ki csak magára gondol? Egy nagy büdös francot! Mindegyikünkben ott rejtőzik a Setétnek egy parányi részecskéje. És mi azt szolgáljuk. Én is szolgálom, elhiheted.

És ahányszor mented saját magadat, a Setétnek benned rejtőző

részecskéjét mented, és ez valóban fontos.

– Valahol már hallottam ezt – sóhajtott Svéd. – Méghozzá szóról szóra, csak Setét helyett a Fényről volt szó, és aki elszavalta, Fénypárti volt.

– Ez téged még mindig meglep? – Úgy látszott, Zavulont valóban elképesztette Svéd naivitása. – A Fény és a Setét egy és ugyanazon dolog két oldala. Furcsa is lenne, ha lényegesen különböznének egymástól.

– Aha. És éppen ezért akartak engem többször is kinyírni a sajátjaim. A Setétnek bennem rejlő értékes részecskéjével együtt.

– Ne áltasd magad, a Setétnek benned most még csak nagyon kis részecskéje van meg – vágott vissza Zavulon. – Jóval kisebb, mint például bennem. És szerinted kinek az életét kell kockára tenni a csatában: a szakaszvezetőét vagy a generálisét?

– Jól van, menjünk tovább! – legyintett csüggedten Svéd. – Vegyük úgy, hogy a szakaszvezető hősiesen a mellével zárta el az ellenséges lőrést, csodával határos módon túlélte, és most nem győzi kivárni a kitüntetést és tiszteletadást.

– Meglesz az is, kitüntetés is, tiszteletadás is, lesz pezsgő és kaviár is. Egyébként hozzák a teát, nyisd ki az ajtót, mert kis matrózunk kezelába reszket, még elejti a tálcát.

Svéd engedelmeskedett, a rémült „kis matróz”, aki láthatóan túl volt már hatvanadik évén, letette a tálcát az asztalra, és már készült, hogy Zavulon elé tegye a kávét, ám az leintette: – Majd mi elvesszük, menj csak! A honorárium miatt meg ne izgulj,

nem feledkezünk meg rólad.

A „kis matróz” sietve távozott, és bármily furcsa, Svéd nagyon pontosan megértette őt. Ő maga is kínosan érezte magát Zavulon jelenlétében. Pedig hát ő is Setét, Zavulon néha mégis úgy néz rá, mintha nyomban megsemmisíteni készülne. A hideg is kirázta ettől a tekintettől. Hát mit mondhatnánk egy egyszerű emberről, aki nem Másféle?

– Menjünk tovább! – Zavulon elvette a tálcáról és maga elé tette a kávét. – Már tegnap Moszkvában gondoltam arra, hogy ne vak eszközként használjunk továbbra is, de abban a pillanatban korai lett volna beszélni erről. Ostobaság lett volna elszalasztani az alkalmat, hogy a gyakorlatban is kipróbálhassuk az elméletet. El is határoztam: ha sikerül a srácnak, annak jókora szintemelés lesz a jutalma. Látod, mennyi minden megváltozott egyetlen nap alatt! Egyébként… kérdezz, abból egyben azt is megtudom, hogyan bánjunk veled a továbbiakban, mivel lassan, de biztosan átlépsz az értékes káderek csapatába, akiknek az életét nem szabad kockáztatni.

„Kérdezni. – gondolta Svéd enyhe zavarban. – De mit? Nem sok mindent árult el nekem a főnök. Szinte semmit, amit már ne tudtam vagy sejtettem volna én is. Bár azt érdekes lenne.”

– Ha maga. – Svéd zavarba jött, és a következő pillanatban már helyesbített, bár ez eléggé mesterkéltnek tűnt. – Ha mi, úgy értem, a Setétek, semmit nem tudtunk az idegenekről, honnan vannak azok az igézetek, amiket tegnap tanítottak meg nekem?

– Egy a mieink közül osztotta meg velünk, ez rég volt. Azt mondta, működnie kell, bár ebben ő maga sem volt teljesen biztos. Jura hét éve Japánban járt, ott találkozott az illetővel. Ez a Setét, egyébként nagyon híres személyiség, a hatvankilencedik és máig legutolsó jokozuna, a szumó legnagyobb bajnoka. És ne felejtsd el: a szumó egyáltalán nem az, aminek az emberek többsége tekinti. A szumó – egy egész világ, amelynek megvannak a maga törvényei, a maga történelme, és az a leggazdagabb és mellesleg legérdekesebb, sok országnak nincs ilyen történelme!

– Valószínűleg nem nagy ügy nagy bajnoknak lenni, ha Másféle

valaki – hümmögött Svéd bizalmatlanul.

– Ne sértegesd! Hakuho soha nem alkalmaz mágiát a dohjón. A dohjo az ő ringjük, így nevezik, ha nem tudnád. A küzdelem helye.

– És miért nem használja? – érdeklődött bágyadtan Svéd.

Zavulon fáradtan elnevette magát.

– Mert ez ellentétes a szumó filozófiájával. Egyébként ellentétes bármely normális filozófiával is. Hakuho egyébként nem csak a dohjón jokozuna. Arra is ügyel, hogy a fiatalok se folyamodjanak mágiához ott, ahol annak nincs helye, mivel a szekitorik[8] között sok a Másféle. Igaz, zömmel Fénypártiak.

– Na jó, vigye az ördög a szumót! De az a japán hol tanulta meg a szükséges igézeteket? A filozófiája súgta meg neki?

– Egyébként az illető nem japán, hanem mongol – jegyezte meg Zavulon.

– Mongol? – lepődött meg őszintén Svéd. – Mi van, Mongóliában is foglalkoznak a szumóval?

Zavulon leplezetlenül szórakozott.

– A szumót elég régen űzik a mongolok is – kezdte türelmesen magyarázni, de arcáról nem tűnt el a gunyoros mosoly. – A két legutóbbi jokozuna mongol. A második szintűek, vagyis ózekik közül kettő mongol, egy észt, egy bolgár és csak kettő japán… Bár ez változhat, méghozzá bármelyik pillanatban. Tudja ördög, hány fordulót nyertek az utóbbi időben a mongolok, talán harmincat-harmincötöt, ezekből évente hatot szoktak rendezni. Csak kettőre emlékszem, ahol nem a mongolok győztek, egyszer egy bolgár, egyszer egy észt.

– Rémálom – sóhajtott Svéd. – Nem csak nálunk van kupleráj, mint kiderült, a szumóban is.

– Úgy látszik. De térjünk vissza az igézetekre! Mint már mondtam, az idegenek nem először kavarják a lekvárt a mi világunkban. Ezt a mi mongolunkat fél évszázaddal ezelőtt egy másik jokozuna, a japán Maszanobu Tijonojuma tanította, valahol Hokkaido szigetén.

Természetesen ő is Setét Másféle volt. A hírek szerint őt pedig Rajden ózeki tanította, bár róla aligha hallottál.

– Híres személyiség volt?

– Legendás.

– És miért nem lett jokozuna, ha olyan legendás?

– Nem jött össze. – Zavulon belekortyolt a kávéjába. – Vad, bonyolult időszak volt ez akkor. Főleg Japánban.

– Mikor volt ez az akkor? – kérdezte Svéd.

– A tizennyolcadik század vége, tizenkilencedik eleje. Egyébként, ha már az időről beszélünk. Ha utánanézel annak, amit mondtam, ne nagyon lepődj meg: a hivatalos információk szerint Tijonojuma Hakuho születése előtt nyolc évvel halt meg.

– Nem lepődnék meg – vont vállat Svéd. – Magam is eltűnődtem már a. legendák születéséről. Nyikolajevben a kapuban üldögélő

nénikék már évek óta gyanakodva méregetnek. Az osztálytársaim, már amelyik még él, régóta tekintélyes pocakos öregurak, én meg. hiszen láthatja.

– Igen, süvölvénynek látszol – hagyta rá elgondolkodva Zavulon. –

Ezért így is kezelnek.

– Na jó. – Svéd úgy találta, a beszélgetés már megint elkanyarodott a fő témától. – Tegyük fel, hogy a japánok és a mongolok révén az igézet eljutott Moszkvába. Hogy lehet, hogy a tizennyolcadik század óta senki nem vette magának a fáradságot, hogy ellenőrizze?

– Először is, mindössze néhány éve jutott el Moszkvába.

Másodszor, az idegenek elég ritkán látogatnak el hozzánk. Körülbelül harminckét évenként. És valamilyen oknál fogva Moszkvába soha nem jönnek. A minket érdeklő világból Japánban, Ausztráliában, Ukrajnában, Németországban és valami miatt Izlandon szoktak feltűnni. Ukrajnában kizárólag Kijev vonzza őket. Hogy miért, arra van ilyen magyarázat is, meg olyan is, de nem tudjuk.

– Földrajzi alapon nem vizsgálták? Valamiféle háló vagy Pulman-radián szerint?

– De igen, ez volt az első, amivel próbálkoztak. Reménytelen, nincs benne semmi rendszer.

Svéd felsóhajtott, készült feltenni a következő kérdést, de hirtelen rájött, nem tudja, mit kérdezhetne még.

– Na és… hogyan tovább? – préselte ki magából, és felállt. Ha már hoztak neki teát, meg kell innia. A Setétek közt pedig nincsenek ficsúrok, hát felállt, és maga vette el.

– Megvárjuk az ülést. – Zavulon szabad kezével határozatlan mozdulatot tett. – Gondolom, kora reggel ülnek össze. szorgalmasak.

– Ki ülésezik? Az Inkvizíció?

– Igen. Helyszíni kollégiumi ülést tart az idegenek ténykedéséről és a te nyomozásodról. Egyébként egyenként meg kell beszélnünk ezeket, hogy tudd, mit válaszolj a kérdésekre, mit ismerj be, mit tagadj határozottan.

– Beszéljük meg! – törődött bele Svéd engedelmesen.

– Először is – kezdte Zavulon –, mi vitt ma a Borscsagovkára benneteket? Téged meg a többieket?

– Felhívott a megcsapolt fiú barátnője, hogy a srác hazament és lefeküdt aludni. Természetesen meglepődtem, mert láttam a srác holttestét a Melnyikov utcai ház pincéjében, és teljesen biztos voltam abban, hogy a fiú nem él. Rubljov és Vitya. az alakváltók.

– Tudom – szólt közbe Zavulon.

– Ők korábban odamentek. Vitya innen vitte haza Rubljovot és a feleségét, körülbelül másfél órával előbb indultak el, mint mi.

Később, amikor éppen indultunk volna, Rubljov felhívott, és azt mondta, Vityával a háznál várnak minket, és már megint jövendőmondó kislánya szólította cselekvésre. Hát… ennyi. A háznál pedig…

– A többit láttam – szakította félbe Zavulon. – És nem csak én.

Bevallom, az utolsó percig attól féltem, hogy az Inkvizíció vagy a Fénypártiak közbelépnek, még mielőtt sikerül lecsapnod az idegenekre. És az a legrosszabb, hogy nem tudom, miért fogták vissza magukat. Minden logika szerint be kellett volna avatkozniuk, és a maguk eszközeivel elkapniuk az idegeneket. Láttad, hány lebernyeges lebzselt ott? Az elit kohorsz, Dunkel személyesen idomítja őket.

Ocsmány pofák.

– Na igen – sóhajtott Svéd. – Már gyönyörködtem bennük, amikor Bagolyfő elszedte tőlem a kocsmában az idegenek mágikus eszközét.

– Hát igen. Az egyetlen, amit feltételezhetünk.

Zavulon elhallgatott egy kis időre.

– Röviden: ha Bagolyfő tudta, hogy speciálisan felkészítünk, őt magát is érdekelhette az eredmény. Ezért kivárt. De honnan tudhatta meg? Fogalmam sincs róla. Egyébként ez mindegy, beszéljünk a holnapi ülésről! – kezdett bele a felkészítésbe Zavulon. – Minden valószínűség szerint egyetlen ügy szerepel majd a napirenden, a mi ügyünk. Nem tudom, a Fénypártiak adnak-e be keresetet, vagy az Inkvizíció tart helyszíni ellenőrzést, de hatásköri túllépést, gondatlanságot, tiltott igézetek alkalmazását próbálják a nyakunkba varrni, és a régi jó hagyománynak megfelelően azt, hogy keresztény kisdedek vérét isszuk.

Svéd keserűen elnevette magát, és észre se vette, hogy akaratlanul Zavulon arcjátékát utánozza.

– A kisdedek miatt nem kell nyugtalankodnod, egy másik régi hagyománynak megfelelően abból valahogy kimászunk – folytatta Zavulon. – A hatáskör túllépésének és a hanyagságnak a vádját egy okos Másféle könnyedén elhárítja. Egyébként, ha befejeztem, meghallgatlak erről, érdekel, mit mondasz. De már a tiltott igézetek használata valóban komoly vád, ez gyakorlatilag a Megállapodás megszegése. Ezért kenj mindent rám, már csak azért is, mert csakis a tiszta igazságot mondhatod nekik. Szóval hogy Moszkvába rendeltek, a Nappali Őrség hivatalába, elméleti oktatást kaptál, és egy hatórás gyakorlati kiképzést, elláttak feltöltött amulettekkel. Vagy az amulettek a sajátjaitok voltak?

– A sajátjaink – erősítette meg Svéd. – Pontosabban, még Lajktól maradtak ránk.

