JELEN SZÖVEG KÖTELEZŐ OLVASMÁNY A FÉNYPÁRTI ERŐK SZÁMÁRA.

ÉJSZAKAI ŐRSÉG

JELEN SZÖVEG KÖTELEZŐ OLVASMÁNY A SETÉT ERŐK SZÁMÁRA.

NAPPALI ŐRSÉG

PROLÓGUS

TIZENÖT év hosszú idő.

Tizenöt év alatt megszülethet egy ember, aztán megtanulhat járni, beszélni, számítógépezni, aztán még olvasni, számolni, vécét használni, és még sokkal később verekedni és szerelembe esni. Ennek betetőzéseképpen pedig időnként új embereket hoz a világra, vagy az öregeket a sötétségbe küldi.

Tizenöt év alatt a gyilkosok a pokol minden bugyrát megjárják a különösen veszélyes bűnözőknek fenntartott börtönökben, aztán kiszabadulnak. Időnként egy cseppnyi sötétség nélkül a lelkükben. Időnként pedig egy fénycsepp nélkül.

Tizenöt év alatt a legátlagosabb ember is néhányszor radikálisan megváltoztatja az életét. Otthagyja a családját, és újat alapít. Kétszer-háromszor-négyszer munkahelyet vált. Meggazdagszik, aztán koldusbotra jut. Kongóba látogat, ahol gyémántcsempészettel foglalkozik, vagy egy eldugott kis faluban telepszik le a pszkovi körzetben, és kecsketenyésztésbe kezd. Elzüllik, megszerzi a második felsőfokú végzettségét, buddhistává válik, rászokik a kábítószerre, megtanul repülőgépet vezetni, Kijevbe utazik a Majdanra, ahol kap egyet a homlokára a gumibottal, ami után kolostorba vonul.

Egy szó, mint száz, tizenöt év alatt sok minden történhet.

Ha ember vagy.

...Egyébként, ha tizenöt éves lány vagy, akkor biztosan tudod, hogy még semmi érdekes nem történt veled.

Na jó, szinte semmi.

Olja Jalova, ha valaki őszintén el tudna vele beszélgetni (öt évvel ezelőtt ez még sikerült volna a mamájának, három éve a nagymamájának, de most már senkinek), akkor három érdekes dolgot mondana el magáról.

Az első az, hogy mennyire gyűlöli a vezetéknevét és a keresztnevét!

Olja Jalova! Ilyet szándékosan nem lehet kitalálni!

Gyerekkorában „Olja-Jalo"-nak csúfolták, mint azokat a kislányokat egy réges-régi gyerekfilmből. De ez még mind semmi. Végső soron a film jó volt (a hétesztendős Olja szerint), még egy kicsit hasonlított is azokra az iker kislányokra. Olja-Jalo? Na jó.

Aztán a negyedik osztályban az egyik osztálytársa... na persze, az „egyik"... az jó, ha már tízévesen helyes vagy, szőke, kitűnő tanuló, a szüleid gazdagok, és imádnak téged, és a vezetékneved Szokolov... na tehát, az egyik osztálytársad kitalálja, hogy utánanéz az interneten, hogy melyik vezetéknév mit jelent...

És akkor megtudod, hogy a „Jalova" csak egy borjú nélküli tehén. Egy meddő tehén. És a „meddő tehén" lesz a gúnyneved negyediktől hatodik osztályos korodig. Néha egyszerűen csak „tehénnek" rövidítve, máskor meg mindössze „me-te". A sértettségtől és a sírástól otthonülővé válsz, könyveket olvasol, és addig falod a kekszet a teához, mígnem valóban „tehénné" nem válsz...

Olja Jalova (vagy ahogyan magában nevezte magát: Olja-Jalo) életében a másik fontos dolog a hoki volt. Az igazi jéghoki koronggal. Női. Vagy hát az ifilány szakosztály, ahova egészen véletlenül ment el, amikor egyszer váratlanul azzal a hitvány Szokolovval álmodott. Valamilyen oknál fogva teljesen pucéran állt előtte, a helyes Szokolov (tizenhárom éves korára magas lett, és illetlenül szép fiúvá érett) pedig fintorgott, a tenyerével eltakarta a szemét, és a foga közt azt szűrte: „Tehén..."

Vagy azért, mert eljött az ideje, vagy azért, mert éppenséggel a jéghokira volt szüksége, de tény, hogy Oljáról fél év alatt az összes felesleges zsír leolvadt, egy év múlva pedig, tizennégy éves korára Oroszország ifiválogatottjának a csillagává vált.

Hirtelen kiderült, hogy a pufók arc és a vastag csípő alatt egy magas, fiatal lány rejtőzött. (Tizenöt évesen Olja az osztályban mindenkit lehagyott. Az edző végigmérte, és komoran kijelentette: „Nem engedlek el kézilabdázónak!"). Olja erős volt (a szituáció viccesen alakult, de ostoba veszekedéssé fajult... Olja maga sem vette észre, hogyan lökte fel a két osztálytársát, azok meg a földön ülve rémülten nézték, és nem mertek felállni). Oljából sütött a fiatalság (pontosan, fiatal lány volt. Amikor kijött a zuhanyzó alól, egy pillantást vetett magára a tükörben, és elmosolyodott, mert tisztában volt azzal, hogy az a fajankó, akinek a nevéről tudni sem akart, most már nem fog fintorogni, ha meglátja).

A harmadik dolog, ami Olja életben fontos volt, csak ezután kellett hogy megtörténjen. Olja zsebre dugott kézzel (fagyos idő volt, de nem akarózott kesztyűt húznia) haladt el az Olimpiai Stadion mellett, ami mögött látszottak a városi főmecset be nem fejezett minaretjei, egy kis pravoszláv templom mellett. Kora este volt, mindenütt égtek a lámpák, de annak ellenére, hogy ez a város központja, kevesen voltak az utcán. Moszkva elszokott az igazi orosz fagyoktól, mindössze mínusz tizenöt volt, mégis mindenki hazaszaladt, vagy az autójába bújt...

Most mindjárt átvág egy kis utcán, le az aluljáróba, és át a Mir sugárút túloldalára. Ott, egy mellékutcában, ahol villamosok zötyögnek az úton, egy masszív oszloptalapzattal rendelkező, magas lakóépületben (az a három év, amíg falta a könyveket, nem volt hiábavaló, Olja fejében egy sereg alkalmi szót és ismeretet hagyott) élt az a hitvány Szokolov. Az a helyes Szokolov. Neki, de csakis neki, Aljoska Szokolov!

Már egy fél éve találkozgattak, de erről senki sem tudott. Sem az iskolában, sem a sportszakosztályban. És a mama meg a nagymama sem tudott róla.

Valahogy túl sokáig tartott Olja Jalova és Oleg Szokolov között az ellenséges viszony.

De most... nem, nem most... Olja másnap már semmit sem akart titkolni. Másnap Oleggel együtt mennek iskolába.

Mert ma nála alszik. Oleg szülei elutaztak. A nagymama és a mama meg vannak róla győződve, hogy Olja az edzés után a barátnőjénél marad.

Ő azonban Olegnél alszik.

Már mindent elhatároztak. Korábban csak csókolóztak... na... nagyjából, az az este a moziban az utolsó sorban nem számít, bár Oleg szabadjára engedte a kezét...

Most minden komolyra fordul. Már tizenöt évesek, milyen szégyen, ha bevallják, hogy még nem szexeltek! Kiröhögik őket! Tegyük fel, hogy a csapatból a lányok nem szexeltek, de egyszerűen nekik sem idejük, sem erejük nincs hozzá. Az iskolában most annyi órájuk van... De általában tizenöt éves korban már sem a fiúk, sem a lányok nem szüzek.

Ezt Olja jól tudta, mert olvasott erről az interneten, és az, hogy három éven keresztül falta a könyveket, nemcsak felesleges tudást adott, hanem a nyomtatott szóba vetett feltétlen hitet.

Valahol a lelke mélyén (amely most valószínűleg a hasában rejtőzött) Óljában egy kis hideg félelem verdesett. Sőt, kétely.

Olezska tetszett neki. És csókolózni is klassz volt vele. És ölelkezni. És... és többet kívánt. Pontosan tudta, hogy szokott menni... hogyan kell lennie... no, hiszen az internet...

És összességében, Olja ezt akarta.

Csak azt nem tudta eldönteni, hogy most, vagy később. Oleggel, vagy valaki mással? De már megígérte, hogy elmegy. Olja Jalova pedig nem szívesen szegte meg az ígéretét.

...A mellékutcában, a három pályaudvar irányából hideg szél és meglepő sötétség fogadta. Különös volt, mert égtek a lámpák, a lakóházak ablakai és az üzletek feliratai világítottak. De ezeknek a fénye nem oszlatta el a sötétséget. Az apró fényecskék a levegőben lógtak, fényesnek, de védtelennek tűntek, mintha távoli csillagok lennének az égen.

Olja még meg is torpant egy pillanatra. Körülnézett.

De mi ez a badarság? Három perc az út. Futva egy. Százhetvenöt centi, az izma különb, mint sok fiúé. Moszkva közepén van, este hét óra, körös-körül hazafelé igyekvő emberek.

Hát akkor mitől fél? De hiszen csupán fél Oleghez menni. Nem ura a saját szavainak. Megígérte, aztán pedig megijedt, mint egy kislány. Pedig ő egy felnőtt nő... szinte már felnőtt... szinte kész nő...

Megigazította a pomponos kötött sapkát, majd a vállán átvetett sporttáskát (törölköző, tiszta bugyi és egy csomag női betét. Olja gyanította, hogy másnap szüksége lesz rá), és meggyorsította a lépteit.

Dmitrij Pasztuhov rendőr alhadnagy nem volt szolgálatban. Még csak nem is viselt egyenruhát, amikor kézfelemeléssel leintett egy taxit a Protopopovszkij és az Asztrahanszkij köz sarkán. Az ok, amiért Dima Pasztuhov ebben az órában erre járt, elkeseríthetné a feleségét, ezért nem bocsátkozunk részletekbe. Dima védelmére csak azt lehet felhozni, hogy egy csomagot vitt a kezében, benne egy doboz Raffaello és egy csokor virág, ami a közelben található olcsó Billa szupermarketben működő kereskedelmi automatából származott.

Dima nem gyakran, évente egy-két alkalommal ajándékozott a feleségének virágot és bonbont. Ami az adott esetben, bármilyen furcsa, enyhítő körülménynek számított.

- Milyen ötszáz? - alkudozott hevesen Dima. - Már a háromszáz is baromi jó ár!

- Tudod, mennyibe kerül a benzin? - válaszolta ugyanolyan temperamentumosán a déli származású sofőr a lepukkant Ford kormánya mellől. Annak ellenére, hogy a külseje nagyon nem tűnt oroszosnak, tisztán és intelligensen beszélt. - Hívj hivatalos taxit, senki se visz el olcsóbban.

- Azért is fogtam magántaxit - magyarázta Dima. Valójában lélekben ötszáz rubelre számított, hiszen messzebb ment volna, de megszokásból alkudozott.

- Négyszáz - vágta el a déli származású férfi.

- Na menjünk! - mondta Dima, és mielőtt bepattant a kocsiba, egy pillantást vetett az utcára. Csak úgy.

A lány mintegy öt lépésre állt. Imbolyogva nézte Dimát.

A bakfis magas volt, és jó alakú, a félhomályban akár felnőtt nőnek is elment volna, de így, hogy a lámpa fénye egyenesen az arcára esett, egészen gyerekesnek tűnt.

A lány nem viselt sapkát, a haja kócos volt. A szeméből patakzott a könny. A nyaka véres volt. Sídzsekije tisztának tűnt, de világoskék farmerén átütöttek a vérfoltok.

Pasztuhov az ülésre hajította a csomagot és a virágcsokrot, majd a lányhoz sietett. A háta mögött cirkalmasan anyázott a sofőr, aki szintén észrevette a kislányt.

- Mi történt veled? - kiáltotta Pasztuhov, vállon ragadva a lányt. - Hogy érzed magad? Hol van a fiú?

Valamilyen oknál fogva nem kételkedett abban, hogy a kislány mindjárt megmutatja, „hol van a fiú", ő pedig utoléri ezt a görényt, őrizetbe veszi, és eközben - ha szerencséje van - eltöri valamijét, vagy alaposan összeveri.

De a kislány halkan ezt kérdezte:

- Maga rendőr, ugye?

Pasztuhov, aki nem volt tudatában annak, hogy nem visel egyenruhát, bólintott:

- Igen. Igen, persze! Hol van a fiú?

- Vigyen el, fázom - kérte panaszosan a kislány. - Vigyen el, kérem!

Az erőszaktevőnek nyoma sem volt a közelben. A sofőr kikecmergett a kormány mögül, és valahonnan előkapott egy baseballütőt (mint ismeretes, Oroszországban szinte senki sem baseballozik, de attól még ütőt árulnak, ugyanúgy, mint az USA-ban). Az Asztrahányin haladó házaspár, amint meglátta a kislányt, Pasztuhovot és a sofőrt, beslisszolt a szupermarketbe. Az a tarisznyás srác ellenben, aki a Protopopovszkijon ment, épp ellenkezőleg, megállt, és olyan örömteli módon adott hangot elragadtatásának, hogy Pasztuhov agyába bevillant a Bibliában dicsőített testi fenyítés hasznossága a gyermeknevelésben.

- Te most nem hagyhatod el a helyszínt... - kezdte volna Pasztuhov.

De torkára forrt a szó.

Megpillantotta, hogy honnan folyt a vér. A lány nyakán lévő két apró nyílásból. Két harapásnyom.

- Menjünk! - határozta el Pasztuhov, és az autó felé vonszolta a lányt. Az nem ellenkezett, mintha, attól kezdve, hogy rábízta magát a férfira, teljesen megszűnt volna gondolkodni.

- Ej, a rendőrségre kell vinni... - jelentette ki a sofőr. - Vagy kórházba... Ej, itt van a közelben a Szklif, mindjárt...

- Én magam is rendőr vagyok! - Pasztuhov egyik kezével elővette a zsebéből a „flepnijét", és a sofőr orra alá dugta. - Szó sem lehet semmiféle Szklifről. Irány a Szokol!

- Miért a Szokolba? - kérdezte meghökkenve a sofőr.

- Ott van az Éjszakai Őrség hivatala - magyarázta Pasztuhov, miközben az ülésre fektette a lányt, és a feje alá helyezte a táskáját. A lány lábát a térdére helyezte. A magasszárú „téli" edzőcipőről csepegett a piszkos, olvadt hó. De a nyaka már nem vérzett. Az a szerencse, hogy a vámpír nyála az evést követően elállítja a vérzést.

Az a rossz, hogy a vámpírok nem mindig türtőztetik magukat időben.

- Miféle Éjszakai Őrség? - csodálkozott a sofőr. - Húsz éve élek Moszkvában, de ilyenre nem emlékszem.

„Te nem is fogsz rá emlékezni" - gondolta Pasztuhov. De hangosan ezt nem mondta ki. Végül is, amikor sikerült bekerülnie a Másfélékhez, ő maga sem volt egészen biztos benne, hogy meghagyják az emlékezetét.

Jobb nem fogadkozni.

- Gyorsan vidd! - javasolta Pasztuhov. - Ezret fizetek.

A sofőr érzékletesen elmagyarázta, hova tegye Pasztuhov az ezresét, majd több gázt adott.

A lány lehunyt szemmel feküdt. Lehetséges, hogy elvesztette az eszméletét, vagy pedig sokkot kapott. Pasztuhov a sofőrre sandított, aki nem vette le a szemét az útról. Ekkor, Pasztuhov, miközben erőszaktevőnek és perverznek érezte magát, óvatosan széttárta a lány lábát.

A farmer a gátnál tiszta volt, szennyeződésmentes. Legalább senki sem erőszakolta meg.

Bár - őszintén szólva - Pasztuhov szempontjából a szexuális erőszak lett volna a kisebbik baj. Megszokott dolog.

ELSŐ RÉSZ

KÉNYSZERCSELEKVÉSEK

ELSŐ FEJEZET

- TÚL SOKÁIG maradtál - mondta Geszer.

- Hol? - érdeklődtem.

- Nem „hol", hanem „min" - válaszolta a főnök, fel sem pillantva a papírokból. - A fenekeden.

Ha egyszer a főnök ok nélkül gorombáskodni kezd, akkor valami nagyon zavarja. Nem dühös, mert olyankor mérhetetlenül udvarias. Nem riadt, mert akkor meg szomorú és költői. Kifejezetten zavarja valami.

- Mi történt, Borisz Ignatyevics? - kérdeztem.

- Anton Gorogyeckij - folytatta a főnök, nem emelve fel a tekintetét. - Tíz év az oktatási és képzési részlegnél az sok, nem gondolod?

Eltűnődtem. Valamire emlékeztetett ez a beszélgetés. De mire?

- Valamilyen kifogás merült fel? - kérdeztem. - Úgy tűnik, nem dolgozom rosszul. Az operatív munkától sem zárkózom el...

- És ugyanúgy időről időre megmented a világot, neveled a lányodat, az Abszolút varázslónőt, és jól kijössz a feleségeddel, a Hatalmas varázslónővel - jegyezte meg fanyarul a főnök.

- És elviselem a főnököt, a Hatalmast - válaszoltam ugyanolyan hangnemben.

Geszer kegyeskedett felemelni a tekintetét, és bólintott.

- Igen. Eltűröd. És el is fogod viselni. Nos, Anton Gorogyeckij. A városban regisztrálatlan vámpírok mesterkednek. Egy hét alatt hét támadás történt.

- Hohó! - kiáltottam fel. - Mindennap zabálnak, azok az ocsmányok... és mi van a nyomozóinkkal?

Geszer mintha nem is hallotta volna. A papírokat rakosgatta.

- Az első áldozat... Alekszandr Pogorelszkij. Huszonhárom éves. Eladó egy butikban... nőtlen... bla-bla-bla... fényes nappal támadtak rá a Taganka körzetében. A második áldozat másnap következett. Nyikolaj Rjo. Negyvenhét éves. Mérnök. Preobrazsenka körzet. A harmadik Tatyjana Hjina. Tizenkilenc éves. Az MGU hallgatója. Csertanovo körzet. A negyedik Okszana Semjakina, ötvenkét éves. Takarítónő. Mityino körzet. Az ötödik Nyina Liszicina, tanuló, tízéves...

- Micsoda gazember... - szakadt ki belőlem.

- Fényes nappal, Matvejevszkij körzet.

- Ráállt a nőkre - állapítottam meg. - Megkóstolta. Most az életkorral kísérletezik...

- A hatodik áldozat Gennagyij Ardov. Hatvan. Nyugdíjas.

- Párban támadnak, vagy mi a csuda? - fogalmaztam meg a feltételezésem.

- Az is lehet, hogy párban - mondta Geszer. - De nőnek lennie kell ott.

- Honnan származik az információ? Valaki túlélte és elmesélte? - érdeklődtem.

Geszer rá se hederített a kérdésemre.

- A hetedik, mostanáig az utolsó. Olja Jalova, tanuló, tizenöt éves. Apropó, mondj köszönetet az ismerősödnek, Dmitrij Pasztuhovnak! Ő fedezte fel és szállította be hozzánk forró nyomon... ami nagyon hasznosnak bizonyult.

Geszer összeszedte a papírokat, a tenyerével meglapogatta a széleit, és betette egy mappába.

- Tehát valaki az áldozatok közül túlélte? - kérdeztem reménykedve.

- Igen. - Geszer egy másodpercig habozott, miközben a szemembe nézett. - Mindannyian túlélték.

- Hogyhogy mindannyian? - jöttem zavarba. - És... de akkor... átváltoztatások?

- Nem. Csak táplálkoztak belőlük. Egy keveset. Az utolsó kislányt elég erősen kiszívták, az orvos legalább egy liter vérveszteségről beszél. De minden világos, a lány a fiújához tartott... és szemmel láthatóan eltervezték az első... e... coitust.

Bármilyen furcsa, de amikor ezt kiejtette, Geszer zavarba jött. Egyébként a zavarát az is mutatta, hogy a szex szó helyett az orvosi terminust használta.

- Értem - bólintottam. - A lány tele volt endorfinnal, és tomboltak benne a nemi hormonok. A vámpír, függetlenül attól, hogy melyik nemhez tartozik, megrészegült. Még az a szerencse, hogy egyáltalán levált... mindent értek, főnök. Mindjárt összeszedem a csapatot, és elindítom...

- Ez a te feladatod. - Geszer áttolta az asztalon a mappát. - Te fogsz vadászni erre a vámpírnőre, vagy vámpírokra.

- Miért? - képedtem el.

- Azért, mert ő vagy ők így akarják.

- Követelésekkel álltak elő? Üzentek valamit az áldozatokon keresztül?

Geszer arcán kaján mosoly jelent meg.

- Természetesen, úgy is lehet mondani, hogy üzentek... Vedd kézbe az ügyet, és menj! Ha úgy döntesz, hogy klasszikus módon dolgozol, vért kapsz a raktárban. Igen... és hívj fel, ha eljut hozzád!

- Esetleg mond is nekem valami okosat - szóltam komoran, miközben felálltam, és felvettem a mappát.

- Nem, csak fogadtam Olgával, hogy mennyi időbe telik, míg megérted, Anton Gorogyeckij. Ő egy órát mondott, én negyedórát. Látod, mennyire bízom benned?

Köszönés nélkül léptem ki Geszer irodájából.

Fél óra múlva felhívtam, miután minden dokumentumot átfutottam, szétterítettem őket az asztalon, és egy ideig nézegettem a sorokat.

- Nos? - kérdezte Geszer.

- Alekszandr. Nyikolaj. Tatyjana. Okszana. Nasztya. Gennagyij. Olga. A következő áldozatot például Románnak hívták volna. Vagy Rimmának.

- Mégiscsak én jártam közelebb az igazsághoz - jelentette ki elégedetten Geszer. - Fél óra.

- Kíváncsi vagy, hogyan birkóznak meg a „j"-vel? - kérdeztem.

- Ők?

- Feltételezem, hogy mégiscsak így van. Ketten vannak, egy fiú és egy lány.

- Valószínűleg igazad van - egyezett bele Geszer. - Mit nekik a nevek... Moszkvában nem kevés a szokatlan nevű külföldi. De tudod, mit, jobb lenne, ha még a „c"-ig se jut-nánk el.

Elhallgattam. Geszer nem bontotta a vonalat. És én sem.

- Mit akarsz kérdezni? - szólalt meg végül Geszer.

- Azt a vámpírnőt... tizenöt évvel ezelőtt... aki arra a Jegor nevű kisfiúra támadt... Egészen biztosan kivégezték?

- Nyugalomra helyezték - jelentette ki hidegen Geszer. - Igen. Százszázalékosan. Kétségtelenül. Én magam ellenőriztem.

- Mikor?

- Ma reggel. Nekem is elsőként ő ugrott be. Ellenőrizz le mindent, amit a nyugalomra helyezett vámpírok pszeudovitalizációjának lehetőségéről tudunk.

És ekkor Geszer bontotta a vonalat. Ez azt jelenti, hogy mindent elmondott nekem.

Természetesen mindazt, amit tudnom kellett. És nem mindent, amire szükségem lehetett, vagy mindazt, amit ő maga tudott.

A Hatalmasok sohasem mondanak el mindent teljesen. Ezt én is megtanultam. Én sem mondtam el mindent Geszernek.

A kórházunk az alagsorban helyezkedett el, ugyanazon a szinten, ahol a vendégszobák. Lentebb voltak a raktárak, a börtöncellák és az egyéb, őrzést igénylő, fokozottan veszélyes helyiségek.

A kórházat különösebben soha senki nem őrizte. Először is azért, mert általában üresen áll. Ha a járőrök közül valaki megsebesül, a gyógyító két-három óra alatt meggyógyítja. Ha pedig nem gyógyítja meg, akkor a páciens több mint valószínű, hogy már halott.

Na, és másodsorban azért, mert minden gyógyító ezen-felül még szakképzett gyilkos. Hiszen elég, ha a gyógyító ráolvasást „fordítva" alkalmazzák, és az végzetes következményekkel jár. Nem szükséges védelmünkbe venni az orvosainkat, ők is megvédik, akit csak kell. Hogy is mondta az a verekedős, részeges orvos abban a régi szovjet komédiában? „Orvos vagyok! Én töröm el, és én is gyógyítom meg!"

Azonban most, hogy a kórházban feküdt egy páciens, ráadásul egy olyan ember, akinek egy Setét ártott, a bejárathoz odaültettek egy őrt, Arkagyij, aki nemrég kezdett el dolgozni az Őrségnél, korábban tanár volt. Környezete várakozásaival teljesen összhangban azt hangoztatta, hogy vámpírokra vadászni könnyebb, mint fizikaórát tartani a tizedik osztályban. Én természetesen ismertem, mint mindenkit, aki az utóbbi években az Éjszakai Őrségnél részesült kiképzésben. Ő pedig engem még jobban.

De a kórházi komplexum bejáratánál a szabályzat előírásainak megfelelően megálltam. Arkagyij - elméletileg logikus módon - egyszerű kék egyenruhát viselt. Ez összhangban állt azzal, ahogyan az ő sajátos elképzelése szerint egy biztonsági őrnek öltözködnie kell. Mindehhez még fel is állt az asztaltól (szerencsére a paranoia nálunk, az őrségnél még nem érte el azt a szintet, hogy arra kötelezze az őröket, hogy igézetekkel vértezzék fel magukat), és csak ezt követően nyitotta ki az ajtót. Mindent az előírásnak megfelelően tett. Mintegy öt évvel ezelőtt még én is így viselkedtem volna.

- Ki van bent a kislánnyal? - kérdeztem.

- Iván. Szokás szerint.

Kedveltem Ivánt. Ő nemcsak gyógyító volt, hanem gyógyító-orvos. Általában a Másféléknél az emberi szakképzettség ritkán esik egybe a mágikus hivatással. Példának okáért a katonák szinte sosem válnak harci mágusokká. Azonban a gyógyítók - ahogy ezt a saját feleségem példáján keresztül látom - többnyire orvosok.

Iván jó orvosnak számított. Még körzeti orvosként kezdte a tizenkilencedik század végén. Valahol a szmolenszki kormányzóságban dolgozott. Ugyanott avatták be, Fénypártivá vált, de nem hagyott fel az orvosi hivatással. Tevékenykedett a szmolenszki Őrségben, a permiben és a magadaniban is, az élet ide-oda sodorta. A második világháború után le is telepedett Ausztriában, és tíz évet élt le ott, ahol ugyancsak orvosként dolgozott. Ezután élt Zaire-ban, Új-Zélandon és Kanadában. Aztán visszatért Oroszországba, és beállt a moszkvai őrségbe.

Egy szó, mint száz, annyi élettapasztalattal és orvosi tapasztalattal rendelkezett, hogy több se kell. De úgy is nézett ki, ahogy az egy orvoshoz illik: zömök, látszatra negyvenöt-ötven év körüli, őszes, rövid szakállú férfi volt, szigorú szemüveget viselt, és szüntelenül fehér köpenyben járt (még homályos alakban is), sztetoszkóppal a nyakában. Amikor a gyerekek meglátták, örömmel kiáltották, hogy „Ajbolit", a felnőttek pedig nyíltan előadták neki az anamnézisüket.

Az egyetlen dolog, amit nem szeretett, ha a nevén és apai nevén szólították. Lehetséges, hogy azért, mert külföldön megszokta, hogy „Ivánnak" szólítják, de az is lehet, hogy más oka is volt.

- Örülök, hogy látlak, Anton. - A gyógyító kijött az irodájából, és a kórterem bejáratánál fogadott. - Téged bíztak meg?

- Igen, Iván. - Átfutott bennem, hogy a párbeszédünk valahogy nagyon formális, olyan, mintha egy rossz regény, vagy egy vacak sorozat egyik jelenete lenne. Még azt kell megkérdezni, hogy érzi magát a kislány... - Hogy érzi magát a kislány?

- Már jobban. - Iván felsóhajtott. - Menjünk, talán ihatnánk egy teát, nem? Egyelőre alszik.

Benéztem az üvegajtón. A kislány valóban csukott szemmel feküdt a takaró alatt. Lehet, hogy aludt, de az is lehet, hogy csak tettette. Nem tartottam helyénvalónak, hogy ezt mágikusan ellenőrizzem, még úgy sem, hogy ezt ő ne vegye észre.

- Menjünk! - egyeztem bele.

Iván szeretett teázni, ráadásul a legegyszerűbbet itta: a fekete teát szerette cukorral, és néha egy szelet citrommal. De ez a tea mindig ízletes volt, valamiféle szokatlan, ismeretlen minőségű, ugyanakkor olyan füvek nélkül, amiket olyan gyakran szeretnek beleszórni a teába az idős emberek.

- Egyszer találkoztam valakivel, aki a gólyaorr sziromleveleit dobálta a teába - merengett a múlton Iván, miközben kiöntötte a teafőzetet. Nem olvasott a gondolataimban, egyszerűen elég idős és tapasztalt volt ahhoz, hogy tudja, mire gondolok. - Rettenetesen undorító volt. Ráadásul ezek a sziromlevelek szép lassan megmérgezték.

- És mi lett a vége? - kérdeztem.

- Meghalt - vonta meg a vállát a gyógyító. - Elütötte egy autó. A kislányról akartál kérdezősködni?

- Igen. Hogy van?

- Most már minden rendben. A helyzet nem volt kritikus, időben behozták. Fiatal, erős lány, ezért nem végeztem vérátömlesztést. Fokoztam a vérképzést, glükózos infúziót kötöttem be neki, nyugtató ráolvasást végeztem, és valeriáncseppet adtam neki gyöngyajakkal.

- Miért mind a kettőt?

- Nos, erősen meg volt rémülve. - Iván megeresztett egy halvány mosolyt. - Vedd tudomásul, hogy az emberek többsége, akikből vámpír táplálkozik, megretten... A fő veszélyforrást a nagy vérveszteség, a sokk és a fagy jelentette. Elveszthette volna az emlékezetét, beeshetett volna egy kapualjba, és ott halálra fagyhatott volna. Jól tette, hogy kiment az emberek közé. Szerencse, hogy hozzánk szállították be, kevesebb munka van a megtisztítással. Különben egészséges, erős lány.

- Ne bántsa a rendőrtisztet! - kértem. - ő közülünk való. Jó ember!

- Tudom. A sofőrnek kitörölte az emlékezetét.

- A sofőrnek lehet...

Egypár percig csak hörpöltük a teát. Aztán Iván megkérdezte:

- Mi nyugtalanít? Hisz ez banális dolog. A vámpírnak elment az esze. De legalább nem öl meg senkit...

- Van ebben valami különös - tértem ki a válasz elől. - Anélkül, hogy részletezném, okom van feltételezni, hogy ezt egy számomra ismerős vámpír tette.

Iván elkomorult. Aztán rákérdezett:

- Ez... Konsztantyin Szavuskin?

Összerezzentem. Na igen. Persze. Az a történet a vámpírnővel már régen történt, és nem is vert fel nagy port. Szvetlana, a Legfelső szintű elhomályosította a peches vámpírpárocskát, és azt a srácot is, akit majdnem felfaltak. Kosztyáról azonban, aki Legfelső szintűvé lett, és nem sok híja volt, hogy minden embert Másfélévé változtasson, minden Másféle hallott.

- Nem, Iván. Kosztya meghalt. Elégett. Ez egy egészen más történet, egy másik vámpír... vámpírnő. Mondd csak, nem találkoztál olyannal, hogy egy vámpír újjászületik?

- Ők így is, úgy is életre kelt holtak - válaszolta nyugodtan a gyógyító.

- Na igen. Bizonyos mértékig. De olyat, hogy nyugovóra helyeztek volna egy vámpírt, és az életre kelt?

Iván elgondolkodott.

- Mintha hallottam volna valamit - ismerte be kelletlenül. - Érdeklődj az archívumban, lehetséges, hogy a múltban valami történt... Apropó, a múltról. Megnéztem egy sorozatocskát, á kollégámról. Miskáról.

- Miféle Miskáról? - kérdeztem.

- Na, hát a Bulgakovról! - válaszolta Iván olyan hangon, amiből kitűnt, hogy olyan emberről beszél, akinek az ismeretségére nagyon büszke.

Nem is tudtam, hogy Iván közel állt a híres íróhoz. Lehetséges, hogy köze van ahhoz, hogy Bulgakov elkezdett mindenféle misztikusat és fantasztikus írogatni?

- No, és hasonlít?

- Van némi hasonlatosság - ismerte el meglepetésemre Iván. - Nagyon érdekfeszítő, amit forgattak, nem vártam volna ilyet a britektől! Egy fiatal srác alakította, minden bizonnyal kezdő, de nagyon igyekezett. Olyan élvezettel gondoltam vissza Miskára! Aztán belenéztem egy másik sorozatba...