– Na jó, ez nem fontos. A lényeg az, hogy nem önhatalmúlag cselekedtél, hanem ez a moszkvai és a kijevi Nappali Őrség közös akciója, sőt tegyük hozzá, hogy a minszkié is. Jura úgyis itt van. Az akció tervét Moszkvában dolgozták ki, az akciót Kijevben hajtották végre. Mivel hivatalosan én vagyok a főnököd, a vád automatikusan az én nyakamba zuhan, te pedig kint vagy a vízből. Világos?

– Teljesen – bólintott Svéd. – És ha azt kérdezik, miféle akcióról

van szó? Mit feleljek?

– Mondd azt, hogy téged csak az operatív részbe avattak be.

Úgymond azt a feladatot kaptad, hogy az idegen mágusok ismételt támadása esetén védekezz minden lehetséges módszerrel, beleértve az újonnan elsajátítottakat is. És még valami. Ha a Fénypártiak erősködnek, márpedig erősködni fognak, ebben ne kételkedj, hivatkozz arra, hogy annak a te két lábon járó holttestednek a védelmében cselekedtél. Hogy is hívják, talán Gyenyisz?

– Igen, Gyenyisz.

– Úgy. Egyszóval, minden erőddel igyekeztél megvédeni a nyomozásban érintett egyént attól, hogy végleg megfosszák valoris-komponensétől. Tudod, mi az?

– Tudom.

– Nagyszerű! Mit csináltatok még a nyomozás során? Azonkívül, amiről tudok.

– Őszintén szólva, nem én vezettem a nyomozást, hanem a nyomozás engem. Folyton megjelent egy ember, és emiatt én elmentem valahova, és valami érdekes dologra bukkantam.

Olyasmire, amire az Inkvizíció meg a Fénypártiak ezer év alatt se voltak képesek rátalálni. A Setétre esküszöm, így volt, az első

napokban a bürokráciával hadakoztam keményen, a nyomozásról teljesen megfeledkeztem, fülig belemerültem a székház megvásárlása körüli huzavonákba. De a kollégiumi ülésen ezt nyilván nem érdemes elmesélni.

– Természetesen nem! – fújt nagyot Zavulon. – Hazudj ügyesen, de meggyőzően és mereven ragaszkodva a tényékhez! És ami a legfontosabb, folyamatosan tartsd észben, mit hazudtál előzőleg. Ha eltérésen, ellentmondáson kapnak, a lelkedet is kitapossák, elhiheted.

– Nem kétlem – sóhajtotta Svéd, és elfintorodott.

Zavulon hosszasan, kutatóan nézett az arcába. Majd hirtelen megkérdezte:

– Mi nyugtalanít?

Svéd megint felsóhajtott. Nem volt biztos benne, hogy érdemes hangot adnia tulajdon kételyeinek. A kimondott szót már nem lehet

visszavonni, és valljuk be, sok történelmi szót jobb lett volna hangosan ki sem ejteni. Lehet, hogy tisztább és egyszerűbb lenne az élet. Így viszont ezek a fölösleges szavak évről évre, évszázadról évszázadra egyre halmozódtak, titkok, rejtélyek, elhallgatások elviselhetetlen súlyú terhévé váltak, és ahol titkok és elhallgatások vannak, ott mindig intrikák, árulások és vér is van. Gyáva lehetett, aki mondta, de vitathatatlanul okos: ha kevesebbet tudsz, nyugodtabb az álmod.

– Látom – mondta halkan Zavulon. – Ki vele! Az ülés előtt tisztának és magabiztosnak kell lenned. Rajta, mondd!

– Az zavar, hogy olyan könnyen elbántunk az idegenekkel – vallotta be kelletlenül Svéd. – Ez mintha a következő csapdától bűzlene, már elnézést a közönséges fogalmazásért.

– Ez engem is zavar – ismerte be Zavulon. – Legalábbis sehogyan sem tudom megmagyarázni ezt a gyanús könnyedséget. De az élet általában fura egy dolog. Mindig kevesebb választ ad, mint ahány kérdés felmerül. Idővel majd megtanulsz megbékélni ezzel.

– Mivel? A gyanús könnyedséggel?

– Azzal, hogy az élet tíz kérdésed közül legfeljebb háromra-négyre ad választ. Az élet nem nyomozó. Nem igyekszik megmagyarázni minden látókörödbe került szereplő minden lépését.

Svéd hallgatott. Zavulon semmiképp nem mond többet, mint amennyit akar, ez már a kezdetek kezdetétől nyilvánvaló volt. Svéd érezte, ideje lenne témát váltani. A pillanat megfelelő volt – valaki jött fölfelé a lépcsőn, és a dolgozószobához közeledett.

A következő pillanatban Svéd felismerte Jurijt. Nem volt egyedül.

Rita volt vele.

Kopogás nélkül beléptek. Jurij előreengedte Ritát, a nyomában ő is belépett, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót.

Svéd elképedt.

Rita, nemrég még közönséges lány, nem Másféle, most körülbelül ötödik szintű boszorkány volt. Svéd ezenkívül megérezte még valamilyen számára ismeretlen, de nagyon erős olyan igézet nyomát, amely még nemrégiben is rajta volt a lányon.

Jurij gyanakodva sandított Svédre, majd Zavulonhoz fordult.

– Látod, főnök? És te azt mondtad, nem Másféle!

Zavulon összpontosítva végigmérte Ritát – nagyon gyorsan, Svéd nem is látta a részleteket.

– „Ifritpecsét”? – kérdezte.

– Nemcsak az, hanem még „avatar” és „fekete lóhere” is.

Zavulon kétkedve kérdezte:

– Az „avatart” még értem, de minek a „lóhere”?

– Honnan tudjam? – értetlenkedett tüntetőleg Jurij.

Zavulon hallgatott egy darabig. Rita könnyű transzban volt, ezt Jurij bocsátotta rá, más nem tehette. A lány aligha értette a párbeszédet, de elvben tudnia kellett, hol, kik között van.

– Ez Lajk műve… – sóhajtott fel Zavulon. – Lényegében afféle síron túli üzenet.

– Én is így láttam – tette hozzá óvatosan Jurij. – Ráadásul Lajk szerette a szexszel összekapcsolni az igézeteket.

Zavulon rásandított helyettesére:

– Vagyis már sikerült sort kerítened rá?

Jurij vállat vont.

– Aki ért hozzá.

– Na és?

– Minden a szokásos rendben. De amikor kettesben lemerültünk a Homályba, megdöbbentem. Vagyis megdöbbentem, amikor eszembe jutott, hogy a lány nem Másféle. Na és. akkor elvégeztem rajta a teljes ellenőrzést. Az eredményt láthatod.

– Ez egyre érdekesebb – mormolta Zavulon. – És a sorsvonalát észrevetted, vagy átsiklottál fölötte?

– Persze hogy észrevettem. Azt is végigkövettem, kihez kapcsolódik.

– Na és kihez? Lusta vagyok utánanézni.

– Nevetni fogsz, egy aprócska prófétalányhoz – közölte Jurij jeges nyugalommal.

Zavulon fészkelődött karosszékében, és csak annyit mondott:

– Hát így.

„A csudába is – gondolta Svéd, immár sokadszor érezve magát nullának a titánok között. – Semmit nem értek, de lefogadom, hogy ez valahogy megint összefügg a mi históriánkkal.”

Természetesen nem tévedett.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

SVÉD MÁR ébren volt, amikor kopogtak az ajtaján.

– Gyere be! – mormolta meg sem mozdulva. A hátán feküdt, keze a feje alatt.

Szeretett így heverni a fedélzeten, főleg csillagfényes éjszakákon, amikor az óceán fölé borult a csillagokkal teli trópusi égbolt. Svéd most is a mennyezetet bámulta, szinte látta a Tejút csillogó vonalát.

Sejtette is, mitől támadtak fel a jachttal kapcsolatos emlékei – a ponton valóban nem volt teljesen mozdulatlan, lágyan ringatózott a hullámokon, és Svéd a tengerész finom vesztibuláris érzékelő

rendszerével tudomásul is vette ezt.

A küszöbön a korábbi „kis matróz”-steward jelent meg, – Izé –

motyogta kínosan toporogva a vendége, aki az egyes számú luxuskabinban lakik, ébresztőt rendelt el, és utasított, hogy önt is keltsem fel.

– Köszönöm – sóhajtotta Svéd. – Mindjárt felkelek.

– Kávét? Teát?

– Elnézést, hogy hívják?

A „kis tengerész” vállat vont.

– Általában Andreicsnek szólítanak.

– Jól van. Nos, Andreics, nem vagyok holmi alkoholista gróf vagy dagadt falusi bunkó. Nem kérek kávét az ágyba. Soha. Ha leragadok a számítógép előtt, és teát innék, majd kérek. Én vagyok a tulaj, de nem az uraság, érti? És maga nem a szolgám, hanem nálam dolgozik.

Megbeszéltük?

– Miért ne? – A matróz most először elmosolyodott, még bátortalanul, de már felszabadultan. – Ha emberségesen bánnak velem, kétszer lelkesebben dolgozom! Mert megesik, hogy olyanok alkalmaznak… Lépten-nyomon megaláznak, és ha fizetésre kerül sor, egy kopejkát se lehet kipréselni belőlük.

– Velem nem lesz ilyen gondja – biztosította Svéd. – Mindenkinek, aki nekem dolgozik, elégedettnek kell lennie. Ezt megígérem.

– Örömmel hallom.

– Ez rendben van. Menjen, Andreics, köszönöm, hogy felébresztett.

Egyébként, ha úgy esne, ne haragudjon a főnökömre! Neki mindig rengeteg a gondja, méghozzá olyan gondja, amilyenről a mi drágalátos kormányunk még csak nem is álmodott.

– Igen, bár látszólag kegyetlen, tulajdonképpen megértő ember.

Lehet ordítani úgy is, hogy az ne legyen megalázó. Tegnap este annyit adott a teáért, hogy kellemetlen volt elfogadni. Tavaly kevesebbet kerestem.

– Ha adják, fogadd el! – summázta Svéd, félredobta a takarót, és kiült a hatalmas ágy szélére.

A matróz érzékelve, hogy a beszélgetés véget ért, kiment, becsukta maga mögött az ajtót. Svéd kiment a mosdóba.

Tíz perc múlva kilépett, és nem tévedett: szinte az egész társaság a felső fedélzeten reggelizett, Zavulont is beleértve. Csak Jurij és Rita nem ült az asztalnál, mikor Svéd odaért.

– Jó reggelt! – köszönt Svéd minden lelkesedés nélkül.

Összevissza válaszoltak neki. Még Zavulon is kurtán biccentett friss újságja mögül. Egy perccel később, abba se hagyva az olvasást, megszólalt:

– Egy negyedóra múlva indulunk, úgyhogy ne húzd az időt!

– Nem fogom – ígérte Svéd.

– Na, és ki megy még? – érdeklődött egyszerűen Szimonov. – És hova?

– Én, Jura és Svéd – felelte Zavulon. – A többiek itt maradnak a következő intézkedésig.

– Rengeteg dolgom van – jelentette ki Jefim bánatosan. – Mennem kell.

– A munka megvár – morogta Zavulon, és végre összehajtotta az újságot. – Itt legalább biztonságban vagytok.

„Tényleg! – kapott észbe Svéd, megvizsgálva a meglehetősen erős védőpajzsokat a ponton és a kikötő egy része körül. – Majdnem olyan, mint a régi hivatal körül, a Bankovaján.”

Természetesen mágikus védelem volt, nem olyan öreg és összetett,

mint ott, de mesteri módon felépített. Svéd egyelőre még nem lett volna képes ilyet összehozni, ehhez Legmagasabb szintű Másféle kell, már kategórián felüli. Olyan, mint például Zavulon. Svéd nem igazán ismerte a moszkvai főnök munkamódszerét, de számos eltérést látott Lajk módszerétől, amelyet természetesen volt módja alaposan megismerni.

– Ezen dolgozni és dolgozni kell még – kommentálta a dolgot váratlanul Zavulon. – De azért már valami. Tanulmányozd, Svéd, jól jöhet még! Ha valami nem világos, kérdezz! Csak ne most, majd máskor!

– Kérdezek – ígérte Svéd, és ez nem volt üres ígérgetés. Szívesen élt minden alkalommal, ha közelebb kerülhetett az öregebb mágusok tudásához, mert így feltétlenül rá is ragad valami, ezt már megtapasztalta.

– Egyébként hova lett Nyikolaj? – érdeklődött Svéd. – Szerintem nem is aludt itt.

– Elrepült kedvenc Ahtubájára, még tegnap – morogta Zavulon, aki a jelek szerint nem volt túl elégedett ezzel a ténnyel. – Horgászni, hogy a fene essen a májába…

Zavulon megszokott mozdulattal keresztbe tette ujjait – ez az egyszerű, nem verbális igézet meggátolja, hogy a meggondolatlanul kimondott szavak valódi igézetté váljanak. Majd felsóhajtott, és halkan így szólt valahova az üres levegőbe: – Jura, igyekezzetek!

Öt perc múlva valóban megjelent Jura és Rita. A kijeviek persze még nem voltak tisztában a lány valódi státusával.

– Hoppá! – Szimonov kihúzta magát ültében.

Jefim hallgatott, de a szeme kimeredt.

Jurij köszönt, majd leült az asztalhoz! Rita mellé telepedett.