Beszélgetni szeretett volna, de nem a vámpírokról. A munkahelyén nyilvánvalóan unatkozott.

Természetesen, van mindenféle más betegség is, a szürkületi torokgyulladástól (nem kell nevetni, ott valóban nagyon hideg van!) a ráolvasás utáni depresszióig (ami a Másféle mágikus energiájának hirtelen lecsökkenésével függ össze). Léteznek még szokványos, emberi betegségek, amelyeket szintén gyógyított. De egy másodosztályú gyógyítónak a hivatalunkban még sincs olyan túl sok munkája. Szabad akaratukból pedig ritkán keresik fel az orvosokat.

- Ne haragudj, megyek, meglátogatom a kislányt - mondtam, és felálltam. - Köszönöm a teát... No, mi legyen, elengedhetjük?

- Persze - bólintott Iván. - Ha akarod, én magam tisztítom meg az emlékezetét.

Ez baráti felvetés volt. Elegáns. Törölni az emlékezetet, ráadásul egy fiatal lányét, nagyon szégyenletes dolog. Még akkor is, ha ez az ő javát szolgálja. Hiszen, lényegében egy ilyen tisztítás révén valamit elpusztítunk az emberben.

- Köszönöm, Iván - biccentettem. - De inkább majd én magam. Nem fogom áthárítani...

Bólintott. Ő is mindent értett.

Miután otthagytam Ivánt az irodában (vagy minek is nevezik ezt az orvosoknál - fogadószoba? orvosi szoba?), beléptem a kórterembe.

A kislány, Olja Jalova már nem aludt. Törökülésben ült az ágyon, és az ajtóra függesztette a tekintetét, mintha arra várt volna, hogy valaki belép. Ez annyira hasonlított a jövőbe látásra, hogy figyelmesen megszemléltem az auráját.

Nem. Sajnos, nem! Ember. A Másfélének a legkisebb potenciálja sem mutatkozott nála.

- Szervusz, Olja! köszöntem, miközben odahúztam egy széket, és leültem elé.

- Jó napot! - válaszolta udvariasan. Érezhető volt, hogy feszült, de megpróbált minél nyugodtabbnak tűnni.

Elvben nincs annál békésebb látvány, mint egy fiatal lány, aki a kelleténél kicsit nagyobb pizsamát visel.

Nos, gondolatban még egyszer ismételjük el, hogy tizenöt éves...

- Barát vagyok - nyugtattam meg. - Nincs mitől félned. Fél óra múlva taxiba ültetlek, és hazaviszlek.

- Nem is nyugtalankodom - felelte a lány elernyedve. Maximum egy évvel volt idősebb Nagyuskánál, de ez éppen az az egy év volt, amikor a gyerek felnőtté érik. Na jó, nem felnőtté, hanem nem-gyerekké:

- Emlékszel valamire a tegnapi estéből? - kérdeztem.

A lány elgondolkodott. Aztán bólintott.

- Igen. Mentem a... - alig észrevehető szünetet tartott - vendégségbe. És hirtelen meghallottam... valamilyen hangot. Mintha egy dal lett volna... - Egy kissé elhomályosult a tekintete. - Mentem... van ott egy szűk kis keresztutca, az egyik oldalon valamilyen bolt, a másikon pedig egy kerítéssel körbevett udvar... ott állt... állt...

- Egy fiatal lány? - szólt a feltételezésem.

Általában a vámpírok életben maradt áldozata emlékszik magára a támadásra, de egyáltalán nem jegyzi meg a ragadozót. Még a nemét sem. Ez egyfajta védekező mechanizmus, amit a vérszívók dolgoztak ki az alatt az ezer év alatt, mióta emberre vadásznak.

De Olja esetében volt egy nüansz. A vámpír (a vámpírnő, ha igazam van) túl sokáig táplálkozott. Ilyen állapotban a vámpírok lerészegednek, és nehezen tartják magukat kordában.

A kislány habozott egy kicsit, majd bólintott.

- Igen. Fiatal lány... Az arcára nem emlékszem pontosan, olyan sovány, kiugró pofacsontú... Mintha fiatal lett volna. Sötét, rövid hajú. A szeme beesett, sötét. Úgy mentem oda hozzá, mintha álmodtam volna. Intett a kezével, és erre én levettem a sálat. Erre ő - Olja nyelt egyet - ott termett mellettem. Szinte azon nyomban. És...

Hallgatott. De én nem állítottam meg, szerettem volna megismerni a részleteket. Az ördög - mint ismeretes - a részletekben rejlik.

- Megharapta a nyakamat, és elkezdte inni a véremet - folytatta Olja. - Hosszasan. Úgy rángatózott, nyöszörgött... és... - A lány egy pillanatra megakadt. - És megragadta a mellemet. Nem úgy, mint egy fiú... hanem még visszataszítóbban. Egyszer a gyűlésen hülyéskedtünk a barátnőmmel... egy kicsit még kellemes is volt. Nem vagyok leszbi, ne gondolja rólam! Hülyéskedtünk. De ez olyan undorító volt. Ő nem egy nő, de nem is férfi. Egyáltalán nem is ember, hanem vámpír... - A kislány-nagylány Olja nagyon komolyan a szemembe nézett. - Ő halott, igaz?

- Halott - bólintottam. - Ez amolyan sajátságos halál-, nem végleges. Ne aggódj, nem változol át vámpírrá!

- Az orvos már tegnap mondta - bólintott Olja. - Most pedig rákényszerít, hogy mindent felejtsek el?

Nem akartam hazudni neki. Bólintottam.

- Bizonyára megkérhetném, hogy hagyja meg az emlékezetemet - szólt elgondolkodva Olja. De... de nem teszem. Először is, aligha teljesíti. Másodszor pedig, nem akarok erre emlékezni. Nem akarom tudni, hogy léteznek a világon vámpírok.

- Vannak olyanok is, akik elkapják őket - mondtam.

- Az jó - biccentett a lány. - De akkor sem akarok erre emlékezni. Hisz én nem kerülhetek önök közé.

Megráztam a fejem.

- Hadd felejtsek el mindent! - kérte határozottan a lány. - Hadd gondoljam azt, hogy a barátnőmnél töltöttem az időt!

- Csak még egy kérdést engedj meg! - mondtam. - A vámpírnő biztosan egyedül volt? Nem volt vele egy hímnemű lény? Egy vámpír? Lehetséges, hogy ő nem is támadott meg, csak ott állt mellette.

Olja megrázta a fejét.

- Köszönöm, igazán a segítségemre voltál - mondtam.

- Jól van. Akkor most mondd el, hogy legyen!

- Hiszen a barátomhoz mentem - folytatta Olja. - Úgy volt, hogy szexelni fogunk. Első alkalommal. Kijött elém, hogy találkozzunk. És találkoztunk. Amikor odamentem a vámpírnőhöz, mögöttem jött, és azt kérdezgette, hogy mi van velem, hova megyek... És aztán... amikor meglátta... A vámpírnő rámosolygott Olezskára, és megcsillantak a szemfogai. Erre Olezska megfordult. És elfutott.

Valahogy megrendítő volt az őszintesége. Van ilyen néha a vonaton, ahol teljesen vadidegen emberek, akiket a két-három napos út hoz össze, és tudják, hogy soha többé nem találkoznak, kegyetlenül leisszák magukat. Ugyanilyen őszinték tudnak lenni még azok az emberek, akik tudják, hogy már nagyon kevés van hátra az életükből.

De az igazat megvallva, hát így is volt. A mostani Olja Jalova örökre eltűnik, hiszen tizenkét óra kitörlődik az életéből. Megjelenik az új Olja. 1.1 verzió. Tökéletesebb, hibátlan.

Hallgattam. Jó, hogy a kislány mesélt a fiúról. Tehát, meg kell...

- Ne felejtse el kitörölni az emlékezetét! - kérte a lány.

- És felejtse el azt is, hogy köztünk szerelem volt! Én is el akarom felejteni.

- Nem vagy túlságosan szigorú? - kérdeztem.

- Elszaladt. Érti? Ott hagyott engem. Átengedett a szörnynek!

- Olja! Megfogtam a kezét, és reméltem, hogy ez a mozdulat barátinak vagy atyainak tűnik, és nem behízelgésnek. - A vámpír hívó szava, akárcsak a pillantása és az illata, mindenkire hatással van, még a legerősebbre is. Nem tudtál nem odamenni. A barátod pedig nem tudott nem elszaladni. A vámpír ezt parancsolta, ő pedig elfutott, őszintén szólva, nem hiszem, hogy ez egy életre szóló szerelem, de ne legyél túl szigorú a fiúhoz!

A lány egy pillanatra elhallgatott. Felsóhajtott, de úgy tűnik, megkönnyebbülten.

- Jól van. Akkor gondolja azt, hogy egy csoport huligántól ijedt meg! És gondoljam én is ezt! Azt, hogy elfutottunk, de más-más irányba. Szégyellje azért egy kicsit magát, és én egy kissé haragudjak rá! No, úgy... egy-két hétre...

- Hogy ti, nők milyen álnok lények vagytok! - Nem tudtam visszafogni magam. - Álnokabbak, mint bármelyik vámpír!

Erre Olja végre ellazult, szélesen és őszintén elmosolyodott.

- Igen! Ilyenek vagyunk!

- Akkor aludj! - mondtam.

Mire, természetesen, elaludt.

Az ágyon békésen szuszogó Olját Iván gondjaira bíztam. Hadd hozza rendbe, öltöztesse át, ültesse taxiba, és vitesse haza. Végül is ő az orvos. A fiatal Olegről, akihez Olja a találkozóra ment, szintén beszámoltam neki. Az ő hatásköre arra is kiterjed, hogy egy járőrt küldjön a sráchoz, megtisztítani az emlékezetét.

Én pedig elmentem az archívumba.

A dokumentumaink és az őrség által összegyűjtött információk nagy része át van alakítva elektronikus formába. Természetesen ez csak a belső számítógépes hálózaton érhető el, az interneten nincs fellelhető nyoma.

A dokumentumok és információ sokkal nagyobb része marad meg papír formátumban. Továbbá papiruszon, pergamenen és egy kevéske még agyagban is.

Geszer valamikor azt mondta, hogy ez a biztonsággal áll összefüggésben. Sokkal egyszerűbb a védelmező ráolvasásokat materiális hordozóra rávetíteni, mint - minek is lehetne ezt nevezni? - az információs gigabájtokba és terabájtokba. Én azonban azt hiszem, hogy köntörfalazik. Ennek az információnak a nagy részét egyszerűen nem lehet átkonvertálni elektronikus formátumba. Vagy pedig hihetetlenül bonyolult.

Vegyük például a ráolvasások boszorkánykönyvét. Ezt szűz lányok bőréből készült lapokra írták, gyermekek vérével. Undorító dolog, nem vonom kétségbe. De az ellenséget meg kell ismernünk...

A gyerekek vérét, amint azt tisztáztuk, az öregek vérével lehet helyettesíteni. Vagy felnőtt emberekével. Vagy disznóvérrel. Semmiféle különbség nincs köztük.

Ha azonban a ráolvasást egy Másféle vérével írják, azok nem működnek a felolvasáskor. Vagy ugyanígy a kutya-és tehénvér esetében. A tyúké és a macskáé viszont megfelel!

Ugyanakkor egyáltalán nem kötelező a szűz lányok bőrét használni, azt bármilyen más bőrrel, pergamennel, sőt akármilyen papírral is ki lehet váltani. Akár vécépapírral vagy smirglivel. A boszorkányok csak azért rendelkeznek ennyiféle vér-bőr- könny-, valamint a szűz lányok testrészeivel kapcsolatos recepttel, mert a többségük vén bányarém. A fiatalító ráolvasások az ő esetükben nem működnek, csak az álcázás. Ezért gyűlölik a boszorkányok a fiatal, szép lányokat, és ezért követnek el ellenük minden lehetséges alkalommal ocsmányságot. Komplexusok...

Azonban vérre valóban szükség van. Azt, hogy miképp és miért, az orvosok még nem teljesen tisztázták. De nincs értelme egy ilyen ráolvasós könyvet rámásolni a számítógépre, mert nem fog működni. A ráolvasást nem fogod megtanulni belőle!

Vagy ott vannak a gyógyítók receptjei. Fényes mágia-semmiféle szörnyűség... általában. De vegyük a példa kedvért a migrén elixírjének a népszerű receptjét. Azt tapasztaljuk, hogy a hét összetevőből Öt nincs leírva, hanem az illatával azonosítják. Tehát meg kell szagolni a megjelölt oldalakat a receptgyűjteményben!

És - igen, tökéletesen igazuk van - ha az illat helyett azt írjuk le, hogy „vanília", „gesztenyeméz" és „rozskenyér", akkor az elixír nem működik.

Amikor a gyógyító összeállítja, meg kell szagolnia az összetevőket. Még a „krétaport" is, aminek semmilyen sajátos szaga nincsen. Sőt, még a „forrásvizet" is, aminek aztán végképp nincs illata!

...Abban, egyszersmind a tudósok nagyjából egyetértenek, hogy az illatok aktiválják a Másfélék hippokampuszát, a homloklebeny kérgét, és ez valamilyen módon hatást gyakorol a ráolvasásra. De miként?

És mit mondjunk a mágikus tárgyakról? Vagy azokról a metódusokról, amelyek érintéses kontaktust kívánnak. Persze, körül lehet írni. De a leírás értéke nagyon feltételes lesz.

Úgyhogy a számítógépben (természetesen ezzel kezdtem) az elektronikus adatbázisban csak egy rövid leírás szerepelt:

„VÁMPÍROK, FELÉLESZTÉS (helytelen, helyesen: ISMÉTELT PSZEUDOVITALIZÁCIÓ) - a vámpírok pszeudo-életműködése visszaállításának a folyamata a végleges szertefoszlást (ld.), végső nyugalomra helyezést (ld.) vagy a teljes fizikai megsemmisítést követően. Oros Csaba (Oros Cs., 1732-1867), index 097635249843, Amanda Rand Gru Caspersen (Caspersen A.R. G. sz. 1881), index 325768653166 leírása."

Ezzel a kinyomtatott lappal lementem a mínusz hatodik emeletre, ahol a biztonsági őrség ellenőrzése után (ami komolyabb volt, mint a katonai kórház őrségéé a két Másfélével) végül beengedtek az archívum helyiségébe.

Ellen Killoran ír nő volt, ami ritkaságszámba ment a moszkvai Éjszakai Őrségnél. Természetesen bőségesen vannak nálunk olyanok, akik a volt Szovjetunió köztársaságaiból származnak. Van lengyel. Koreai.

Ösztöndíjasok is, akik tapasztalatcserére érkeznek, szintén mindenfelől jönnek. De ők nem maradnak hosszú időre, csak egy-két évre.

Valamikor, mintegy tíz évvel ezelőtt érkezett Killoran Moszkvába. Fekete hajú, komótos, precíz, félénk, antialkoholista nő volt, egyszóval egyáltalán nem hasonlított arra, amilyennek az íreket a tömegkultúra bemutatja. Ő egy ötödik szintű Másféle volt, ami egyáltalán nem zavarta és nem izgatta, A régmúlt volt a szenvedélye. Ha nem lett volna Másféle, akkor is az egész életét archívumokban töltötte volna, a mágia csak egy kis mazsolaszem volt a régi dokumentumokból és mágikus tárgyakból álló pirogban.

Ellen Killoran imádott rendszerezni. Moszkva azt a paradicsomot jelentette számára, ami már régen kiveszett Európából.

Nem, nálunk jó archívumok működnek. Semmi sem tűnik el bennük. Mindent megbízható helyen tárolnak. Évszázadokon keresztül.

Homályosan rémlett, hogy Killoran érkezése előtt egy vidám, közlékeny férfi irányította az archívumot, akinek az volt az egyetlen hiányossága, hogy semmit sem talált. Hacsak nem véletlenül, márpedig így a látogatót legfeljebb nyitott ajtó és egy nagy teljesítményű lámpás várta, mert a vezeték zúgott, és az ember bármikor teljes sötétségben maradhatott a hatalmas terem közepén.

Ellen egy év alatt rendet tett az archívumban, pontosabban azt, amit mi annak tekintettünk. Aztán mindent katalogizált és osztályozott, beleértve a feldolgozatlan anyagokat is, ami - mint kiderült - az anyag kilencven százalékát tette ki. Ezután közölte Geszerrel, hogy negyven-ötven évre elegendő munkára lehet számítani, ezért felveszi az orosz állampolgárságot, és szerződést köt az Éjszakai őrséggel. Geszer rámeresztette a szemét, és kijelentette, hogy bonuszként az Őrség vesz neki egy lakást a hivatal szomszédságában. Ellen erre zavarba jött, és azt felelte, hogy semmit sem kell venni, elég, ha fizetik a bérleti díjat. Geszer ésszerűen elmagyarázta, hogy fél évszázad alatt a bérleti díj több lakás árát teszi ki, majd bemutatott Ellennek, hogy segítsek neki leküzdeni a bürokratikus akadályokat.

Véleményem szerint Ellennek magasról tennie kellett volna mindenféle formalitásra. Az állampolgárságra és a lakásra. Úgyis gyakorlatilag az archívumunkban élt, ahonnan csak hetente egyszer-kétszer távozott. Az archívumban minden eshetőségre felkészülve volt egy kis lakószoba vizesblokkal. Mégis tisztességgel segítettem neki megbirkózni a moszkvai bürokráciával, aminek révén barátság szövődött köztünk (már amennyire szó lehetett barátságról, úgy, hogy nem vagy ókori kézirat).

Kinyitottam az archívum ajtaját, és beléptem a hatalmas terembe, melyben a padlótól a plafonig végig állványok sorakoztak. Ilyen teremből a pincében akadt pár tucat, de Ellen mindig az elsőben dolgozott, lehetséges, hogy még ő is magányosnak érezte itt magát. Köhintettem, hogy valahogy jelezzem az érkezésemet, majd a félhomályban elindultam a terem közepén található, vakító fényt árasztó kúp felé. Ellen az asztalnál ült, melyen egy Horizont-112 televízió hatalmas papírdoboza tornyosult, és a dobozban lévő vékonyka iskolai füzeteket válogatta. A levéltáros feje fölött egyetlenegy hatalmas, fémbúrájú lámpa égett. Ellen kopott farmert viselt, és meleg kötött kabátot, a fűtés nem tudta bemelegíteni a hatalmas pincét.

Ellen őszintén megörült a jövetelemnek. Megkínált teával (udvariasan visszautasítottam, ami egyébként nem segített), és felajánlotta, hogy minden szükséges segítséget megad nekem. A kölcsönös udvariasság jegyében elbeszélgettem Ellennel Constable és Turner művészetéről (az én hozzájárulásom a mini előadáshoz abban állt, hogy figyelmesen hallgattam és helyeseltem), és megittam egy fél bögre teát.

Gondolatban megjegyeztem, hogy a munkatársak között ügyeletet kell szervezni az archívumba és a katonai kórházba. Rendszeresen keressék fel kérdéseikkel és feladataikkal azokat a munkatársainkat, akik a kuckójukba temetkeztek. Bizonyára az orvoson és a levéltároson kívül vannak még mások is. Tudósok a tudományos részlegnél. Fegyvermesterek... vagyis nem, hozzájuk gyakran és szívesen ugranak be. Killorannál pedig már magam sem tudom, mennyi ideje nem jártam, csaknem egy éve, vagy még több...

A fiataljainkat el kell küldeni a remetéinkhez, ők is felvidulnak, és a kezdő Másféléknek is a hasznára válhat.

- Anton, mihez kell ilyen ritka információ? - kérdezte Ellen, miközben átnézte a kérésemet. Majd azonnal észbe kapott: - Persze, ha nem titok.

A szintem és az Őrségben elfoglalt pozícióm biztosította számomra, hogy elvileg bármilyen információt mindenféle magyarázkodás nélkül lekérdezhessek. De nem láttam semmi rosszat abban, hogy megtanácskozzam Ellennel.

- Emberekre irányuló vámpírtámadások sorozata történt - mondtam. - Valamennyi áldozat életben van.

- Hányan vannak?

- Heten - válaszoltam. És megismételtem: - Valamennyien életben vannak.

Ellen felhúzta a szemöldökét, és rám nézett.

-Alekszandr Pogorelszkij - kezdtem a felsorolást. - Nyikolaj Rjö. Tatyjana Iljina. Okszana Semjakina. Nyina Liszicina. Gennagyij Ardov. Olja Jalova.

- Keresztneveket és vezetékneveket soroltál fel - tűnődött Ellen. - Nem adtad meg az életkort, a foglalkozást, a támadás körülményeit. Ez az első furcsaság. Az áldozatok között vannak férfiak és nők, holott a vérszívók általában nemek szerint specializálódnak... a vámpírizmusban nagyon sok a szexuális vonás. Ez a második furcsaság. Minden áldozat életben van, tehát a vámpír jól kontrollálja magát. De ebben az esetben hogyan szerzett tudomást az Őrség a támadásokról? Az semmilyen nehézséget nem okoz, hogy eltitkoljanak egy bűncselekményt, ha az áldozat él. Egész egyszerűen el kell törölni az emlékezetet, a gyengélkedésre pedig az ember kitalál valamilyen magyarázatot... influenza... És ez a harmadik furcsaság.

Bólintottam. Őszintén élveztem a beszélgetést. Természetesen Ellen nem nyomozó, és soha nem is volt az. De azt ugye már említettem, hogy szeret rendszerezni.

- És a negyedik furcsaság az, hogy miért meséltél el nekem mindent - fejezte be Ellen. - Úgy látszik, hogy vagy azt szeretnéd, hogy megerősítsem a feltételezéseidet, vagy a tanácsomra van szükséged... ami persze furcsa... Ó, nem! Van még egy ötödik furcsaság. Milyen alapon törődsz egyáltalán ezzel a dologgal te, Legfelső szintű mágus, aki a kezdő Másfélék oktatásával foglalkozol?

- Bravó! - üdvözöltem a meglátást.

- Az első variáció - folytatta Ellen. - Elhatároztad... vagy Geszer elhatározta... hogy túl régóta vagyok az archívumnál. Annak idején téged is kiráncigáltak a számítógépközpontból, és az utcára küldtek járőrözni. Nekem nem tetszik ez a variáció, nagyon szeretem az archívumotokat !

- Ellen - és a szívemre szorítottam a kezem -, esküszöm, hogy eszem ágában sincs, hogy kirobbantsalak a kényelmes archívumból a zajos moszkvai utcákra!

- Akkor a második variáció. Tanácsot kérsz.

Ellen elővett a farmere zsebéből egy gyűrött jegyzetfüzetet és egy ceruzavéget. Gyorsan felírt valamit egy tiszta oldalra. Aztán bólintott..

- Aha. Nem véletlenül soroltad fel nekem a neveket. Alekszandr-Nyikolaj-Tatyjana-Okszana-Nyina-Gennagyij- Olga. Vegyük a kezdőbetűket. A-N-T-O-N-G-O... Anton Gorogyeckij. A vámpír arra céloz, hogy te kellesz neki. A vámpír csak támadott, de nem gyilkolt, mert számára az volt a fontos, hogy az Őrségnél tudomást szerezzenek a bűntettekről. Magasról tett rá, hogy kit harap meg - egy kicsi lányt, vagy egy nyugdíjast, csak egyezzenek meg a betűk. Szemmel láthatóan ezt Geszer is megértette, ezért is bízott meg téged a nyomozással. Ez a vámpír a te múltadból származik... így van?

- Pontosan így - feleltem. - Csakhogy nem vámpír, hanem vámpírnő.

- Valaki emlékezett rá? - csodálkozott Ellen.

- Az utolsó áldozat, Olja. A vámpírnő gyalázatosan teleszívta magát, nem törölte az emlékezetét. De nem is erről van szó.

Ellen pár másodpercig hallgatott. Azután megint belepillantott a jegyzetfüzetébe.

- Na igen - mondta. - Persze. Pogorelszkij, Rjö, Iljina, Semjakina, Liszicina, Ardov, Jalova. P-R-I-S-L-A-Ja[1].

- „Eljöttem". Egy kicsit különös egy vámpírtól.

Ellen csodálkozva nézett rám.

- Olyan fennkölten hangzik, mint a középkori „megyek ellenetek"[2] - magyaráztam.

- Azt mondod, szokatlan... - bólintott Ellen, miközben a jegyzetfüzetét nézegette. - Megjöttem, tehát ez azt jelenti... Lehet, hogy rád akart ijeszteni? Érdekes. De vajon végeredményben mit akart írni... ezekkel a harapásokkal... És Geszernek ez feltűnt?

- Ki tudja? Nem hinném, hogy a főnök ostobább nálam.

- De mit akarsz tőlem? Ez a kérdés - mormolta Ellen. Illetlenül rágni kezdte a körmét. - Az anyagot így, is úgy is összeszedem neked. Tanácsot? Na, ha így van, az jólesik...

- Tanácsot - erősítettem meg. - Neked az észjárásod olyan... sajátos. Ha ebben a kuplerájban rendet tudtál teremteni, akkor ezekben a tényekben is tudsz.

- Ez valamilyen vámpírnő a múltadból - gondolkodott hangosan Ellen. - A lekért információ szerint nyugalomra helyezted... de azt feltételezed, hogy visszatért.

- Nem én helyeztem nyugalomra. Az Inkvizíció. De valóban nyugalomra helyezték, Geszer ellenőrizte. Ő az egyetlen nőnemű lény a vámpírok között, aki fenheti rám a fogát... ne haragudj a hülye szóviccért! Logikus a feltevés, hogy valahogy feltámadt holtából.

- Minden dokumentumot előkerítek - mormolta Ellen.

- De miben tudok még a segítségedre lenni... hiszen nem vagy ostoba, magad is mindenre rájöttél.

- Gondolkodj rajta, Ellen! - kértem. - Ezt a történetet nem akarom nagydobra verni...

- De hát mit lehet itt még átgondolni? - Ellen becsukta a jegyzetfüzetet. - Amit lehetett, azt már a FIO[3]-tól megkaptad... hiszen megkaptad, nem? Mindent?

Egymásra meredtünk. Aztán Ellen elmosolyodott.

- Te! Orosz ember! Nálatok, oroszoknál van egy különleges dolog, az apai név. Még nem gondolkodtál el azon, hogy ha a név és a vezetéknév jelent valamit, akkor ellenőrizni kell, és...

Már nem hallottam, amit mond. Behunytam a szemem, és visszaemlékeztem. Fiatalkoromban, amikor a vizsgákra készültem, meg voltam róla győződve, hogy rossz az emlékezőtehetségem. De a Másfélék képességei csodákat tesznek...

- Alekszandr Zinoyjevics. Nyikolaj Alekszejevics. Tatyjana Tyimofejevna. Okszana Olegovna. Nyina Boriszovna. Gennyagyij Oresztovics. Olga Igorjevna.

- Z-A-T-O-B-O-J[4] - mondta ki Ellen azt, amit már magamtól is megértettem. És amire már vártam, hogy elhangozzék.

- Eljöttem... - ismételtem el az üzenetet, ami a vezetéknevek első betűiből állt össze.

- Érted... - folytatta együttérzéssel a hangjában Ellen. - Ha jól tudom, az orosz nyelvben nincsen „J"-vel kezdődő apai név.

- Anton Go... - fejeztem be. - Milyen egy aljas dög... tehát értem jött? Elhatározta, hogy bosszút áll?

- Nyugodj meg! - mondta békéltetően Ellen. - És ha azt írta volna, hogy „a te"? A te lányodért, a feleségedért?

A szívem, ami az előbb még hevesen vert, most már nyugodtabban dobogott.

- Igen. Igazad van, nem ez a legrosszabb variáció - mondtam. - Köszönöm, Ellen, te tényleg megláttad azt, amit én nem vettem észre.

- Ez azért van, mert nem vagyok orosz, és kívülről szemlélem a dolgokat - szólt kioktató hangon az ír lány. - Anton, hiszen te Legfelső Másféle vagy. És a feleséged is az. A lányod pedig Abszolút. Mire mehet ellenetek egy szem vámpírnő? Még akkor is, ha újjászületett. Még akkor is, ha Legfelső vált belőle.

Nem válaszoltam. Minden stimmelt... csakhogy a támadásoknak ez a leplezetlen arcátlansága, ez a nyíltan odavetett kihívás szinte azt ordította, hogy „az egész nem ilyen egyszerű".

- Nem minden ennyire egyértelmű - mondtam.

- Ülj le egy kicsit, Anton! - sóhajtott fel Ellen. Fogta az általam kinyomtatott lapot, és az asztal fiókjából elővett egy hatalmas lámpást. - Elmegyek a dokumentumaidért.

- Miért járkálsz az archívumban lámpással? - kérdeztem.

- Vannak olyan dokumentumok, amik nem bírják a fényt - válaszolta Ellen. - Esetleg megriadnak, és eltűnnek pár napra... vagy nem.

Kilépett a fénykúpból a sötétbe, és eltűnt. Egy pillanat múlva már a távolból hallottam a hangját, úgy járkált a teremben, hogy nem kapcsolta fel a lámpást.

- Itt a sötétben még nem olyan félelmetes, Anton! Sok minden nem látszik...

MÁSODIK FEJEZET

KORA REGGEL, negyed nyolckor a konyhában álltam, és egy régi zománcozott edénykében vertem fel az omlettet. Az a gyakorlat, amire még nagyon-nagyon régen a pici, egyszobás lakásban tettem szert, megtanított arra, hogy ezt szinte hangtalanul végezzem, mindössze egyszer ütődött a villa az edényke aljához.

Miközben vertem fel az omlettet, megpróbáltam felidézni, honnan került hozzánk ez az itt-ott már lepattogzott zománcú, az oldalán élénksárga kiscsibékkel díszített edényke. Hiszen ez nem Szvetlana hozománya. Én már diákként ebben az edényben főztem. És már akkor se volt új, a mamától kaptam, amikor az első lakásomat béreltem.

Igen, legalább ötvenéves... Lehet, hogy még több is. Ez az edény emlékszik a Szovjetunióra és Brezsnyev elvtársra. Én, mondhatni, nem emlékszem, de ő tökéletesen. Lehet, hogy még Hruscsovra is? És a karibi válságra? És a Nagy Honvédő Háborúra...

Nem, elkalandoztam. Lehetetlen.

De már nem tudtam visszatartani magam. A Homályon keresztül megszemléltem az edényt. Az edény tartalma szemrehányóan tükröződött vissza a sárgás visszfényben, emlékeztetve arra, hogy a tojás és a tej állati eredetű táplálék. Bocsássatok meg nekünk, tojásból előbújt kiscsibék és tejjel megrövidített borjak-mi, emberek, ragadozók vagyunk...

Elvonatkoztattam az étel aurájától, és megpróbáltam leolvasni az edényke auráját. Ez nehéz mutatvány, valószínűleg egy másod-harmad szintű Másféle számára kivitelezhetetlen...

Nekem sikerült. A tapasztalat hiányát az Erővel kompenzáltam, annyi energiát töltöttem a fém emlékezetébe, amennyit régebben egy egész hét alatt használtam el.

Ebből az edényből ettek. Sokat és jóízűen, ahogy mondani szokták. Valamilyen oknál fogva sokat főztek benne gyerekeknek (a zománcot díszítő vidám kiskacsa miatt?). Többek között nekem is.

Persze, nem a háború éveiben gyártották, hanem az ötvenes évek legelején. A beolvasztott fémben ott voltak a szétvert tankok, egészen mostanáig fénylik benne valamilyen feketésnarancssárga, ami füstös, bőg és rázkódik, olvad és nyög...

Kész szerencse, hogy a dolgok auráját nemcsak az emberek nem látják, hanem a Másfélék többsége sem...

- Apa?

Felnéztem. Nágya a konyhaajtóban állt, és érdeklődéssel nézett rám. Az iskolai egyenruhájából ítélve (líceumban tanul, ott ezt szigorúan veszik) órára igyekezett.

- Mi van, lányom? - kérdeztem. Igyekeztem tovább kavarni az omlettet, de a villa valamiért nem mozdult.

- Mit csinálsz? Fényességet láttam, azt hittem, hogy kinyitottad a portált.

- Omlettet készítek - mondtam.

Nágya tüntetően beleszagolt a levegőbe.

- Szerintem már elkészült. Egy kicsit oda is égett.

Belenéztem az edénybe.

- Igen, egy kicsit.

Alányom pár másodpercig mosolyogva nézett rám. Aztán elkomolyodott.

- Apa, történt valami?

- Nem. Le akartam olvasni az edény történetét. Egy kicsit túllőttem a célon az Erővel.

- De amúgy, minden rendben?