– Kérem, fogadják szeretettel Margarita von Eisensteint! – szólalt meg Zavulon meglepően közömbös hangon. – Negyedik szintű

boszorkány. Lajk megbüntette, ezért hosszú ideig kénytelen volt

„ifritpecsétet” viselni. Ha valaki nem tudná, ez olyan igézet, amelyik meghatározatlan időre megfosztja viselőjét a Másfélék képességeitől.

Jurij tegnap feloldotta ezt az igézetet, én pedig a rám ruházott hatalomnál fogva felmentettem a kollégám, Taviszkaron, vagyis Lajk ellen elkövetett bűne miatti felelősség alól. Újra Másféle, és újra a kijevi Őrség munkatársa. Van valakinek kérdése?

– A mindenit! – sóhajtotta Szimonov. – Tehát ilyesmi is lehetséges?

Zavulon nem méltatta válaszra, amely egyébként teljesen nyilvánvaló volt, hiszen Rita, aki előző nap még olyan volt és úgy is viselkedett, mint egy közönséges ember, mostanra igazi boszorkánnyá vált, olyanná, amilyenek tucatszám nyüzsögtek állandóan Lajk körül.

Egyedül a neve ütött szöget Svéd fejébe. Pontosabban a „von”

szócska. Ez a kis boszorkány nyilvánvalóan sokkal öregebb, mint amilyennek kinéz. Tehát a „pecsét”, az „avatar” és a „lóhere” mellett, mely utóbbiakról Zavulon nem tartotta szükségesnek szót ejteni, Lajk a lány memóriáját is alaposan megmunkálta. Az „avatar” egyébként az emlékezetre is hat. Svéd hirtelen rájött, hogy kis késéssel ugyan, de jobban átlátja a helyzetet, mint előző éjjel, amikor az egész ügyre fény derült.

– A helyzet a következő – mondta Zavulon. – Én, Jura és Svéd elmegyünk. A többiek itt maradnak, még a partra sem mennek le.

Egyébként nem tréfálok.

– Inni azért lehet? – érdeklődött Szimonov nyűgösen.

– Sőt, kell – morogta Zavulon. – Indulás!

A moszkvaiakkal és Svéddel együtt Vitya is felállt.

– Te hova készülsz? – mordult rá Zavulon az asztalnál állva.

– Hát… – jött zavarba Vitya. – Elvinni magukat.

– Odajutunk magunk is. Maradj ülve!

– Jó. – Vitya sietve visszaült, és kérdőn nézett Rubljovra, aki alig észrevehetően vállat vont.

– Ha inni kell, hát igyunk! – jelentette ki Szimonov, ő volt az egyetlen, akit egyáltalán nem keserített el a helyzet. – Hol vagy, Andreics?

Svéd a rakpart felé lépkedve utolsóként Rita meglepően nyugodt hangját hallotta meg:

– Fima, beszélhetnénk?

Jefim válaszát Svéd már nem hallotta.

A kereszteződésben egy szurokfekete, szögletes Brabus várta őket.

Az Inkvizíció kollégiumának ülése egy közönséges, egyáltalán nem ünnepélyes, Szofijevszkaja utcai épületben volt. Svéd már a kocsiból észrevette Bagolyfő gárdistáit – négyen a szomszédos bank lépcsőjén ültek, ketten a bejárat feletti erkélyen álldogáltak. Bizonyára sétált még néhány Inkvizítor a környéken, talán volt néhány a Homályban is, de Svéd ezt nem ellenőrizte.

Kölyökmódra a lépcsőn üldögélni egyáltalán nem tartozott az Inkvizíció hagyományai közé, ahogyan egy bankigazgató sem jelenhet meg a munkahelyén pólóban és kitérdesedett tréningnadrágban.

Zavulon és Jurij is szemügyre vette az üldögélőket.

– Letelepedtek… a csuhások… – morogta Jurij. – És sehol a banki őrség, ez furcsa.

– Az őrségnek már régen jól elmagyaráztak mindent – vetette oda lustán Zavulon. – Gyanakszom, hogy nem most és nem is az előző

alkalommal. Na, és az is lehet, hogy a bank az Inkvizícióé vagy a Fénypártiaké, meglepne?

– Ez is igaz – sóhajtott Jurij. – Minszkben nekem is van néhány.

zsebpénznek. Nagyon hasznos dolog.

– Szasa bácsi az adóhivatalból nem méltatlankodik?

– Szasa bácsi kap valamennyit – vont vállat Jurij. – Mint mindenütt.

– Pedig látszólag az elvek embere vagy – mosolyodott el fölényesen Zavulon.

A sofőr közben leparkolt, kiugrott a kocsiból, és kinyitotta az ajtókat, előbb Zavulonnak, azután Jurijnak. Lehet, hogy ezután átment volna a bal oldalra, hogy Svédnek is ajtót nyisson, de ő nem várta meg, kiszállt egyedül.

Az erkélyen álló Inkvizítorok azonnal abbahagyták a fecsegést, és az érkezőket figyelték. Svéd valamiféle rituáléra vagy legalább párbeszédre számított, de Zavulon egyszerűen belökte az ajtót, és határozottan bement. Jurij követte, úgyhogy Svéd sem tehetett mást, idősebb kollégái nyomába eredt, és hallgatott.

Az épület belül megjelenésében a kilencvenes évek valamilyen nagyobb cégének székházára emlékeztetett: új volt, és tiszta, műszaki berendezések, légkondicionáló; szellemében viszont a szovjet korszak valamilyen aktagyártó-könyvelő hivatalára hasonlított. Svéd arra gondolt, hogy elvben valahogy így kell kinéznie a nyikolajevi hivatalnak, majd ha egyszer sikerül valahogyan helyrepofozni.

Az egész egyébként is meglepően hétköznapi módon zajlott le.

Svéd úgy emlékezett, hogy a Bíróság eljárása, amelyen legutóbb részt kellett vennie, sokkal több külsőség közepette zajlott le. Most viszont vagy tíz percig csak csöndben félrehúzódva üldögélniük kellett, amíg a Fénypártiak meg nem jelentek, és amíg az erkélyen és az ajtajában dohányzók el nem nyomták csikkjeiket, vissza nem tértek a terembe, és el nem foglalták helyüket. Azt is észrevette Svéd, hogy a rituális öltözéket – szürke lebernyeget – csak a testőrök viselték. A többi Inkvizítor (ők hárman voltak) öltözéke alig tért el a kijeviek többségének nyári viseletétől – nadrág, rövid ujjú ing. Bagolyfő még kalapot is viselt.

Egyetlen formalitást egyébként betartottak – kórusban felolvasták a Megállapodást. Svéd gépiesen mondta a bebiflázott szöveget, de közben a maga dolgán járt az esze.

Kicsit később kiderült, miért ilyen laza, miért nélkülözi a megszokott komolyságot ez az egész – főleg a Fénypártiak részéről.

– Mai kollégiumi ülésünkön Kijev város, Ukrajna Éjszakai Őrségének szolgálati beadványát tárgyaljuk – kezdte unott hangon az elnök, egy Svéd számára ismeretlen Inkvizítor. Könnyed európai akcentussal beszélt, de inkább keletivel, mint nyugatival, szláv testvérek közül való, az biztos. Talán szerb, talán szlovén.

– A mindenit! – súgta halkan Jurij, és Svéd úgy érezte, ez éppen neki szól. – Nem is kereset, egyszerűen csak szolgálati beadvány!

Zavulon csak rájuk sandított.

– Az elnökség nem tartja szükségesnek felolvasni az egész beadványt, de bárki, aki meg akar ismerkedni a teljes szöveggel, elvehet egy kinyomtatott példányt, ott vannak.

Az egyik jelen levő Fénypárti felállt, az Inkvizítorok asztalához ment, felvett egy papírlapot a nem túl vaskos kupacról, majd higgadtan visszament a helyére. Az elnök közben folytatta: – Az Éjszakai Őrség kifogásának lényege: Kijev Nappali Őrségének új parancsnoka, Dmitrij Svedov Setét mágus rendkívül felületesen kezelte az Őrségére bízott nyomozást az idegen, feltételezhetően Setét mágusok által elkövetett, emberek elleni gyilkosságok és korlátlan energetikai vámpírtevékenység ügyében.

Zavulon hangosan felnevetett. Az Inkvizítor elakadt, figyelmesen Zavulonra nézett.

Bagolyfő elégedetlenül fészkelődött karosszékében, majd az Éjszakai Őrség fejéhez fordult:

– Valóban, loszeka… Hogy jönnek ide a Setétek? És beadványotoknak abban a szövegében, amit megkaptam, erről szó sincs, miféle önkényeskedés ez?

Von Kissel, akihez Bagolyfő Svéd előtt ismeretlen nevén szólítva fordult, nem hagyta magát zavartatni.

– A vámpírizmus a Setétek kedvtelése – jelentette ki.

– De ezek egyáltalán nem Másfélék, hanem idegenek! – emelte fel a hangját Bagolyfő. – Zavulon, tiltakozást jelent be?

– Természetesen igen – közölte Zavulon nyugodtan.

– A tiltakozást elfogadom – morogta Bagolyfő. – Folytassa, Ivica!

Az elnöklő bólintott, kissé előredőlt, és megismételte:

– …az idegen mágusok által elkövetett vámpírtevékenység ügyében. Pont. Ezenkívül, a Kijevi Nappali Őrség említett feje, Dmirij Svedov megvalósított és személyesen végrehajtott az idegen mágusok ellen egy sor erőszakos akciót, ezek egyike során olyan igézetet alkalmazott, amely nem szerepel az Oroszország, Ukrajna és Belorusszia területén engedélyezettek listáján. És ha az operatív öntevékenység, amennyiben az nem esik a Megállapodás meghatározta kereteken kívül, még megbocsátható, a tiltott igézetek alkalmazása.

– Tiltakozom – avatkozott közbe sietve Zavulon. – A „jokozuna”

igézet, az egyetlen, amelyet kijevi kollégám alkalmazott, nem

szerepel a tiltottak listáján. Az engedélyezettek között sem szerepel, ez igaz, de a tiltottak között sem.

– Tudomásul veszem – bólintott Bagolyfő.

Az elnök néhány percig tekintetével kereste a megfelelő helyet papírján. Majd folytatta a felolvasást:

– Úgy. Amennyiben nem esik a Megállapodás meghatározta kereteken kívül, még megbocsátható, de az adott területen megengedettek listáján nem szereplő igézetek alkalmazása komoly bűncselekménynek tekintendő,

amely

a

föntebb

felsorolt

cselekményekkel és mulasztásokkal együtt már felháborító, úgyszólván a Megállapodás megsértésének határát súrolja. Ha a Kijev város, Ukrajna, Nappali Őrségének új vezetője így kezdi tevékenységét ezen az oly magas és felelősségteljes poszton, komoly aggályok merülnek fel a vezetése alá rendelt Nappali Őrség jövőbeli tetteit és cselekményeit illetően. Kijev város, Ukrajna, Éjszakai Őrsége nyomatékosan

felkéri

az

Inkvizíció

kollégiumát,

körültekintően vizsgálja meg Dmitrij Svedov Setét mágus, beosztottjai és moszkvai patrónusai tevékenységét. Aláírás: Alexandr von Kissel Hatalmas Fénypárti mágus, Kijev város, Ukrajna, Éjszakai Őrségének vezetője. Kérdezem a Nappali Őrségek képviselőit: világos-e számukra a benyújtott panasz lényege?

– Rajta! – mondta halkan Zavulon Svédnek.

Svéd felállt, igyekezett ugyanolyan nyugodtnak, sőt unottnak látszani, mint a jelenlévők többsége.

– Tisztelt elnökség, tisztelt kollégák! – Svéd szünetet tartott, és sietség nélkül körülnézett a kis helyiségben. – A Fénypártiak által benyújtott panasz rendszerint érthető, de ritkán világos.

Svéd mögött az egyik ismeretlen Setét mágus elnevette magát, és néhányszor tüntetőleg összecsapta a tenyerét.

– Minden jelenlevő jól láthatja, milyen szintű Másféle vagyok, és hogy rám bízni az ukrajnai Setétek vezetését aligha volt bölcs döntés.

Ám én engedelmeskedtem neki, haladéktalanul ide utaztam Kijevbe, és

nyomban

nekiláttam

a

megsemmisített

Nappali

Őrség

helyreállításának. Könnyű belátni, hogy először elmondhatatlan

mennyiségű bürokratikus problémát kellett megoldani, amelyek az új székház megszerzésével függtek össze. Régi székházunkra ugyanis az elnöki adminisztráció tette rá a kezét, és annak visszaszerzésére senki nem vállalkozott. Felhasználva az alkalmat kérem visszaszolgáltatni a Nappali Őrségnek az archívumait, amelyek, mint hallottam, jelenleg az Inkvizíció kezében vannak.

– Erről majd később, térj vissza a témánkra! – vágott közbe ingerülten Bagolyfő.

– Elnézést kérek! Új tisztségemben már a legelső napon a kijevi Éjszakai Őrség azt követelte tőlem, kezdjek nyomozni az energetikai vámpírizmussal elkövetett gyilkosság ügyében, amely nyomozást erőim, a rendelkezésemre álló személyi állomány és a bürokratikus huzavonák után maradt szabadidőm függvényében én egészen a mai napig folytattam. Ha jól értem, az olyan tapasztalatlan és zöldfülű

Másféléknek, mint én és a csapatom, sikerült gyorsan az idegen mágusok nyomára bukkanni, ami pedig hosszú ideig még a Másfélék korifeusainak sem sikerült. Ennek fényében az Éjszakai Őrség tisztelt vezetőjének azon állítása, mely szerint felületes lett volna a nyomozás, legalábbis nem helytállónak tűnik.

Svéd egy pillanatra szünetet tartott, hogy levegőt vegyen, de ez is elég volt Zavulonnak, hogy biztassa:

– Remek, fiú! – súgta a moszkvai. – Csak így tovább!

– Ami pedig az említett igézetet, a „jokozunát” illeti, amely valóban nem szerepel a tiltott igézetek jegyzékében, azt kizárólag tényleges főnökömnek, Zavulon Hatalmas Setét mágusnak, a moszkvai Nappali Őrség vezetőjének tudtával és jóváhagyásával alkalmaztam, miután mágiánk az idegen mágusokra nemigen hat, amint azt a jelenlevőknek pontosan tudniuk kell. Azonkívül a „jokozuna”

alkalmazásának pillanatában fennállt egy közönséges ember, bizonyos Gyenyisz – családnevére sajnos nem emlékszem –, az energetikai vámpírizmus áldozata pusztulásának veszélye. A Fénypártiaknak, akik mindig szívükön viselik a közönséges emberek sorsát, ezzel tisztában kell lenniük. Ha nem használom a „jokozunát”, ki tudja, most talán az lenne a vád ellenem, hogy a tétlenség bűnébe estem.

– Tiltakozom – szólt közbe komoran von Kissel. – Ez tiszta találgatás.

– Elfogadom – sóhajtott Bagolyfő. – Alperes, csak arról beszéljen, ami volt vagy van! Ami lesz, az mások gondja.

Zavulon kajánul elvigyorodott, helyeslően pillantott hol Svédre, hol az elnökségre.

Svéd úgy határozott, óvatos támadásba megy át, és folytatta:

– Ily módon a kijevi Nappali Őrség helyreállításának és a folyamatban lévő nyomozásnak az ügyében a Fénypártiak részéről én és kollégáim kizárólag kicsinyes akadékoskodást és gáncsoskodást tapasztaltunk, ez csak elvonta a figyelmünket a valóban fontos dolgokról, és értékes időnket rabolta. Ezeknek a törekvéseknek a betetőzését látom a most tárgyalt szolgálati jegyzékben. Köszönöm a figyelmet.

Svéd leült. Zavulon szó nélkül vállon veregette, Jurij pedig odasúgta neki:

– Bravó! Jól megadtad nekik!

A Fénypártiak szót kértek, hogy válaszolhassanak, és az elnök nyomban meg is adta nekik. Von Kissel jobbkeze, Szlava emelkedett szólásra:

– Tisztelt elnökség, tisztelt jelenlevők! Mindannyian a legnagyobb érdeklődéssel hallgattuk az előttem szólót, és kénytelen vagyok megállapítani, hogy a Setétek a tőlük megszokott módon milyen ügyesen állítanak a talpáról a fejére mindent. Ezért kötelességemnek tartom megjegyezni: a kijevi Éjszakai Őrségnek nem állt szándékában bármivel is megvádolni a Nappali Őrséget, mert akkor nem szolgálati jegyzéket, hanem megfelelő keresetet nyújtottunk volna be.

Ugyanakkor a Nappali Őrség feje nem szolgált semmiféle magyarázattal a nem engedélyezett igézet alkalmazására vonatkozóan, csak kijelentette, hogy csupán felettes hatósága utasítását hajtotta végre.

Ebből

kifolyólag

mégiscsak

szeretnénk

valamilyen

magyarázatot kapni. Köszönöm.

Szlava leült – maga volt a béketűrés és szelídség.

Az elnökség tagjai röviden összenéztek; Bagolyfő helyeslően

bólintott.

Ivica ismét felállt, és bejelentette:

– Az elnökség jogosnak ítéli meg az Éjszakai Őrség követelését, és megadja a szót Zavulon Hatalmas Setét mágusnak, az alperes Dmitrij Svedov közvetlen főnökének.

Zavulon hirtelen felállt, és odament az elnökség asztalához; oldalt állt meg, így egyszerre tudott az asztalnál ülőkhöz és a teremben lévőkhöz beszélni.

– Bátorkodom emlékeztetni a tisztelt kollégiumot az új igézetek regisztrálásának és jegyzékbe vételének folyamatára – kezdte Zavulon magabiztosan és energikusan. – A jegyzékben nem szereplő igézetet az Inkvizíció munkacsoportjának kell megvizsgálnia, mindkét Őrség megfigyelőinek részvételével. Ezt követően a kollégium legközelebbi ülésén az érintett igézetet felveszik vagy a tiltottak, vagy az engedélyezettek jegyzékére, vagy pedig további vizsgálatra utalják. A bármelyik Őrségtől érkezett kérelem elbírálásának határideje két naptári hónap. Mindent jól mondtam, Dunkel?

Bagolyfő gyanakodva meredt Zavulonra, láthatóan kezdte már sejteni, hova akar kilyukadni.

– Te kérelmet adtál be a „jokozunára”? – kérdezte óvatosan.

– Természetesen – legyintett Zavulon.

– Mikor?

– Valamivel több mint másfél éve.

– Vagyis közvetlenül karácsony előtt – ráncolta homlokát Bagolyfő.

– Na, és kaptál választ?

– A válasz múlt év áprilisában érkezett meg, és úgy szólt, hogy munkacsoportjának túlterheltsége miatt az Inkvizíció nem tud végleges verdiktet mondani a „jokozunáról”, és meghatározatlan időre az alkalmazásra nem ajánlottak listájára veszi. Itt van a Bernből érkezett hivatalos határozat.

Zavulon egyszerűen a levegőből előhúzott egy hosszúkás borítékot, amelyen jól látszott a villogó pecsét és a bíborszínű regisztrációs szám, és könnyedén meglengette.

– Feltételezem, hogy a „jokozuna” és a többi hasonló természetű,

itt szintén említett igézet – Zavulon ismét meglengette a levegőben a borítékot – használatáról folytatott vitának ezután semmi alapja. Ami pedig ezen igézetek egyikének jogcímét illeti… Mellesleg, minden jelenlévőnek joga van hozzáférni a nyilvánvaló, milyen ügy anyagaihoz? Dunkel?

– Mindenkinek – morogta Bagolyfő. – Talán csak őt kivéve. –

Bagolyfő Svédre mutatott. – Bár beosztására nézve. te nem akarod őt kizárni?

– Nem, nem akarom.

– Tehát úgy vehetjük, mindenkinek joga van hozzá.

– Akkor emlékeztetek mindenkit a nevezetes száztizenhat per bé határozatra. Svédnek gyakorlatilag jogában állt akár tiltott igézeteket is használni, ha az nem jár áldozatokkal és rombolással. Áldozatok nem voltak, rombolás sem volt.

– Előbb nem ártana tisztázni, érvényesen vonatkoztatható-e a száztizenhat per bé határozat a Setétek Borscsagovkán végrehajtott műveletére – szólt közbe nem túl határozottan a helyéről Szlava.

– Könyörgöm! – vigyorodott el fölényesen Zavulon. – A bizonyítékok jelenleg az Inkvizíció rendelkezésére állnak, köztük az eleven Gyenyisz. Nem állítom, hogy egészséges lenne, de él. Ennyi, nincs több mondanivalóm.

Zavulon diadalmas képpel visszatért a helyére.

Bagolyfő kérdve von Kisselre pillantott.

– Kielégítőnek találja Zavulon Hatalmas mágus magyarázatát?

– Amennyiben dokumentumokkal igazolható a „jokozunára”

vonatkozó kérelem benyújtása, akkor sajnos igen – ismerte be a Fénypártiak főnöke.

– Nagyszerű – összegezte Bagolyfő. – Mindenkit emlékeztetek, hogy a szolgálati feljegyzés vizsgálatát nem követi feltétlenül a kollégium írásbeli határozata, és mivel más nem szerepel napirenden, a kollégiumi ülést lezártnak nyilvánítom. Mindenkinek köszönöm.

Zavulon, Jurij, Svéd, kérem, maradjanak még, van néhány személyes jellegű kérdésem.

Ivica fáradtan koppantott kalapácsával, és kezdte összeszedni

papírjait az asztalról.

– Stirlitz, kérem, maga is maradjon! – mormolta halkan Jurij.

– Mit akarhat?

– Mindjárt megtudjuk – morogta Zavulon, és valami miatt a nadrágzsebébe dugta a kettéhajtott borítékot.

Bagolyfő előjött az asztal mögül, elment a széksor előtt, megvárta, hogy a kollégiumi ülés nem túl sok résztvevője távozzon, becsukta az erkélyajtót, mert az erkélyen még mindig ott állt két testőr, visszament a három Setéthez, és leült melléjük.

– Zavulon – mondta fojtottan –, ne keress kapcsolatot az idegenekkel, és ne próbáld megtalálni az átjárást a világukba! Ezzel előbb mi foglalkozunk. Azután majd… Legalább a következő fél évben, kérlek!

– Inkább Geszert kérd erre! – tanácsolta békésen Zavulon. – Na meg Ioszehut.

– Őket már megkértem – felelte Bagolyfő. – Geszer egyébként megígérte, sőt meg is esküdött. Tudom, hogy mindegyik Őrség így is, úgy is kutakodni meg próbálkozni fog, de most tartózkodni kell az aktív cselekvéstől, magad is értheted, miért.

– Értem – bólintott Zavulon. – Őszintén szólva, nem is tervezek semmilyen akciót. Miért másznék be nem is tudom, hova, ahol könnyen fejemet vehetik, és egyelőre semmilyen látható haszon nem kínálkozik? Nyugodj meg, Dunkel, sokkal egyszerűbb lesz az úttörő

Inkvizítoraid holttestén át bejutnom az idegen világba! Már tudva, mire számíthatok, mitől kell tartanom, mire kell vadásznom… De ha az idegnek megint megjelennek nálunk, és az utamba állnak. Ne felejtsd el, most már tudjuk, hogy a „jokozuna” működik! Nem tilthatom meg a Setéteknek, hogy védekezzenek. Nem is akarom megtiltani.

– Ez érthető – ráncolta homlokát Bagolyfő. – Tudod, az az érzésem, hogy a száztizenhat bé ponttal kapcsolatban valamit egész idő alatt elhallgattál. Hogy többet tudsz, mint a többiek.

– Lehet, hogy tudok valamit – vont vállat közömbösen Zavulon. –

De az is lehet, hogy egyszerűen csak blöffölök.

Bagolyfő öregesen, rekedten, sípolva felsóhajtott, majd könnyedén legyintett.

– Jól van, hagyjuk! Érdekelne egy kerekasztal-tanácskozás az idegen mágikus eszközről?

– Természetesen.

– Majd elküldöm a meghívót, ha itt az ideje.

– Köszönöm – mosolyodott el fölényesen Zavulon.

Bagolyfő Jurijhoz fordult.

– Küldjek neked is?

– Nem bánnám – vont vállat Jurij.

– Akkor küldök neked is.

Svédtől természetesen senki nem kérdezett semmit, neki senki nem ígért semmit. De az Inkvizítor végül mégis odafordult hozzá, igaz, egészen más ügyben.

– Most te következel. A vizsgálatnak vége; ha a Fénypártiak követelnének valamit, küldd őket egyenesen hozzám! Foglalkozz a hivatallal, a személyzet összeválogatásával. A határidő egy hónap.

Ezt követően kapsz egy ellenőrzést vagy Prágából, vagy Bernből, ezt még nem tudom. Kijev kurátora Ozhar marad, helyettese a leányzója, bármelyik nap visszaérkezhetnek, és egész hónapban itt lesznek.

Megértetted?

– Meg – mondta Svéd láthatóan megkönnyebbülve.

A nyomozással már régóta torkig volt, a bürokráciával viszont majd csak elboldogul valahogy, szerencsére itt van neki a pótolhatatlan és nélkülözhetetlen Jefim.

– Volt szerencsém – mormolta Bagolyfő, és felállt.

Zavulontól és Jurijtól kézfogással búcsúzott.

Amikor a várakozó kocsihoz értek, Jurij valami miatt arra utasította Svédet, hogy üljön előre, a sofőr mellé, bár reggel Zavulon ült elöl. Miután elindultak, valaki könnyedén megérintette a vállát.

Svédnek, már amennyire a hely engedte, meg kellett fordulnia és hátranéznie.

– Mit mondasz, Setét? – kérdezte Zavulon különösebb lelkesedés nélkül.

– Miről?

– A kollégiumi ülésről.

Svéd kissé értetlenül összeszorította az ajkát, majd becsülettel válaszolt:

– Egyáltalán nem értem, miért hívták össze. A semmiről beszéltek, locsogtak, majd szétszéledtek. És az egész valahogy olyan közömbös, bágyadt volt.

– Hogy miért hívták össze, az érthető – hümmögött Jurij lenézően.

– Elmagyarázzam?

– Jó lenne.

– A Fénypártiak szolgálati feljegyzése üres formaság, de jó ürügy.