Felsóhajtottam. Nem volt értelme, hogy bármit is eltitkoljak Nágya elől. Már valószínűleg hétéves kora óta.

- No, nem egészen. Nyugtalankodom e miatt a vámpírnő miatt... válj, hova készülsz?

- Iskolába. Na mentem, jó?

- A mama még tusol. Várd meg!

Nágya ideges lett.

- De apa! Háromudvarnyira van! Tizenöt éves vagyok!

- Nem három, hanem négy. Nem tizenöt, hanem elmúltál tizennégy.

- Megkerülöm!

- Nem abban az irányban!

Nágya toppantott egyet.

- Apa! Fejezd be! Én Abszolút vagyok...

- Abszolút ki? - érdeklődtem.

- Varázsló - morogta Nágya. Természetesen érezte, hogy ezt a vitát nem ő nyeri.

- Az jó is, hogy varázsló, és nem ostoba. Lehetsz végtelenül erős, de egy közönséges kő, amivel hátba dobnak...

- Apa!

- Vagy egy közönséges vámpír hívószó, amikor nem állsz erre készen...

Nágya csöndben odajött hozzám, elvette az edénykét. Asztalhoz ült, és a kavaráshoz használt villával kezdett el enni.

- Nágya, én nem vagyok zsarnok - mondtam. - Várd meg a mamát! Vagy menjünk, elkísérlek.

- Apa, amikor az utcán járok, három Másféle figyel rám.

- Kettő - helyesbítettem. - Az Éjszakai és a Nappali Őrségtől.

- És a harmadik, az Inkvizíciótól. Hatalmas mágikus tárggyal rendelkezik, ezért nem tűnik fel.

No lám, hogy van ez...

- No de vajon ők megengedik, hogy az ő drágalátos Abszolút varázslónőjükre rátámadjon egy tébolyult vámpírnő?

- Mindent értek - hagytam rá.

- Apa, hét amulettet viselek! Ebből három külön élesítve van a vámpírok ellen!

- Tudom.

Nágya felsóhajtott, és turkálni kezdte az omlettet. Azt morogta:

- Sótlan.

- A só káros az egészségre.

- És leégett.

- Az aktív szén jót tesz az egészségnek.

Nágya felugrott. Ott hagyta az edénykét.

- Jól van, megadom magam. A mama elkísérhet... csak ne mutatkozzon senki előtt! Ha az osztályban meglátják, hogy engem a szüleim az iskoláig kísérnek...

- Téged izgat a véleményük? - kérdeztem, miközben elővettem a serpenyőt. Az omlettel már nem volt kedvem vacakolni. Csinálok egy tükörtojást...

- Igen!

- Az jó - mondtam. - Sokan a Másfélék közül, akik gyermekkorukban ébredtek öntudatra, nagyon hamar elveszítik az érdeklődésüket az emberek iránt. Szerencsére, te nem vagy olyan...

- Apa, és az a lány, akit utoljára haraptak meg...

- Igen?

- Ő maga kérte, hogy töröljék ki az emlékezetét?

Bólintottam. Beleütöttem a tojást a serpenyőbe.

- Igen, ő maga. Okos kislány. Még ha ki is könyörögte volna tőlünk, hogy hagyjuk meg az emlékeit, akkor is nehéz lenne együtt élnie velük.

- Bizonyára - egyezett bele Nágya. - De én nem bírtam volna megtenni. Ez olyan, mintha megölte volna magát.

- Milyen okos lányom van...

- Mindenben olyan, mint a feleséged - mondta Szvetlana, miközben belépett. - Nem veszekedtek?

- Nem! - feleltük kórusban Nágyával.

- Valamilyen... maradék energia... - Szvetlana határozatlan mozdulatot tett a kezével.

- Apa omlettet készít - mondta Nágya kuncogva.

Magától értetődő módon tegnap mindent elmeséltem a lányoknak. A támadásokról is. És a feltevéseimről is. És a NOT-202 kazettás sztereó magnetofon papírdobozának tartalmáról is, amelyet a jólelkű Ellen teletömött a számomra szükséges dokumentumokkal.

Sajnos, az elbeszélésem semmilyen nyugtalanságot nem váltott ki. És ez még elment volna Nágyánál, megértem, hogy az ifjúság könnyelmű és meggondolatlan. De Szveta is szkeptikusan viszonyult az elbeszélésemhez. Abban egyetértett velem, hogy , az áldozatok neveiben egy nekem címzett üzenetet kódoltak. De ezzel együtt kereken elutasította, hogy a fenyegetés komoly lenne: „Az, aki valóban rosszat akar, nem ad hírt a szándékáról."

Szveta azt a feltételezésemet is elvetette, hogy olyan vámpírnő támadt az emberekre, akit annak idején az én közreműködésemmel helyeztek nyugalomra. Először is, bár nem dolgozom folyamatosan az utcán, mégis nem kevés vámpírt és vámpírnőt sikerült megbántanom. Másodszor, a sértetteknek lehettek barátnői, „vértestvérei" - a vámpírok ezt meglehetősen komolyan veszik, ha nem is annyira, amennyire a hollywoodi ábrázolások ezt beállítják. Na, és harmadsorban, a legtöbb esetben a vérszívók nem neheztelnek hosszú évekig, nem állnak bosszút Monte Cristo grófja szellemében. Meglehetősen földhözragadt lények. Praktikus szemléletűek.

Másképp az ő életvitelükkel... e... pontosabban, élet utáni létükkel sokáig nem... sokáig nem tudnának létezni...

Összességében az én tegnapi nyugtalankodásomat a „családfő barlangi komplexusa" gúnynévvel illették. Ezen a leplezetlen feminizmuson megsértődtem, kivonultam a konyhába, és leültem, hogy dolgozzam a dokumentumokkal. Aztán Szveta és Nágya, miután megnéztek valamilyen sorozatot, kijöttek a konyhába teát inni, én pedig átköltöztem a „dolgozószobába". Sajnos, bár a lakásunk tágas, de nem annyira, hogy külön szobám lett volna az otthoni munkára, ezért a dolgozószobát a beüvegezett lodzsán rendeztem be. Itt melegebb, tágasabb tér állt rendelkezésemre, de kiderült, hogy nem tudok úgy dolgozni, hogy rálátok az udvarra, az emberekre és az autókra. Nem tudok koncentrálni, folyton az ablak felé fordítom a fejem, mint egy lusta diák az unalmas órán...

Mégis, az este hátralevő részét becsülettel végigültem a dokumentumok mellett, amiket csoportokra osztottam. Aztán nehéz és bonyolult ráolvasással arra kényszerítettem magam, hogy megértsem a magyar és a dán nyelvet, de azt azért nem kockáztatnám meg, hogy az eredményt a „megtanultam" szóval illessem. Ismét átválogattam a dokumentumokat. Elolvastam Amanda Caspersen A vérszívók türelmességéről és annak határairól című cikkét. Ebből azt szűrtem le, hogy vagy a Nappali Őrség volt nagyon gyenge Dániában a cikk megírásának idején, vagy az erkölcsök a huszadik század elején sokkal egyszerűbbnek bizonyultak. Frau Caspersen közhelyszámba menő kínzásoknak vetette alá az Éjjeli Őrség által börtönbe vetett vámpírokat, viviszekciót végzett rajtuk (ismétlem, ha ezt a terminust egyáltalán lehet alkalmazni az élő holtakra), és mindezt aggályosan precízen jegyzőkönyvbe vette. Ez még engem is felkavart, a vérszívók iránt táplált szimpátia teljes hiánya mellett.

Elégetés... lefagyasztás... feldarabolás... szervcsonkítás... mérgezés... Még az akkori időkben egzotikusnak számító sugárzást is bevetette, Amanda iszonyatos dózisban teletömte a bebörtönzött vámpírokat rádiummal!

Beleástam magam Caspersen asszony életrajzába, és kiderítettem, hogy tizenöt éves korától, vagyis még a tizenkilencedik század végétől az Éjszakai őrségben dolgozott. Semmi másról nem esett szó a leírásban, de lehetséges, hogy személyes indoka volt arra, hogy gyűlölje a vámpírokat?

Mindenesetre, az olvasottak után elment a kedvem a munkától, és lefeküdtem.

Ma azonban, miután a lányomat a feleségem kíséretében elindítottam az iskolába, nyugodtan visszatértem a papírokhoz. Azt, ami nyilvánvalóan nem tartozott a kérdéshez, vagy már elolvastam, visszapakoltam a régi magnetofonos dobozba (és vajon hogyan őrződtek meg az archívumunkban, valaki ráolvasást alkalmazott?).

Sajnos, Amanda Caspersen dokumentumai, minden alaposságuk és kegyetlenségükkel együtt nem sokat segítették. A dolgos dán lány tisztázta, hogy a vámpírok nagyon, nagyon, nagyon szilárdak, nem könnyű őket megölni, a sérülések után gyorsan felépülnek. A legmegbízhatóbb módszernek (leszámítva a mágikus nyugalomra helyezést) Amanda a lefejezést tartotta, oly módon, hogy a fejet a testtől legkevesebb két és fél méter távolságra kell eltemetni (nem vettem a fáradságot, hogy megállapítsam, hogyan választotta ki ezt a távolságot). Ugyanilyen hatékonynak tekintette a „porig égetést és a hamvak szétszórását a levegőben", és „olyan erős vodkával, ginnel és kisüsti pálinkával, vagy más alkoholos itallal töltött hordóba helyezést, hogy az fenntartsa az izzást". Azt, hogy a vámpírok nem bírják az alkoholt, még a gyerekek is tudják...

Miután visszaraktam Amanda dokumentumait (egyébként nemcsak másolatok, hanem eredetiek is voltak közöttük - vajon mi szél hozta őket?) a dobozba, kihúztam a nevét a listáról. Amanda meggyőzően bebizonyította, hogy ha veszünk egy vámpírt, és jó alaposan megkínozzuk, akkor véglegesen meghal, és már senkinek sem fog ártani. Sok újdonságot fedeztem fel magam számára a női jellemről és a dán nemzeti szokásokról. Megértettem, hogy a dánok miért darabolták fel a gyerekek előtt a szegény kis zsiráfot, Mariust. Gyanítottam, hogy már nem tudok ugyanúgy tekinteni a „Lego"-ra, mint korábban.

De semmi számomra hasznosra nem bukkantam a dokumentumokban.

Nos, hát maradt Oros Csaba.

Magyarország soha nem állt olyan hely hírében, ahol tombolt a vámpírizmus. Igaz is, a legendás Drakula, aki nem is vámpír volt, hanem egyszerűen egy kegyetlen ember, a szomszédban, Romániában élt. A magyar tulajdonképpen jólelkű nép, szeretik a bort, a húst és a finom, édeskés dolgokat, de ahhoz, hogy táplálékul szolgáljanak a vámpíroknak, nem fűlik a foguk. Ráadásul mindig is annyira civilizálatlanok voltak, hogy - az angoloktól vagy az amerikaiaktól eltérően - hittek a vámpírokban.

Így tehát Magyarország területén a vámpírok szánalmasan és rejtőzködve tengették az életüket. Még az Éjszakai Őrség beavatkozása nélkül is.

A vámpírok élveboncolásának lebilincselő női nézőpontból megközelített leírásai után nem is tudtam azonnal követni Oros Csaba hangnemét. De szó, ami szó, Oros Csaba rajongott a vámpírokért!

Előkerestem Oros életrajzát. Fénypárti volt, hetedik szintű. Meglehetősen későn, hatvanévesen avatták be. Miután Oros vidéki patikusként dolgozott, el volt ragadtatva az elé táruló perspektívától, utazgatott a világban, egészen Ausztráliáig és Észak-Amerikáig eljutott. Aztán Budapesten telepedett le. A helyi Éjszakai Őrségben kezdett el dolgozni, valamilyen jelentéktelen hivatali beosztásban. Fénypárti, minden kétséget kizáróan. De vámpírrajongó!

Miután Oros valamennyi cikkét és néhány későbbi, róla szóló publikációt elolvastam (vicces, hogy Orosról főképp a Setétek írtak), úgy éreztem, hogy megfejtettem a motivációját.

Túl későn vált belőle Másféle. Az életkort nem lehet visszapörgetni. Fiatalos külsőt tudott magának kölcsönözni, edzhette az egészségét, sok évtizedes, akár évszázados teljes értékű életre számíthatott. De a valódi fiatalság örökre elmúlt.

Márpedig ő a fiatalságra vágyott.

A vámpírok és a boszorkányok alkotják a két végletet. A vámpíroknak, még akkor is, ha ez voltaképpen az élőhalottak, a holttestek fiatalságát jelenti. A boszorkányok mindig öregek, bár aligha akad bárki, aki annyira tele lenne élettel, mint ők.

Orost elbűvölte a vámpírok fiatalsága. A külső máz. A viselkedésük. Mindaz a talmi csillogás, ragyogás, amit a vámpírok az álcázás érdekében és áldozataik elcsábításának eszközeként fejlesztettek ki. És valószínűleg az egykori székesfehérvári patikus mindezt átlátta, őt mégis elbűvölte. Mit tegyünk, ízlések és pofonok.

Oros Csaba természetesen nem ivott vért, és nem próbálta meg tisztára mosni a vámpírokat. Tökéletesen megértette belső lényüket. De az, hogy el volt ragadtatva a vámpíroknak a többi Másféle mágusoktól eltérő fizikai kondíciójától, erejétől, szívósságától, hamarosan nagyon különös viselkedésű személyiséggé formálta. Mivel Fénypárti volt, és az Éjszakai Őrségben dolgozott, Oros szüntelenül a vámpírokról írt, gyűjtötte és tanulmányozta a róluk szóló információkat. A vámpíroknak ez, úgy tűnik, imponált. Érintkeztek vele (de miért is ne tartotta volna a törvénytisztelő vámpír, aki betartja a Hatalmas Egyezséget, a kapcsolatot a törvénytisztelő Fénypárti Másfélével). Meséltek magukról. Még azt is megengedték, hogy egynémely kísérletet elvégezzen (amelyek, természetesen, sokkal kíméletesebbek voltak, mint a dán hölgyé).

Mindenki szereti, ha a figyelem középpontjába kerül. Azt mondják, hogy a legfélelmetesebb rögeszmések, amikor végül elkapják őket, lelkesen ecsetelik a gaztetteiket. A vámpírok sem képeznek kivételt ez alól.

Egy szó, mint száz, Oros Csaba a vámpír-folklór gyűjtőjévé vált. Megkapta a Vámpírok Kereskedői Testületének valamely kitüntetését, amivel aztán utazni kezdett a világban. Ezen először elcsodálkoztam, mert tudomásom szerint a vámpírok néhányszor kísérletet tettek arra vonatkozóan, hogy közös szervezetet hozzanak létre, de ezek komoly eredmények nélkül végződtek. A vámpírok ugyanis individualisták, csak a... hm... vérrokonságot ismerik el. Vagy a családi kötelékek, vagy a beavatás kötelékét...

De Oros a Kereskedői Testületi kitüntetése révén valóban mindenütt gyűjtötte a vámpír folklórt. Ismét sokfelé utazgatott a világban. Majd újra visszatért Budapestre. Egymás után adta ki a Minden a vámpíroknak nevezett Másfélékről című enciklopédia öt kötetét.

Itt azonban támadt némi zavar (ezt nem érdemes botránynak nevezni, mert elég viccesnek tűnt).

A Másfélék, Fénypártiak és Setétek elolvasták az enciklopédiát, és felfedezték, hogy az tele van hazugsággal. Némely közismert tény olyan durván keveredett a csodás mesékkel, hogy a papír is majd belepirult a szégyenbe.

Oros Csaba teljes meggyőződéssel azt állította, hogy a vámpírok a legelső Másfélék, és tőlük származnak az átváltozók (az ő terminológiájában a „feslett vámpírok"), a Fénypárti és a Setét mágusok...

Azt ecsetelte, hogy valamikor réges-régen, az emberiség hajnalán, az első Másféle előtt (magától értetődően vámpírról van szó) megjelent a Kétlényű, a Fény és a Setét Istensége, aki megízleltette vele az isteni vért, és ezáltal megajándékozta a Homály erejével.

Felidézte a vízözönről szóló bibliai legendát, csakhogy az ő verziójában ezt az váltotta ki, hogy a vámpírok gőgjükben elhatározták, a világon minden embert vámpírrá változtatnak (Oros Csaba nem kerülte meg azt a kényes kérdést, hogy kivel táplálkoznának. Az ő legendájában a vámpírok az állatok vére mellett döntöttek... és a saját gyermekeikével, vagyis kezdetben velük táplálkozni, majd vámpírokká változtatni őket - így működött volna az örök körforgás). És ezért a fennhéjázásért sújtotta a Fény és Setétség Istensége a vámpírokat az özönvízzel. Mindössze Noét és családját mentette meg... és egy vámpírt, egy csecsemőt, akit vámpír szülei egy faládába fektettek, és vízre eresztették, majd a ládát Noé felesége halászta ki... Nos, értik, mi mindent ki lehet hozni a Bibliából, ha nem működik gát az ember fejében, egy sajátos humorérzék, és nem él benne az a vágy, hogy mindent a vámpírok szemszögéből magyarázzon meg?

Egy sor más eseményről is említést tesz, amelyeket új megvilágításba helyez. Vámpír volt az orléans-i szűz és Thor Heyerdahl[5], Émile Zola és Thomas Edison. Természetesen Tesla is vámpír volt. Őt Roosevelt elnök felesége, Eleonora avatta be (akit maga Roosevelt elnök változtatott vámpírrá). Minden ismert ember vámpír volt. Vagy legalábbis rokonszenveztek velük.

Amikor végigfutottam Oros enciklopédiáját, és megtudtam, hogy még Joszif Sztálin is vámpír volt, szinte könnyre fakadtam az elragadtatástól. Milyen kár, hogy az oroszországi liberális SZMI-kben nem olvasták ezt az enciklopédiát! Hivatkoztak volna rá... Bár szerintem ezekben az SZMI-kben aztán a legvalódibb vámpírok gyűltek össze.

Félretettem az utolsó, ötödik kötetet. Felsóhajtottam.

Szegény Oros a saját fixa ideájának esett az áldozatául. Amennyire követni tudtam, egy vámpír-tréfamester társasággal hozta őt a sors (előfordul, előfordul az ilyesmi...), akik nagy élvezettel traktálták hazugságokkal. A vámpírok szokásairól és a világtörténelemről, az ő nézőpontjukból megvilágítva...

Valószínűleg a fantáziálások, viccelődések és átverések tucatjai mellett, amiket hiszékenyen lejegyzett és ismertetett, voltak ép szálak is. Csak hogyan lehetne azokat kiszűrni?

Bizonyára az egyetlen, ami a vámpírok életre keltését érintette, az az örök vámpírról szóló történet volt, ami az örök zsidóról szóló história meglehetősen szabadon átdolgozott változata. Az örök vámpír természetesen nem Krisztust bántotta meg, hanem Merlint, de ez hasonló következményekkel járt. Mostantól fogva örök vándorlásra ítéltetett, de nem tudott vért inni, mert az tűzként égette, ezért elképzelhetetlen kínokat elszenvedve többnyire borral táplálkozott (ami felettébb különös és következetlen volt, figyelembe véve azt, hogy a vámpírok képtelenek elviselni az alkoholt).

Egyébként hirtelen az jutott eszembe, hogy az általam ismert valamennyi recept azt ajánlotta, a vámpírokat erős alkoholos itallal kell leönteni. Lehetséges, hogy a bort képesek meginni? Na, ez egy agyrém!

Arról is említést tett, hogy a leghősiesebb (ó, micsoda szót választott a magyar!) és legmerészebb vámpírokat a Fény és a Setét Istensége életre tudja kelteni a nyugalomra helyezést követően. De itt még Oros sem eresztette el különösebben a fantáziáját.

Miután átfutottam a legutolsó dokumentumokat, megtudtam, miként ért véget Oros élete. Nem, nem vámpír szívta ki, és nem is szovjet katonák lőtték le, amitől homályosan tartottam, amikor megláttam a halálának időpontját. Magasról tett a politikára, a vámpírok pedig nem bántották. Oros meghűlt, amikor az őszi parkban sétált, agyhártyagyulladást kapott, nem fordult azonnal gyógyítóhoz, az emberi orvos pedig nem boldogult vele. Ostoba egy halál!

Minden dokumentumot visszahelyeztem a dobozba, és kimentem a konyhába. Főztem egy teát. Éppen ekkor tért vissza Szvetlana két gigaméretű műanyag szatyorral.

- Szólhattál volna - vetettem a szemére. - Elugorhattunk volna együtt a boltba.

- Belelkesültem - mondta Szvetlana. - Nem akartam ennyire felpakolni. Elkísértem Nagykát, aztán gondoltam egyet, és benéztem az Auchanba...

- Sokáig voltál ott. - Ránéztem az órámra, miközben kirámoltam a zöldségekkel teli táskát. - Négy órán keresztül válogattad a salátát?

- Először tettem egy kört az iskola körül - ismerte be Szvetlana fesztelenül. - Természetesen feleslegesen pánikolsz. De mégiscsak megnéztem, hogy mi is van ott...

- És? - Végeztem az első táskával, és nekiveselkedtem a másodiknak.

- Őrzik - mosolyodott el Szvetlana. - Egy a mieink közül, ketten a Nappali Őrségtől, egy Szürke az Inkvizíciótól.

- Szürke? - képedtem el.

- Származása szerint Fénypárti - magyarázta Szvetlana. - Náluk mindenki ilyen árnyalatú... közös...

Hümmögtem. Én ilyen részleteket az Inkvizítorok auráján nem észleltem. Annak ellenére, hogy éreztem, van valami közös valamennyiükben...

Aztán a gondolataim egészen más irányba terelődtek.

- Egy Fénypárti, két Setét és egy Inkvizítor? - kérdeztem vissza.

- Igen. - Szvetlana azonnal megfeszült, megérezve a hangszínemet.

- Az lehetetlen. Megbomlott az egyensúly. Vagy kettő a mieink közül, vagy egy Setét.

- Lehet, hogy az Inkvizítort... Fénypártinak vették...- mondta zavartan Szvetlana. Ő most saját magát is győzködte, hiszen neki is rögtön fel kellett volna fognia, hogy ilyen megoszlás nem lehetséges. De a Fénypárti-Inkvizítor megzavarta. A „mi" oldalunkhoz vette, és megnyugodott.

- Az Inkvizítorról senki sem tudott - mondtam, becsapva a hűtőszekrény ajtaját, és Szvetlana szemébe néztem.

- Őt csak Nágya érezte. Én nem. Az Őrségben sem tudtak róla. Nágya egy Fénypártiról és egy Setétről beszélt...

Egy másodperc múlva már a lépcsőházban voltunk, és lefelé szaladtunk a lépcsőn. Valószínűleg nem kellett volna sietni, hiszen ha négy óra alatt semmi sem történt, akkor több mint valószínű, már nem is fog. De szaladtunk. Portált felállítani, de még autóba ülni és odahajtani is tovább tartott volna. A Homályban az iskola izolálva van, és a portál megnyitása sem kevés időt vesz igénybe. A kerteken át futva két perc.

Futottunk, tudván, hogy vagy egyáltalán nem kell sietni, vagy már rég elkéstünk.

A modern városban a szaladó ember ritka vendég. Gyakori a kirakatok előtt ténfergő. Lépteit szaporázót mindig látni. De hogy futni... Ez két esetben fordul elő: egy rövid sprint a megállóig, abban a reményben, hogy az ember eléri az induló autóbuszt, vagy ha az egészséges életmód híveként mindennapi sportját végzi az ember valamilyen parkban, vagy mellette, a lejátszó dugójával a fülében, és sportruházatban.

Az olyan ember, aki nem a megállóhoz fut, és nem visel sportöltözetet, akaratlanul is gyanús. Ki elől fut? Ki után szalad? Lehet, hogy egybetörő, alá megriadt a riasztótól? Vagy egy erőszakoskodó, aki megtámadott egy nőt a liftben?

A polgárok szívesen csatlakoznak az üldözéshez, és vesznek részt a legősibb emberi szórakozásban.

De nem hangzik el sem a „Fogják meg a tolvajt!", sem a „Kapják el a gonosztevőt!" kiáltás. Fut egy férfi és egy nő, nincsenek sportosan öltözve, de úgy néznek ki, mint akik majd örömmel belevilágítanak valakinek a szemébe.

És a városi élet egoizmusa győzedelmeskedik. A polgárok elkapják a tekintetüket, ha futnak, hát futnak, tehát így kell lennie. Csak a fagyot tűrő nagymamák, akik az unokáikkal sétálnak, vagy a padokon gémberednek, nyúlnak titokban az unokáiktól kapott telefonjukért, hogy elmosódott fényképeken megörökítsék a futókat. Hátha hirtelen megjelennek a rendőrök, és azt kérdezik, hogy ki szemtanú. És akkor már itt is van egy fényképecske! Amíg Oroszországban vannak nagymamák, egy betörő sem érezheti magát biztonságban.

Élénk érdeklődéssel néztek miket. A legkíváncsibbak vagy a legmegértőbbek közül valaki megszólított: „Mi történt?" Nem feleltünk, nem tartóztattak fel. Átszáguldottunk három udvaron, és kiszaladtunk az iskola kerítéséhez.

Na igen, három. Nágyának volt igaza, nem nekem. De ezek nagy udvarok voltak, különösen a harmadik, úgyhogy teljes joggal mondhattam, hogy „az iskola négyudvarnyira van".

A kerítés mellett, anélkül, hogy összebeszéltünk volna, megálltunk. Összenéztünk.

- Mintha minden csendes lenne - mondtam. Belenéztem a Homályon keresztül, az iskola épületében az aurák ködös foltjai sárgállottak és zöldelltek. Az iskolásokat semmi sem riasztotta meg, és sebesülteket sem láttam. A Homály első rétegében - ahogy annak lennie kell - az iskolát sűrűn benőtte a kék moha, egy parazita növény, a homályos világ flórájának és faunájának egyetlen képviselője.

Szvetlana is ellazult. Egymásra mosolyogtunk. Aztán ismét az iskola felé fordultunk.

- Túl nagy a csend - jegyezte meg Szvetlana.

Hiszen az iskola nem csak a fehér masnis elsősökből áll, versek szavalásából a sorakozónál, és a válaszolásra jelentkező kisgyerekek kezeinek erdejéből.

Beletartoznak a kettes tanulók is, a bántó gúnynevek, az igazgatói megrovás, a piros tintás beírás az ellenőrzőbe, a viszonzatlan szerelem, egy pofon egy huligántól, vereség a röplabdában és egy ellopott okostelefon.

Nagyon-nagyon-nagyon sok érzelem! Ez egy fortyogó üst, amelyből kiloccsan az Erő. Ezért is növi be az iskolákat a kék moha, ami felfalja az emberi érzelmeket. És rendszerint az iskolában a gyerekek aurája nem ennyire egyöntetűen nyugodt.

- Menjünk! - indítványozta Szvetlana. Valahogy furcsán legyintett a bal kezével, mire észrevettem, hogy a levegőben apró, gyors kis szikrák villannak fel, láthatatlan, rövid ideig tartó oválisba rendeződve. Valamiféle helyi védelem, ami a Mágus Pajzsához hasonlít, korábban lett aktiválva, és most „várakozó üzemmódban" volt. Átsuhant az agyamon a futó gondolat, hogy majd ki kell derítenem, hogyan csinálja ezt.

- Geszer - szólítottam, miközben Szvetlana után indultam. Meg sem beszéltük, hogy kell-e hívni segítséget, és ki fogja ezt megtenni. - Geszer...

Egy kicsivel több Erőt adtam a hangomhoz.

„Anton?"

- RH[6] van Nágya iskolájában.

„Kód?" - Kritikus helyzetben a főnök nem vesztegeti feleslegesen az időt.

Szerettem volna azt mondani, hogy „hat", ami azt jelenti, hogy „kritikus helyzet emberekkel zsúfolt területen, lehetséges áldozat", de ekkor Szvetlana megtorpant, és megfogta a kezem.

- Kettő - mondtam. - Kettő. Szürke.

A kettes szint kritikus szituációt jelent, emberekkel zsúfolt területen, bizonyított áldozatokkal. Az elhunyt Szürke az Inkvizícióhoz tartozott.

A fémhálóval elkerített sportpálya és az iskola épületének főbejárata között feküdt. A testhelyzetéből kiindulva az iskola felé futott... Kinézetre egészen fiatal fiúnak tűnt, egy Fénypárti Másféle elhaló aurájával (és ez alkalommal valóban elcsíptem azt az árnyalatot, amit Szveta porosnak nevezett, mintha a közös világos színárnyalat tele lenne hintve sötét foltocskákkal). A szint ugyan már elmosódott, de harmadiknál nem volt alacsonyabb, közelebb a másodikhoz.

A fiatalember véglegesen és visszafordíthatatlanul halott volt. Ráadásul olyan különös módon gyilkolták meg, amilyenről még nem is hallottam.

Az Inkvizítor testének bal oldala elszenesedett. A ruhája részben elégett, részben törékeny, fekete pelyhekké változott. A szél lágyan fújt a mi oldalunkról, de még azon keresztül is áthatolt a megégett hús émelyítő szaga.

Az Inkvizítor testének jobb oldala le volt fagyasztva. Pontosabban megfagyasztva, esés közben a keze könyöktől levált. A jég még vékony kéregben takarta a testet, csak a leszakadt kézen olvadt el, ami egy vörös tócsában hevert.

Pislantottam, és elküldtem Geszernek egy képzeletbeli képet a meggyilkolt Inkvizítorról. A főnök káromkodott. Nagyon piszkosul és cifrán. Nem, nem kételkedtem benne, hogy alaposan ismeri az orosz nyelvet. De ez nagyon bonyolult volt. Ám mégsem annyira, mint amit láttunk.

„Váljatok! - utasított Geszer. - Ne rohanjatok a vesztetekbe! Ne menjetek be az épületbe!"

Feltételezem, hogy nem is reménykedett abban, hogy meghallgatjuk, mégis azt mondta, amit szükségesnek tartott.

- Geszer, hányas szintű volt? - kérdeztem, és elkaptam a tekintetemet a halott testről.

„Hetven évvel ezelőtt, amikor találkoztunk, a másodikon állt. Most valószínűleg az elsőn."

- Első szintű volt - közvetítettem Szvetlánának, miközben elindultunk az iskola kapuja felé, a szél felőli oldalról megkerülve a halottat.

Szvetlana nem válaszolt. Így is minden világos volt, megölni egy különleges varázslatokkal és agyafúrt amulettekkel bíró, első szinten álló Másfélét, ráadásul Inkvizítort, meglehetősen bonyolult feladat. Ez még egy Legfelső Másféle számára is minimum nehéz és veszélyes, megjósolhatatlan kimenetelű küzdelem. Az Inkvizítorral gyorsan és határozottan bántak el. És ráadásul odavetették a bejárathoz, mintegy figyelmeztetésképpen.

Megmozgattam a kezem, megráztam az ujjaimat, és „ráakasztottam" a varázslatokat. Azon kaptam magam, hogy akaratlanul a védelmező igézetek oldalára fektetem a hangsúlyt. Hát majd meglátjuk. Két Legfelső Másféle, de egyik sem első szintű.

Beléptünk az iskolába.

Az első testeket az előcsarnokban pillantottam meg, a ruhatár mellett, két kicsi, tíz év körüli kisfiúét. A látottakból ítélve a támadásra a tanítási óra alatt került sor, gyerekek gyakorlatilag nem tartózkodtak a tantermeken kívül.

Szvetlana az egyikhez hajolt, én a másikhoz.

- Alszik - állapította meg a feleségem.

- Szunyókál - erősítettem meg. - „Morfium"?

- Nagyka karkötője működött - jelentette ki Szvetlana. - Mi az, te nem jöttél rá?

És ekkor leesett nekem. Amellett, hogy Nagykát szüntelenül ketten kísérték... nem, mint kiderült, három Másféle biztonsági őr - gyerekkora óta védelmező amulettek is fityegtek rajta. Rögtön Nágya születése után Geszer megpróbálta rákötni a sajátjait, de Szvetlana úgy megmondta neki a magáét, hogy ezután örökre kerülte a témát.

Az amuletteket Szvetlana választotta ki és töltötte fel. A legnagyobb részük a csecsemőkorral együtt eltűnt (már nem emlékszem, hogy mivel töltötte fel a cumit, de volt bennük védelmező mágia), felváltották az elvarázsolt játékok (ha tudnák, mire volt képes Nágya plüssmackója, égnek állna a hajuk). Most az ékszerek szolgálnak amulettként - ahogy ez mindig is működött a nőknél.

Én kevéssel járultam hozzá a lányom biztonságához. A talizmánokkal való foglalatoskodás inkább női mágia, nem véletlenül vonzódnak hozzá annyira a boszorkányok. De azért a bal fülecskéjében lévő fülbevalót én töltöttem fel - a Nágya felé irányuló barátságtalan viszonyulás esetén olyan erős „figyelemelterelési kört" generált, hogy bármely ember, állat vagy Másféle, vagy akár az éhhalál küszöbén álló átváltozó, teljességgel elvesztette volna az érdeklődését Nágya iránt.

Nágya ehhez a fülbevalóhoz nagy gyanakvással viszonyult. Úgy vélte, hogy a fülbevaló periodikusan felvillan, és elriasztja az ártatlan lovagokat. Emiatt volt is egy komoly beszélgetésünk, elmagyaráztam Nágyának, hogy mennyire bánt a hitetlensége, mire elnézést kért.

Még szerencse, hogy minden ereje ellenére Nágya egyelőre nem tud bánni a finom anyagokkal. Na persze, a fülbevaló néha megvillant. Egy icipicit... Amikor Nágya betölti a tizennyolcat, abbahagyja. És ne tegyenek nekem szemrehányást, ha nincs serdülő lányuk!

Feltöltöttem még egy láncocskát is, amin Nágya egy medált hordott. A medállal Szvetlana, ám a lánccal én dolgoztam, egy „szürke imát" aggattam rá, az élőhalottak elleni varázslatot, vagyis elsősorban a vámpírok ellen. Na és az ezüst karkötőre, melyen egy csokor fityegő lógott, feltöltöttem egyet, egy kis könyvecskét, azzal a felirattal, hogy „Fairy Tales".

(Most már értik, hogy a boszorkányság és a talizmánok mágiája miért elsősorban a nők dolga? Nekik van mire felírniuk a varázslatokat. Nekünk, férfiaknak csak az óra és a mandzsettagombok maradnak, ami nyilvánvalóan nem elegendő.)

Az a varázslat, amit az ezüst mesekönyvbe töltöttem fel, „farkasűző" volt, erős igézet, ami az átváltozókat célozta meg. őket elijesztette, ha pedig ennek ellenére mégis támadtak, akkor akár a halálukat is okozhatta. A vámpírokat is elriasztotta a „farkasűző", bár esetükben ez kevésbé működött tökéletesen. A hiányosságai közé tartozott az alacsony szelektivitás - a Fénypárti mágus skinwalkerek esetében, akárcsak az átváltozóknál, ez magasabb szinten állt.

A kilenc fityegővel (gömböcskék, figurácskák, csészécskék, könyvecskék) ellátott karkötő biztosította Nágya alapvető védelmét. Elméletileg tisztában voltam vele, .hogyan épül ez fel, és most nagyjából el tudtam képzelni azt, ami történt.

- Minden rendben - mondtam. - Szveta, mindennek rendben kell lennie. A mágikus tárgyak működtek.

...Először a védelmező varázslatoknak kellett feltámadnia, mint az a bizonyos fülbevaló. A „figyelemelterelés köre", amely a „burka" külsejét változtatta, még néhány igézet, amelyeknek az volt a célja, hogy félreállítsák, elvonják az agresszort. Ha ez nem működött, akkor segélykérő jel érkezett (egyébként nagy reményeket nem fűztem hozzá, minden hasonló jelzést el lehet némítani. Ma sem érkezett semmilyen segélyhívás), aztán működésbe léptek a támadó bűvöletek, az emberek, a Másfélék, különösen a vámpírok és az átváltozók ellen...

A „Morfium" a legutolsó védelmi vonal egyik láncszemeként funkcionált. Amennyiben működésbe lépett, és körös-körül minden embert mágikus álomba szenderített, az azt jelentette, hogy kritikus a helyzet. Az ellenséget sem elriasztani, sem megsemmisíteni nem lehet.

Tehát Nágyát védelmezni kell, és minimalizálni a körülötte lévők veszteségét. És mi a legveszélytelenebb az emberek számára, ha körülöttük a Másfélék elkezdenek rendet teremteni? Így van - az álom.

Behatoltunk az iskola belsejébe. Óvatosan haladtunk, mint egy katona az ellenség által megszállt területen. Én mentem kicsit előrébb, a támadásra és az elhárításra készen, Szvetlana kicsit hátrébb, bal oldalról követett.

De az ellenségnek nyoma sem volt sehol. Találtunk még egy alvó fiúcskát, valószínűleg Nagyjánál idősebb lehetett, a kezében egy cigarettásdobozt szorongatott, ki akart menni az iskolából cigarettázni a csibész!

Aztán megpillantottuk a biztonsági őrt, aki általában a ruhatárnak helyet biztosító, tágas előcsarnok és magának az iskolának az épülete között ügyelt. Itt állt egy asztal és egy szék, az asztalon valamilyen napló hevert, amelybe elvileg be kellett volna írnia a látogatókat, de emlékezetem szerint ezt sohasem tette meg. Az ilyen portás-biztonsági őröket általában lefoglalja a tévénézés vagy bulvárlapok olvasása. Ez a férfi nem nézett tévét, mert nem volt, és semmit sem olvasott, mert nem akart. Amikor sem gyerekek, sem felnőttek nem voltak az őrhelyénél, akkor elővett egy egyszerű mobiltelefont, és tetriszezett rajta. Négy éven át, amióta Nágya ebbe az iskolába járt, tetriszezett, és szerintem fogalma sem volt arról, hogy más játékok is léteznek.

Mindent egybevetve egyszerű férfi volt, rendezett. A katonai szolgálat letelte után még öt évig ott maradt szerződésesként, aztán leszerelték. Mivel a hadsereg az országgal együtt változik, az ilyen egyszerű fiúk számára mind kevesebb munkalehetőség kínálkozik a hadsereg berkein belül.

Azt kérdezik, honnan tudom ezt? Hiszen én Nágya minden tanáráról részletes életrajzi felvilágosítással tudok szolgálni.

Tehát, most ez az ostobácska, nem szép, nem okos és tulajdonképpen számomra vadidegen ember a falnál feküdt. Olyan erővel fúródott bele, hogy itt-ott lehullott a vakolat. Az iskolánk régi, lelkiismeretesen építették fel, semmilyen gipszkartont és furnérlemezt nem használtak hozzá, így amikor a százéves vakolat hullik, akkor csak a téglák egy darabjával együtt.

A biztonsági őrt olyan erővel hajították ki, hogy a téglák nem bírták. Ahogy a koponyája sem, a feje alatt sötét vérből álló tócsa állt. A vámpírok, ha nem harapnak, vagy ha nem bűvölnek el, akkor a legegyszerűbb, a konfliktusok erővel történő megoldását részesítik előnyben.

- Él - szólalt meg váratlanul Szvetlana. Egy rövid varázsló mozdulatot tett a kezével, és a szerencsétlenül járt férfi irányába küldött valamilyen igézetet. - Rosszabbul néz ki, mint amilyen állapotban valójában van. Még a gerince is ép.

Bár Szvetlana ment hátul, mégis ő irányított engem, hol a mozdulataival, hol az alig érzékelhető gondolati irányítás révén. A Homály az iskola belsejében abszolút tiszta volt, a küzdelemnek semmi nyoma nem mutatkozott, sem Másfélék aurája, többek között a lányomé sem. Csak az alvó gyerekek és a tanárok aurái, no meg az eszméletét vesztett biztonsági őr bágyadt, alig érzékelhető aurája látszódott.

De most nem volt idő ezen töprengeni. Mégis azt gondoltam, hogy ez az igénytelen külsejű és ostoba bácsika nem takarodott el a felbőszült vámpírnő útjából, aki nem sokkal azelőtt ölte meg az Inkvizítort. Vajon az okosak, szépek és erősek közül sokan vajon képesek lettek volna erre? Nem tudom. De egy halk, kaján hangocska, ami időnként a lelkünkben szól, hogy elnémítsa a lelkiismeret hangját, abban a másodpercben azt suttogta: „Lehet, hogy pont azért nem takarodott el az útról, mert ostoba?"

Bólintottam erre a hangra. Igen. Lehet, hogy pontosan így van. És ha már hallom a lelkemben ezt a hangot, ez azt jelenti, hogy már igazi Másféle vagyok. De ha mégsem értek egyet nyíltan ezzel a hanggal, akkor még mindig Fénypárti vagyok.

HARMADIK FEJEZET

MÁR GYERMEKKORBAN, amikor óra alatt kimész a teremből, érzed az iskola sajátos atmoszféráját. Nem is arról van szó, hogy nyugtalanító. Inkább úgy érzed magad, mintha valami nem lenne helyénvaló. Hogy lehet, hogy mindenki az órán ül, te pedig a folyosón mászkálsz? Micsoda rendetlenség! Felnőttként ez az érzés csak erősödik.

- Harmadik emelet - mondta halkan Szveta a hátam mögött.

- Nem érzem - panaszkodtam, ahogy felfelé mentem a lépcsőn.

- Én sem. - A feleségem hangja tökéletesen nyugodt volt. Túl nyugodt a szituációhoz képest, és ez valakinek a jövőben nagyon komoly kellemetlenségeket ígért. De emlékszem az órarendjére. Dupla matematika óra a háromszázhatos teremben és angol a háromszáznyolcasban.

A harmadik emeleti folyosó teljesen üres volt. Bánatosan néztem ki az ablakon, nem vették-e körül az iskolát az Éjszakai (vagy akár legalább a Nappali) őrség nyomozói, nem lépdel-e az udvaron Geszer, a hatalmas és félelmetes.

Nem. Minden üres volt. Csak az Inkvizítor holtteste feküdt ugyanott.

Apropó, hol van hát az Éjjeli őrség és a Nappali Őrség biztonsági őre? Nagy valószínűséggel halottak, csak egyszerűen még nem kerültek a szemünk elé...

Először a háromszázhatos terembe kukkantottunk be. A matektanár, Ljubov Jegorovna az asztalánál aludt. A táblánál állva, és fejével a tanárnőre ráhajolva aludt egy vörös, szemüveges fiú. Az osztály többi része a padokban szunnyadt. Mindenki békésen aludt, mindenki szépet álmodott. Csakhogy ez egy másik osztály volt, vagy párhuzamos, vagy alsóbb.

Szvetlana halkan betette az ajtót, és elindultunk a folyosón a háromszáznyolcas teremhez. Még mindig az a halott csend uralkodott, úgy tűnt, mintha a város is megdermedt volna körülötte. Hirtelen arra gondoltam, hogy már túl nagy a csönd... vajon nem alkalmaztak-e valamilyen mágikus zajszűrőt. De még akkor is, ha az ellenség valamilyen okból ezt tette, ez nekünk most jól jön.

Odamentünk az ajtóhoz. Összenéztünk. Szvetlana bólintott. Könnyedén kinyitottam az ajtót, nem azért, mintha arra számítottam volna, hogy valamilyen csapdába esem, inkább azért, hogy bebiztosítsam magam. Be lehet törni egy helyiségbe úgy, hogy lábbal berúgjuk az ajtót. Meg lehet próbálni beszivárogni úgy is, hogy percenként egy-egy centiméterrel nyitjuk tágabbra. De egyáltalán nem az a legrosszabb módszer, ha az ember egyszerűen magabiztosan és nyugodtan kinyitja az ajtót, mint egy olyan ember, akinek joga van ehhez.

Kinyitottam az ajtót, és a feleségemmel együtt nyugodtan kifújtuk a levegőt, ahogy megpillantottuk Nágyát.

A „védelem utolsó határa" három varázslatból állt, amelyek egy időben léptek működésbe.

Az első „Morfiumot" küldött az ott levőkre. Siker esetén a támadókat is elkaphatta, de az alapvető célja az volt, hogy kivonja az embereket a csapás alól.

A második vészjelzést küldött az Őrségek irodájába, valamint nekem és Szvetlánának. Erre a varázslatra nem is igen számítottam, és amint az kiderült, ezt jól is tettem, a jelzés ugyanis nem ment át.

A harmadik - a harmadik „freeze"-t eresztett Nágyára.

A lefagyasztás, amit nálunk előszeretettel, anglicizmussal élve „freeze"-nek neveznek, mindig is könnyed, támadó varázslatnak számított. A „freeze" megállította az időt, és az ellenség megdermedt, mint egy légy a borostyánban, így lehetővé tette számodra, hogy átgondold, mihez kezdjél az ellenséggel, és milyen varázslattal sújtsd.

De a „freeze"-nek voltak nagyon komoly hiányosságai. Először is, a Másféle nagyon könnyen védekezhetett ellene, úgyhogy elsősorban emberek vagy állatok ellen használták fel. Másodszor, míg az ellenfél a „freeze" hatása alatt állt, semmit sem lehetett vele kezdeni. Egyáltalán semmit, mivel a mi világunk számára megszűnt létezni. Nem, az a tárgy, amelyet időszakosan lefagyasztottak, látható volt, gyenge, kék ragyogás övezte, ha pedig hozzáértek, akkor úgy tűnt, mintha rugalmas hártya venné körül. De ezt a hártyát semmivel sem lehetett átszakítani, semmiféle mágikus vagy anyagi eszközzel. Ahogy a tudósok magyarázták, „bár a tárgy az érzékeink számára elérhetőnek tűnik, valójában csak a vetületet figyeljük, maga a tárgy a Világmindenségünkben ideiglenesen nincs jelen". Harmadszor, a „freeze" hosszú előkészületet igényelt, előre az „ujjon kellett tartani", vagy pedig felírni egy mágikus tárgyra.

A mi esetünkben minden hiányosság előnnyé változott. A Nágyára irányított „freeze" teljességgel elérhetetlenné tette őt az ellenség számára.

Nágya az ablaknál dermedt meg, a testtartásából kiindulva éppen futott, és arra készült, hogy kiugorjon az ablakon. Egyenesen az üvegen keresztül. A harmadik emeletről.

Az Abszolút varázslónőre, aki már képes irányítani az Erejét, ez nem nagyon jellemző. Egy pillanatig néztem a kékes ragyogásba burkolózott Nágya sziluettjét, aztán rájöttem, nem szökni készült, hanem utolérni valakit. Ez az alternatíva nagyon nem volt ínyemre.

Ezután a tudatommal teljes egészében átfogtam a képet, és ettől teljesen kiszállt belőlem az erő.

Nágya mellett állt Denisz, egy Fénypárti harci mágus Szibériából vagy Omszkból, vagy Tomszkból. Én, mint tipikus moszkvai, örökösen összekevertem a településeket, ami Deniszt mosolyra késztette. Fiatal és ígéretes fiú volt. Nem tudtam, hogy ő védte Nágyát, de ezt nagyon jó választásnak tartottam.

A Nappali Őrség Setét mágusát nem ismertem. De úgy tűnt, hogy ő is azok közül a fiatal, ambiciózus fiúk közül való volt, akik szívesen vállalták, hogy egy Abszolút kislány védelmét szolgálják. Ahhoz bizonyára túl fiatal és kedves volt, hogy ne tekintsek rá gyanakvással. Kerülgeti a naiv diáklányokat, azok meg utána beleszeretnek a Setétekbe. Gyűlölöm ezt az emberi ostobaságot, a vámpírkultuszt és az egyéb gonoszságot! Először jönnek a viccelődések, a tréfálkozások, a „Draco Malfoy lelkecske", az „Edvard szépség", aztán kiscicákat fojtogatnak a pincékben, és visszafelé olvassák az imádságokat...

- Ritkán alkalmaztam ezt a varázslást - mondta Denisz. Ő és a Setét még nem vették észre, hogy megjelentünk. -:A „freeze" ideiglenes lefagyasztás. Ha nem ismered a levétel kódját, akkor semmiképp sem tudsz áthatolni rajta. Egyébként, lehet, hogy nincs is kód, várni kell, amíg magától felszívódik.

- Nincs idő - felelte nyugtalanul a Setét. - El lehet mozdítani?

Egyik kezével Nágya tarkójára támaszkodott, a másikkal a derekába, és teljes erejéből meglökte. Tudtam, hogy a lányommal semmi sem történik, hogy egyszerűen megpróbálják minél előbb evakuálni egy biztonságos helyre, de bántott ez a bizalmaskodás. Setétek!

- Esetleg felemeljük? - indítványozta Denisz, és megpróbálta felkapni Nágyát a feneke alatt. Ugyanazzal az eredménnyel.

- Bizonyára valamilyen támpontokhoz van rögzítve - töprengett a Setét. - Valami rémlik... Talán a Föld középpontjához?

- A „freeze" egyezményes térbeli vektorokhoz van erősítve, te kettes tanuló - jegyezte meg meglepően csípősen a hátam mögött Szvetlana.

Az őrök megfordultak.

- Mi történt itt, fiúk? - kérdeztem a lehető legbarátságosabban, hogy tompítsam a feleségem gorombaságát. - Egy meggyilkolt Inkvizítor fekszik az udvaron...

A járőrök, anélkül, hogy összebeszéltek volna, felém lendítették a karjukat. Denisz a balt, a Setét mágus pedig a jobbját. A szabad kezükkel egymásba kapaszkodtak.

Csak ekkor esett le nekem. Nem a vámpírnő ölte meg az Inkvizítort, sebesítette meg a biztonsági őrt, és rémisztette meg annyira Nágyát, hogy megpróbált kiugrani az ablakon.

Ez a két járőr volt! A Fénypárti és a Setét! Az áruló járőrök!

Láttam az aurájukat, Denisz Fénypárti volt, abszolút, tisztán Fénypárti, a Nappali Őrségből való fiú pedig Setét, de most úgy álltak kezén fogva, mint a szerelmes melegek, és ugyanazzal a varázslattal készültek minket kicsinálni, mint ami megölte az Inkvizítort...

A pokoli tűz hulláma és a kozmikus hideg lökése széttört a Szvetlana által felállított Pajzson. Ez az a bizonyos Mágus Pajzsa volt, valamilyen számomra ismeretlen modifikációban.

A Pajzs kibírta. Világos, hogy az energiával jól feltöltött Mágus Pajzsa bármit ki tud védeni. Én magam ellenőriztem. És az is érthető, hogy a Hatalmas által létesített Pajzs fel tudja fogni két közönséges, hétköznapi Másféle ütését.

De ez olyan erős ütés volt, hogy egy pillanatra úgy éreztem, a Pajzs megreped.

A tőlem jobb kézre eső ajtónyílás ki sem gyulladt, egyszerűen hamuvá porladt, a fal egy része porrá hullott, és a padlón mély, fekete barázda indult meg, mintha lávapatakocska folyt volna. A cipőtalpon keresztül kezdett égni a lábam.

A Szvetlánától bal kézre eső fal vékony, szomorú reccsenéssel kezdett darabokra hasadni. Már nem is tudom, hogy lehűlt-e abszolút nullára, vagy sem, de ilyen hőmérséklet-csökkenésre az építők nyilvánvalóan nem számítottak.

Az őrszemek lassan leengedték a kezüket. Úgy tűnik, nem számítottak rá, hogy életben maradunk. Mi az, hogy ők, még én magam sem vártam ezt!

- Azt gondolom - mondta halkan Szvetlana -, hogy a biztonság kedvéért egyikőtöket meg kell ölnöm. Arról, ami itt történt, majd a másik beszámol. Az egyetlen dolog, amit tehettek annak érdekében, hogy épségben maradjatok, az, hogy haladéktalanul megadjátok magatokat.

Ez jó, helyes beszéd volt. Emellett teljességgel őszinte. Éreztem, hogy Szvetlana valakit most meg akar ölni. Ezeknek a nem igaz úton járó járőröknek a helyében én megadtam volna magam.

A Fénypárti és a Setét őrszem összenézett.

És ekkor megértettem, hogy nem, nem adják meg magukat. Úgy tűnik, annak ellenére, hogy meglepte őket a kitartásunk, egyáltalán nincsenek megrémülve. Nem úgy tűnt, mintha minden erejüket beleadták volna. Készen álltak a folytatásra.

Hol marad már Geszer?!

Egyszerre ütöttem meg mindkettőt. Teszek rá, hogy Denisz a „miénk", most nincs idő arra, hogy kiderítsük, áruló-e, vagy valamilyen varázslat alatt áll.

A járőrök között forgott egy sor apró varázslat, amelyeknek a legfőbb érdeme a sokszínűségben rejlett. A harci mágia klasszikusai, a „tűzgolyó", a világgal egyidős „Hármas Penge", ami a tűzifát éppúgy felaprítja, mint az embert; a „fehér kopja", a hőenergia áramlása, és az „Ópium", jóllehet a „Morfium" nem működött, aztán a „reszelő", amit a szokatlansága miatt tartottam talonban. A hétköznapi mágia támadásai általában nem várnak, és azután, hogy a „reszelő" végigszántja a bőrt, az ellenségnek többnyire elmegy a kedve a varázslástól.

A számításom egyszerű volt. A különféle támadások csokra leterheli a járőrök védelmét, eltereli a figyelmüket, így időt nyerünk a rendes támadásra. Kevesen vannak a Másfélék között, akik nem tartoznak a Legfelső szinthez, és képesek egy időben négy-öt varázslatból álló zuhataggal támadni. És egy ilyen támadást sem egyszerű elhárítani...

Mindenre fel voltam készülve. A sikerre is, hogy az ellenfelek összeomlanak. A pengék átdöfik, a tűzsugár elégeti, a tűz körülfonja a testüket, a bőrük lenyúzva, és álomba merülnek... Na igen, iszonyatos látvány! De a sikertelenségre is számítottam, hiszen a kollégáink nem hülyék, valószínűleg a „Mágus Pajzsa" óvja őket, és valamilyen védőamulett, ami létre tudja hozni a „kristálygömböt" vagy a „Tagadás Körét".

Őszintén szólva, általában ez így megy a harc folyamán. Áz első támadások elenyésznek a Pajzson. Aztán elfogy a védőamulettek energiája, és az ellenfél... általában az ellenfél megadja magát.

De azt, ami történt, még elképzelni sem tudtam volna! Minden igézés célba talált. Láttam, ahogy Deniszen szétreped a kabát, amibe három penge fúródott be. Ahogy lángra lobbant a Setét kabátja, amit átütött a „fehér kopja", mire ő megtántorodott az ütéstől. Láttam, ahogy mindkettőjüket átölelték a lángnyelvek, és a „reszelő" végigszántott rajtuk.

És semmi!

Denisz leseperte az arcáról a vérrel keveredett tüzet (a jól kiképzett tűzgolyó odatapad a bőrhöz, mint a napalm).

A sebeket mintha észre se vette volna. A Setét pedig valamilyen sajátságos varázslatot kezdett el szőni.

Cserbenhagyott a logikám. Az, amit láttam, egyetlenegy esetben történhetett meg, akkor, ha Denisz és a Setét mágus már halott volt. Vámpírokká változtatva vagy feltámasztva a halottaiból. Akkor tettek volna a tűzre és a sebekre.

A számomra jelenleg elérhető minden erőt belehelyeztem a „szürke imába", az élőhalottak elleni legegyszerűbb, legbiztosabb, legmegbízhatóbb varázslatba. Az, hogy működik-e, egyedül a varázslat erejétől függ.

Olyan erővel sújtottam le, hogy az húsz-harminc kilométerre repítette volna az összes vámpírt a varázslat irányába. Ilyen erősen csak egyszer ütöttem, nagyon-nagyon régen, Szaratovban, amikor megpróbáltam megsemmisíteni a barátomat és ellenségemet, Kosztyát... Nem, őszintén szólva, ott még erősebben ütöttem. Geszer és Zavulon töltött fel Erővel, és úgy tűnik, akkor valóban messzire hajítottam néhány teljesen törvénytisztelő vámpírt.

De akkor még jóval tapasztalatlanabb voltam. Most nem szórtam szét a „szürke imát" minden irányban, hanem egy nyalábba gyúrtam, a járőrök felé irányítottam, és kissé fel is emeltem, úgy, hogy a varázslatnak el kellett haladnia a föld felett felfelé, az égbe.

Ha valaki a vámpírok közül ebben a pillanatban repülőn elszáll felettünk, én mosom kezeimet...

Amikor a „szürke imát" használod, a világ mintha kifakulna, ilyenkor a Homály belekukkant a valóságunkba. Nekem egyszer azt mesélték, hogy az élőhalott ezt nem bírja elviselni, ő a mi világunk és a Homály mágikus potenciáljának különbsége révén létezik.

Most is kifakult a világ, mint egy régi filmfelvétel, a járőröket szürke hullám borította be. Valószínűleg ezt érzékelték, mert összenéztek. Azonban eszükbe sem jutott hamuvá porladni. Véresen állták a tüzet. Lehetetlen, hogy élők legyenek. De halottak sem lehettek.

Akkor meg mifélék?!

És itt Szvetlana hibát követett el. Egy elnézhető hibát. Ahogy Sherlock Holmes mondta: „Vessétek el a lehetetlent, és a legvalószínűtlenebbről kiderül, hogy az az igazság."

Ugyanazt látta, amit én, és arra a logikus következtetésre jutott, hogy a járőrök élnek, de a Domináns, feltétlen engedelmességet követelő varázslat alatt állnak. Ezért is ölték meg az Inkvizítort. Ezért is támadnak ránk. Ezért nem veszek tudomást a sebeikről és a fájdalomról.

Szvetlana egymás után három igézetet eresztett rájuk, amelyeket egyébiránt nem készített elő előre. A „remoralizálást", miszerint a járőröknek meg kellett szabadulnia minden rájuk erőltetett viselkedési paradigmától, és visszatérni a saját alaperkölcseikhez. Az „akaratgátat", mivel ha közvetlenül irányították őket, mint a marionettbábukat, akkor a kapcsolatot meg kell szakítani. És a „nyugalom szféráját", ami az értelem megbízható védelmét szolgálja.

Ha a járőrök valamilyen hatalmas Másfélének engedelmeskedtek volna, akkor erre most magukhoz tértek volna. Ők azonban épp ellenkezőleg, felkacagtak! A legbántóbb az volt, hogy felismerték Szvetlana taktikáját, és az vidám kacajt váltott ki belőlük! Ott álltak, elvérezve, már leégett róluk a ruha, de ők csak nevettek, ráadásul őszintén, szinte valamiféle jóindulattal, mint a felnőttek, akik értékelik a gyerekek azon erőfeszítését, ahogy versikéket szavalnak, és táncolnak a délelőtti előadáson az óvodában.

És ebben a pillanatban rémület lett úrrá rajtam. Úgy festett, hogy mi, Legfelsők ezekre a fiúkra cseppet sem ijesztettünk rá.

A következő pillanatban pedig nekiálltak, hogy összetörjenek minket. A járőrök nem sokat teketóriáztak, a Prést használták, tiszta Erőből nyomták. Mivel jól ismertem Szvetlánát, biztos voltam benne, hogy a Pajzsa tisztességesen fel van töltve, de az három másodpercig bírta, nem tovább. Ez alatt az idő alatt Szvetlánának volt ideje új Pajzsot emelni, én pedig beletöltöttem mindent, amim még maradt, de ez a védelem is csak két-három másodpercig tartott ki.

Aztán az osztálytermen, a felégetett és kifagyasztott ajtón keresztül kihajítottak bennünket a folyosóra. Szerencsétlen módon pont az utunkba akadt a központi fűtés radiátora, az ablak alatt. Még szerencse, hogy ez nem egy bordás öntöttvas fűtőtest volt, ámbár a modern dúralumínium sem bizonyult puhának. Az ütéstől kimaradt a lélegzetem, és egy pillanatra elsötétült a világ a szemem előtt. Egy másodperc múlva magamhoz tértem, és Szvetlánára pillantottam. Már régen nem nézett rám ilyen zavartan és sajnálatra méltón.

- Bocsáss meg! - suttogta. - Valamit nem vettem számításba...

A járőrök felénk tartottak, egy időre ott hagyták Nágyát a „freeze"-ben. Nem siettek, de nem is lassították le a lépteiket. A tűz kialudt rajtuk, a Setét mágus útközben leseperte a kábájáról a korompelyheket.

- Denisz... - kezdtem, miközben nagy nehezen feltápászkodtam. - Denisz, térj észre! Anton Gorogyeckij vagyok. Egy Őrségben dolgozunk. Mi... barátok vagyunk.

- Miféle barátok, nagyjából háromszor találkoztunk - vigyorgott Denisz.

Ez megint annyira abnormális, olyan durva volt, hogy kedvem lett volna felüvölteni. Épp úgy viselkedett, ahogy szokott!

Hátraléptem, a falhoz simultam, és a hátam nekitámasztottam a felfelé tartó, forró fűtéscsőnek. Azokhoz az Erőtartalékokhoz nyúltam, amelyeket - mióta Legfelsővé váltam - kimeríthetetlennek tartottam. De sajnos, minden teljesen kimerült! Egy-két perc, és az Erő újra áramolni kezd felém, de nekem egy-két percem sem volt.

A járőrök ismét megfogták egymás kezét. Vajon erre szükségük volt, vagy egyszerűen ez megkönnyítette a mágiát?

Kétségbeesetten kinyúltam, és igyekeztem megszerezni az Erőt Nagyka osztálytársaitól, de azok elvarázsolt álomba merültek, és ilyen állapotban az ember nagyon rossz donor. Ott volt mellettem Nágya, aki valóban kimeríthetetlen erőforrás, őt azonban lepecsételte a „freeze".

- Fogdát-suttogta Szvetlana, mire én elkaptam az általa küldött energiacsomót. Egészen aprócska volt. Szánalmas. Egy hetedik szintű Másféléhez méltó, nem pedig egy Legfelső Fénypárti varázslónőhöz. Szvetlana tehetetlenül mosolygott, mintha szabadkozna.

A központi fűtés forró csöve fájdalmasan égetett a boka-csontomtól a lapockámig. Vastag, erős cső volt.

Megfordultam, az utolsó Erő-csepp, amit Szvetlana belém töltött, elvágta a csövet a padlónál és a plafonnál. Kitéptem a csövet. A levágott darabból két sugárban tört ki a forró víz, beterített, és örülhettem, hogy az iskolákban betiltották a gázfűtéses rendszereket.

Ezzel a háromméteres csővel, ami nagy lendülettel átrepült a folyosón, ráhúztam a Fénypárti mágus, Denisz nyakára. Valami reccsent, mire ő fojtott, panaszos hangot hallatott. A feje olyan szögben hajlott meg, amilyen élőknél nem fordul elő, függetlenül attól, hogy emberek vagy Másfélék.

De Denisznek esze ágában sem volt meghalni. Keringett a folyosón, és úgy fogta a fejét, mintha megpróbálta volna helyre tenni. Mintha a koponya lerepült volna a gerincoszlop egy bizonyos csuklópántjáról, és egyszerűen a helyére lehetne billenteni...

A Setét mégiscsak támadásba lendült, de az ütés célt tévesztett. A forró víz, ami a cső levágott darabjából ömlött, azonnal jeges sztalaktittá és sztalagmittá dermedt. De nem volt idő arra, hogy ebben gyönyörködjem, beledöftem a csövet a Setét hasába, nekidőltem, elkeseredetten felüvöltöttem, majd ellöktem, és belenyomtam a folyosó falába. A cső lecsúszott a Setét hasán, és belefúródott a lukba, amit a „fehér kopja" ütött. Hallottam a hangot, ahogy a cső kilyukasztotta a falat...

Rövid, bénult csend köszöntött be. A hátam mögött recsegett-ropogott a jég. Szvetlana imbolyogva megpróbált feltápászkodni. A Fénypárti Denisz körbe-körbe járkált a folyosón, és igyekezett a helyére illeszteni a fejét, a Setét elkerekedő szemekkel nézett rám, úgy felnyársalta a cső, mint egy gombostű a rovart.

Aztán megint minden rosszra fordult.

Szvetlana elesett - úgy tűnik, alaposan kijutott neki. A Setét kihúzta a csövet, és elindult felém. Denisz feje recsegve került a helyére. Rásandítottam - a Fénypárti járőr tekintete nem sok jót ígért. Bosszúsan meredt rám.

- Szveta, fuss! - ordítottam, bár tudtam, hogy nem fut el, ha még felállni sem tud. Szívem szerint azt kiáltottam volna, hogy „Ugorj ki az ablakon!", de ez túlságosan is Nágya sikertelen menekülési kísérletére emlékeztetett volna.

- Neked véged! - mondta Denisz. Megváltozott a hangszíne, úgy látszik, az ütésem megsértette a hangszálait.

- Kifordítalak...

Úgy tűnik, ez nem csupán szófordulat volt. Én is ki tudtam volna találni két-három igézést, amelyek ilyen gusztustalan hatást váltottak ki.

De ebben a pillanatban minden megint megváltozott. Valahonnan a semmiből, a sötétségből és a fényfoltokból kiszakadt egy sebesen mozgó árnyék. Nem tudtam megkülönböztetni sem az arcokat, sem az alakokat - a vámpír olyan gyorsan mozgott. Csak az előhalott sötét auráját láttam.