Nem is téged akartak megszorongatni, egészen más volt a céljuk. A Fénypártiaknak formális engedély kellett az új igézetek használatára, azokéra, amelyekre Moszkvában megtanítottunk. Azt, hogy Zavulon egy ilyen semmiség miatt nem ad ki a kezéből és megvéd, nem volt nehéz kiszámítaniuk. És ha megvéd, ezek az igézetek már nem lesznek többé tiltottak, és így már, függetlenül az Inkvizíció tilalmától, a Fénypártiak is nyugodtan használhatják majd a „jokozunát” meg a többit, mivel azok hatnak az idegenekre, és hatni is fognak. Ahogyan egyébként mi is használni fogjuk ezeket. De most már szabad a kezük, védekezhetnek. Világos, te nagy stratéga?

– Világos – bólintott Svéd csüggedten.

Milyen egyszerű, magától is kitalálhatta volna. De nem, nem találta ki.

– Na, ha világos – váltott hirtelen témát Jurij –, akkor viszlát, Setét! Cammogj haza magad, nekünk mennünk kell.

– Várjanak! – tiltakozott Svéd. – Mi van az idegenekkel? Hiszen maga mondta, hogy a ponton biztonságos, minden le van fedve, de mi a helyzet a városban? Mi van végül is Gyimka Rubljov kislányával?

– A kislánnyal már foglalkozunk. Ami pedig az idegeneket illeti: ne félj, voltak idegenek, de már mindennek vége. Vagy harminc évre. A ciklus már tegnap este véget ért, amikor elintéztétek az utolsó két idegent. Bűvös kulcsuk kialudt, most nincs átjárásuk a mi világunkba, ahogyan nekünk sincs az övékbe. A legközelebbi ciklusig biztosan.

Remélem, hogy addigra felnőttebbé válsz. Tegnap csak egy kicsit rád ijesztettünk, hogy ne beszélj hülyeségeket a kollégium előtt, ne rendezz botrányt.

A Brabus élesen kilőtt a belső sávból a külsőbe, és a járda mellé hajtott.

– Viszlát, Setét! – köszönt el Jurij. – Hívd fel a tieidet, hogy a pontonon feloldva a vesztegzár, mehetnek, ahova akarnak.

Zavulon csak intett.

Svéd kissé bambán kiszállt a kocsiból – az nyomban felbőgött és elszáguldott –, a járdát az úttesttől elválasztó, alacsony fémkerítés mellett állt. Körülötte tombolt Kijev nappali forgalma.

– Hát igen… – mormolta Svéd lassan magához térve. – Milyen…

meggondolatlanok vagyunk mindannyian!

Felsóhajtott, átlépett a kis kerítésen, és elindult a Krescsatyikon[9] a Sevcsenko bulvár felé, azt remélve, hogy az első útjába akadó kis étteremben elidőzhet. Nem sokáig, csak amíg felhajt egy decit, hogy megnyugtassa az idegeit.

Két órával később ért a pontonhoz, egy, a Besszarabkán nagy nehezen elcsípett taxin. Hangulata ambivalens volt. Egyrészt véget ért a nyomozás; az idegenek, ha hihet Zavulonnak és Jurijnak, hosszú időre visszahúztak abba az ő lilás világukba, vagyis a globális fejfájásnak talán vége. Marad a lokális – a hivatal beindításának rutinmunkája, azután a járőrszolgálat újraszervezése, a regisztrálatlan Setétekkel kapcsolatos feladatok és az Őrség egyéb apró-cseprő

örömei és gondjai, amelyek már rég feledésbe merültek. És nem csak Svéd felejtette el őket. Másrészt viszont – ott van az előző napi furcsán gyors és könnyű összecsapás az idegenekkel, mintha nem is igazi küzdelem lett volna, hanem ügyesen megrendezett színielőadás, csak éppen Svédnek és csapatának felejtették el megmondani, hogy ez csak színjáték, nem maga az élet. Azután az éjszakai beszélgetés Zavulonnal – mintha komoly lett volna, de a mai álságos kollégiumi ülés után szintén csak színjátéknak tűnt. Svéd fejében teljes volt a zűrzavar, fogalma sem volt arról, mit hozhat még ez a nap, a következőkről nem is beszélve.

Odafent, a vízi parkra nyíló kilátást kínáló asztalnál csak Szimonov és Andreics üldögélt. Szimonov ünnepélyes, vagyis részeg volt, Andreics nem igazán, bár az arcán látszott, hogy ő is ivott. Svéd nem akart szemrehányást tenni neki, amiért munkaidőben italozott, látszott, hogy az asztalt rendszeresen letakarítják, legalábbis nem volt rajta szennyes edény, és Andreics nyelve sem akadozott. Amíg ügyel a rendre és saját magára, miért hordaná le?

– Ó, főnök! Élsz és virulsz! – örvendezett Szimonov. – Ülj le, Andreics tízből úgyis csak minden ötödik pohárral gurítja le, nem győzöm ösztökélni!

– Hol vannak a többiek? – kérdezte Svéd körülnézve. – Andreics, van valami ehető? A kocsmában garnélát rendeltem előételnek, és annyit vártam rá, hogy világos volt, a második fogásra reggelig várhatok, hát inkább meg se rendeltem.

– Gyorsan össze tudok dobni egy saslikot – kezdett sürgölődni Andreics. – Tizenöt perc alatt kész!

– Rajta! – bólintott Svéd.

– Igor, csináljak neked is? – kérdezte Andreics már a lépcsőről.

– Csinálj! És üss össze egyből többet is, hogy ne kelljen később rohangálni!

Szimonov Svédre emelte zavaros pillantását, és megmagyarázta:

– Arkagyij Szemjonovics megígérte, hogy benéz, és talán nem is egyedül.

– Hadd jöjjön, talán én ellenzem? – legyintett Svéd. – De hol vannak a többiek?

– Rubljovot elcipelte egy fickó, szerintem moszkvai. De a mi fickónk, Setét. Szerintem Rubljovék nyaralójába mentek. Jefim meg Rita először sokáig susmutolt lent, azután elmentek valahova. Nekem nem mondták meg, hova, én meg nem mentem utánuk, mi közöm hozzá? Vitya hazaugrott, azt mondta, valami magánügy. Figyelj, Svéd, ne menjünk ma már sehova, rendben? Olyan jó itt nálad, egyszerűen remek!

– Hogyhogy már sehova? – csodálkozott Svéd. – Eddig se mentél

sehova. Vagy igen?

– Nem, itt ültem. Úgy értettem, hogy te ne menj sehova.

Elüldögélünk, iszogatunk, beszélgetünk. Tényleg, meséld el, mi volt a kollégiumi ülésen! Érdekel!

Svéd akaratlanul megborzongott.

– Őszintén szólva, még beszélni is kínos róla. Attól tartok, el se hiszed.

Szimonov könnyelműen legyintett.

– A tegnapiak után én már bármit elhiszek! Igyunk egyet, és mesélj!

Ittak egyet, és elropogtattak egy-egy uborkát.

– Na, és mi volt? – érdeklődött türelmetlenül Szimonov. – Mire jutottak a kollégiumi ülésen?

– Valamiféle bohóckodás volt, nem kollégiumi ülés. Olyan volt, mint a késői szovjet korszak Komszomol-gyűlése – mindenki tudja, hogy üres formalitás az egész, puszta időpocsékolás, de lehetetlen felállni és elmenni. Röviden ennyi: a Fénypártiak beadtak egy szolgálati feljegyzést, és amikor ezt vizsgálják, még vádló sincs, csak három Inkvizítor ül az elnökségben, és lustán feltesznek néhány kérdést.

– És természetesen ezek a kérdések teljesen hülyék! – szúrta közbe Szimonov, és mint a részegek, nagyon elégedett volt saját éleselméjűségével.

– Átlagos kérdések. – Svéd nem értett vele egyet. – De szintén teljesen formálisak voltak.

– Na, és ezúttal mivel váltottuk ki a Fénypárti uraságok elégedetlenségét?

– A munkánkkal – horkant fel Svéd. – Azt mondják, a nyomozást elhanyagoltuk, törvénytelen módon titkos igézeteket használtunk… Az a furcsa, hogy nem próbáltak mindent, ami az idegenektől maradt, magukénak tulajdonítani. Beleértve az értékes trófeákat is.

– A jó büdös francot hanyagoltuk el! – sértődött meg Szimonov. –

Mi néhány nap alatt felkutattuk azokat az idegeneket! És már elnézést kérek, azoknak a nagy maestróknak mennyi ideig nem sikerült?

– Hát, körülbelül így válaszoltam nekik én is – mondta Svéd. –

Már csak azért is, mert látszólag ez az igazság.

– Látszólag?

– Igen, Igor, csak látszólag. Nem hiszem el, hogy komoly mágusok ne lettek volna képesek megtalálni az idegenek búvóhelyét. Idejük volt bőven. Lappang itt még valami, valamilyen sokrétegű

elgondolás, elképzelés, valamilyen intrikák és csapdák. Az a legvalószínűbb, hogy mi egyszerűen azok voltunk, akiket elsőként ráküldtek az aknamezőre, és majd utánunk jöhetnek a hatékonyabb erők.

– Ahogyan mindig is lenni szokott – sóhajtott Szimonov megértően.

– Miért is nem csodálkozom?

– Mert már megszoktad – morogta Svéd.

– Na, és mi van az igézetekkel? – faggatózott tovább Szimonov.

– Semmi. Mint kiderült, Zavulon már másfél éve benyújtotta rájuk az igényt. De Európa elaludt, nem válaszolt, mert nem volt rá ideje; éppen a karácsonnyal voltak elfoglalva. Ha jól értettem, Zavulon pont arra számított, hogy nem adják ki az engedélyt ezekre az igézetekre.

Viszont a szabályok értelmében a tilalom se lép életbe, ha a határidő

leteltéig nem érkezik válasz. Vagyis nem ajánlatos alkalmazni ezeket, de ha úgy hozza a helyzet… Érted? Ezzel vége is volt az egésznek. A Fénypártiak kijelentették, hogy nincs több óhajuk, meghajoltak, és távoztak.

– Ez tényleg furcsa – ráncolta homlokát Szimonov. – Másról nem is volt szó az ülésen?

– Nem, semmiről. A moszkvaiak elmagyarázták nekem, hogy a Fénypártiak csakis azért nyújtották be ezt a feljegyzést, hogy formálisan is jogot szerezzenek ezeknek az igézeteknek az alkalmazására.

– Aha! – örvendezett Szimonov. – Így már minden világos!

Emlékszem, Lajk mesélt valami hasonlót. A Fénypártiak tiltakozást nyújtanak be, és ennek következtében maguk is jogot nyernek annak alkalmazására, ami ellen tiltakoztak. Ismerős história.

„Egyszer minden megtörtént már – gondolta fáradtan Svéd. –

Banális igazság ez.”

– Itt van Fima! – élénkült fel Szimonov, és elvett egy tiszta kupicát a tálcáról.

Jefim épp akkor jött föl a lépcsőn. Úgy nézett ki, mint aki egész álló nap szenet lapátolt, gyűrött volt, és kimerült.

– Pfúú! – nyögte, és belerogyott a karosszékbe. – Micsoda nap!

– Fogd! – nyújtotta oda neki Szimonov a teli poharat. – Mi van, kikészített a madame boszorkány? Az a von nem tudom ki?

– Von Eisenstein – sóhajtott Jefim. – De nem ő készített ki. Bár vele sem volt… könnyű a beszélgetés.

Jefim lenyelte a vodkát, elfintorodott, és egy uborkáért nyúlt.

– Figyelj, főnök – fordult Svédhez, mikor végzett az uborkával –, ha akarsz, táncra is perdülhetsz. Köszönetet is mondhatsz nekem.

Holnapután beköltözhetsz a székházba. De azt is tudd, hogy minden rendelkezésemre álló mágiát elhasználtam.

– Ez már igen! – ámuldozott Svéd. – Mikor tudtátok ezt megcsinálni?

– Határidőre, ahogy megbeszéltük. Rom Palics felmérte a helyzetet, és azt javasolta, zúdítsuk szinte az egész kvótát a munkák felgyorsításába. Én beleegyeztem. Na, ettől aztán a brigádja beindult, és napi huszonnégy órában melóztak olyan tempóban, mint egy gyorsított felvételen. Bevallom, még nézni is félelmetes volt. De az eredményt meg is lehet nézni.

„És Zavulon biztosan elutazik – gondolta Svéd keserűen. – Vagy már el is utazott. Felrakhatta volna a védelmet, legalább a minimálisat…”

Persze ő is csinálhatott volna egyet-mást a hivatal védelmére. De az csak a vele azonos erejűek vagy a nála gyengébbek ellen használt volna. És egyébként is. A Bankovaja utcai korábbi hivatal, a kimérás ház védőburka a ház felépülésének pillanatától egészen Lajk eltűnéséig folyamatosan épült ki. A volt főnök egyszer elmesélte a nevezetes ház történetét. A Nappali Őrség nem egyszerre foglalta el a kimérás házat: kezdetben emberek lakták, köztük maga Gorogyeckij, az építész a családjával, de Lajk és Larisza Narimanovna nagyon hamar szemet vetett az épületre. És kis híján húsz éven keresztül készítették fel a házat új szerepére.

„Na mindegy – gondolta Svéd. – Róma sem egy nap alatt épült fel, Kijev sem. Szép lassan, apránként majd mindent megcsinálunk. Nincs mit tennünk, nincs más választásunk.”

Jefimre sandított, aki medúzaként szétterült karosszékében.

– Elfáradtál? – kérdezte Svéd részvéttel.

– Teljesen kivagyok. – felelte Jefim bágyadtan. – Az utóbbi időben nem a plafonig, hanem az égig értek a rohangálnivalók, hogy az ördög vinné el.

Jefim felsóhajtott, majd váratlanul hozzátette:

– Nem fogod elhinni, de valahogy morálisan fáradtam el. Valami furcsa dolog van a levegőben… nem is tudom megfogalmazni.

Bármihez nyúlsz is, semmi sem az, aminek látszik, hanem a legtöbbször éppen a saját ellentéte. Ítéld meg magad: hányszor vetettek minket az utolsó hónapban tankok elé a sajátjaink, a Setétek?

Meg se tudnám számolni. És tudod, ki segített nekem a legtöbbet, persze Rom Palicsot leszámítva, a hivatallal kapcsolatban, főleg a földhivatali bejegyzésnél? Nem fogod elhinni, egy Fénypárti, Vityának hívják, vannak nagyon hasznos kapcsolatai. Na szóval, bármihez is nyúlsz, minden mintha kifordult volna magából, a fekete világít, a hideg éget, a jó alaposan kupán vág, a rossz támaszt nyújt, hogy el ne ess. Én már belebolondulok, nem tudom, kinek higgyek, ki elől meneküljek.

– Nagyon jól látod – csatlakozott hozzá váratlanul komolyan Szimonov. – Ilyen időket élünk. Korszakhatáron vagyunk. A hátramenet idején, amikor az inga az ellenkező irányba lendül ki.

– Gondolj a maják naptárára is! – horkant fel Svéd. – Hányadik alkalommal várhatjuk a világvégét? Már meg se tudom számolni.

– Ne keverd össze a szezont a fazonnal! – Szimonov nem volt vevő

az iróniára. – A világ mindig is ciklikusan fejlődött. És nagyon sokszor előfordult, hogy ami tegnap még Fénynek számított, az elkövetkező évekre hirtelen Setétnek bizonyult. Azt mondod, nem volt ilyen? Nincs elég ujjam, hogy felsoroljam a hasonló inverziókat. És tudod, mire gondolok? Vegyük csak ezeket a nem tudni, honnan szalajtott mágusokat! Az a benyomásom, hogy éppen az ilyen kifordult időszakokban jelennek meg nálunk, amikor a határok elmosódnak, felmorzsolódnak. Lehet, hogy éppen ezért kerülnek érintkezésbe a világaink, ettől nyílik átjárás tőlük hozzánk és fordítva?

Svéd hitetlenkedett.

– Ezen az alapon bármit bármivel összefüggésbe lehet hozni.

– Lehetni lehet – sóhajtott Jefim. – Csakhogy Igornak igaza van, az utóbbi időben túlságosan sok minden változtat irányt a szemünk láttára. Valószínűleg tényleg ilyen időket élünk. Az inverziók idejét.

– Filozófiai vitát folytatnak?

Mind hátranéztek a hang hallatán: Arkagyij Szemjonovics állt a lépcsőn,

egyik

kezében

botjával,

a

másikban

világos

szalmakalapjával. Úgy belemerültek a beszélgetésbe, hogy észre se vették.

– Csak spontán beszélgetés – sóhajtott Svéd. – Fáradjon közelebb, Arkagyij Szemjonovics, foglaljon helyet!

Szerencsére éppen ekkor befutott a saslikkal Andreics matróz, így néhány percre megfeledkeztek a vitáról.

– Nos, fiatalemberek, abban a szerencsében van részem, hogy gratulálhatok maguknak – közölte néhány perc múlva a tudós férfiú. –

Maguk az elsők, akiknek sikerült veszteség nélkül elbánni az idegenekkel. Gondolom, az Inkvizíciónak fő a feje, és a Legfelső

szintű mágusoknak is, együtt és külön-külön is próbálják megfejteni, hogy sikerülhetett ez maguknak.

– Erre feltétlenül innunk kell! – jelentette ki lelkesen Szimonov, és töltött magának. – Ki kér még?

Senki nem ellenkezett, bár Arkagyij Szemjonovics tapintatosan azt tanácsolta Szimonovnak, tartson mértéket.

– Arkagyij Szemjonovics – fordult kicsit később Svéd a tudóshoz ön tapasztalt Másféle, idősebb is nálunk. Igor azt állítja, hogy valamilyen különleges időszak köszöntött ránk, amikor minden változik, szinte az ellenkezőjébe fordul át. Én ebben kételkedem. Ön hogy gondolja?

– Igen, hallottam a beszélgetésük egy részét – bólintott Arkagyij Szemjonovics. – Van, amiben Igornak van igaza, és van, amiben magának, Gyima. Az ilyen kérdésekre nincs, nem is lehet egyértelmű

válasz. De egyvalamit határozottan állíthatok: az élet egyre gyorsul.

Nem úgy értve, hogy az idő folyik gyorsabban, erről szó sincs.

Egyszerűen csak egy és ugyanazon időtartam alatt ma lényegesen több esemény történik, mint húsz évvel ezelőtt. És húsz éve több történt, mint az elmúlt század elején. Az idő valahogyan tömörödik, és egyre jobban. Tudja, amikor fiatal voltam, az életem gyakorlatilag nem különbözött attól, ahogyan a szüleim éltek születésem előtt. A paraszt ugyanúgy faekével szántott, ahogyan a dédapja is. Amikor még praktizáltam, ugyanazt a sztetoszkópot használtam, mint drága nagyapám, Jakov Davidovics. Ma meg a tavalyi mobiltelefon reménytelenül elavultnak számít. Az idő folyásának üteme nem változott, de a mi életünk tempója a sokszorosára növekedett. Ebből fakad egyébként a mindenféle stressz meg depresszió, amelyeknek még nemrégiben sem hallotta hírét senki.

– A sztetoszkóp ilyen régi műszer? – motyogta Svéd. – Nem is tudtam.

Arkagyij Szemjonovics elnézően pillantott rá.

– Nem mondanám, hogy olyan nagyon régi lenne, de több évet számlál,

mint

én.

Úgy

tartják,

a

sztetoszkópot

ezernyolcszáztizenhatban találták fel.

– Hmm… Na, és azt a csövecskét? Na, tudja, olyan… – Svéd ügyetlenül valamilyen hosszúkás formát próbált mutatni. – Azt még régebben?

Arkagyij Szemjonovics összeszorította az ajkát, és kissé értetlenkedve magyarázta:

– Gyima! Az a csövecske, ahogy maga fogalmazott, az maga a sztetoszkóp.

– Igen? – csodálkozott el őszintén Svéd. – És akkor az az izé. Az egyik vége olyan kerek, az ember mellére teszik, a másik végén meg olyan fülhallgatóféle van? Azt hittem, az a sztetoszkóp.

– Amit maga leírt, az a sztetofonendoszkóp. Kicsit bonyolultabb, de lényegében ugyanaz. De igaza van, gyakran egyszerűen sztetoszkópnak vagy fonendoszkópnak nevezik, bár ez lényegében hibrid. Ez egyébként nem fontos. Szóval, mivel manapság minden pillanat ennyire telített, ennyi esemény sűrűsödik mindegyikben, az az illúziónk keletkezik, hogy a dolgok és lényegük folyamatosan változnak a szemünk láttára. Holott valójában semmi rendkívüli nem történik, ugyanaz történik, mint mindig is, csak gyorsabban, mint régen. Ezt gyorsulásként éljük meg – láthatjuk, hogyan nő és bomlik ki a bimbó pillanatok alatt, pedig a felvétel csaknem egy egész napon át készült. És mi mindannyian, akik ma élünk, akaratlanul is ennek a gyorsulásnak az áldozataivá válunk, akár tetszik ez nekünk, akár nem.

Értelmetlen dolog harcolni vagy lázadozni ellene, csak elfogadni lehet, beletörődve vagy békétlenkedve, ez temperamentum kérdése.

Én elfogadtam, bár elismerem, nem szoktam évente mobilt cserélni.

Az pazarlás lenne. Egyébként ez egy másik jellemzője korunknak: az elképesztő és ész nélküli pazarlás. Tudom, korábban is előfordult –

utánunk az özönvíz, csak egyszer élünk, és így tovább. De ez régen inkább kivételnek számított a nagy átlaghoz képest, ma pedig az, hogy vágjuk a faágat, amelyen ülünk, a világ gazdasági rendszereinek alaptevékenysége.

Arkagyij Szemjonovics elhallgatott, bár Svédnek az volt az érzése, hogy még fejtegetné a témát, de valami miatt abbahagyta.

„Nem egyszerű korban adatott élnünk – gondolta Svéd, bár tudta, hogy ezek kissé fellengzős gondolatok. – De az a legfurcsább, hogy bármikor élsz is, ugyanazt fogod gondolni.”

EPILÓGUS

AZ ŐSZ KISSÉ KÉSVE tört rá a világra – a szeptembernek gyakorlatilag már vége volt, amikor néhány nap alatt egy csapásra sietve megsárgultak a fák a vízi parkban és a rakpart mentén is.

Nappal még úgy sütött a nap, mint nyáron, de esténként már érezhető

volt a csontig hatoló őszi hűvösség. Ha pléd nélkül üldögélt a felső

fedélzeten, a foga is vacogott.

A ponton folyton lágyan ringatózott a hullámokon, egyenletesen nyikorogtak a kötelek. Svéd már sok évvel korábban hozzászokott ehhez a nyikorgáshoz, egyszerűen nem is érzékelte, de a vendégeket eleinte idegesítette.

A kijevi Nappali Őrség főnöke az utóbbi időben egyébként ritkán hívott vendégeket – egyszerűen nem volt rá ideje. Nem is mindig éjszakázott a pontonon, legfeljebb egyszer-kétszer hetente. Nem volt kedve átvergődni az autóktól túlzsúfolt Kijeven. Jefim azt javasolta, vontassák át a pontont a jobb partra, de Svéd megmakacsolta magát, mondván, nincs semmi látnivaló a jobb parton. A kétszer háromsávos rakparti utat nézze? Nem, akkor már sokkal jobb a bal parti idill, a csönd és a viszonylag tiszta levegő. A megapolisz urbanisztikai örömeiből jutott neki elég a hivatalban és környékén, hiába volt az épület egy viszonylag csöndes mellékutcában. Kijev nagyváros, a városközpont pedig városközpont, a forgalom mindenhova betolakszik.

Svéd gondolatai folyton elkószáltak – oda, túl a Dnyeperen, a pontonhoz. De a város folyton visszarángatta a valóságba: az ablakon túl egyfolytában bőgtek az autódudák. Bömböltek, elhallgattak, de egy-két perc múlva újrakezdték. Persze becsukhatta volna az ablakot, de ilyen időben, ebben a hőségben? Azonkívül a forgalom zaja a dupla üvegen is áthatolt volna. Svéd sokáig tűrt, de végül elkáromkodta magát, és egy igézettel lezárta dolgozószobáját.

Csönd lett. Svéd megkönnyebbülten felsóhajtott, és már nyúlt az iratok után, de ekkor erélyesen kopogtak az ajtaján. A kopogás ellen

nem védett az igézet, mivel az ajtó a védőburkon belül volt.

– Igen – dörmögte Svéd elégedetlenül, mert az utolsó órában már negyedszer zavarták meg.

Nyílt az ajtó, és Nyinocska, a tikárnő viharzott be a szobába, ez a tüneményes teremtés. Bármily furcsa, Nyinocska eszes és tapasztalt titkárnő volt – néhány évig nagyon-nagyon komoly emberek mellett dolgozott, azután Jefim rátalált, felfedezte benne a Másféle adottságait, nagyon ígéretesnek találta, és két hét múlva Nyinocskát már hasonították is. Az a tény, hogy az Őrségnél nem követelték meg a hivatali megjelenést, fellelkesítette Nyinocskát, és ami az öltözködést illeti, teljesen szabadjára engedte magát.

– Dmitrij Alekszandrovics, rendkívüli közlemény!

Nyinocska szeme a fél arcát kitöltötte. Rendes körülmények között is az arca negyedét elfoglalta – természetes adottsága plusz a smink tette ezt. Most ehhez járult még a csodálkozás.

Nyinocska odanyújtotta neki a kinyomtatott közleményt: egyetlen papírlap, rajta rövid szöveg.

Tulajdonképpen Svéd maga is fogadhatta volna a közleményt, de az utóbbi hónap folyamán annyira elege lett a notebookból, hogy úgy rendelkezett, térjenek át a papíron történő kommunikációra.

Nyinocska szerette volna rábeszélni egy tabletre, de a gyors iramú létezésnek ezt az újdonságát Svéd határozottan visszautasította –

micsoda marhaság, képernyő van, de billentyűzet nincs! A vitát és magyarázatot meg se hallgatta.

„Sürgős – szólt az üzenet. – Oroszország, Ukrajna, Belorusszia és Moldávia Nappali Őrségei minden vezetőjének és helyetteseiknek.

Ma, szeptember 28-án Ioszkeha Hatalmas Fénypárti mágus, aki Alexandr von Kissel néven is ismert, lemond Kijev és Ukrajna Éjszakai Őrségének vezetői tisztjéről. Helyére operatív helyettese, Sztanyiszlav Veremejev jelöltetik. Az ügyek átadásának folyamatát éjfélig végre kell hajtani.”