A vámpír ismét eltörte Denisz nyakát, egyértelműen kettétörte, hallottam azt a félelmetes reccsenést, amit lehetetlen elfelejteni. Végiglökte a folyosón - a Fénypárti legurult a lépcsőn. A következő pillanatban kiragadta a kezemből a csövet, kétszer meglóbálta a Setét körül, és újból felnyársalta. A Setét felüvöltött, inkább a felháborodástól, semmint a fájdalomtól, és Denisz után repült.

Azt vártam, hogy az eszelős őrök újra támadni fognak. De nem így történt! Denisz feltámogatta a Setétet, és mindketten eltűntek a lépcsőn.

Egy lépést tettem Szvetlana felé, és leültem mellé a földre. Remegett a kezem és a lábam. Ez leginkább pszichés reakció volt, az Erőtől megfosztva meztelennek éreztem magam. A vámpírnak már nyoma sem volt.

- Nos - mondta Szvetlana, és megnyalta az ajkát. - És te tartottál tőle. Nem rád vadászott... vagy Nágyára... Védelmezett minket.

- Ő? - pontosítottam. - Láttad?

- Nem. De az ilyen fajta érzelmesség. Tisztán női. Nem gondolod?

Megfogtam a kezét.

- Te így gondolod?

- Nagyon-nagyon jól jönne a mágia - mondta Szvetlana. - Lehetőleg az elkövetkező két-három percben.

- De hát mi van veled?

- Eltört a bordám. - Elmosolyodott. - És nagyon szerencsétlenül. Átszúrta a szívem.

- A tiédet... - préseltem ki, négykézláb mászva az osztályhoz. -A tiédet balra... most... Csak ne csinálj ostobaságot!

- Pár perc. Megígérem - mondta alig hallhatóan Szvetlana.

Négykézláb futottam oda a „freeze"-be zárt Nagyjái hoz. Aztán felálltam, és a lányom homlokához nyomtam az ajkam.

Egyébként a „freeze" estére oszlott volna szét. A csóktól azonban ez egy pillanat alatt végbement.

Egész testemmel Nágya fölé kellett hajolnom, hogy ne ugorjon ki az ablakon. Az ő számára olyan volt, mintha semmi sem történt volna: az ablakhoz ugrott - és hirtelen a csuromvizes, gyűrött, vad kinézetű apja bukkan fel a semmiből, és majdnem a földre dönti.

- Nagyka... anya a folyosón van. Menj gyorsan! - förmedtem rá, majd lehuppantam a legközelebbi szabad székre. Mellettem boldogan hortyogott egy kitűnő tanulónak tűnő lány. Én is szerettem volna kikapcsolni és elaludni, hiszen mintha az adrenalin a véremben valeriánná változott volna.

Nágya már a folyosón járt. Éreztem, ahogy ott villog az Erő. Nágya valamit csinált, aztán energiát töltött Szvetlánába. Mindezt teljesen hangtalanul, könnyek és sírás nélkül tette. Micsoda harcos a lányom és a feleségem!

Aztán olyan energiatöltést éreztem, mintha egy hajtásra kiittam volna egy kávéskannát. Felálltam, és felkiáltottam:

- Köszönöm, lányom!

Körülnéztem. A csatatér mély benyomást tett rám. Különösen az ajtó, amit a tűz és jég kivitt. A tisztító brigádnak lesz dolga... Csakhogy hol van? És hol van a főnök?

- Geszer, hozzád fohászkodom! - kiáltottam a tanító megidézésére szolgáló, a Homállyal egyidős formulát. - Geszer, hozzád fohászkodom! Geszer...

- Na, ne üvölts már! - hangzott fel közvetlenült a fülemnél.

Megfordultam. A Legfényesebb Geszer, hiszen ő GEszEr, azaz GeszEr, azaz a taknyos Dzsoru, Borisz Ignatyevics, Berl Glajhgevicht (ez kevéssé volt ismert, és véletlenül szereztem róla tudomást, egy zsidó harci mágussal folytatott szívélyes kóstoló alkalmából), Bogorisz Preszianovics (amit különös módon tudtam meg, de hallgattam a tudomásomra jutott információról). így tehát a legfényesebb Geszer, a Legfelső mágus és kategóriákon kívüli mágus, Fénypárti Másféle, démonok legyőzője és az Ég Ura, Tibet és Mongólia hőse, a Geszeriáda népi eposz legfőbb alakja, akit tisztelnek a kalmükök, és akinek hatalmas lovasszobrot emeltek Burjátiában, Moszkva Éjszakai Őrségének, következésképpen, ténylegesen egész Oroszország vezetője állt a hátam mögött.

Pontosabban - nem egészen állt. A falról és a földről vált le, emberi alakot vett fel, és úgy építette magát fel, mint egy folyékony robot-terminátor a népszerű filmekben. Néhány másodpercig kukán szemléltem ezt a folyamatot. Geszer egy része, úgy tűnik, ráadásul áttetsző volt, ami szétfoszlott az üvegen.

- Régóta itt van, főnök? - kérdeztem. Ránéztem a kezemre: reszketett.

- Elég régóta - tért ki a válasz elől Geszer.

Ekkor a levegő elsötétült mellette, felszikrázott, és végül egy sötét ruhás alakká sűrűsödött össze.

Ez lehetetlen - hüledeztem a látogatóra meredve. Valamiért a megjelenése végleg kizökkentett a kerékvágásból.

- Ki tudok találni kettő... akár három módot, hogy úgy rejtőzzek el, mint a főnök...

- Legalább hatféle létezik - felelte Geszer. - És nem elrejtőzés, hanem álcázás.

- De elrejtőzni a Homályban... - folytattam, anélkül, hogy reagáltam volna a főnök szavaira. - Ez lehetetlen. Úgy verekedtem, mint ön, valószínűleg észrevette. Átnéztem a Homályon. Minden rétegen. És még most is ezt teszem. Nem volt itt.

- Portál? - javasolta Zavulon.

Megráztam a fejem. Zavulon felsóhajtott. Tekintetét gyorsan és céltudatosan végigjáratta az osztályon, majd felsóhajtott, és beült a padba, könyökével hanyagul meglökte a kitűnő tanuló kislányt.

- Jól van, megsúgom. A Homály rétegei között voltam. Oda nem tudsz benézni. Nem foglak erre megtanítani, ne is reménykedj!

- De,.. - mondtam, mintha most az lett volna a legfontosabb, milyen módon rejtőzött el Zavulon, beleértve az okot is, ami miatt a Hatalmas Setét egyáltalán elbújt.

- Megértettem. Majd a szabadidőmben átgondolom.

Ebben a pillanatban Nágya Szvetlana kíséretében visszatért a tanterembe. Míg a lányom izgatottnak tűnt, Szvetlana egyáltalán nem olyan benyomást keltett, mintha épp most esett volna át egy elveszített halálos ütközeten.

- Geszer - szólította meg. - Zavulon. Miért nem lepődöm meg?

Azért, mert éreztél minket? - érdeklődött Zavulon. Végighúzta az ujját az iskolapadon, majd megnyalta, eltűnődve biccentett, mintha egy ritka bort kóstolna.

Azért, mert ismerlek titeket - jelentette ki Geszerre nézve Szvetlana. A tekintete cseppet sem tűnt kedvesnek. Nem illett a Fénypárti gyógyítóhoz. Geszer feje idegesen megrándult.

Szvetlana, minden nagyon is komoly. Az ilyen szituációban sokkal fontosabb a megfigyelés és az információszerzés, mintha mágikus Armageddont rendeznénk...

Hirtelen ideges rángatózás futott végig rajtam.

- Ha te felhasználtad Nágyát, mint élőt... - suttogtam, Geszerre nézve.

- Állj! - förmedt rám a főnök. - Térj észre, Gorogyeckij! És háromszor is gondold meg, mielőtt ilyen vádaskodásokkal állsz elő!

Felemelte a kezét, hogy bemutassa a tenyerét, és egyidejűleg levegye a védelmet. A szemem elé tárult az összes igézete, amelyek az ujjain „függtek".

Nyeltem egyet. Hat igézetről úgy tudtam, hogy azok harciak, bár sajátosak... felettébb érdekesek. Négy másikat nyilvánvalóan sebtében akasztott fel. Három portált rám, Szvetlánára és Nágyára állított be. És végül ott volt az Idő Szarkofág.

Mindent figyelembe véve, Geszer felkészült rá, hogy kimenekítsen minket, és a támadókkal együtt örök börtönbe vonuljon.

- Bocsásson meg, Geszer!

- Mi ütött beléd? Azt feltételezed, hogy a lányotokat ért fenyegetés, amellyel nem tudott elbánni az anyja és az apja, a Felső Másfélék, az semmiség? - kérdezte Geszer.

- Komolyan azt képzeled, hogy le tudtam volna teríteni... - egy pillanatra elakadt... - az árulókat, ha ti ketten nem boldogultatok ezzel? A ti abszolút összhangotokkal?

- Figyeltünk - mondta békítően Zavulon. Elmosolyodott, fogai olyan vakító hófehéren világítottak, mint egy hollywoodi színésznek. Egy színész esetében, vagy általában bármely hétköznapi embernél mindez érthető lett volna, kihúzatta az eredeti fogait, és mesterségeseket ültettetett be.

De Zavulon, természetesen, egyszerűen kinövesztette őket. Igaz, érthetetlennek tűnt, hogy egyszeriben miért kezdett el törődni a külsejével. Régebben a fogai közönséges fogak voltak.

- Ezt megértettem - morogtam.

- Felkészültünk arra, hogy beavatkozzunk - folytatta Zavulon. - Mindketten. Hidd el, Anton, én nem szeretem, ha a munkatársaimat bántják... és marionettfigurává változtatják őket!

- De egyáltalán, ez hogyan történhetett meg... - kezdtem.

- Uraim és barátaim - vágott közbe váratlanul Geszer.

- A takarító brigád és az Inkvizíció szakértői megérkeztek. A jelenlevők még harmincöt percig alszanak, ez alatt az idő alatt rendbe teszik a területet, és hamis emlékeket helyeznek rá. Javaslom, hogy kövessenek...

- Az irodámba - szólalt meg váratlanul Zavulon, és elmosolyodott. - Ott megvitatjuk a helyzetet. Kedves Geszer, kellemetlen, hogy mindig én megyek hozzátok, és nincs lehetőségem kimutatni a vendégszeretetemet.

- Tudod, mit kell tenned - felelte lelkesedés nélkül Geszer.

- Nekem nincs rajtatok hatalmam. - Zavulon ismét elmosolyodott, és széttárta a karját. Gonosz szándék és el-gondolás nélkül meghívom önöket vendégségbe, garantálom a védelmet és a biztonságot, a szabad be-és kilépést, a fizikai és lelki sérthetetlenséget.

Felemelte a tenyerét, mire egy apró árnyrög kezdett el kavarogni rajta.

- Jól van - mondtam. - Nos... harmincöt perc... - Ránéztem az órámra. - Nágya, te itt maradsz. Még lesz egy tornaórátok, és énekkar.

- Apa! - kiáltotta Nágya méltatlankodva. - Apa, elég legyen, viccelsz!

- Az iskola nem tréfa - mondtam. Lopva a jelenlévőkre pillantottam.

Zavulon őszintén jól szórakozott. Szvetlana alig észrevehetően elmosolyodott. Nágya... Nágya forrt a dühtől., Geszer komoly maradt, csak a szája széle rándult meg.

- Tökéletesen igazad van, Anton - jegyezte meg a főnök. - De... szükség lenne rá, hogy meghallgassuk a lányod elbeszélését. Úgyhogy felmentem az órák alól.

- Köszönöm, Geszer bácsi! - rikkantotta örömmel Nágya. És grimaszt vágott.

Zavulon felállt, és nyújtózott egyet. Megtartotta a mellette ülő, oldalra dőlő, alvó kitűnő tanulót, majd így szólt: - Egész kedves lányka... ha levesszük a szemüvegét, és egy jó frizurát csinálunk neki, akkor megszépül. Hogy hívják, Nágya?

- Úgy hívják, hogy „Menj-a-francba!" - mondta Nágya felháborodottan.

- Zavulon, a kislány tizennégy éves - jegyezte meg Szvetlana.

- Akkor tegyél panaszt ellenem Asztahovnál! - kacagott fel Zavulon. - Az én koromban ugyanúgy semmit sem jelent, ha valaki tizennégy éves, vagy ha kilencszáznégy. De ne aggódj, ne aggódj, nem akarom elcsábítani ezt a diáklányt. Ilyet minden ujjamra találok, ha kell.

Nem tudtam komolyan belegondolni, hogy Zavulonon hirtelen erőt vett a nemi izgalom, ráadásul olyannyira, hogy hangosan morfondírozott Nágya osztálytársának a szexepiljéről. Vagyis a bolondját járatja velünk. Vagy valakit provokál, vagy valamiről eltereli a figyelmet. Sajnos, ez most nem derült ki.

- Jöjjenek! - Zavulon intett a kezével, és kinyitotta a portált. Az flancos volt, kézlegyintésére megnyílt, és sötét-ezüstös tükörre hasonlított, a mélyén megcsillanó szikrákkal.

- Téged az olcsó hatások iránti szenvedély fog megölni - dörmögte Geszer, és elsőként lépett be a portálba.

- Még ha olcsó lenne! - sóhajtott fel Zavulon, és intett, hogy lépjünk be. - Ah, ha...

Kézen fogtam a lányomat, és beléptem a sötét tükörbe.

Régebben a Nappali Őrség irodája a Tverszkaja utcában működött, a Kremltől nem messze. Ahogy nálunk az Őrségben viccelődtek, „negatív energiával fűtik".

Nem hinném, hogy Moszkva központjában kevesebb lett a negatív energia, de néhány évvel ezelőtt a Setétek átköltöztek Moszkva Citybe, miután megvásárolták az egyik irodai felhőkarcoló három szintjét. Magától értetődően nem jártam a Setétek sem egyik, sem másik irodájában. Feltételezem, hogy fizikai valójában ott még Geszer sem fordult meg. Mindenesetre, amikor bejutottunk a moszkvai Setétek központjába, Geszer leplezetlen zavarral az arcán tekintett körül.

A moszkvai Nappali Őrség egy hatalmas, világos teremben rendezkedett be, alacsony, mellig érő falak választották el az irodákat. Az így keletkezett labirintus zugaiban az íróasztaloknál fiatal varázslók és éltes boszorkányok, komor vámpírok és különc átváltozók, harci mágusok és gyógyítók ültek.

- Mindazonáltal - szólt Geszer -, Zavulon, te valóban lépést tartasz az idővel. Valószínűleg egy-két lépéssel meg is előzöd.

- A huszonegyedik században nem lehet úgy viselkedni, mint a tizenötödikben - jelentette ki a nyomában megjelenő Zavulon. - Vagy a huszadikban. Ha akarod, összehozlak az épület tulajdonosával.

A Setétek közül senki sem reagált a megjelenésünkre, úgy tűnik, előre értesítették őket. Vagy mégsem, természetesen odasandítottak. Néhányan, a szemtelenebbek megpróbáltak átnézni a Homályon. De összességében a helyiségben élénk munka folyt, olyan, ami egy szarvak és paták beszerzésére irányuló kiadót vagy irodát jellemez.

- Engem teljes mértékben kielégít a mi épületünk - jegyezte meg Geszer.

- Természetesen, egy csodálatos föld alatti tömlöc, raktárak, archívumok... minden olyan, amilyennek lennie kell a Fénypártiaknak - mormolta Zavulon. Még mindig fel volt dobva. - Fáradjanak a tárgyalóba! Nálunk, amint látják, az open space, a nyitott térség koncepciója érvényesül. Jól összehozza a kollektívát, és alkalmas hátteret biztosít a baráti versengésre. De most jobban tesszük, ha szűk körben tárgyalunk...

Nem, nem az vártam, hogy a Nappali Őrség irodájában emberi koponyában főzik a bájitalt, és fekete márványasztalon darabolják fel a szűz lányokat. Nálunk sem járkálnak jóságos arccal, és nem beszélnek émelyítő-édeskés hangon magas erkölcsű témákról. De hogy így... ennyire tárgyilagosan! Vajon mi nyugtalanítja Zavulont?

A tárgyalóterem csodálatos volt, és bizonyos mértékig megbékéltem a Setétek modern, minimalista belső terével. A sötétszürke trópusi fával borított falai komorságot kölcsönöztek a helyiségnek. A Moszkva folyóra néző, hatalmas falat betöltő ablakot nehéz, bíborvörös bársonyfüggöny takarta el. A legalább százéves asztalt az időtől kifakult zöld posztó takarta. A székek is a vintage stílust képviselték.

- A Kremlből hoztad - jegyezte meg Geszer, és kérdés nélkül leült az asztalfőre. Mondta, nem pedig kérdezte.

- Természetesen - ismerte el Zavulon, és leült vele szemben.

A családunk valahogy magától értetődően kettejük közé került. Én Zavulonhoz ültem közelebb, Szvetlana Geszerhez. Nágya pedig közöttünk.

- Mesélj, Anton! - kérte Geszer.

Felsóhajtottam.

- Számíthatok arra, hogy cserébe önök is őszinték lesznek? Önök... mindketten?

- Igen - vágta rá azonnal Zavulon. - Számíthatsz. Mindent elmondok, amit a történtekről tudok.

Geszer a homlokát ráncolta, és bólintott.

- Nágya a reggelinél azt mondta nekem, hogy hárman védik. A két Őrségtől és az Inkvizíciótól, miközben az Inkvizítort a feleségemmel együtt sem vettük észre - kezdtem bele. - Szvetlana, amikor Nágyát elkísérte az iskolába, észrevett két Setétet és egy Fénypártit.

- Úgy vélted, hogy ez az a vámpírnő - mondta Geszer.

- Igen, így gondoltuk - bólintott Szvetlana. - És igazunk volt... legalább ebben.

- Aztán minden egyszerűen történt - folytattam. - Elrohantunk az iskolába...

- Miért nem nyitottatok meg egy portált? - érdeklődött Zavulon.

- A portálok le vannak blokkolva az iskola területén - válaszolta komoran Geszer. - Onnan ki lehet jutni, de oda be lehetetlen. Személyesen vettem le magunk számára a védelmet, Zavulon.

- Miért nem futottatok a Homályon keresztül? - folytatta a tudakolózást Zavulon. - Időt takarítottatok volna meg.

- A Homály bejárata is le van zárva - válaszoltam.

- Maximum az iskola kerítéséig futhattunk volna el. Ez... ugyanolyan, mintha útközben bekapcsoltuk volna a szirénát.

- Ésszerűnek tűnik - helyeselt Zavulon.

- Az udvaron ott hevert a meggyilkolt Inkvizítor. Azt gondoltuk, hogy ezt a vámpírnő tette...

- Hogyan tudott volna ilyen sebeket ejteni egy vámpír... - dörmögte Geszer. Szerencsére ez nem kérdés volt. Ostobaságunkat valószínűleg kész volt a szülői pánik számlájára írni.

- Berohantunk az iskolába, megláttuk a sebesült őrt és az alvó gyerekeket... Felrohantunk.

- Tovább nem kell, onnan már mindent láttunk - mondta Zavulon szívélyesen.

Micsoda gazemberek! Az egész elkeseredett harcunk a szemük láttára zajlott.

- Nágya, te mire emlékszel? - kérdezte Geszer.

Nágya felsóhajtott.

- Szinte semmire. Folyt az óra. Aztán... az udvaron Erőkilökődés ment végbe. Nagyon nagy. El is határoztam, hogy elrejtőzöm a „figyelemelterelés körében", és kimegyek megnézni... Na, anya, mi van ebben? Hiszen ez egy különleges szituáció...

- Folytasd! - kérte Geszer.

- De a Homályon keresztül mentem... - Nágya egy pillanatra elgondolkodott. - Egy hullám. Valami közeledett. Nem láttam, csak éreztem a veszélyt. Felállítottam a „kört", felugrottam, és az ablakhoz rohantam. Azt gondoltam, hogy ki kell ugrani és lebegni... És ennyi. Egy pillanat múlva apa ébresztett, és azt kiáltotta, hogy anyának segítségre van szüksége.

- Lubickolunk az információban! - jelentette ki Zavulon vidáman. - Ezt meg kell ünnepelni. Senkinek sincs ellenére, hogy igyunk egy kávét, igaz? Szivart? Vagy talán konyakot?

Néhány pillanatra csend támadt. Aztán Geszer azt kérdezte:

- Zavulon, amikor hívtalak, nem használtál valamilyen tudatmódosító szert?

- Micsoda? - kérdezte felháborodva Zavulon.

- Nem ittál whiskyt a kóstolón Londonban? Nem vettél be tablettákat a thaiföldi bulin? Nem szippantottál kokaint Las Vegasban?

- A dokumentumokon dolgoztam - válaszolta sértetten a Setét. - Egy halom aktatologatás. Egyszerűen boldog vagyok, hogy kiszabadultam ebből a szomorú tollnokoskodásból... Ne haragudj, Geszer, de megbántottál!

Az Éjszakai és a Nappali Őrség vezetői szinte átdöfték egymást a tekintetükkel. Valamit mindketten elhallgattak. Mindketten ravaszkodtak. Mindketten hülyének tettették magukat - csak mindegyik a maga módján. Szokás szerint.

- Most pedig szeretném meghallgatni, hogy önök mit mondanak - mondtam. - És ha az lesz az érzésem, hogy önök... nem érdekes, hogy melyikük... elhallgat valamit, akkor fogom a feleségem és a lányom, és eltűnök innen.

- Hova? - érdeklődött Zavulon.

Szélesen rámosolyogtam.

- Oda, ahol senki sem talál meg minket - jelentette ki hidegen Szvetlana. - Elég volt, Hatalmasok. Sokáig játszottatok velünk vaktában... mindketten. Most játsszatok nyíltan, vagy pedig magunk fogjuk megoldani a problémáinkat.

- Mi történt az őrséggel? - kérdeztem. - Ki ez a vámpírnő, és miért sietett a segítségünkre? Miért nem mertetek ti, Hatalmasok és bölcsek megmutatkozni?

Geszer és Zavulon összenézett.

- Mondd te! - kérte Geszer. - Te könnyebben kimondod az igazságot.

Zavulon bólintott. Egy pillanatig Nágyán tartotta a tekintetét, mintha azt latolgatta volna, hogy érdemes-e a jelenlétében beszélni. De nem küldte ki.

- Válságban vagyunk, Anton. A legkomolyabb krízisben az utóbbi két... ez a legkomolyabb válság emlékezetem szerint, márpedig sokra emlékszem.

- Komolyabb, mint Tigrincs? - kérdeztem hitetlenkedve.

- Egy órával ezelőtt minden próféta és az összes Legfelső ugyanazt a jóslatot adta ki - mondta Zavulon.

- Kinek a prófétái és jósai? - kérdeztem élesen. - A Setéteké?

- A Setéteké. A Fénypártiaké. Mi a különbség? - Zavulon ironikusan elmosolyodott.

- Ez pont akkor volt, amikor segítséget kértem. Most már értettem.

- Nem. Egy kicsit korábban. Pont akkor, amikor elkezdődött a verekedés az Abszolút iskolája körül.

- Értem - bólintottam. Tehát, amikor segítséget kértem, a Fénypártiak már megpróbáltak eligazodni a jövendölésben. A Setétek is. Valószínűleg az operatív stábok egymástól függetlenül dolgoztak, és Geszer, valamint Zavulon privátban vitatták meg a történteket... bár nem is, hiszen Geszer megkérdezte Zavulont, hogy hol volt... - Mi a prófécia hatóköre? Moszkva? A kerület? - Hirtelen rossz előérzetem támadt. - Oroszország?

- Nem hallgattál figyelmesen - kapcsolódott be váratlanul a beszélgetésbe Geszer. - Én is mondtam neked nemegyszer, hogy hagyd a múltban az emberi léptékű földrajzot...

- Az összes Másféle, Anton - mondta Zavulon. - Az összes Másféle próféta és minden Hatalmas Másféle jövendőmondó. Mindenki a világon. Szerencse, hogy nincsenek sokan.

Megnyaltam a kiszáradt szám. Mindannyiunkban él a jövendölésre való hajlam. A legdurvább formában a „valószínűségszámításban", amikor még egy gyengécske Másféle (időnként még csak nem is beavatott) is tudja, hogy hol alakul ki dugó az úton, vagy melyik repülőre nem érdemes felülni.

A Legfelső Másfélék számára - beleértve engem - lehetséges, hogy tudatosan előre lássák egyik vagy másik esemény valószínűségét. Csakhogy nagyon fontos időben tudni, hogy egyáltalán milyen események bekövetkezésének áll fenn a lehetősége.

A jövendőmondók folyamatosan látják a jövőt. Még akkor is, ha ennek nem ébrednek tudatára. Az ő világuk az emberi történelem lehetőségeinek fortyogó kotyvaléka. Ebben a főtt katyvaszban Ukrajna Oroszországgal harcol a Krímért, Obama elnök áttér az iszlámra, a római pápa „coming out"-ol, Hollandiában gyógyászati célokból törvényes keretek között engedélyezik a kannibalizmust. No, és a jövendőmondók számára még az ennél sokkal hihetetlenebb események is valóságosak.

Egyedül a Másfélék sorsát nem látják a jövendőmondók. Mi, mindannyian, akik a Homályban járunk, rejtve vagyunk előttük. A mi életünket és cselekedeteinket nem olyan könnyű olvasni.

Minket a próféták látnak. Ők általában mindent látnak. Szerencsére nem mindig, és általában nem célzottan. A prófétát nem lehet arra kérni, hogy lásson meg „valamit", ő maga (vagy hát helyette a Homály) dönti el, hogy mit lát meg, és azt hogyan közli a világgal.

- Mi jövendöltetett meg? - kérdeztem, és nem is csodálkoztam azon a régiesen cikornyás kifejezésen, ami elhagyta a számat. Most ez helyénvalónak tűnt.

- Nem hiába ömlött ki, nem feleslegesen égettetett föl. Elérkezett az első határidő. Ketten testet öltenek, és kitárják az ajtót. - Zavulon váratlanul elakadt. Rám nézett, és a régi, könyörtelen, szűnni nem akaró ellenség tekintetéből tisztán kiolvastam... na jó, nem sajnálatot. Együttérzést. De valahogy csüggedtnek tűnt, magával kapcsolatban is. így nézhetett az első hegedűs a másodharsonásra a süllyedő Titanic fedélzetén.

- Három áldozat, negyedszerre... - jegyezte meg szárazon Geszer, és ránk pillantott.

- Öt nap marad a Másfélék számára - tette hozzá Zavulon.

Éreztem, ahogy Szvetlana átölelte és magához szorította a lányunkat. Nem mozdultam.

Valahogy az utóbbi években már nem szeretem a szép mozdulatokat. És a szép szavakat. A próféciák azonban mindig tele vannak szépséggel.

- Hat napja marad az embereknek - folytatta Geszer.

- Azoknak, akik útra kelnek, semmijük sem marad - toldotta meg Zavulon.

Hirtelen mosolyra húzódott a szája.

- A Hatodik Őrség halott - folytatta Geszer. - Az ötödik erő eltűnt. A negyediknek erre nem volt ideje.

- A harmadik erő nem hisz, a második erő fél, az első erő elfáradt - fejezte be Zavulon.

Pár másodpercre csönd támadt. Aztán Nágya azt kérdezte:

- Gyakoroltatok?

- Micsoda? - kérdezte Geszer, mintha nem hallotta volna.

- Olyan zökkenőmentesen sikerült. Az egyik befejezte, a másik elkezdte.

- Kislány, ez prófécia - jelentette ki Geszer. - Prófécia, amit éppen most tett közzé a Föld összes prófétája. Feltételezem, hogy halál fenyeget benneteket. Téged, az apádat és az anyádat. Azok ketten hármótokért jöttek el.

- Értem - felelte Nágya. - Minden szinte nyitott könyv... a próféciák számára. A családunkat meg fogják ölni. Öt nap múlva meghalnak a Másfélék. Újabb egy nap múlva minden ember meghal. A próféciától számítva, vagy a halálunktól?

- Ez egyelőre nem világos számunkra - szabadkozott Zavulon. - Lehetséges, hogy a visszaszámlálás már elindult, lehetséges, hogy félbeszakadt, azzal, hogy épségben maradtál. Minden prófécia szándékosan homályos...

- És ezért, alighogy felhangzott a segélykiáltásunk, megjelentetek, hogy megszemléljétek, nem pedig azért, hogy segítsetek - mondta Szvetlana jeges hangon. - Csodálatos. Geszer, hiszen te tudod, mi a véleményem rólad, nem?

Geszer fészkelődni kezdett a kényelmes, tágas széken. Úgy tűnt, mintha egyszerre mentegetőzne, ugyanakkor élesen odavágna Szvetlánának.

- Szveta, hagyd abba! - kértem. - Jól van. Geszer, Zavulon, meghallgattuk önöket. Elismerem, hogy a félelmük megalapozott. Mindannyian meghalunk, értem. Most azt szeretném megtudni, hogy mire jöttek rá, miközben a jelenetet szemlélték, milyen segítséget tudnak nekünk nyújtani, és vannak-e az őrségek és az Inkvizíció archívumaiban valamiféle anyagok ezzel a témával kapcsolatban.

Geszer Zavulonra nézett, Zavulon pedig Geszerre.

- A tiédet balra... - káromkodta el magát váratlanul Zavulon, ami egyáltalán nem volt rá jellemző. - Biztos vagyok benne, hogy te készítetted fel...

- Ne csalj! - mondta Geszer.

Zavulon az asztallap alá csúsztatta a kezét, és amikor kihúzta, volt benne valami. A tenyerében egy régi, megfeketedett, kormos, kőből vagy régen megkövült fából faragott pipa lapult.

- Gyerünk, Setét! - szólt Geszer.

Zavulon némán átnyújtotta neki a pipát.

- Esetleg még azt is elárulod, hogy Merlin pontosan mit szívott benne? - kérdezte Geszer, aki szemmel láthatóan élvezte a pillanatnyi győzelmet. - Annak idején Európában nem volt dohány.

- Utálod majd kézbe venni, ha megmondom, hogy pontosan mit is szívott - dörmögte Zavulon.

Geszer elmosolyodott, és a zakója zsebébe csúsztatta a pipát.

- Akkor mindez hazugság volt? - kérdezte Szvetlana feszülten.

- Nem - felelte Geszer. - Ez a színtiszta igazság. De mégis megkockáztattam, hogy fogadást kössek arra, hogy sem Anton, sem ti Nágyával nem kezdtek el pánikolni. Merlin pipája túlságosan is vágyott jutalom. Akkor is, ha csak öt napja maradt arra, hogy birtokolja.

NEGYEDIK FEJEZET

A LEGROSSZABB az volt, hogy sem Geszer, sem Zavulon nem vett észre semmi különöset az áruló-Másféléken. Konkrétan ez a Fénypárti mágus, Denisz és a Setét mágus, Alekszej volt. Mindenesetre az aurájuk nem változott. És még az Erő-szintjük sem módosult a külső szemlélő számára. Deniszé hármas, Alekszejé pedig négyes. De mindeközben olyan energiát használtak fel, hogy a Hatalmasok úgy döntöttek, elkerülik a harcot.

- Én Legfelsőként határoznám meg őket - jelentette ki Geszer. De nem az aurájuk, hanem az igézés ereje alapján.

- Maguk a ráolvasások is egészen szokatlanok - tette hozzá Zavulon. - Sosem találkoztam ehhez hasonlóval.

- Lehet, hogy álcázzák magukat? - fogalmazta meg feltételezését Szvetlana.

Geszer neheztelve és elégedetlenül nézett rá.

- Lehetséges. Csak tudod, Szveta... Te nem tudod elrejteni magad előttem. Mint ahogy én Sem előtted. Ami Nágyenkát illeti, ő képes rá. Az álcázásra csak az erősebb Másfélék képesek.

- Hát akkor ők is „nullások"? - kérdezte Nágya. $ Mint én?

- Te mit éreztél? - érdeklődött Geszer.

- Egyáltalán nem értettem, hogy kik ezek - ismerte be Nágya. - Csak a közelgő Erőt... és a veszélyt éreztem. Mint a cunami.

- Hasonlít Tigrincsre? - kérdezte hirtelen Zavulon.

Nágya hevesen megrázta a fejét:

- Nem! Tigrincset szinte egyáltalán nem lehetett látni. Csak... mint egy vízfodor... - Megmozgatta az ujjait a levegőben. - Ha odafigyelünk.

Mindig baj van ezeknek a leírhatatlan dolgoknak a lefestésével. Nágya háromévesen, alaposan feladta a leckét ezekkel a szavakkal: „A Homály második rétege sós!"

- Tehát ez nem lehet a Homály - állapította meg Zavulon.

- Vagy legalábbis igen valószínűtlen.

- Nem tudni, hogy ki és miért akar megölni minket - szögeztem le. - Remek. És Oroszország legnagyobb mágusai semmit sem értenek. És a vámpír?

- A vámpírnő - pontosított Geszer. - Sajnos, Anton. Ez egy Legfelső vámpírnő volt, a támadó fázisban. Ha megpróbálnánk kifürkészni, az ugyanolyan lenne, mintha megkísérelnénk megszámolni a virágbimbó fölött verdeső kolibri szárnycsapkodását.

Zavulon csodálkozva fordult Geszerhez. Elővett a zakója zsebéből egy szivart (ami már meg volt gyújtva), beleszívott, majd így szólt:

- Vetélytársam. A mai nap csodálatos. Mondd, sosem gondolkodtál el azon, hogy verset írj?

- Miről beszélsz? - képedt el Geszer. - Az apró kolibri egy perc alatt akár százszor is ver a szárnyával, ami meghaladja az emberi érzékelés fiziológiai határát. A vámpír a támadó fázisban eléri az óránkénti százötven-száznyolcvan kilométeres sebességet, ami lehetetlenné teszi, hogy rövidtávon ezt érzékelni lehessen. Úgy gondolom, nagyon pontosan és precízen jellemeztem a helyzetet.

- Aha... - mondta Zavulon. - Értem. Elmentünk mellette, nekem úgy tűnt... Igen, Anton, a főnöködnek igaza van. Ez egy Legfelső vámpírnő, kicsi volt a valószínűsége, hogy felismerjük.

- Nincs rá bizonyíték, de ha Ockham borotvájából[7] indulunk ki, akkor nyilvánvaló, hogy pontosan ő volt az - tette hozzá Geszer.

- Hogy értve, hogy pontosan ő? - érdeklődött Zavulon.

- Nem érdekes - legyintett Geszer. - A napokban egy sor... incidens történt nálunk. Anton éppen ezzel foglalkozott.

- Egy sor incidens egy vámpírral? - Zavulon felvonta a szemöldökét. - És nem tiltakoztatok? Érdekes...

- Nem érdekes, nem érdekes - ismételgette Geszer olyan fals hangon, hogy még egy gyerek se hitt volna neki. - Nyilvánvaló, hogy a vámpírnő elhatározta, megvédi Antont, abban a reményben, hogy bocsánatot nyer. Mindenképpen tájékoztatlak...

Zavulon elvigyorodott. Nem kételkedtem abban, hogy most majd az egész Nappali Őrség beindul, hogy megkeresse a vámpírnőt. Geszer, valószínűleg, éppen erre törekedett.

- Tehát a világ összes prófétája megállapodott, és világvégét jósolnak - foglaltam össze. - Elnézést, Zavulon... a világ és a sötétség végét. A családomra egy eszement Setét és egy Fénypárti támadt rá, akik ráadásul olyan Erőkkel bírnak, hogy Oroszország két Legfelső mágusa jobbnak látta, ha csak szemlélődik, mintsem hogy beavatkozzon a történtekbe. És ezeket a hibbant árulókat az a Legfelső vámpírnő kergette el, akinek az eseteivel én foglalkoztam... Ez csodás. Mit tanácsoltok, Hatalmasok?

- Anton, te egyáltalán nem vagy nekem szimpatikus - ismerte be őszintén Zavulon. - De a lányod nagyon fontos. Kár, hogy Fénypárti, de ha már így alakult, akkor legyen az. Ezért beleegyezem, hogy védelmezzelek téged és a családodat. Azonkívül meggyőződésem, hogy az életetek valamilyen módon kapcsolatban áll minden Másféle életével... és minden emberével, ha arra kerül a sor. Úgyhogy... védelmet és pártfogást ajánlok a Nappali Őrség falain belül.

Hümmögtem.

- Zavulon, kedves, hidd el, hogy én magam is tudom biztosítani a munkatársaim biztonságát - szögezte le Geszer. - Bár, természetesen, örömmel látom a vámpírjaidat... a kordonon kívül. Úgy néz ki, hogy a mi eszement munkatársaink védtelenek a vámpírokkal szemben. Nagyon különös, de érdekes egy helyzet! Lássunk neki!

Szvetlanára pillantottam. Alig észrevehetően biccentett. Kézen fogtam Nágyát, és kétszer megszorítottam a kisujját.

- Jól van, apa - mondta a lányom.

Körülöttünk kék, repedezett fénycsíkok lobbantak fel. Az asztal darabokra tört, ahol a fénycsíkok átszúrták a fát. A lábunk alatt füstölni kezdett a karéliai fenyőből készült, mintás parketta. A plafon megrepedezett.

- Fejezd be! - rivallt rá Zavulon, és felugrott a helyéről.

- Homok és inga, apa - szólalt meg váratlanul Nágya.

Egy pillanatig rá meredtem. Aztán úgy ítéltem meg, hogy megértettem, és így feleltem:

- Reggel felkel a kék Hold.

Geszer elkomorodott. Továbbra is nyugodtan ült, és közben minket nézett, ám az utolsó kifejezéseket nyilvánvalóan nem értette, és ez kihozta a sodrából.

Feltárult előttünk a portál sötét nyílása. Felálltunk, a lábammal belerúgtam a székbe, ami berepült a kék fényből álló falba, és pozdorjává tört.

- Elnézést, Hatalmasok - mondtam. - De a kialakult körülmények miatt kénytelen vagyok a saját kezembe venni a családom biztonságát.

Elsőként Szvetlana lépett be a portálba, miközben nem engedte el a lánya kezét. Utána ment Nágya, majd pedig, továbbra is szorítva a tenyerét, én. Ha akár a másodperc egy törtrészére elengedtem volna a lányom kezét, a portál darált hússá őrölt volna engem.

- Hiszen mondtam neked, Setét - ért el hozzám a főnök hangja. - Merlin dohányzacskóját, légy oly szíves!

Sajnos beléptem a portálba, amely bezárult a hátam mögött, és így nem hallottam, hogy Zavulon mit válaszolt Geszernek.

Körös-körül sötét volt. Felemeltem a szabad kezemet, és intettem vele a levegőben. Semmilyen hatást nem váltott ki. Akkor meggyújtottam az ujjam hegyén egy „szentjánosbogarat", valószínűleg ez az egyik legegyszerűbb varázslat.

Egyenletes fehér fény árasztotta el a tágas szobát. Úgy tűnt, a mozgásérzékelő a falon elromlott. Végül is két éve nem jártam itt. Odaléptem a falhoz, és megkocogtattam a kapcsolót. Lett fény - a magas plafonon felgyulladt a csillár. Ez egy régi, ronda csillár volt, hajlított sárgaréz csövekből és homályos fehér üvegkürtökből. Bizonyára valamikor a huszadik század közepén gyártották.

- Mi az a kék Hold, apa? - kérdezte Nágya.

- És mi az a homok és inga?

- Nos... arra gondoltam, hogy ha bedobok valamilyen badarságot - magyarázta Nágya -, akkor a Hatalmasok megpróbálják megfejteni a rejtett értelmet. És kisebb az esélye, hogy nyomon kövessék a portált.

- Rájöttem. És elhatároztam, hogy támogatom.

Szvetlana ezalatt körbejárta a szobát. Semmi különösebben érdekes nem volt benne. A bútor régi, jugoszláv garnitúra, még azokból az időkből, amikor Jugoszlávia nagy ország volt, nem pedig egy rakás viszálykodó területből állt. Két dívány állt benne. Az ablakon le volt engedve a nehéz, poros roló. Szvetlana felhúzta a rolót, ami mögött előtűnt a téglafal. Az egyetlen viszonylag modern tárgy egy egyébként olcsó és igénytelen, lapos televízió volt.

- Ez melyik város? - kérdezte Szvetlana.

- Hiszen meséltem. Pityer.

- Persze - bólintott -, egyáltalán nem érzem a környező aurát.

- Igyekeztünk - ujjongott Nágya.

Ezt a Szentpétervár központjában található lakást három évvel ezelőtt vásároltam, majd hosszasan és titokban álcáztam. Azzal keltette fel az érdeklődésemet, hogy egy tizenkilencedik századi házban helyezkedett el, amelyet több ízben átterveztek, átépítettek, feldarabolták, a tágas „nagyúri" lakásokat társbérletté és különálló szobákká alakították. Valamikor az ötvenes években jött létre ez a furcsa kis lakás, a téglával befalazott ablakával (az ablak egyébként is a komor, sötét lichthofra nézett), apró fürdőszobával (benne egy öntöttvas ülőkáddal és szorosan mellette álló vécékagylóval). Különálló konyhával nem rendelkezett, csak egy tágas szekrényre hasonlító valamit alakítottak ki benne, amelyben egy elektromos főzőlap és apró asztalka állt.

Régebben itt egy nagyon idős nénike lakott, aki egy gazdag kereskedőcsaládból származott. Lehetséges, hogy az egész ház, de az is lehet, hogy csak pár emelet állt az ősei tulajdonában. A nénike túlélte a forradalmat, a polgárháborút, Leningrád blokádját. Francia nyelvet tanított, és kis könyvecskéket fordított erről a nyelvről. Az életét magányos hajadonként élte le, emellett bőkezűen ajándékozta meg édességgel és játékokkal a szomszéd gyerekeket.

Akis, ablaktalan és konyha nélküli szobácskában töltött élet egyáltalán nem feszélyezte.

Később, a hatvanas években, mielőtt nyugdíjba vonult, sikerült engedélyt szereznie, Párizsba utazott, ahol negyedszázadot élt le. Végül kétszer férjhez ment két francia férfihoz, majd botrányos körülmények között elvált tőlük. Ezt megelőzően valamilyen távoli rokonát bejelentette a furcsa lakásba. Egy szó, mint száz, érdekesen alakult a sorsa, erre legfeljebb széttárhatja az ember a kezét.

A rokon kipróbálta, milyen ebben a lakásban élni, kicsit modernebben rendezte be, kiszedte a téglákat és megnyitotta az ablakot a sötét udvarra. Fél év múlva nem bírta tovább, és ismét befalazta az ablakot. Újabb félév múlva elkezdett inni. Aztán elcserélte a lakást - ahol valószínűleg csak az öregasszony érezte otthonosan magát - egy elővárosi lakásra.

Az új tulajdonos józan megfontolásból meg sem próbált ebben a lakásban letelepedni, ellenben arra törekedett, hogy belekapaszkodva ebbe a drága és szép házba, felvásárolja a szomszédos szobákat, és egy lakásba egyesítse őket. Ebből semmi sem valósult meg. A lakást találkahelynek használták, biztosítékként, nászajándékként, és raktárként mindenféle limlom számára. Az is lehet, hogy ennél sötétebb dolgokra - ezt nem ellenőriztem le.

Aztán én vásároltam meg egy strómanon keresztül, és egy hónap leforgása alatt kitöröltem a lakás nyomait a környező világból. Nem, továbbra is megjelent a városi dokumentumokban, fizettem az áramért és a vízért (pontosabban a pénz automatikusan le lett vonva az elektronikus valuta számára létrehozott névtelen számláról). A lépcsőház ajtajai között pedig volt egy régi faajtó, ami a furcsa lakásba nyílt.

Csak hát védelmező és álcázó igézetek sokrétű leple rejtette el a lakást mindenki, a Másfélék és az emberek elől.

Szvetlana itt nem is járt. Nem, összességében helyeselte az elképzelésemet, hogy legyen egy olyan abszolút védett hely, amiről még Geszernek sincs tudomása... Minden asszonyban, még a barlang-korszak óta, él az igény arra, hogy legyen egy megbízható kuckója. De a menedék berendezését teljes mértékben rám hagyta, mint szervezőre, és Nágyára, mint kiapadhatatlan Erő-forrásra.

- A telefon működik - mondtam, miközben felemeltem a régi, vezetékes telefonkagylót. Beléptem az apró fürdőszobába. - Víz... víz van... csak ki kell engedni - ismertem el a csapból folyó rozsdás folyadék láttán.

- Televízió - szólt büszkén Nágya. - Én vettem rá apát, hogy legyen televízió. Volt itt egy régi Horizont. Ekkora volt! - Széttárta a kezét. - Működött, de még csak nem is volt színes!

- A vécében sokszor le kell öblíteni a vizet - mondtam.

- Szifon gyanánt olaj van beleöntve. És a zuhanyzóban is. Az élelmiszer a konyhában van, a szekrénykében: konzervek, kétszersült, dobozos leves, cukor, tea, kávé.

- Nekem nem tetszik. Hová akarsz kilyukadni? - kérdezte Szvetlana.

- Van ott még egy üveg konyak és néhány üveg bor - közöltem.

- Akkor sem tetszik.

- Szveta, bármi is történt azokkal az őrökkel, ők elősorban Nagykára vadásztak - jelentettem ki. - Ezt a helyet senki sem ismeri, és maximálisan védett. Szerintem megbízhatóbb, mint az Őrség irodái.

- Apa, és mi van a CD-n? - kérdezte Nágya, és felvette a számítógépes winchestert a tévéállványról.

- Mozifilmek. Mindaz, amit három évvel ezelőtt szerettél. Rajzfilmek és mesék.

- Apa! - háborgott Nágya.

- Ne haragudj, nem jutott eszembe, hogy felújítsam a videotékát - jegyeztem meg. - Különben animációs és fantasztikus filmeket töltöttem volna fel a CD-re.

Nágya megsértődött.

- Egyetértek azzal, hogy Nágyának itt kell maradnia - mondta elgondolkozva Szvetlana. - De nekem miért...

- Azért, hogy a lányunk ne kövessen el semmilyen butaságot - magyaráztam. - Ne haragudj, Nágya, de nem szeretném, ha egy rossz előérzet miatt, vagy egyszerűen unalomból, kilépnél innen, és belebotolnál abba kettőbe... Maradjatok itt, lányok! Egy-két nap múlva eljövök értetek. Addig pedig rejtőzzetek el!

Szvetlana bólintott. Nem szívesen, kissé ingerülten, de egyetértett a logikámmal.

- Mit fogsz tenni?

- Azt, amit máskor - feleltem. - Felkutatom a rossz fiúkat, és a jó srácokat megvédem.

Prófétára van szükséged - jegyezte meg Nágya.

- Igen, lányom. És nekünk van.

Nágya bólintott.

- Még ennél is nagyobb szükséged van harci támogatásra - jelentette ki Szvetlana. - Ne haragudj, de... te egyedül nem boldogulsz.

- Van erre vonatkozó elképzelésem is - jegyeztem meg. - Ne aggódjatok!

- Kapcsolat? - kérdezte Szvetlana.

- Semmilyen - válaszoltam. - Mindent ki lehet nyomozni. Én... benézek hozzátok néhány nap múlva. Főznél egy kávét?

Szvetlana bólintott. Aztán hevesen megölelt. Nágya fújtatott és elfordult, majd nézegetni kezdte a winchestert, mintha ránézésre el akarta volna olvasni a tartalmát. Bár nem fogadtam volna rá, lehetséges, hogy meg tudta tenni.

A portál, amit kérésemre Nágya megnyitott, visszavitt a tárgyalóterembe.

Ott semmi sem változott, csak a darabokra hullott széket takarították el.

Egyébként Zavulon a foga közt szopogatta a szivart, Geszer pedig igyekezett megtölteni Merlin pipáját Merlin dohányzacskójának a tartalmával.

- Visszatértél - jegyezte meg rám se pillantva Geszer. - Nos, nem ítéllek el. Előbb vagy utóbb mindannyian megértjük, hogy a titkos menedék hasznos dolog.

- A visszatérésemre nem fogadtatok? - érdeklődtem.

- Nem - felelte Zavulon. - Én biztos voltam abban, hogy visszatérsz. Azt nem vártam, hogy lesz annyi eszed, hogy elrejtsd a rokonaidat.

Az ő mércéjével mérve ez komoly bóknak számított.

- Kész vagyok tovább hallgatni - mondtam, és leültem.

- Tovább nincs semmi - válaszolta Geszer.

- Hogyhogy nincs? Mi történt a fiúkkal? Mi van a vámpírnővel?

- Már minden elemző ezen dolgozik - felelte Geszer.

- De egyelőre mi sem tudunk többet, mint te. Csatlakozhatsz hozzájuk, de dolgozhatsz önállóan is. A rendelkezésedre tudok bocsátani pár embert.

- Én is kész vagyok segíteni - egyezett bele Zavulon. - Az én elemzőimhez is csatlakozhatsz.

Úgy tűnt, nem viccel.

- Geszer, engedélyt kérek, hogy önállóan vezethessem a nyomozást, legyen jogom az Éjszakai Őrség bármely munkatársát bevonni, használhassam az archívumokat, a speciális raktárt, és a tudósok kiemelten kezeljék a kéréseimet.

- Megkapod ezt a jogot - jelentette ki Geszer. Zavulon felé nyújtotta a kezét, és kinyitotta a tenyerét.

- Mit akarsz? - kérdezte értetlenül Zavulon. - Megesküdni a Setétre és a Fényre?

- Adj gyufát!

- Á - Zavulon a zakója zsebéből elővett egy doboz gyufát -, nesze, esztéta.

Geszer csendben meggyújtotta a gyufát, egy kicsit így tartotta, amíg leégett a feje, aztán elkezdte gondosan szívni a pipát.

- Biztos, hogy nem akarod tudni, mit szívsz? - kérdezte Zavulon.

- Nem. Nekem elég az, hogy Merlin ezt szívta.

Zavulon vállat vont.

- Setét, volna egy kérésem hozzád - szóltam.

- Hallgatlak.

- Kellene egy autó - mondtam. - Most elmegyek az iskolába, megnézem a nyomokat, és beszélek a mieinkkel, akik ott dolgoznak...

Zavulon elővette a kulcsokat, és az asztal fölött átdobta nekem.

- Fogd! Vissza sem kell adnod, én már meguntam.

- Köszönöm - biccentettem. - A második: szükségem van arra, hogy az elemzőid és a levéltárosaid teljesítsék a kéréseimet.

Zavulon elgondolkodott.

- Rendben van. De csak a történtekkel kapcsolatos kéréseidet elégítik ki.

- Logikus - egyeztem bele. - A harmadik...

Zavulon elnevette magát.

- Kinőtted magad, Anton. Tizenöt évvel ezelőtt semmit sem fogadtál volna el tőlem... Most meg „először is egészséget, pénzt, potenciát szeretnék..."

- Nem, csak három pont van - nyugtattam meg. Geszerre sandítottam. Kellemetlen, csípős füst áradt a pipájából. Rendíthetetlen, merev arccal pipázott. - Autó. Információ... Legalább valamennyi információ. Megértem, hogy az információ egy részét visszatartod. És a harmadik: beszélnem kell a legidősebb vámpírral.

Zavulon a homlokát ráncolta.

- Érdekés. Esetleg kielégít a moszkvai vámpírok mestere? Vagy az európai szervezet feje?

Jekatyerina mester túl fiatal - válaszoltam. - Még nincs kétszáz éves, igaz? Pjotr mester idősebb, de ő már régen nem dolgozik, és azt mondják, ki sem mászik a koporsóból. Nekem nem feltétlenül a vezető kell, hanem a lehető legidősebbre van szükségem.

- Meggyőző - ismerte el Zavulon. - De titokban megsúgom neked, az nagyon jó, hogy Pjotr meghibbant az ön-megtartóztatásban, és többnyire a kriptájában alszik. így mindenkinek kevesebb a gondja... Rendben, Anton. Nagyjából megértettem, hogy kire van szükséged, és tudom, hogyan beszéljem rá, hogy felkeressen téged. Az őszinteségre azonban neked kell őt rávenned, nekem efölött nincs hatalmam.

Bólintottam.

- Este legyél otthon! - mondta Zavulon. - Felhívlak, ha bármi közbejön. De feltételezem, hogy minden rendben lesz, és meglátogatnak téged.

- Kockázatot vállalsz - szólt Geszer, és rám nézett.

- Ha megengedi, főnök, kockáztatok - feleltem, és felálltam. - Hívjon, írjon, küldjön táviratot! A csomagokról se feledkezzen meg!

- Sok sikert, Anton! - ért utol az ajtóban a főnök hangja. Geszer továbbra is Zavulon mellett ült, a társalgásuk minden bizonnyal csak az én távozásomat követően fordul komolyra. Aztán Geszer köhögni kezdett. - Nem, de hát mi ez a vacak?

- Nos, én figyelmeztettelek - válaszolta kajánul Zavulon.

Az autót nem azért kértem, mert ne lett volna sajátom, vagy ne tudtam volna bármelyiket elkobozni, amelyik megtetszett. Szerettem volna látni, hogy mi az a határ, ameddig Zavulon elmegy. Ha pedig kiég - amire különösen nem számítottam -, akkor demonstrálhattam volna a Setéteknek, akikkel érintkeznem kell, hogy kegyben állok a főnöküknél.

Zavulon egy nagy, „családi" Volvóval járt, bár ez egy sima Sedan volt, nem pedig egy afféle feltuningolt crossover. Jó autó, de semmi felesleges szemfényvesztés. Az utastérben minden tiszta, kényelmes volt, egy kissé ugyan átalakították a tulajdonos ízlése szerint, mégis teljesen sterilnek tűnt. Semmilyen utalás nem volt a tulajdonos személyiségére. Egy csomag papír zsebkendő és kéztörlő a kesztyűtartóban, videofelvevő az üvegen.

De mit is vártam? Egy koponyát formáló illatosítót? Egy naplót, az egy nap alatt elkövetett gonosztettek bejegyzé-seivel?

Ezenkívül mulatságosnak tartottam, hogy az autóból minden igézet eltűnt. Itt voltak, még éreztem a gyenge nyomukat. Védelmezők, álcázok és kiszolgálók... De mire kijöttem az irodából, amíg megkerestem az autót a parkolóban, az teljesen hétköznapivá, emberivé változott. De hát erre lehetett is számítani.

Egy könnyű álcát dobtam az autóra a közlekedési rend-, őrök ellen. A követő kamerák ellen nem is védekeztem - Zavulon maga vette le a védelmet, jöjjenek csak neki a büntetések. Elindultam Nágya iskolájába.

Az udvar tiszta volt, a meggyilkolt Inkvizítor maradványai már eltűntek. A bejáratnál ülő őr nagyon hasonlított a sebesültre, csakhogy ő a Nappali őrség külső munkatársa volt, Másféle, és ha már belemegyünk a részletekbe, vámpír. Biccentettem neki, mire felállt, és udvariasan meghajolt.

A folyosók üresek voltak, folyt a tanítás. Csak a harmadik emeleten találkoztam egy fiúval, aki a folyosón mászkált. A fiú szeme üres és álmos volt.

- Mit csinálsz? - kérdeztem. - Hová mész?

- Tanulnom kellene. A mosdóba megyek - felelte a fiú. - Azt mondtam, hogy ki kell mennem a mosdóba. Valóban kell pisilnem. De azért mondtam a mosdót, mert ott akarok cigizni. De nekem tanulnom kell!

A fiú tizenkét-tizenhárom éves volt, ebben az életkorban nem használják a „pisilni" szót, főleg nem ismeretlen felnőttek előtt. Mondhatják, hogy „hugyozni" vagy „vizelni", ha rendkívül intelligens gyerekről van szó.

A Homályon keresztül néztem rá. Aha, értem, ő is, mint mindenki, aki az iskolában tartózkodott, egy könnyű koncentrációs igézet alatt állt. Most, talán a közoktatás történetében először, minden, az iskolában lévő gyermek tanult. Csakhogy ebben a kamaszban a nikotin iránti vágy, (ami nagyon, nagyon erős narkotikum) most a belé szuggerált tudásszomjjal harcolt.

- Vizelsz, aztán visszamész az osztályterembe - mondtam. - Nagyon szeretnél tanulni. Dohányozni többé nem akarsz, a cigaretta undort vált ki belőled.

- Tanulni szeretnék - ismételte a fiú ernyedten, és továbbment.

Odamentem ahhoz az osztályteremhez, ahol az őrök; utolérték Nágyát. Természetesen ott most nem folyt tanítás. Felújítás zajlott. Két férfi munkaruhában, egy vödör malter, téglák...

- Szervusztok! - köszöntem. - Eszan? Adrián?

A fiúk felém fordultak. Eszan ötös szintű, Adrián hatos szintű volt. Mindketten az Éjszakai Őrség tartalékosai.

- Csak ne szurkálódjon, Gorogyeckij! - mondta Eszan.

Negyvenéves múlt. Nagyon intelligens bácsika, a szülőföldjén egy egyetemen tanított, még valamilyen tankönyvet is írt. Aztán Moszkvába utazott munkalehetőséget keresni, lakásfelújítással foglalkozott. Nálunk derült ki, hogy Másféle. Szemjon, aki lakásfelújítást tervezett, fedezte fel és avatta be.

- Nem fogok - ígértem.

Adrián, egy fiatal, barna bőrű fiú, vidáman elmosolyodott. . - Mi van? Itt igézéssel semmire sem mész, itt felújításra van szükség. De a moszkvaiak ügyetlenek. A tádzsik és a moldáviaiak, azok erősek!

- Jól van - egyeztem bele. - Erő.

Tudomásom szerint, jelenleg a két, nemrég a Másfélék képességeivel felruházott ember közös tulajdonában állt egy kis építőipari cég. Miért is ne. Remek, jó foglalkozás. Ráadásul minden Másfélének jól jön, ha van egy ismerős építésze. Nemcsak egyszerűen felépítik a nyaralót, hanem rögtön egy kicsit el is varázsolhatják.

- Fiúk, hol vannak a mieink?

- Már áttértek a negyedik emeletre - felelte Adrián.

Felmentem. Félúton utolért az a fiú, aki a mosdóból az ismeretszerzés felé haladt. Milyen csodás tanulmányi eredményeket érnek el ebben az iskolában néhány napon keresztül!

A lépcsőn összeakadtam Lasszal.

- Gorogyeckij! - kiáltotta örömteli hangon. - Azt mondták, hogy a főnökkel elszáguldottál valahova.

- Már visszatértem.

Lasz elkomolyodott, láthatóan eszébe jutott, mi történt az iskolában alig két órája.

- Hogy van a lányod?

- Minden rendben.

- És a feleséged?

- Megvan. Megoldottuk.

Lasz bólintott.

- Okvetlenül meggyújtok egy gyertyát a mi szent pártfogónknak...

Lasz vallási megvilágosodásához jól, szinte szimpátiával viszonyultam. De ekkor valami belém hasított.

- Kinek? - kérdeztem gyanakvással.

- Iljának. Ilja Muromecnek[8].

- Ő kinek a pártfogója?

- Hát... A miénk. A Másféléké.

- Ezt a pap mondta neked? - érdeklődtem.

- Nem, én magam hoztam összefüggésbe. Harcos. A sötét szellemmel harcolt. Gyerekkorában béna volt. Három nyomorék csavargó gyógyította meg és avatta be.

- Nyomorékok! Csavargók!

- Igen, ne haragudj! - Lasz nem jött zavarba. - De a többi igaz.

- Gyújts gyertyát! - bólintottam. - Ez nem is kérdés. Mi a helyzet itt, az iskolában?

- Hát, mindent szép lassan rendbe hozunk - mondta Lasz szerény büszkeséggel. - Mellesleg, engem bíztak meg a művelet irányításával. Mert valamikor én ebben az iskolában...

- Tanultál?

- Nem, éneket tanítottam. Valójában nem is tanítottam, egyszerűen a barátaimmal együtt ennek ürügyén itt gyakoroltunk az együttesünkkel... Úgyhogy ismerős a hely! Elboldogulunk! A gyerekek tanulnak, a tanárok oktatnak, a tadzsikok felújítást végeznek, a gyógyítók megmentik a sebesülteket...

- A sebesülteket?

- Na igen. Hiszen a vámpír hancúrozott. Tényleg megmentett benneteket?

Bólintottam. Lasz zavartan ingatta a fejét.

- Nem semmi... Nem, először nem teketóriázott. Megsebesítette az őrt. Aztán végigfutott az osztálytermeken, és szívott egy kis vérecskét...

- Micsoda? - Erre én zavarodtam meg.

- Nyolc kisgyermektől! Igaz, mindenkitől csak egy-egy csöppet. Lehet, hogy készült a harc előtt?

- Lehet - válaszoltam eltűnődve.

- Tulajdonképpen nem értem ezeket a vámpírokat - sóhajtott fel Lasz. - A középkorban, tegyük fel, ha friss vérecskét akartál szívni, szifilisz, pestis nélkül, és még himlőhely, hegek és bűz nélkül, akkor csakis gyermekekkel volt érdemes táplálkozni. Nem jó, persze, de ésszerű! Most, napjainkban gyerekek vérét szívni? Hiszen az tömény kémia! Csak ezek az alacsony alkoholtartalmú koktélok! Nikotin! Pálmazsírból készült burgerek! Eszméletlen mennyiségű cukor a kólából! Kémiai drogok! Dohánykeverékek kaporból és petrezselyemből!

- Te kit ajánlanál? - kérdeztem. - Ha hirtelen vámpírrá változnék.

- Ezt a kérdést már alaposan átgondoltam - bólintott Lasz teljesen komoly arccal. - Jelenleg a legegészségesebb táplálék egy harminc-negyvenöt év közötti, szellemi foglalkozású állampolgár lenne. Vagyis hát ő már kitombolta magát, az egészsége már nem engedi meg, hogy visszaéljen vele, ugyanakkor még nem annyira öreg, hogy tele legyen toxinokkal.

- Nem is tudom, hogy mit mondjak neked fes ismertem be. - Inkább témát váltok. A 7. A-t keresem.

- Vagyis Innokentyij Tolkov kell neked? - mosolygott fölényesen Lasz. - Őt nem babonáztuk meg, hiszen közülünk való, Másféle. Az első emeleten van, az orvosiban.

- Mi van ezzel a tökfilkóval? - húztam el a számat.

Valószínűleg nem vagyok túlságosan igazságos a fiúval, de nem tetszett nekem, hogy az utóbbi időben olyan gyakran érintkezik Nágyával.

- Vele minden rendben. Erejéhez mérten segít az orvosunknak, A fiúnak ez gyakorlás, és rajtunk is könnyít egy kicsit.

Innokentyij Tolkov valóban asszisztált az orvosunknak. A fehér köpeny túl nagy volt neki, de igen komolyan vette a feladatát.

Iván éppen bezárt egy sebet egy egészen aprócska páciens, alighanem egy kiselsős nyakán. A fiúcska mintha egy mesekönyvből lépett volna ki: nagy szeme volt, hosszú nyaka, világos haja kócos. Csendben ült az orvosi díványon, a fejét oldalra fordította, hogy az orvos kényelmesebben szemlélhesse a nyakát. Egyszóval, teljesen elernyedt, nem úgy, mint egy eleven gyermek. Az életben bizonyára butácska, izgő-mozgó volt, az a fajta, aki a szülők rémálma, és fejfájást okoz a tanároknak. De most, a bűvölet hatására a gyerek csendben ücsörgött, szinte nem is pislogott, és hallgatta az orvost.

- És akkor te belecsimpaszkodtál Léna nyakába, és véresre karmoltad - mondta Iván. - Válaszképpen ő meg beléd akaszkodott, és ő is megkarmolt. Erre a tanító néni behozott titeket az orvosi kabinetbe. Kibékültetek. A tanító néni azt mondta, hogy ha a szüleitek panaszt tesznek, akkor mindkettőtöket kicsapnak az iskolából, Lénát és téged is. Tapaszt!

Innokentyij odaadta a tapaszt. Meglátott, összerezzenti biccentett. Iván ügyesen leragasztotta a kisfiú nyakát, és hátba verte.

- Szaladj vissza az osztályba, Cézár! A tanító néni vár.

- Karmolások? - kérdeztem kétkedve, és megszorítottam Iván kezét.

- A harapások felszínesek. - Iván megvonta a vállát. - Még azt is mondanám, hogy az esetek többségében az artériák és a vénák nincsenek átszúrva, egypár csepp hajszálcsöves vér, és ennyi... Egy kicsit el is takartam a sebet, most egy gyerekek közti verekedés számlájára lehet írni.

- Tehát nem a vérükért harapták meg őket - mondtam.

- Na igen. A harapásért harapták meg őket. - Iván felsóhajtott. - Ez kész őrület... Tudok valamiben segíteni?

Szükségem lenne az összes megharapott listájára - feleltem. - Családi név-keresztnév-apai név. Lehetőleg abban a sorrendben, ahogy megharapták őket.