– A mindenit! – nyögte Svéd, és Nyinocskára nézett.

– Ezt mondom én is! – válaszolta a lány.

A titkárnő még egy hónapja sem dolgozott náluk, ezért az Őrséggel

kapcsolatos minden dolog lebilincselte.

Megint kopogtak, és Jefim száguldott be.

– Hallottad? – kérdezte már a küszöbön.

– Nyinocska, csillagom, köszönöm. – Svéd úgy döntött, jobb, ha a titkárnő visszamegy a helyére, és ő négyszemközt beszél Jefimmel.

Nyinocska mindent értett, és nyomban eltűnt – hiába, a tapasztalat.

Jefim szokása szerint elterült az egyik fotelban.

– Kiegyenlítik az erőviszonyokat? – kérdezte elgondolkodva Svéd, pótolhatatlan adminisztratív helyettesét nézve. – Vagy ez nem az Inkvizíció műve?

– Az Inkvizícióé – jelentette ki Jefim olyan mély meggyőződéssel, hogy Svédnek minden kételye elszállt. Jefimnek nagyon kompetens hírforrásai voltak. – Egyébként Kondratyjukot is visszahívják, bár erről nincs szó a közleményben.

– Mínusz egy Hatalmas és mínusz egy első szintű mágus… Hány első szintűjük marad?

– Három, ha Bernackaját is számoljuk, négy.

– Így is gyengébbek vagyunk – sóhajtotta Svéd sajnálkozva. – Igaz, ha von Kissel tényleg elmegy, egészen más lesz a helyzet.

– És ha sikerülne Iraklijt kicsalogatni a parlamentből.

Svéd erre csak legyintett, ez teljességgel lehetetlen volt.

– Akárhogy is, ez a helyzet hasznunkra van. Bár jó lenne tudni az igazi okokat – mondta Jefim elgondolkodva. – Egyensúly ide vagy oda, de az ilyen ügyek mögött rendszerint különböző intrikák lappanganak.

– Ismered ezt a Veremejevet? – kérdezte Svéd.

– Többé-kevésbé – bólintott Jefim.

– És milyen?

– Azt hiszem, te is láttad már. Megbízható, már amennyire egy Fénypárti egyáltalán megbízható lehet. Na, és ráadásul nem sokkal idősebb nálunk. Mint mágus erősebb nálad, de nincs köztetek akkora szakadék, mint közted és von Kissel között volt. Mellesleg emlékszel Vityára a földhivatalból? A mai napig Veremejev segédje volt, mostantól operatív helyettes lesz. Egyébként szintén megbízható káder. Úgyhogy örvendezhetünk, hogy el ne kiabáljam.

– Kilendült az inga. az ellenkező irányba – mondta halkan Svéd. –

Na igen.

– Mindenesetre azt javaslom, ne lazíts!

– Arra ne is számíts. – hümmögött Svéd, de elakadt, mert dallamosan megszólalt a vonalas telefon. A fal túloldalán Nyinocska felvette a kagylót, de hogy mit beszélt, a védőernyő miatt természetesen nem volt hallható. A következő pillanatban a belső

vonalon Nyinocska fontoskodva közölte: „Zavulon.”

Svéd habozott egy pillanatig, majd lendületesen felkapta a kagylót:

– Halló!

– Üdvözletem, kadét! – köszöntötte élénken Zavulon. – Olvastad már a direktívát?

– Olvastam.

– És örülsz?

– Egyelőre kivárok.

– Jól teszed – helyeselt Zavulon. – Na, és benézhetünk hozzád Jurijjal? Itt vagyunk a közelben.

– Mintha mondhatnék erre nemet – morogta Svéd.

Már tudta, milyen hangnemben beszélhet Zavulonnal anélkül, hogy parazsat gyűjtene a fejére.

– Étterem? – érdeklődött mindenesetre. – Vagy inkább szauna?

– Nem, nem! Csakis a pontonod! Nagyon tetszett nekem. Jó emberek azt is megsúgták nekem, hogy állítólag remek borscsot főzöl.

– A borscshoz legalább három óra kell – figyelt fel Svéd. – De az is csak akkor, ha sikerül egy óra alatt beszerezni mindent.

– Sebaj, nem sietünk – mondta ünnepélyesen Zavulon. – Rajta, láss neki!

Svéd letette a kagylót, és gondterhelten megvakarta az orra tövét.

– Már csak ez hiányzott… – morogta mély átéléssel.

– Vitya odalent van – jegyezte meg Jefim. – Leszóljak neki?

– Nincs értelme. Inkább menjünk le!

– Nyinkát vidd magaddal! – tanácsolta Jefim. – És még néhány kis boszorkát. Zavulon szereti, ha mutatós lányok ülnek az asztalnál.

– Gondolod?

– Tudom.

Az ajtóban Svéd megállt, és gondterhelten végignézett a dolgozószobáján – nem túl nagy, négyszögletes helyiség volt, az ajtótól legtávolabbi sarkában csinos beugró. A macskás házon sok különleges építészeti elem volt – zárt és nyitott erkély, szobor, tornyocska, keleties balkon. És mindegyik páratlan számú, így az egész épület aszimmetrikus volt, de ez adta a varázsát. Svédnek legjobban a tornyocska tetszett, ennek belsejében volt az a bizonyos beugró – közepén gomba alakú asztal, a félkör alakú fal mentén dívány húzódott végig. Svéd munkaasztala kicsit odébb, a szoba közepén állt.

– Vajon ki pletykálhatott neki a borscsról? – töprengett Svéd.

– Akárki – vont vállat Jefim. – Például Sagron. Emlékezz csak, te tanítottad főzni! Vagy az is lehet, hogy a kis moszkvai boszorkányok.

Hiszen vendégségben mindig az az első kérdésed, van-e a háznál bogrács.

Svéd csak elnevette magát. Erre nem tudott mit mondani. Jefim minden szava igaz volt.

Már kinyitotta az ajtót, amikor észbe kapott, visszament az asztalához, és válogatás nélkül felnyalábolta a papírokat, és bezárta a széfbe. Nem volt ott semmi titkos, de rendnek kell lennie.

– Nézz bele a könyvtáramba, Ninel – mondta kilépve a titkárságra

–, azon belül a konyhába, és nyomtasd ki nekem a borscsot!

Nyinocska

engedelmesen

zongorázni

kezdett

a

notebook

klaviatúráján.

– Ez itt nem recept, csak egy lista – közölte gyakorlatiasan.

– Tudom a receptet – mondta Svéd. – Fejből is, ha kell.

Halkan felzümmögött a nyomtató. Svéd négyrét hajtotta a listát, és farmere zsebébe dugta.

– Készülj, Ninel! – sóhajtott fel Svéd. – Gondolom, tudod, hova és miért.

Nyinocska válaszként csak elmosolyodott. Példás titkárnő volt. És természetesen tudta – azt is, hova, és azt is, miért.

A listát Svéd odaadta a küldöncnek, és utasította, hogy Vityával menjenek ki a lukjanovkai piacra. Ő maga (pontosabban Jefimmel kettesben) beszállt Platon Szmerekának, a szállítási részleg vezetőjének a kocsijába. A boszorkákról Nyinocskának, egy éjfekete Audi Mini úrnőjének kellett gondoskodnia.

Útközben Svéd odaszólt a ponton őrének – aznap Romanov Anatollj Feofanovics, a fedélzetmester volt az ügyeletes, nagydarab, körültekintő férfiú. Biztosította Svédet, hogy a fedélzeten minden készen áll, akár az elnök vagy marslakók fogadására is. Svéd hümmögött, és kajánul utasította, hogy hámozzanak krumplit.

Sagron BMW-je a kis sétányon, a ponton feljárójával szemben parkolt. Zavulon, Jurij és Rubljov egy közeli padon cigarettázott, Sagron pedig körülöttük mászkált, szemmel tartotta a környéket.

Platon a járda mellett parkolt le – szerette betartani a szabályokat.

A régi iskola, még a szovjet időkből.

– Szükség lesz rám ma még? – kérdezte Platon.

– Aligha – felelte Svéd. – Legfeljebb holnap.

– Akkor elmegyek, az unokáimat kell hazahoznom a nyaralóból.

Csörögjön rám, ha kellenék, azonnal jövök.

– Menjen csak! Jó utat! – mondta Svéd.

Szmereka elhajtott, Svéd és Jefim pedig az úttesten átvágva a vendégekhez ment.

– Mi járatban? – érdeklődött óvatosan Svéd, kezet rázva velük.

– Inspekció – morogta Zavulon. – Egyébként egy hét múlva be kell számolnom az Őrségetekről. Hogy sikerült-e helyreállítani.

– Sikerült – jelentette ki Svéd mély meggyőződéssel. – Most már határozottan ki lehet jelenteni, hogy minden visszaállt a régi rendbe.

A járőrözés már két hete működik, az adminisztrációs részleg és a könyvelés, az oktatás és a szakértői munka is sínen van. Csak a különleges műveleti részleggel vannak gondjaink, alig egy-két tapasztalt munkatársunk van.

– Hallottuk, hallottuk – bólogatott Zavulon. – Na, megyünk? Mégse üldögélhetünk itt.

Zavulon megfordult, és hangosan elkiáltotta magát:

– Sagron!

A szólított abbahagyta egy emlékmű tanulmányozását, és sietve a feljáróhoz indult.

A felső fedélzeten már meg volt terítve az asztal: aperitif, előételek. Svéd mint házigazda egy darabig a konyha és az asztal között szaladgált, de Feofanics értette a dolgát, láthatóan jobban, mint Svéd.

Öt perccel később befutottak a kis boszorkák, Zavulon és Jurij velük kezdett foglalkozni, így Svédnek alkalma nyílt, hogy szót váltson Rubljovval.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte.

– Velük jöttem – válaszolt Rubljov, fejével a moszkvaiak felé intve. – Marjuskát és Natát elvitték egy internátusba. Priluki mellé.

– Van internátusunk Priluki mellett? – csodálkozott Svéd.

– Nem nekünk, hanem az Inkvizíciónak.

– Még ez is? – Svéd még jobban elcsodálkozott.

– Még ez is – sóhajtott Rubljov. – Valami nagyon nagy dolog készül ott, mindenki vitatkozik, alkudozik, találgat… Bagolyfő villát vett Prilukiban, Zavulon pedig úgy jár oda, mintha az lenne a munkahelye. És nem csak ő. Komolyan arra gyanakszom, hogy mindez Marjuska meg a közelmúltbeli jövendölései miatt van.

– Te pedig nyugalmat akartál. – mondta Svéd elgondolkodva. –

Megbántad már?

– Mi értelme a megbánásnak? – legyintett Rubljov. – Csak az számít, hogy az enyéimnek jó legyen. Marjuskának meg tetszik a tanulás, nem is hittem volna.

– Hát… ha hasznára van, meg tetszik is neki, akkor csak örülhetsz.

– Örülök is – mormolta Rubljov, és elnevette magát. – Bizonyos mértékig. Így igaz.

Hallgatott egy sort, majd hirtelen hozzátette:

– Tudod, Svéd. Úgy érzem, mintha visszatérnének a Viktória napjai. Idén nyáron megváltozott valami, becsszóra. Mintha egy fülledt szobában ablakot nyitottak volna.

– Ezért harcolunk! És még mi minden lesz! – Svéd arcán elégedett

mosoly terült szét.

Időnként őt magát is hasonló érzés fogta el.

Egyre több lett a vendég. Valahonnan előkerült Rita von Eisenstein, befutott Bermasz és Rinat, felbukkant két kiküldetésben lévő harkovi, az ő feladatuk a közeljövőben talpra állítani az ottani Őrséget. Kis idő múlva berobogott Vitya és a küldönc is a borscs hozzávalóival.

A következő órát Svéd a hajókonyhán töltötte, időnként ki-kiszaladva a vendégekhez. Mindenki elégedetten pihent, de közben ügyeket is intéztek, legalábbis az elkapott beszélgetéstöredékekből Svéd erre következtetett. A harkoviak Jurát faggatták valamiről, Rubljov és Bermasz valamilyen orvosi témáról vitázott, Jefim a boszorkányokkal évődött, Zavulon pedig félrevonulva az egyik asztalhoz hosszasan beszélt valakivel telefonon. Majd hirtelen megjelent a konyhában. Svéd éppen akkor pakolta át az elősütött húsokat a bográcsba, hozzáadta a füstölt húsokat és zöldségeket.

– Bűvészkedsz? – érdeklődött Zavulon, és beleszimatolt a levegőbe.

– Korai még szaglászni – nevette el magát Svéd.

– Nem tesz semmit, jó a fantáziám, az segít. Elüldögélnék itt veled pár percig, jó? Figyelek.

– Hogy mondhatnék nemet a főnökségnek? – hümmögött Svéd, miközben kockákra vágta a krumplit.

Ekkor a legjobb pillanatban felbukkant Feofanics egy tálcával, rajta párás poharak, természetesen nem üresek, és aprócska szalonnás falatkák.

– Jól berendezkedtetek ti itt, ördögfiókák! – jegyezte meg helyeslően Zavulon, és elvette az egyik kupicát. – Ez mindig is jellemző volt a kijeviekre, még a betelepülőkre is! Proszit!