- Megbonyolítod a dolgokat. - Iván megcsóválta a fejét. - Na... Megpróbálom. Ha abból indulunk ki, hogy hol helyezkedtek el a megharapottak, akkor az derül ki, hogy a vámpír az ajtótól indult el, időről időre betért egy-egy tanterembe, és megharapta a gyerekeket... Adj fél-egy órát!

Bólintottam.

- Ez nem kérdés. Küldd el a listát a mobilomra, oké? És még elviszem magammal Kesát.

- Ha nincs ellenére. - Iván ránézett a fiúcskára. - Köszönöm a segítséget.

- Én köszönöm, Iván bácsi - válaszolta Kesa, miközben leráncigálta magáról a köpenyt. - Érdekes volt.

Azok alatt az évek alatt, amik attól a pillanattól kezdve elteltek, hogy először megpillantottam, Innokentyij Tolkov nagyon megváltozott. Amikor először találkoztam vele, egy katasztrofálisan elhízott, megrendítően csúnya és nyafka, hisztérikus gyerek volt. No, mi tagadás, vannak ilyen gyermekek.

Kesa most tizennégy éves volt. Szinte teljesen egykorú Nágyával, de egy osztállyal alatta járt. Még mindig kövér, ez valószínűleg mindig is így marad, de már nem annyira; esetlenül dagi - megnyúlt, és „kinőtte magát". A csúnyasága sem tűnt el, de valamilyen különös módon átváltozott, olyanná, amire a nők zavartan azt mondják, hogy „férfiasan szép". Vagyis nyilvánvaló volt, hogy sosem válik belőle szép férfi, de a nőszemélyek rajta felejtik majd a szemüket. Ilyen gyakran előfordul, különösen az orosz és francia színészek esetében...

De többé a nyafkaságra sem volt érdemes szót vesztegetni. Nagyon komoly, összeszedett fiú lett. Megfontoltan beszélt. Próféta! Csak az a kár, hogy Nágyával túlontúl összebarátkozott...

- Fogok - mondta, miközben hozzám lépett, és kezet nyújtott.

- Mit jelent az, hogy „fogok"? - kérdeztem, és kezet fogtam vele.

- Fagyizni. Hiszen azt akarta kérdezni, hogy kérek-e fagylaltot. Fagylaltot, télen, természetesen kérek!

Elnevettem magam.

- Kesa, a közönséges jóslatok nem illenek a profilodba. Te próféta vagy.

- De hát a hétköznapi jós nem is tudja megjósolni a Legfelső szavait - hárított Kesa. - Menjünk, Anton bácsi, ismerek itt a közelben egy jó kis kávézót.

- Hogyhogy nem kérdezed meg, mi van Nágyával? - kérdeztem szemrehányón, miközben átvágtunk az iskola udvarán.

- Minek? Tudom, hogy minden rendben vele.

Én is vettem magamnak fagylaltot és egy csésze kávét. A hangulatos kis kávézó nem tartozott semmilyen hálózathoz, ráadásul saját, olasz típusú fagylaltot készítettek, lágyat, gyümölcsös töltelékkel. Nem kívántam az édeset, így kávét ittam. Innokentyij szemmel látható élvezettel nyalta A pisztáciás fagylaltot, bizonyára ritkán engedett meg magának ilyen kalóriadús táplálékot.

- Te magad emlékszel a próféciára? - kérdeztem.

- Nem - fintorodott el. Ez nyilvánvalóan kellemetlen momentum volt, a próféták ritkán emlékeznek arra, amit mondtak. - De aztán meghallgattam. - Kesa lenyalta a kanalat, és elkezdte citálni: - „Nem hiába ömlött ki, nem feleslegesen égették el. Elérkezett az első határidő. Ketten testet öltenek, és kitárják az ajtót. Három áldozat, negyedszerre. Öt nap marad a Másfélék számára. Hat napja marad az embereknek. Azoknak, akik útra kelnek, semmijük sem marad. A Hatodik Őrség halott. Az ötödik erő eltűnt! A negyediknek erre nem volt ideje. A harmadik erő nemi hisz, a második erő fél, az első erő elfáradt."

- Teljesen igaz - mondtam. - Segítesz megfejteni?

- Miért én, Anton bácsi? - képedt el őszintén Kesa. - Nekem egyáltalán nincs tapasztalatom. Valószínűleg magas szinten állok, de hát én még csak tanulok.

- Azért, mert hiszek benned. Azért, mert egyszer egy nagyon-nagyon fontos próféciát bocsátottál ki. Azért, mert barátok vagyunk. Azért, mert tetszik neked Nágya.

Kesa enyhén zavarba jött. Nem pirult el, nem kapta el a - szemét, de zavarba jött. De becsületesen válaszolt.

- Nagyon tetszik nekem Nágya, Anton bácsi: És úgy tűnik, én is tetszem neki. Szerettünk volna beszélni erről önnel. Néhány év múlva.

Felsóhajtottam. Éreztem, hogy most rajtam a sor, hogy zavarba jöjjek... És milyen jó lenne, ha nem pirulnék el!

- Legyen... e... négy-öt év múlva... Vagy még jobb lenne hat év múlva.

- Rendben. - A kamasz nem szállt vitába. - De mégis. Bármelyik jóst vagy prófétát hívhatja. Hívja Glibát, ő okos bácsika, szaktanfolyamot vezet nálunk...

- Tudod, Kesa, nekem úgy tűnik, hogy ebben az esetben nincs szükség nagy tudásra és észre. Pont fordítva, azok csak elvonják a figyelmet. Persze az alapok szilárd ismereti te elengedhetetlen. Erre te kiválóan alkalmas vagy, a speciális kurzuson színtiszta ötöst szereztél. Meséld el, hogy történtek a dolgok!

- Az órán ültem - válaszolta Kesa. - Aztán elfogott… Transzba estem. Nekem most itt van... - Benyúlt az inge alá, és elővett egy kis lemezt, ami egy láncon lógott, mint egy fityegő. - Ez egy felvevő készülék. Amikor magamhoz tértem, mindenki engem nézett, és hahotáztak. Na, ez megszokott dolog... Hazudtam, kamuztam... Mindenkit elaltattam. - Kesa elmosolyodott. - És mindenkiből kitöröltem az utolsó percek emlékét. Ez egy standard folyamat a próféták számára, minden a tankönyvek leírása szerint ment, de én először csináltam ilyet... Aztán meghallgattam a felvételt. Felhívtam az Őrséget, átkonvertáltam a fájlt. Megdicsértek, de azt mondták, hogy ez tömeges prófécia volt. No... Kivártam, amíg mindenki magához tért. Tovább ültem az órán. Azon töprengtem, hogy mi a fene lehet ez a bádog... És ekkor a Homályon mintha valami görcs futott volna át... - Kesa fintorgott. - Az udvaron valami megkondult. Megpróbáltam átnézni a Homályon, de semmit sem láttam, csak a kék moha kúszott szét minden irányba. És ekkor egyszerre csak... Engem is befedett. Amikor Nágyánál működésbe lépett az igézet. Aztán amikor magamhoz tértem, ott állt fölöttem a Setét. Olyan komoran nézett, aztán azt mondta a telefonkészülékbe: „Van itt egy Másféle, első szintű, Fénypárti...". Nos, aztán segített felállni. Tulajdonképpen nem bántott.

- És át tudtad gondolni a próféciát? - kérdeztem, miközben az olvadt fagylaltot kavargattam. A kávézóban meleg volt a sok növénytől, és a szakértelemmel kiépített világítás egy nyári nap érzetét keltette. Csakhogy az ablakon túl sötétedett, nyálkás és hideg volt. Elkezdett havazni.

- Anton bácsi, nem vagyok varázsló, csak tanulok - figyelmeztetett Kesa.

- Elfogadva. Beszélj!

- Nos, ezek a számok biztosítják a körítést. Természetesen jelentenek valamit. De nagyrészt csupán az esztétikum kedvéért léteznek. A próféciának mindig fenyegetőnek és talányosnak kell hangoznia, mindig ezt mondta nekünk Szergej Szergejics.

- Jól van. - Bólintottam. - Tehát figyelembe vesszük, de nem válunk ezeknek a ketteseknek-négyeseknek a megszállottjaivá...

- „Nem hiába ömlött ki, nem feleslegesen égették el" - kezdte Kesa. - Azt gondolom, hogy ez áldozati szertartás. Vért ontottak. Valakit megégettek. Nos, a prófécia eleje általában viszonylag érthető, és rendszerint valami rosszról szól...

- Bárcsak egyszer hallhatnánk valami jónak a jövendöléséről! - sóhajtottam.

- Előfordul olyan is - nyugtatott meg Kesa. - Tovább hogy is van? „Elérkezett az első határidő..." Ez is kamu.

Kesa már másodszor használta ezt a szót, nem tudtam tovább türtőztetni magam, és kijavítottam:

- Halandzsa.

- Nem, a halandzsa egyszerűen hülyeség, a kamu pedig tiszta badarság, ártó, és figyelemelterelésre szolgál.

- Lemaradtam az ifjúság szlengjéről - ismertem be. - Tehát kamu?

- Kamu - jelentette ki magabiztosan Kesa. - Letelt a határidő - és ez így is történt. Menjünk tovább - „ketten testet öltenek, és kitárják az ajtókat". Na, ez a halandzsa! Valószínűleg. Ez arról a két eszement őrről szól, igaz? Ez is értékes információ számomra... Aztán „három áldozat, negyedszerre". Maga persze azt gondolja, hogy ez magukról szól. Nágya, Nágya anyukája és maga... Szó sincs róla! Bárki lehet. Egyáltalán nem köthető pontosan senkihez. Ha az lenne, hogy egy „Nullás és két Hatalmas, a szülei..."

- Ilyen nincs - sóhajtottam fel. - Jól van, egy icipicit megnyugtattál. De csak egy icipicit. Nágyához mentek, rátámadtak, de amikor megláttak minket, örömmel átálltak ránk. Nágya biztosan szerepel a három áldozat listáján. Lehetséges, hogy mi is.

- Szerettem volna magukat egy kicsit megnyugtatni! - ismerte el Kesa. - Na igen... Valószínűleg mégiscsak magukról szól.

- Kesa, ne akarj megvigasztalni! Nem vagyunk gyerekek.

- „Öt nap marad a Másfélék számára. Hat napja marad az embereknek. Azoknak, akik útra kelnek, semmijük sem marad". Itt minden világos, igaz?

- De van egy kérdés. Honnan számít az öt nap?

- A maguk ellen irányuló negyedik gyilkossági kísérlet pillanatától - felelte halkan Kesa. - Ha megölik.

- És akkor mindenki meghal? Először a Másfélék, aztán az emberek?

- Igen - ingott meg Kesa. - Habár itt egyenesen nincs szó halálról, de összességében a hangnem és a fokozatok felhasználása, különösen az ötös és a hatos...

- Hagyd a részleteket, hiszek neked - mondtam.

- „A Hatodik Őrség halott." - Kesa eltűnődött. - Anton' bácsi, valójában ez a legfontosabb. A legeslegfontosabb. A Hatodik Őrség.

- Miért?

- Mert itt aszimptota van a meghajlásban, ami azt jelenti, hogy....

- Elhiszem. - Felemeltem a kezem, - Elhiszem, Kesa.

- Mi az a Hatodik Őrség? - kíváncsiskodott a fiú.

- Nos, az Éjszakai és a Nappali Őrség, az az első és a második - kezdtem a felsorolást. - A Harmadik Őrség az Inkvizíció. A Negyedik őrség az SZMI szervei. Az Ötödik Őrség az olyan, mint egy ötödik oszlop, egy titkos szervezet az Őrségen belül... A Hatodik... Ó, a Hatodik Őrségről kérdezel engem...

Kesa szeme elkerekedett.

- De hiszen viccelek - sóhajtottam fel. - Soha senki nem nevezte el az Őrségeket számokkal. Van egypár hülye vicc, de annál nem több. A Hatodik Őrség, ez teljes képtelenség.

- Kell hogy legyen értelme! - jelentette ki szigorúan Kesa. - Becsületszavamra! A próféciáknak megvannak a maguk szabályai!

- Rendben, gondolkodni fogok.

- „Az ötödik erő eltűnt. A negyediknek erre nem volt ideje. A harmadik erő nem hisz. A második erő fél. Az első erő elfáradt." - Kesa széttárta a karját. - Ez itt egyáltalán nem érthető, Anton bácsi. Lehet, hogy van értelme. Az is lehet, hogy halandzsa vagy kamu. Pusztán azért, hogy a prófécia jól hangozzék.

- Tehát végeredményben csak a Hatodik Őrség marad - mondtam. - Az egyetlen, amibe bele lehet kapaszkodni.

Kesa bűnbánóan bólintott.

- Elnézést, Anton bácsi... Holnap megkérdezem Glibot az órán.

- Kérdezd meg! - Felálltam, és pénzt tettem az asztalra. A pincérnő, aki már régóta ingerülten méregetett minket (két fagylaltot fogyasztottunk, és egy kávét, de egy órán át ott ültünk), elindult felénk a pulttól.

- Menjünk, hazaviszlek.

- Majd magam, metrón...

- Nem, Kesa. Nyugodtabb leszek. És most úgysincs dolgom, egy találkozóm lesz este, de előtte... Kesa?

Innokentyij Tolkov imbolyogva állt, és vakon nézeti rám. A pupillája lassan kitágult, a két szeme elsötétedett, és vörösen szikrázó, baljósan csillogó nyílássá változott. Az arca elsápadt, és izzadságcseppek gyöngyöztek rajta.

Megdermedtem. Nem szabad zavarni a prófétát, amikor transzba esik. Nagy valószínűséggel talpon marad. Lehetséges, hogy ez a prófécia pontosítása lesz? Volt már erre példa. Vagy még egy?

Kesa szeme hirtelen összeszűkült, és gyantaszínű sárgaság öntötte el. A pupillája összezárult, majd kitágult,; és függőlegesé vált. Megremegtem. A pincérnő, aki rossz időben ugrott a pénzért, és ott termett mellettünk, feljajdult.

- Anton - szólt Kesa, miközben engem nézett. - Egy: a kamaszt vidd magaddal. Kettő: siess haza. Három: nem neked kell döntened. Négy: megint eljövök.

Ez nem hasonított próféciára. Inkább úgy tűnt, mintha a prófétát kényszerítették volna, hogy beszéljen, és átvették volna felette az irányítást. Részben a külső forma, valamint a frázisok felépítése, az a próféciából eredt. A tartalom... A tartalom egészen másmilyennek tűnt.

- Mi ez az ostobaság? - kiáltott fel sírós hangon a pincérnő. - Tisztességes embereknek nem illendő így viselkednie!

- Legyen nagylelkű, és bocsásson meg! - kértem, miközben küszködtem a kísértéssel, hogy hozzátegyem: „asszonyom". - Ez csupán gyerekes csínytevés. Legyen nagylelkű, bocsásson meg, és fogadja el a zavarásért...

A pincérnő kimérten bólintott, lesöpörte az asztalról a pénzt, elvette a kezemből az ezres címletű bankót, és távozott.

A fennkölt és régimódi beszédre való törekvés - már amit az emberek ezalatt értenek - jellemző tünete az Erő közeli kitörésének. De milyennek kellett lennie a kitörésnek, ha az hatott rám, Legfelsőre? És miért nem vettem észre, semmilyen más módon?

Kesa tekintete lassan kitisztult. Megrázta a fejét. Csodálkozva nézett rám.

- Anton bácsi... Jövendöltem? Egy nap alatt másodszor?

- Nem, fiú, csak kamuztál összevissza - feleltem. - Menjünk!

- Haza? - kérdezte félénken Kesa.

- Hozzám haza. Vedd úgy, hogy vendégségbe hívtalak. Hívd fel a mamádat...

- Párizsban van... - Kesa megakadt. - A férjével. No hát, mintegy a mostohaapámmal. Grigorij Iljicsnek hívják.

- Mintegy? - értetlenkedtem, miközben elvettem a kabátomat a ruhatárostól. Magunkra eresztettem a „figyelemelterelés körét", nem kell, hogy mindenki hallja a beszélgetésünket, azok nagyon is különösek.

- Én hoztam össze őket. - Kesa most először jött zavarba. - Egy évvel ezelőtt. Arra gondoltam, hogy olyan hálátlan marha vagyok, a mama senkivel sincs közeli viszonyban, folyton csak velem. De hát még nem öreg, és még megtalálhatná az életben a saját boldogságát, lehet, hogy még szülni is tudna nekem egy öcsit vagy egy hugit. Gosa bácsi pedig jó ember. Rendes, értelmes, jó anyagi körülményekkel. Elvitte a mamát Párizsba, hogy megünnepeljék az első házassági évfordulójukat. Engem is hívott, de én kereken elutasítottam, hogy ne hozzam zavarba őket.

Kesa felvette a kabátját, begombolkozott, és őszintén hozzátette:

- Azt hiszem, képes vagyok rá, hogy az apámnak tekintsem. Bizonyos általános emberi értelemben. Annál is inkább, mert őszintén gondoskodik rólam... azt tartja, hogy erre nekem szükségem van, megpróbál férfi példát állítani elém, amit követhetnék az előttem álló életben. Ez nemes cselekedet, és megérdemli, hogy apaként viszonyuljak hozzá. De sajnos, tekintetbe véve a körülményeket, ez túlságosan ostoba dolog. Sajnálatomra, én hoztam össze őket jó anyámmal... Fú! Miért beszélek így?

- Az Erő hatalmas kiáradása. Hatással van a tudattalanra - magyaráztam.

- Aha! Emlékszem, ezt tanították! - ujjongott Kesa.

Beszálltunk az autóba, beindítottam a motort, és a fűtést a maximumra állítottam.

- De hát mi történt velem? - kérdezte Kesa szipogva. - Ha nem jövendöltem...

- Közvetítőként használtak fel téged - magyaráztam. - Rajtad keresztül beszéltek velem.

- Ki? - Kesa megfeszült.

- Te hogy gondolod? Kesa felsóhajtott.

- A Homály.

- Igen, fiú. A Homály. Pontosabban: Tigrincs.

ÖTÖDIK FEJEZET

INNOKENTYIJ gyakran járt hozzánk. Annak idején Nágya egyfajta főnöki szerepet töltött be, nem is annyira a mágiával összefüggő, mint inkább az általános, emberi dolgokban. Akkoriban ehhez pozitívan viszonyultam. Annál is inkább, mert egyáltalán nem barátkoztak össze, Nágya mégiscsak nagyjából egy évvel idősebb, és ráadásul abban a korban voltak, amikor a lányok és a fiúk már szégyellik a gyerekes barátságot, felnőttként viszont még nem tudnak mit kezdeni vele.

Ennek ellenére Kesa időnként eljött hozzánk, és valamiről értekezett Nágyával. Azután Nágya kérésére elintéztük, hogy átvegyék ugyanabba az iskolába, ahol Nágya tanult. Az Éjszakai Őrség egyetértett ezzel. Különösebben a prófétát nem védelmezték volna, hiszen végső soron nem rendelkezünk annyi erőforrással, de az Abszolút varázslónő társasága miatt beleegyeztek, eggyel kevesebb fejfájás.

Kesa mind gyakrabban és gyakrabban jelent meg nálunk, hol iskola után, hol a szünnapokon. Időnként elhívta Nágyát moziba, ami végső soron nem rossz dolog, de az utóbbi évben elkezdtek valamilyen klubokba járni, ami az én nézetem szerint, teljesen felesleges a kamaszok számára.

Így tehát Innokentyij magától értetődően felakasztotta a kabátját, levette a cipőjét, és elment kezet mosni. Én kimentem a konyhába. A kávé ugyan jó dolog, de mi végső soron nem vagyunk holmi Olaszország. Mi Oroszország vagyunk, „teás" ország. Ha nem iszol teát, honnan veszed az erőt...

- Én zöldet kérek! - kiáltotta Innokentyij a fürdőszobából, egy másodperccel megelőzve a kérdésemet.

- Na, éppen az ilyen mutatványok miatt nem szeret titeket, prófétákat senki! - válaszoltam. De magamban azért elmosolyodtam. A fiúcska játszik az Erejével, ellenőrzi azt, ágyúból lő verébre. És mi van akkor, ha hirtelen ugyanolyan szabadon sikerül irányítania a próféta-képességeit, ahogy erre a jövendőmondók képesek?

Megfőztem Kesának a zöld teát, simát, jázminnal. Magamnak pedig egy erős, kilencéves Puerh-t. Bejött Kesa, és leült velem szemben az asztalhoz. Hálásan bólintott, és felemelte a csészét.

- Anton bácsi, miért kérte Tigrincs, hogy eljöjjek magukhoz?

- Valószínűleg beszélgetni akar. - Vállat vontam. - Egyszerre veled és velem.

- De én nem vagyok nagy szám...

- Jól van, jól van, ne szerénykedj... Nincs előérzeted?

A kamasz megrázta a fejét.

- Nincs. A Homályt nem lehet megjósolni...

- Velem kapcsolatban ez sikerül neked.

- Ez nem előrejelzés - vallotta be Kesa. - Egyszerűen jól ismerem magát. Mindig, amikor beszélgetni szeretne, azt javasolja, hogy menjünk el fagyizni. Amikor pedig kimegy a konyhába, azt kérdezi, hogy ki milyen teát kér.

- Tehát, deduktív módszer.

- Hát... És egy icipici prófétaság. - Kesa hirtelen ravaszul elmosolyodott. - Tudom, hogy holnap reggel fájni fog a torkom. Tehát, valószínűleg teleeszem magam fagy-lalttal. Nem szabad télen ennem, gyenge a torkom... Most pedig tudtam, hogy jól teleiszom magam jázminos zöld teával. Tehát ezt készít nekem. A maga cselekedeteit nem tudom megjósolni, de a sajátomat igen.

- Jó kis mutatvány! - jegyeztem meg tisztelettel. - Ügyes vagy, fiú!

Kesa biccentett, álszerénység nélkül fogadva a bókot. Aztán azt kérdezte:

- Még várunk valakit? Tigrincsen kívül.

- Mi? A fene... - Összerezzentem. - Tulajdonképpen igen. Zavulon megígérte, hogy beugrik hozzám egy... Egy Setét.

- Vámpír? - pontosított Kesa.

- Pontosan. Egy nagyon öreg vámpír. Mégiscsak látod előre?

- Nem, nem érzem előre. Csak látom. - Kesa a tekintetével a hátam mögé mutatott az ablakra.

- Megfordultam, és alig bírtam összeszedni magam a remegéstől. Az ablak mögött, a párkányon egy denevér ült. A hatalmas, óriási denevér, melynek kiterjesztett szárnyai legalább két méterre szétterültek, és emberi nagyságú feje volt, az ablakpárkányon mászott.

- Meg is érkezett a vendég - jegyeztem meg halkan.

- De hát voltaképpen hogyan repülnek? - kérdezte Kesa, miközben ő is szintén levitte a hangját. - Hiszen legalább annyi a súlya, mint az enyém...

- Varázslat, fiú, varázslat... - feleltem, miközben felálltam, és az ablakhoz léptem. A denevér engem bámult.

Csak a Legfelső vámpírok képesek állattá változni. De még egy Legfelső vámpír sem tudta volna így megközelíteni a lakásomat, amit a Fény és a Setét mindenféle igézetei védelmeznek.

A Homályon keresztül néztem a denevért. Az első, aztán a második, és aztán a harmadik rétegen keresztül is. Mindegyik rétegben hatalmas denevérnek látszott, és semmi többnek. Na de...

Kinyitottam az ablakot. A vámpír továbbra is ült, és engem nézett.

- Beengedlek - mondtam. - Lépj be az otthonomba! Megengedem, hogy belépj.

A háromszor elhangzó engedély feloldotta a láthatatlan akadályt. A denevér, nehezen kacsázva a lábain és a szárnyai könyökhajlatán, átevickélt az ablakpárkányra. Aztán megdermedt.

Senki sem tudja, hogy a vámpírok miért nem tudnak engedély nélkül belépni egy házba. Az emberi legendák szinte mindenben lódítanak. A vámpírok visszaverődnek a tükrökben, ehetnek fokhagymát, kellemetlen számukra a napfény, de elviselik azt, nem félnek az ezüsttől (egyébként az ezüstlövedék nem rosszabb, mint amit ólomból készítenek). Nem tartanak a kereszttől és a szentelt víztől (magától értetődő módon, amennyiben a vámpírnak ellenállni próbáló ember nem látens Másféle, és nem hisz őszintén és önfeledten Istenben, akkor a kereszt megégeti a vámpírt, a víz pedig szétmarja a testét). Egyébként a vodka vagy a szesz még erősebben égeti a vámpírt, és mellesleg ezeket bármelyik ateista alkalmazhatja. Ami azonban az idegen lakásba való belépés tilalmát illeti, az igaz.

- Fordulj el! - kértem Kesát. - Nem szeretnek kívülállók előtt átváltozni.

- Senki sem szeret - szólalt meg rekedt hangon a denevért miután a fiú elfordult. Valóban egy nagyon idős és tapasztalt vámpír volt, még beszélni is megtanult az állati alakban!

Én nem fordultam el. Az én otthonom, így nekem jogom van hozzá.

A vámpír ledobta a testét fedő szárnyakat, felállt az ablakpárkányra, a fejével szinte elérte a plafont, majd elkezdte az átalakulást.

Ezt is mesteri módon végezte. Nagyon precízen. Egy csepp testnedv vagy cafat sem keletkezett, mint ahogy az megesik a tapasztalatlan átváltozóknál és vámpíroknál.! Először ott állt egy gigantikus denevér a szárnyaiba burkolózva, és most itt áll egy ember. Egy Másféle.

Egy Másféle nő.

- Jó estét! - mondtam egy másodpercnyi habozás után,. és kezet nyújtottam.

- Az esték mindig kegyesek hozzám. - A vámpírnő elmosolyodott. Elegánsan rátámaszkodott a kezére, és leugrott a padlóra. - Fiú, most már megfordulhatsz.

Kesa azonnal és élénk érdeklődéssel megfordult.

- Valamin meglepődtél? - kérdezte a vámpírnő.

- Igen. - Kesa csodálkozásomra nem kérette magát, nyugodtan és őszintén válaszolt. - Azt hittem, hogy pucér lesz. Hogy sikerült átváltoznia úgy, hogy ruhát visel?

- Mert én nem átváltozó vagyok, hanem vámpír - tudatta a nő. - Az átváltozók pucéran változnak át, mi pedig... Nekünk megvannak a saját fortélyaink. És téged mi lep meg, Gorogyeckij?

- Zavulon azt ígérte, hogy az egyik legidősebb vámpír látogat meg engem.

A nő felkacagott.

- Anton, de hát te nem arra számítottál, hogy egy öregasszonyt fogsz látni, nem igaz?

- Elméletileg fel voltam rá készülve. Különösen azért, mert ismerem Zavulon humorérzékét.

- Á, értem... Felkészültél rá, hogy egy agyaras öregasszonyt fogsz látni. Vagy egy idős, impozáns vámpírt. Te egy megható, ártatlan kislányt képzeltél el, aki már több száz éve él, és kiszívja az emberekből az életet. Vagy egy szomorú fiatalembert, aki úgy fest, mint Dorian Gray. Nem csodálkoztál volna egy káprázatos, forró és szenvedélyes szépségen, akihez maguk a férfiak könyörögnének, hogy vájjon bele a nyakukba... Vagy egy kedves, világosszőke hajú lányt vártál, aki maga a védtelenség és ármány megtestesülése.

- Igen - válaszoltam.

- Erre megjelent egy átlagos nénike - fejezte be a vámpírnő. - Egy kissé lestrapált, a hátsója terebélyes, de összességében átlagos.

- Pontosan - értettem egyet vele.

A vámpírnő átlagos nőnek nézett ki. Középkorú. Úgy „harminc körüli". Voltaképpen szimpatikus. Vagyis az ilyennel élvezettel lehet flörtölni, akadnak olyanok, akik beleszeretnek (persze ha közönséges embernek képzeljük el), de semmi különösebben vonzót nem találni benne. Lehet, hogy a popója „terebélyes", de szerintem teljesen normális...

A ruházata is átlagos volt. Egészen egyszerű, átlagos farmert viselt, vékony, rövid kabátot, a lábán bokacsizma (vagy autóval közlekedik, vagy a lakása és a munkahelye egészen közel található a metrótól... vagy denevér alakban repül).

Az arca sem tűnt ki semmivel. Semmilyen intenzív érzelem. Se káprázatos varázs, se komorság, se butaság, se bölcsesség nem tükröződött rajta.

- Zavulonra hasonlítasz - jelentettem ki. - Te... nagyon átlagos vagy.

A vámpírnő bólintott.

- Igen, Anton. Annak, aki ezer évig él, átlagosnak kell lennie.

- Nem semmi! - kiáltott fel Kesa.

Az „ezer" még engem is megrázott.

- Még Pjotr Mester is...

- Kisfiú, ő még hatszáz sincs. Egy átlagos, tejfelesszájú vámpír. A vámpírnő elmosolyodott. - Elnézést a hülye szóviccért.

- De ő Európa vámpírjainak a Mestere!

- Na és? Barack Obama meg az Egyesült Államok elnöke. És akkor mi van? Ettől nem válik sem a legokosabbá, sem a leggazdagabbá, sem a legbefolyásosabbá.

Felemeltem a kezem.

- Megadom magam. Elnézést az udvariatlanságomért. Még nem mutatkoztunk be.

- Éva.

- Anton.

- Ez nem lehet az igazi neve - jegyezte meg Kesa, mohó! érdeklődéssel tekintve Évára.

- Nem, természetesen. De ez egy ősi név, ami minden nép körében él. Nekem megfelel.

Az agyamon végigfutott egy gondolat, de még azt sem engedtem, hogy megformálódjon. Ez egy nagyon, nagyon, nagyon idős és hatalmas vámpírnő. Még az én Legfelsőbb szintem révén sem válunk egyenlőkké.

Ha akar, darabokra tép minket Kesával.

- Rendben van, Éva - mondtam. - Beengedtelek az otthonomba, háromszor ismételtem el, bemutatkoztam. Az ősi törvény szerint ősi joggal élhetek.

- Jogod van feltenni három kérdést? - Éva szemmell láthatóan felvidult. Megremegett a szája sarka. - Ah, Fénypárti, én magam találtam ki ezt a jogot... Nekem is kell változtatnom rajta.

Puha macskamozdulattal közénk telepedett. Rám nézett, majd Kesára pillantott.

- Jól van, Anton. Játsszunk egy kicsit! Kapsz három választ, de ezek nem azokra a kérdésekre adott válaszok lesznek, amelyek téged izgatnak. Ezek egyszerűen válaszok lesznek. Aztán majd komolyan beszélünk, de most jöjjön a bemelegítés!

- Ki az a vámpír, aki megmentett minket, és miért tette?

Éva elnevette magát, és megfenyegetett az ujjával.

- Jól van - sóhajtottam fel. - Bemelegítés. Mi kapcsol téged össze Zavulonnal?

Éva elgondolkodott. Megnyalta a száját.

- A vér.

- Ez nem válasz.

- Ez válasz, Anton Gorogyeckij. Feltettél egy kérdést, én feleltem. Ez tisztességes válasz. Ha nem kaptál választ a kérdésedre, akkor a kérdező a hibás.

- Rendben van - mondtam. - A második kérdés. Oros Csaba. Mennyi az igazság a könyvében, és mennyi a hazugság? Kinevették-e a vámpírok, vagy pedig a legendák amiket elmesél, valódiak?

Éva megdermedt. Bólintott.

- Helyes kérdés. Az általa elmeséltek legnagyobb része igaz.

- Feltehetek egy kérdést? - kérdezte Kesa.

- Hadd kérdezzen a fiú! - kértem.

- Milyen módon őrzi meg a ruháját a transzformáció során? Ez nem mágia, azt megéreztem volna.

- Váratlan kérdés - felelte a vámpírnő. - Milyen nagy tudásszomjjal bíró fiú! Figyelj csak, ez - megigazította a kabátja széleit, és meghúzkodta a farmerét - nem ruha. A ruhámat nem tartom meg.

- Maga ilyen - suttogta Kesa. - Maga...

- Pucér vagyok. - Éva elnevette magát. - De mit gondolsz, kisfiú, nehéz-e a testnek a ruházat látszatát kölcsönözni, ha át tudsz változni repülő teremtménnyé? Én magam vagyok a saját ruhám. Akármilyen.

Éva sziluettje megremegett, megváltoztatta a színét és a formáját. Most hosszú, fehér ruhát viselt, egy igazgyöngy lánccal a nyakán, és csillogó, szinte kristályos cipőcskét. Mély dekoltázsából kivillant magas, fiatal keble.

- Nem hozlak zavarba titeket, fiúk? - Ravaszul elmosolyodott.