Feofanics ugyanolyan észrevétlenül eltűnt, ahogyan megjelent.

Svédnek most volt vagy húsz perc szabadideje, a káposztát és fokhagymát majd csak a legvégén kell az ételbe tennie, és már kész is az egész.

– Emlékszel rá, mit meséltem neked a szumóról? – kérdezte váratlanul Zavulon, mikor Svéd rátette a fedőt a bográcsra, és

megtörölte a kezét egy színes kéztörlővel.

– Úgy nagy vonalakban – vált óvatossá Svéd. – Na és?

– Semmi – vont vállat Zavulon. – Még egy mongol lett jokozuna. A hetvenedik.

– Örülök neki – felelte Svéd óvatosan, és felakasztotta a kéztörlőt.

– Egy évvel öregebb Hakuhónál. És csak most lett jokozuna. Öt évvel később. És tudod, miért sikerült neki?

– Miért?

– Mert nem adta fel. És dolgozott. Dolgozott, mint egy megszállott.

Zavulon lehajtott fejjel ült, a padlót bámulta, majd hirtelen egyenesen Svéd szemébe nézett.

– Jegyezd meg ezt, Svéd!

Pillantása alatt Svéd megdermedt. Úgy tűnt neki, Zavulon akar még mondani valami banálisat, olyasmit például, hogy „Számítok rád”, vagy „Ne okozz csalódást!”, de Zavulon egy szót sem szólt többet.

Csak fejmozdulattal jelezte, menjünk fel a többiekhez.

És felmentek.

Mint egy óra múlva kiderült, a borscs nagyon jól sikerült.

Zavulon akkor hívta félre másodszor Svédet, amikor már alkonyodni kezdett.

– Mondd csak, Svéd – kérdezte Zavulon lustán –, kinek próbáltál az utóbbi években licencet szerezni?

– Miféle licencet? – Az első pillanatban Svéd nem értette.

– Hasonításra.

Svéd zavarban volt – egyáltalán nem számított erre a kérdésre.

– Hát… van egy barátom – kezdett magyarázkodni. – Szanya Perebaszov. Gyerekkori barátom. Elválaszthatatlanok voltunk. Amíg engem nem hasonítottak.

– Az a ballépésed vele kapcsolatos? Amikor kihelyezett kollégiumi ülésen szedték le rólad a keresztvizet úgy nyolc évvel ezelőtt?

– Igen, vele kapcsolatos – ismerte be Svéd. – Akit meggyógyítottam, az ő apja volt.

Zavulon hosszan és fürkészően nézett Svédre. Majd hirtelen

elkomorodva azt mondta:

– Van egy fölösleges licencem. Ha akarod, megjutalmazhatlak vele.

– Hogyhogy fölösleges? – kérdezte valami miatt Svéd.

– Valaki megszerezte Rita számára. Néhány éve, még Lajk idejében. De mint te is tudod, Ritának nincs szüksége licencre. Lajk ezért suttyomban elrejtette, gondolom, közben nevetett a markába. De én most előkotortam ezt a licencet. Átveszed?

– Átveszem – mondta Svéd határozottan.

– Mégiscsak kölyök vagy még – mondta Zavulon kissé bánatosan. –

De emlékszem, ugyanilyen voltam én is. Ezért, vigyen el az ördög, vedd át! Remélem, valamikor majd megérted, miért nem örülök ennek.

Zavulon belepöckölte a csikkjét a Dnyeperbe.

– És most meséld el, mik a tervei a kijevi Őrségnek a közeljövőre!

Hallgatlak.

Terv volt bőségesen. Svéd hirtelen nem is tudta, melyikkel kezdje.

De fokozatosan belejött, és vagy tizenöt percig beszélt megszakítás nélkül, összeszedetten és összefüggően.

Mikor abbahagyta, Zavulon egy darabig még szótlanul forgatta ujjai közt a magas pezsgőspoharat. Majd felsóhajtott, és halkan ezt mondta:

– Mi lenne velünk nélkületek, megszállott fiatalok nélkül…

Majd megint hallgatott egy ideig, végül a lényegre térve kijelentette:

– Egészében véve programnak megteszi. A harci csoport miatt ne aggódj, az elkövetkező egy-két évben úgysem lesz munkája! Dunkel nem engedi. Most indul be egy nagy projektje. Tehát szép lassan építsd fel! Segíts a harkoviaknak, de ne telepedj rájuk túl erősen, boldoguljanak maguk! Kicsit később megkezdjük az Őrségek felépítését a Dnyeperen, Donyeckben, Zaporozsjéban és Odesszában.

– És Nyikolajevben?

– Nyikolajevben majd egy kicsit később. Miért, részt vennél benne?

– Mégiscsak az én városom – sóhajtotta Svéd.

– Akkor majd odamész kiküldetésbe. De majd csak később, előbb Harkov, az a második előretolt helyőrségünk.

– Megértettem – bólintott Svéd. – Még valami?

– Igen. Kérek még pezsgőt – mondta Zavulon, és elnevette magát.

Svéd is elnevette magát, és már indult volna a nagy asztalhoz, mert Zavulonnal előzőleg félrehúzódtak, de ebben a pillanatban, mint aznap

este

már

annyiszor,

odamaterializálódott

Feofanics.

Természetesen egy tálcával.

– Valami párocska van a feljárónál – mondta halkan, miközben teletöltötte a poharakat. – Téged keresnek. Felengedjük őket?

– Inkább majd én lemegyek, megnézem. – Svéd kortyolt egyet a pezsgőből, és felállt. Zavulon közömbösen félrenézett.

Svéd lement, odaért a lépcsőhöz, lenézett, és gyakorlatilag kővé dermedt.

Gyenyisz és Lena állt lent. Gyenyiszt, az idegen mágusok áldozatát már második hónapja keresték, és sehogyan sem találták, sem az Őrségek, sem az Inkvizíció. A barátnőjét is keresték, de csak a Gyenyisz utáni kutatás mellékszálaként. Mióta Svéd utoljára látta, Gyenyisz sokkal jobban nézett ki, bár még mindig nem lehetett volna azt állítani, hogy teljesen rendben van. De már megjelent valami élő, még ha nem is egészen egészséges emberre jellemző auraféléje.

A Zodcsih utcai emlékezetes eseményeket követő első időkben Svéd biztos volt benne, hogy Gyenyiszt mint az idegenekkel kapcsolatos ügy szereplőjét és fontos tanúját az Inkvizíció kaparintotta a markába, de hamarosan híre ment, hogy Bagolyfő

elszalasztotta. Közvetlenül az őrségbeliek és az idegen mágusok összecsapását követően úgy döntöttek, egyelőre békén hagyják a fiút, talán mert nagyon gyenge volt. Ám néhány nap múlva a barátnőjével együtt nyomtalanul eltűnt – hiába faggatták a rokonokat, fésülték át a pályaudvarokat és repülőtereket. Svéd tudta, hogy a Zodcsih utcai lakást az Inkvizíció állandó megfigyelés alatt tartja, de mind a mai napig semmiféle új információ nem volt a párról, bár Zavulon már akkor megparancsolta, hogy kísérjenek figyelemmel minden ezzel kapcsolatos hírt, és Jefim esküdözött, hogy mindent ellenőrzése alatt tart, mégsem tud semmi újat mondani.

– Jó napot! – mondta Lena, a sóbálvánnyá vált Svédet nézve. –

Köszönetet szeretnénk mondani magának, mert úgy utaztunk el, hogy meg se köszöntük.

– Hová utaztak? – kérdezte valami miatt Svéd, pedig ennek most már semmi jelentősége nem volt.

– Kubába. Nagyszerűen pihentünk. Gyenyisz pedig szemlátomást egyre jobban van. Köszönünk mindent!

Gyenyisz és Lena háta mögött kísérletként felbukkant Sagron, és Svéd rájött, hogy ezt az alkalmat nem szabad elszalasztani.

– Jöjjenek föl, jöjjenek! – mondta hívogatóan. – Éppen ünnepelünk!

– Vár minket a taxi, épp csak leszálltunk a repülőről, még haza se mentünk.

– Nem tesz semmit, a taxi majd megvárja magukat. Majd én elintézem – ígérte Sagron felmerülve a Homályból.

Gyenyisz és Lena megfordult – eddig természetesen nem vették észre Sagront.

A következő pillanatban Svéd megérezte az Erő rezdülését, áramlását, és a háta mögött megjelent Zavulon. Gyenyisz és Lena egy gyenge igézetnek engedelmeskedve felment a pontonra. Sagron támogatta őket hátulról. Elindultak fölfelé, oda, ahol – Svéd ezt érezte – már várta őket Jurij.

Csak Zavulon és Svéd maradt lent.

– Na, ezt jól kikaptad, kadét – ingatta a fejét Zavulon. – Szinte hihetetlen. Ha az Inkvizíció még nem tudja, nyeregben vagyunk.

Svéd szótlanul figyelt.

– Legalább érted, hogy mi történt? – Zavulon a jelek szerint sajátosan értelmezte hallgatását.

– Értem – sóhajtott mélyet Svéd. – Természetesen értem.

– Na, és mit értettél meg? – érdeklődött Zavulon.

– Megértettem, hogy az Őrség ügyei olyanok, mint a tatarozás.

Lehetetlen befejezni őket. Csak félbehagyni lehet, azt is csak rövid időre. És hogy ez a história az idegen mágusokkal szintén messze van

még a befejezéstől. Azt hiszem, még csak most kezdődik.

Zavulon, a Hatalmas Setét mágus keserűen elnevette magát, és finoman megveregette Svéd vállát.

– Menjünk… kolléga! Kezeskedem, hogy sok érdekes dolgot fogunk hallani.

Hanyagul odavetett egy védőigézetet a feljáróra, és sietség nélkül elindult a felső fedélzetre.

2011. december-2012. Október Moszkva-Nyikolajev A regényben a nyikolajevi Proszpekt Mira együttes dalszövege szerepel.

Szerzőnkről

Vlagyimir Vasziljev

OROSZ ÍRÓ, 1967 augusztusában született. Apja három és fél éves korában megtanította olvasni, és ő rövid idő alatt menthetetlenül elveszett az SF csodálatos fantáziavilágaiban.

A 80-as évek végén rádiómérnöki diplomát szerzett, és prózai módon az államvasutak kommunikációs részlegénél helyezkedett el.

Másfél esztendeig bírta ezt a munkát, majd előtört vándorösztöne, és bebarangolta a hatalmas országot egyik végétől a másikig. Többnyire alkalmi munkákból tartotta el magát, de közben elkezdett írni is. Első

elbeszélése, a „Hasonmások” 1987-ben jelent meg egy magazinban.

További novellái Szverdlovszktól Donyecken át Moszkváig a legkülönbözőbb kiadványokban láttak napvilágot. Első önálló kötete, mely a Félelem és szemrehányás nélkül címet kapta, Volgográdban jelent meg.

A nagy áttörést a Szívek és gépek című regény hozta meg számára 1997-ben, mellyel a kiberpunk egyes számú oroszországi gurujává vált. Egyformán otthonosan mozog az SF és a fantasy világában, de kémtörténettel is próbálkozott már. Kedvenc szerzői közt tartja számon a mi Rejtő Jenőnket, hazája SF-irodalmában pedig többek közt Szergej Lukjanyenkót jelölte meg követendő példaként. Ezek után elképzelhető, mekkora örömmel fogadta a felkérést a Nappali Őrség társszerzőségére. A regény urban fantasy-világa annyira megtetszett neki, hogy Lukjanyenko hozzájárulásával később egyedül is írt újabb történeteket bele.

Művei jelentek már meg bolgár, lengyel és angol fordításban, s immár magyarul is több olvasható közülük.

Jegyzetek

[1] A szentpétervári akció története a Káosz-Őrség című kötetben olvasható.

[2] A 20. század elején Kijev központjában épült, többemeletes lakóház, amelynek homlokzatát többek közt különböző állatfigurák, pl. macskaszobrok díszítik.

[3] Bavaria, Dufour: márkás, drága jachtok.

[4] Elokvencia: ékesszólás (latin).

[5] A fekete macska bandája című, nagy sikerű szovjet bűnügyi sorozat szereplői.

[6] Kozma Prutkov: álnév. Alekszej Tolsztoj (1817-1875) és két szintén verselgető

unokatestvére találta ki az alakját, az ő neve alatt publikálták időnként sikamlós verseiket.

[7] Azt beszélik az odesszaiakról, hogy kérdésre is mindig kérdéssel válaszolnak.

[8] Szekitori: aki 15 nap alatt legalább 8-9 győzelmet arat.

[9] Kijev főutcája.

Document Outline

- PROLÓGUS

- ELSŐ FEJEZET

- MÁSODIK FEJEZET

- HARMADIK FEJEZET

- NEGYEDIK FEJEZET

- ÖTÖDIK FEJEZET

- HATODIK FEJEZET

- HETEDIK FEJEZET

- NYOLCADIK FEJEZET

- KILENCEDIK FEJEZET

- TIZEDIK FEJEZET

- TIZENEGYEDIK FEJEZET

- EPILÓGUS

- Szerzőnkről Vlagyimir Vasziljev

- Jegyzetek

Table of Contents

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

EPILÓGUS

Szerzőnkről Vlagyimir Vasziljev

Jegyzetek

Table of Contents

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

EPILÓGUS

Szerzőnkről Vlagyimir Vasziljev

Jegyzetek