- Nem - válaszoltam. - Sajnos ismerem az olyanok valós külsejét, amilyen te vagy, ezért nem tudsz elcsábítani sem szőrmében, sem selyemben, sem pucéran. Bocsáss meg!

- Semmi gond, Anton - válaszolta igen komolyan Éva. - A szexuális vonzódás... az olyanoknál, mint én... elmúlik két-háromszáz év alatt. Kiszorítja a táplálkozási ösztön, tudod-e, hogy az ősibb? Az én szexualitásom abból áll, hogy vért iszom.

- Tudom - mondtam. - Nos, három kérdésre válaszoltál, amelyek nem fontosak...

- Fontosak, akkor is, ha te ezt nem értetted meg - feleld te Éva. - De felesleges ragozni. Mit akartál megkérdezni tőlem?

- Azokról szerettelek volna kérdezni, akik ránk támadtak. Továbbá a próféciáról, amely egyetemes halált igéretéről

- Értem - bólintott Éva. - De ezek komoly kérdések, és igazi árat kell érte fizetni.

- Mifélét? - kérdeztem, bár tudtam a választ.

- Az igazi ár mindig egyféle, járőr. A vér.

Nagyon nem volt ínyemre erről beszélni, különösen nem Kesa előtt. De egy fél napig töprengtem ezen. Eléggé találékony vagyok: ha elkezd égni a cipőm, általában rájövök, hogy le kell néznem.

- Megadom neked az engedélyt - jelentettem ki.

- Milyet? - érdeklődött Éva.

- A táplálkozásra.

Éva széttárta a karját.

- Engedélyt? Nekem? Anton, egy halom engedéllyel rendelkezem. Némelyikük még nyírfakérgen, némelyek pedig agyagtáblácskán. De végső soron, csakugyan azt gondolod, hogy ha valakiből inni akarok, akkor a ti őreitek elkapnak? Hetekig vadásztok az újonnan átváltozott vámpírokra, és végül nem fogtok el mindenkit.

Hallgattam. Igaza volt, és ezzel én tökéletesen tisztában voltam.

- És ha valamilyen ínyencségre vágyom? - kérdezte váratlanul Éva. - Inni egy terhes nőből. Egy hároméves gyermekből. Hírességből, íróból vagy zenészből, akik észt, jóságot és örökérvényűséget terjesztenek... Hiszen tudom, hogy az ilyeneket kiemelitek a vámpírlottóból...

- Nem vesszük ki - jelentettem ki határozottan.

Éva felnevetett.

- És mégis? Megadod az engedélyt? A mérleg egyik serpenyőjében az egész emberiség halála. Másféléké, embereké, állatoké...

- Köszönöm az információt - mondtam. - Az állatokról nem volt tudomásom.

Egy ideig egymást bámultuk. De a szánalmas próbálkozásomat, hogy Évát kihozzam a sodrából, nem koronázta siker. Ellenkezőleg, hirtelen együttérzéssel nézett rám.

- Ne fészkelődj, járőr! Szinte hallom, ahogy kizökkensz a kerékvágásból. Nem izgat a gyerekek és anyák vére, de még a zenészeitek és íróitoké sem... Dosztojevszkij óta mindenki vére valahogy olyan híg...

- Micsoda irodalomtudományi összegzés! - jegyeztem meg harapósan.

- Az, hogy halott vagyok, és az, hogy emberi vérrel táplálkozom, nem jelenti azt, hogy ne tudnék rajongani az igazi irodalomért - felelte Éva. - Olvastam a divatos és tehetséges írókat is. Nem, Anton. Lazulj el, nincs szükségem a beleegyezéseidre, keretezd be őket, és tedd ki a falra!

- Akkor mi kell neked? - kérdeztem.

- Vér. De már régóta nem iszom meg mindent válogatás nélkül, hanem az érdekes véreket gyűjtöm, Anton.

- Beszélj!

- A Legfelső Fénypárti vére, bármilyen válaszért cserébe.

- Biztos vagy benne, hogy tudsz válaszolni? - kérdeztem.

- Biztos.

- Mennyi vér kell neked? - kérdeztem.

- Anton bácsi! - kiáltott fel Kesa. - Ne egyezzen bele! Mit csinál?

- Hallgass! - szóltam rá. - És jegyezd meg! Tanú vagy.

Kesa megpróbált felugrani, aztán újra leült. Megremegett a szája. A tekintetét rólam Évára emelte.

- Ne zavard, kisfiú! - mondta Éva. - Szó sincs semmilyen erőszakról, minden a szabad akaraton alapul... Nem szándékozlak teljesen kiszívni, Anton. És átváltoztatni sem szeretnélek... Annál is inkább, mert egy Másféle esetében ez nagyon-nagyon nehéz, egy Fénypárti és Legfelső esetében pedig gyakorlatilag kivitelezhetetlen. Nem vagyok gyilkos.

Ravaszul elmosolyodott, a szeme felcsillant, mintha élő lenne. - Nem egyszerű gyilkos vagyok. Én gyűjtő vagyok.

- Mennyit? - kérdeztem.

- Egy-két kortyot. Háromnál nem többet, ha hirtelen kedvet kapok hozzá.

- Igyál! - mondtam, és feltűrtem az ingujjamat.

- Nem-nem! - háborodott fel Éva. - Ez megszentségtelenítés. Nem azért ugrottam be, hogy gyorsan harapjak egyet, elnézést a hülye szóviccért. Vagy a nyakból, vagy a csípőartériából. Nem hozzuk zavarba a kisfiút, rendben? Nyak.

- Gyere, szívd! - mondtam. - Nem azért hívtalak, hogy csak úgy beszélgessünk.

- Ah, Anton, Anton! - Éva megint elnevette magát. - Annyira tetszel nekem! Ez az egész csodás hősködés, a durvaság, az aljasság leplezése...

Felállt, odalépett hozzám, én is felálltam. Megéreztem az illatát, amely egyszerre volt friss és édeskés, részegítő, Éva szeme csillogott, az ajkán könnyű félmosoly játszott! Most igazi szépségnek tűnt.

- Látom, régóta nem ettél - jegyeztem meg. - A feromont kiválasztó mirigyek tele vannak.

- Ha akartam volna - suttogta Éva ebből a házból az összes férfi hozzám rohanna. A fiú pedig eszméletét veszítené a vágyakozástól... Nem akarsz megcsókolni?

- Szeretnélek - feleltem. - De tudom, hogy mit csókolnék valójában, ezért visszafogom magam.

- Az én dolgom az, hogy felajánljam - dorombolta Évai és könnyed mozdulattal a vállamra hajtotta a fejét.

Beleszúrt a nyakamba. Kesa halkan felkiáltott.

- Ne fordulj el! - mondtam. - Számolj hangosan! A torkán lévő izomzsák minden szívásnál megduzzad.

A nyakam egy kissé megmerevedett. Eltűnt a fájdalom.

- Egy - mondta Kesa.

Éva felemelte a kezét, és megsimogatta a fejemet.

Semmit nem éreztem. Semmilyen fájdalmat. Semmilyen gyengeséget. Egyszerűen ott áll egy nő... vonzó... a vállamra hajtotta a fejét... És issza a véremet.

- Kettő - mondta szenvedő hangon Kesa.

Éva ugyanolyan egyenletes, kecses mozdulattal kiegyenesedett. Hosszú, rózsaszín nyelvével megnyalta a száját. Kézfejével letörölte a maradék vért az ajkáról.

- Kesa, adj egy szalvétát! - kértem, és kinyújtottam a kezem. Kesa felugrott, miközben majdnem feldöntötte a széket, és átnyújtott egy köteg gyűrött szalvétát, melyek vidámak, színesek voltak, és a kacagó Mikulást ábrázolták. A nyakamra szorítottam a szalvétákat.

- Mindjárt magától beforr - mondta Éva. - Feromont fröcsköltem bele, Fénypárti.

- Köszönöm. És hogyhogy csak két kortyot szívtál? Nem tetszett?.

- Alkohol és a silány dohány, a nagyváros mérges kigőzölgései, adrenalin és toxinok - felelte Éva. - Viccelek, Anton. Nagyon érdekes a véred. Ismerős az utóíze, ahogy vártam, de érdekes. Megjegyzem. Helyre akartalak tenni.

- Nincs ellenemre - mondtam.

- És jegyezd meg a jövőre nézve - folytatta Éva -, az Ilyen... öregeknek, mint amilyen én vagyok, a szívózsákjába másfél-két liter vér fér el. Két korttyal meg tudtalak volna ölni. Vagy hárommal. És mindez a te engedélyeddel, a kisfiú lett volna rá a tanú. Nem teljesen kiszívva, nem átváltoztatva, három korty lett volna csupán. Az meg, hogy nem tudsz élni egy liter vérrel az ereidben, a te ostobaságod.

Követelőzően nézett a szemembe.

- Hülye vagyok - egyeztem bele. - Köszönöm. Megjegyzem.

- Most felteheted a saját kérdésed - mondta Éva. - Bármit. Ha nem tudok hasznos információval szolgálni... nos, akkor feltehetsz egy újat. Ez így becsületes?

- Becsületes - ismertem el. - Mi történt az őrrel, aki Nágyát védelmezte, miért támadtak rá az Inkvizítorra, miért támadtak a családomra, honnan ered az Erejük, hogyan lehet megsemmisíteni őket?

- Szép kis szélhámos vagy! - Éva megfenyegetett az ujjával. - Egy kérdésről volt szó, emlékszel? De én jóságos vámpírnő vagyok, Anton. Válaszolok.

Leültem. Úgy tűnik, a hormonok hatása, amit Éva az artériámba fecskendezett, megszűnt - elfogott a gyengeség. Egy liter, nem egy liter... De másfél liter vért mégiscsak kiszívott. Két menetben. Az általam ismert vámpírok egy szívásra 100-150 milliliter vért tudtak kiszívni.

- Az őrök mindössze rossz időben voltak rossz helyen - felelte Éva, hozzám hajolva. - ők már nincsenek. Az ő testükben jelent meg az ősi istenség.

- A vámpírok istensége.

- Akkoriban nem volt más istenség, Fénypárti. Az ősi Istenség, a Kétlényű. A Fény és a Setét Istene. Az első, aki világra hozta a Homályt, az első, aki értelmet szerzett, és minket, vámpírokat a szolgáivá tett. A szolgáivá és papjaivá, a hatalmas egyensúly őrzőivé...

- Még milyen...

- Nem kell ilyen tág értelemben értelmezni a kérdést, járőr. Az ősi istenség megtestesült, és ez nagyon szomorú, járőr, mert mi elárultuk őt. Mi, vámpírok már nem hajtjuk végre azt, ami a kötelességünk lenne. Megváltoztunk, más utakon járunk. Sokan már nem isznak vért, az életet kezdték habzsolni... egyenesen...

A szemébe néztem annak, aki magát Évának nevezte, és feneketlen mélységet láttam benne. Láttam az emberiség gyermekkorának fekete egét. Láttam a harcosokat, akik az ellenség vérét itták, és a sámánokat, akik a harcosok vérét. Láttam, ahogy a sötétségből a tábortűzhöz lépett a Kétlényű, és vérrel erősítette meg a legősibb emberi szövetséget...

- A Kétlényű meg van bántva, a Kétlényű meg van sértve - suttogta Éva. - Elfelejtették, becsapták, más utakon kezdtek járni... Még a vámpírok is megbékültek, elmerültek a feslettségben és torkoskodásban, elfelejtették az emberekkel szembeni kötelességüket... A Kétlényű nem bocsát meg, a Kétlényű valamennyiünket megsemmisít. Minden Másfélét. Ehhez pedig meg kell semmisítenie a legfőbb veszedelmet - a lányodat. És a szüleit... Mert ti nem adjátok át őt, hogy elbűvölhesse. Az Inkvizítor túlságosan komolyan vette a kötelességét, megpróbált zavart kelteni, bár, nekem úgy tűnik, hogy rájött, mi történik,- Nos... Lehetséges, hogy a könnyű és gyors halált választotta? Ki tudja? De nem tudta megzavarni a Kétlényűt. Csakis a Hatodik őrség képes megsemmisíteni a Kétlényűt. Csakis a Hatodik Őrség! De a Hatodik Őrség halott.

- Mi az a Hatodik Őrség? - suttogtam.

- Ez már egy másik kérdés. - Éva elmosolyodott.

- De hiszen te is meghalsz, nem igaz? - kérdeztem. - Akkor meg mire jó ez a játék? Válaszolj, egyszerűen válaszolj! Ez közös érdekünk!

- Lehet, hogy én meg sem halok? Éva vállat vont.

- Én vagyok az utolsó azok közül, akik emlékeznek a vérszövetségre. Én vagyok az utolsó, aki látta a Kétlényű korábbi megtestesülését... Viccelek, Fénypárti. Én is elpusztulok. De egyetértek, ez a világ túlságosan kegyetlenné válik.

- A vámpírok számára?

- Nem. - Éva megrázta a fejét. - Csak túlságosan könyörtelen. Én pedig nem szeretem az üres kegyetlenséget, Gorogyeckij.

- Még egy válaszra szükségem van - mondtam. - Harapj meg újra!

- Nekem azonban nem kell duplum a gyűjteményembe - felelte Éva egy kis sértettséggel a hangjában. - Nem, Anton, számomra te már egy elhasználódott anyag vagy.

Elhallgatott.

- Bár van valamid, amit felajánlhatnál nekem,.

- Nagykát nem kapod meg - jelentettem ki. - Ne is számíts rá!

Éva felsóhajtott.

- Igen, tudom, tudom. Nem is kértem, hogy ne provokáljak ki belőled felesleges agresszivitást. De a lányodon kívül van valamid, amit fel tudsz ajánlani nekem.

- Jól van - mondtam, mindössze egy pillanatra meginogva. - Biztos vagyok benne, hogy Szvetlana megérti, és beleegyezik...

- A gyűjteményemben már szerepel a Legfelső Fénypárti gyógyító vére - mondta Éva. - Magától értetődik, Szvetlana, az Abszolút édesanyja, ez pikáns árnyalatot kölcsönöz neki, de... Valószínűleg, mégsem. Én a kisfiúról beszélek.

- Neked elment az eszed - bukott ki belőlem őszintén. Kesára néztem, és megnyugtatóan intettem neki.

- Egyáltalán nem. Ő Legfelső Fénypárti, próféta, ez nagy ritkaság.

- Ő nem Legfelső, hanem első szintű.

- Ó, látod, máris elkezdtél alkudozni - jegyezte meg Éva elégedetten. - Most első szintű, de Legfelső lehetett volna. Kár, hogy nem lesz rá ideje. De a próféta olyan ritkaság, különösen a Fénypárti! Beérem vele.

- Éva, ő még csak gyerek.

- Tizennégy és fél éves, hogy lenne gyerek? - csodálkozott Éva. - Rendelkezik személyi igazolvánnyal. A polgárháborúban akár egy ezredet is irányíthatott volna. Még a vámpír-lottóba is csak tizenkét éves korig nem veszik be. És már megbocsáss, Fénypárti, de joga van önállóan dönteni!

- Beleegyezem - jelentette ki gyorsan Kesa.

- Nem egyezik bele! - rivalltam rá.

- Miért? - Kesa vállat vont. Elsápadt, de úgy tűnt, mintha nem rettent volna meg. - Információra van szükségünk, nem igaz? Ő nem öl meg. Nem változtat át vámpírrá. Na igen, iszik egy kis vért, és akkor mi van, tán elapad? Ez természetesen egy kissé perverz ugyan, de ő legalább nő. Volt. És én a véradást hasznosnak tartom, hiszen tudjuk, hogy a véradásból származó vér húsz százaléka a vámpíroknak jut.

Éva őszintén szórakozott, rólam Kesára emelte a tekintetét, majd fordítva.

Elgondolkodtam. Ha ez csak színlelt hősködés lenne, és ha azt láttam volna, hogy a fiúcska igazán fél...

De egyáltalán nem félt. Pontosabban, nem aggódott jobban, mint én. Egy kicsit undorítónak találta. Egy kicsit tartott tőle. De helyesen értékelte a szituációt. Itt az Apokalipszis volt a tét.

- Ötven milliliternél nem lehet több egy korty - mondtam. - És három kortynál nem több.

- Rendben van - egyezett bele Éva. Odalépett Kesához.

Az felugrott. Megdermedt előtte.

- És ne töltsd fel a fiút a feromonjaiddal! - tettem hozzá.

- Nem fogom - egyezett bele könnyedén Éva, miközben Kesát méregette. - Hogyhogy ti, fiatalok ilyen rossz viszonyban álltok a higiéniával? Piszkos a nyakad.

- Kövér vagyok, ezért könnyen izzadok - felelte Kesa. - Ha nem tetszik, fogj egy törölközőt, és töröld meg!

Éva tapsolt.

- Bravó! Bravó! Anton, micsoda remek fickó, nem úgy találod? Rólad vesz példát...

Lehajtotta a fejét, és Kesa nyakához simult.

Felálltam, megkerültem az asztalt, közelebb léptem hozzájuk.

Éva nyelt egyet, mire a nyakán megduzzadt a zacskót. Várt egy kicsit. Mélyen és hevesen sóhajtott, miközben nem szakadt el a fiútól. Másodszor is nyelt. Várt egy kicsit.

Harmadszor is nyelt.

- Szakadj el! - mondtam.

Éva mozdulatlanul állt. Egyik szemével rám sandított - gonosz és ködös volt a tekintete...

- Szakadj el tőle, Lilit! - suttogtam a fülébe. - Vagy kitaposom a rothadt beled, esküszöm a Fényre...

A vámpírnő, aki Évának nevezte magát, elugrott Kesától. Gyűlölettel bámult rám. Nem a fenyegetéstől riadt I meg, hanem a névtől.

- Zárd be a sebet! - parancsoltam. - Becsületesen játszunk, emlékszel?

Lilit a véres nyálat a tenyerébe köpte, majd a kezét végighúzta Kesa nyakán. Amikor elvette a kezét, már nem vérzett. Kesa elnehezülten roskadt le a székre. Odanyújtottam neki a maradék szalvétát, amit rászorított a sebre.

- Ezt még megemlegeted - ígérte Lilit, és belém fúrta a tekintetét.

- Nem kell másokat hülyének nézni, „Éva" - mondtam. - Most pedig válaszolj a kérdésre!

- A kisfiú adta a vért - mondta Lilit. - Neki is kell kérdeznie.

- Azt kérdezd meg, hogy mi az a Hatodik őrség, és hogyan lehet létrehozni - mondtam.

- Ez a te kérdésed? - kérdezte Lilit Kesától.

Kesa hallgatott.

Kesa megrázta a fejét.

- Nem, én mást kérdezek.

Ordítani szerettem volna, megállítani őt. Elmagyarázni, hogy most nincs ennél fontosabb kérdés. De képtelen voltam erre. Legyőzte a rettegését. A saját vérét adta. Ez volt a legősibb és legerősebb mágia a világon.

Kesa rám nézett, én pedig bólintottam.

- Mondd meg, milyen kapcsolatban áll a Kétlényű a Homállyal és Tigrincssel? - kérdezte Kesa. - Ki, és mit akar? Ki az erősebb? És miért van az, hogy ha meghalnak a Másfélék, akkor meghalnak az emberek és az állatok? És túléli-e a Homály, ha minden élő elpusztul?

- Ez több kérdés - mondta Lilit. - Ez nagyon sok kérdés, te pimasz fiúcska! És én nem fogok...

- Valójában egy kérdésről van szó, és te tisztában vagy ezzel, az ára az én vérem volt, és te elvetted, amit adtam, nem adhatod vissza azt, amit elvettél, én pedig követelem, hogy tartsd be az ígéretedet - jelentette ki Kesa. - Beszélj!

- Honnan ismered a követelés módját? - érdeklődött Lilit egy rövid szünet után.

- De hiszen próféta vagyok - válaszolta Kesa. - Egyszerűen tudtam, hogy pontosan ezeket a szavakat mondom majd neked.

- Nem tetszik majd nektek a válaszom - mondta Lilit. - Azt adja nektek, ami kell, de nem adja azt, ami szükséges, mással azonban már nem tudtok kereskedni velem.

- Beszélj! - mondtam. - ígéretet tettél.

- A Homály él, de nem rendelkezik értelemmel, a Homály mindössze élni akar. - Lilit széttárta a karját, mintha ő maga is csodálkozna a mondottakon. - Tigrincs a Homály védelmezője, ő értelemmel bír, de nincs akarata. Tigrincs erős. De a Kétlényű eszes, és akarata is van, a Kétlényű is a Homály szüleménye, és ha Tigrincs az útjába áll, akkora a Kétlényű elsöpri Tigrincset. Minden élőlény elpusztul, mert a Másfélék nemcsak paraziták, hanem az élet védelmezői. Ha meghalnak a Másfélék, meghal minden élőlényt Ha meghal minden élőlény, akkor meghal a Homály. Ha meghal a Homály, akkor meghal Tigrincs, meghal a Kétlényű, meghal minden e körül a kis sárhalom körül. Megadtam a választ.

- Nem válaszoltál - feleltem. - Miért vagyunk az élet védelmezői? Mi, Másfélék ugyanolyan paraziták vagyunk, mint ti, vámpírok. Miért halnak meg a Másfélék után az emberek?

Lilit vicsorgott. Még az agyarait sem húzta vissza.

- Ravaszkodtok, és én is ravaszkodom. Megkaptátok a választ, de azt senki sem ígérte, hogy részleteket hallotok…Fénypárti.

- Rendben van - mondtam. - Rendben. Elfogadtuk a válaszod. De tudnunk kell, hogy mi az a Hatodik Őrség.

Lilit széttárta a karját.

- Mivel tudunk fizetni a válaszért? - kérdeztem. Valahol a mellkasomban egyre nőtt a szomorú, fojtogató fájdalom. Valószínűleg így érzik magukat az emberek egy pillanattal, az infarktus előtt. - Lesz-e a lányom vére...

- Nem, Fénypárti! - Lilit megrázta a fejét. - Ennek az árnak az ideje letelt! A vére elégethet engem, mégis kockáztattam volna, de már nem! Nem tudjátok megadni az árát az új válasznak!

Ekkor hirtelen észrevettem, hogy Kesa szeme elkerekedett. És azt, hogy csodálkozás, remény és rettegés keveredett benne. Rettegés annak a kisfiúnak a szemében, aki az imént szabad akaratából nyújtotta a nyakát az ezeréves vámpírnak.

- Én talán megadhatom az árat bármelyik válaszodért? - hangzott a hátam mögül.

Megfordultam.

Tigrincs a tűzhelynél állt, és egy csészébe kávét öntött magának a gőzölgő kávéfőzőből. Ugyanolyan volt, mint régebben - magas, fiatal férfi, szigorú hivatali öltönyt viselt. Az arcához emelte a csészét, és kortyolt egyet. Lassan felénk fordult.

- Nekem, ahogy megjegyezted, nincs saját akaratom - mondta Tigrincs. - De van vérem. A Homály vére, elnézést a hülye szóviccért. De hiszen szeretnéd méltóképpen betetőzni a gyűjteményed, az idők végezete előtt, te roskatag teremtény, nem igaz?

A vámpírnő fehér ruhája rózsaszínné változott, mintha teleszívta volna magát vérrel. Nekiütődött a falnak, és belefúródott, a tompa ütéstől fehér vakolat hullott a vállára. Félig meggörnyedt, félig leült, maga elé tartva a két kezét. Az ujjai fekete karmokká változtak.

- No, tehát mi a válaszod? - kérdezte Tigrincs.

- N-n-nem! - nyögött a vámpírnő. - Nem!

Elszökkent a faltól, az ablak felé vetette magát, mintha az ugrással megpróbálta volna kinyitni vagy betörni az ablakot.

De Tigrincs már az ablaknál termett. Még mindig a kezében szorongatta a kávéscsészét, nem mozdult. Egyszerűen ott termett, ahova a vámpírnő ugrott, és egy kézmozdulattal félbeszakította a vámpírnő mozgását.

- Nem értetted meg - mondta Tigrincs. - Nincs választásod. Én kifizetem az árat, te pedig válaszolsz a kérdésre.

- Válaszolok! - kiáltotta Lilit. - Válaszolok, nem kell fizetség!

- A szabály az szabály! - mondta Tigrincs.

Kortyolt egyet a csészéből. Az ablakpárkányra tette. Jobb vállára hajtotta a fejét, és odanyújtotta a nyakát.

- Harapj bele!

Lilit összerázkódott. Aztán bólintott, megbékélve.

- Igen... igen.

A szája egy pillanatra Tigrincs nyakára tapadt, és egy pillanat múlva a vámpírnő félreugrott. Az ajkai bordóvá váltak. Tigrincs nyakán két apró harapás jelent meg.

- Elvetted az árat, választ adsz - mondta Tigrincs. - Mi az a Hatodik Őrség?

- Hatan kötöttek egy szerződést a Kétlényűvel - suttogta a női vámpír. - Hatan bonthatják fel.

- Kik ők?

- A Fény szülötte. A Setét szülötte. Az, aki elvette az idegen Erőt. Az, akinek nincs saját Ereje. Az, aki lát. Az, aki érez.

- Három feltétel szükséges - mondta Tigrincs. - Én ismerem a szabályokat.

Lilit bólintott, miközben gyűlölettel nézett rá. A szájából párafelhőcskék szakadtak ki.

- Szeretet, Gyűlölet, Nemeslelkűség, Árulás, Erő, Gyengeség. Ez az első feltétel.

Tigrincs bólintott.

Lilit felemelte a kezét, és csodálkozva nézte az ujjait. Aztán folytatta:

- Mindegyik Hatalmas fél képviselőjének jelen kell lennie. Mindegyik fél vezetőjének el kell jönnie vagy megneveznie a küldöttet. Ez a második feltétel.

- Melyek azok a hatalmas felek? - kérdeztem. - A Fény? A Setét?

Lilit vicsorgott.

- Köteles vagyok megnevezni, de nem vagyok köteles kifejteni. Így van, Tigrincs?

Tigrincs bólintott, miközben elgondolkodva nézte.

- És a harmadik. - Most Lilit őszintén elmosolyodott! Azt mondanám, hogy „szívből", de neki már régen nemi volt szíve. - Mind a hatuknak kapcsolatban kellett állniuk az első és legfőbb Erővel.

- A Homállyal? - Nem bírtam ki, hogy ne pontosítsam.

Csodálkozásomra Lilit ezt felelte.

- Nem, Fénypárti. A legelsővel és legfontosabbal. A vérrel.

1122 SIEIHilJ LÜKJANYIHKO M

- Esetleg akarsz még mondani valamit? kérdezte Tigrincs.

- Remélem, megdöglötök! - köpött az arcába Lilit. - Hogy mindannyian megdöglötök! És te, a Homály rabja, te is!

- Nos, mi ezt nemsokára megtudjuk - felelte Tigrincs. - Te azonban nem.

Lilit felkacagott.

- Nem? Majd meglátjuk. Majd meglátjuk. Én hű maradtam a Kétlényűhöz, és üdvözlöm őt...

- Ott, ahova indulsz, nincs semmi - mondta Tigrincs, és felemelte a kezét.

Lilit vakító, fehér fényt árasztott. Valami belülről elégette. Fehér ruháját elöntötte a vér, aztán elfeketedett, és a vámpírnőből csak egy halom hamu maradt.

Megfogtam a kővé meredt Kesa fejét, és elfordítottam.

- Ne haragudj, hogy szemeteltem! - mondta Tigrincs. - Van hányólapátod és ágseprűd?

Egy darabig néztem a vámpírnő maradványát.

- Nem, csak porszívóm.

- Az is megteszi - felelte Tigrincs. Nem is kérdezte, hogy merre menjen, kiment a konyhából, és a porszívóval tért vissza. Elgondolkodva szemlélte a gumicsövet, aztán beindította. A porszívó halkan felzúgott. Tigrincs a hamvak felé tolta a kefét, mire a hamu vékony kis sugárban eltűnt a szemétgyűjtőben.

Elfelejtette bedugni a porszívót a konnektorba. Egyébiránt ettől függetlenül működött a porszívó.

- Köszönöm a segítséget, majd magam feltakarítom - mondtam. - Valahogy nem túl vendégmarasztaló, ha nekiállsz itt nekem porszívózni.

Tigrincs alig észrevehetően elmosolyodott, és kikapcsolta a porszívót. Vagy csak úgy tűnt nekem? A mosolygó Tigrincs fantasztikus látvány.

- Akkor még egyet, és megyek - mondta Tigrincs. - Ha azt kérdezed, hogy megértettem-e Lilit szavait, hát nem. Nem én vagyok a Homály, én csak egy kis része vagyok. A választ neked kell megtalálnod.

- És ha nem lelem meg? - kérdeztem. Tigrincs csodálkozva nézett rám.

- Hát nem hallottad? Mi mindannyian meghalunk.

- Mennyire félelmetes élni! - horkant fel Kesa, megfordult, és ránézett a hamudombocskára. Aztán ásított.

Ránéztem.

- Menj szépen aludni, Kesa! Most nem viszlek haza. Nágya szobájában alszol. Vegyél tiszta ágyneműt, a komódban van...

- Az alsó fiókban - tette hozzá Kesa, és felállt. - Tudom.

- Honnan? - kérdeztem élesen: - Ezt meg honnan tudod?

Kesa csodálkozva nézett rám.

- De hiszen végső soron próféta vagyok... Apropó, van - ágseprűjük és hányólapátjuk is a spájzban, az előszobában.

Mellettem halk, bugyborékoló hang hallatszott. Megfordultam, és Tigrincsre néztem. Fojtottan hahotázott, a szájára szorított kézzel.

Aztán felszívódott a levegőben.

MÁSODIK RÉSZ

KÉNYSZERSZÖVETSÉGEK

ELSŐ FEJEZET

AZ ARCHÍVUMBAN még mindig hideg és sötét uralkodott. De ma valami megváltozott - szólt a zene. Nem csodálkoztam volna, ha klasszikusok szólnak, Vivalditól Bachig. Vagy tüzes ír zene, jig[9] vagy reel[10]. De Ellen Killoran egy orosz bárdot hallgatott.

Árnyak vagyunk, álom és ébrenlét között,

Tiszta lappal indulunk.

Várakozástól várakozásig élünk,

Akár a katonák, pihenőtől a keresztig.

Mint a megolvadt magma, melyből az égbolt sugárzik,

feltör a mélyből,

Száguld a vénáinkban a Hemoglobin keringő[11].

Csendben lépdeltem a félhomályba burkolózott polcok között, melyeken könyvek, papírtekercsek, sokszorosított példányok, lyukkártyák, flopik, agyagtáblácskák és lézerlemezek szunnyadtak.

Hát hány évesek vagyunk, ki kicsoda köztünk, azóta sem értjük...

De ezt a különös akkordot, mely nyitott, mint a tenyér,

Az álmok áltál vert apró réseken keresztül mégis meg

tudtuk különböztetni -

Hát hallgass bele -, lehet, hogy ez ringott Japán felett,

Amikor az utolsó halálraítélt beindította a motort

Saját megskalpolt földjének teste felett...[12]

Odaléptem az asztalhoz, melyen egy régi magnó állt, egy pendrive lógott ki belőle. Megnyomtam a „stop" gombot.

- Ellen!

- Igen, Anton?

Összerezzentem és megfordultam. Killoran a hátam mögött állt, a kezében egy vaskos, bőrkötésű könyvvel.

- Megijesztettél - ismertem be.

- Én is megijedtem - felelte. - Annyit láttam, hogy félj bukkant egy árnyék. Van itt egy kis forgalom.

Hirtelen zavarba jött, és letette a könyvet az asztalra Vajon rám akart sózni egyet ezzel a kötettel?

Jó kis dal - mondtam. - Nem tudtam, hogy szereted az orosz bárdokat.

- Nem mindenkit. - Fintorgott egyet. - De ez jó... Hogy mennek a dolgaid? Elkaptátok a vámpírnőt?

- Nálunk... minden zavaros - mondta. - Töltesz teát?! Ma kívánom.

Elmosolyodott, és bekapcsolta a teafőzőt. Leültem az asztalhoz, töltöttem magamnak egy csészével, és röviden elmeséltem mindazt, amiről Ellen a pincéjében valószínűleg nem hallott. Csak Tigrincs látogatását hallgattam el azzal együtt, hogy Ellen végül azt a következtetést vonta le, én magam öltem meg Lilitet.

- Nagyon... - gondolkodott egy pillanatig. - Nagyon komoly. Meg akarsz még tudni valamit?

- Igen. Leadtam egy kérést a Nappali Őrségnek és a mieinknek is. De lehet, hogy nálad is lehet találni valamit...

- A Kétlényű?

- Meg a Hatodik Őrség. És a Hatalmas Erők.

- A számítógépekben van valami? - kérdezte Allan.

- Nem. A Kétlényűről szóló vámpír-legendán kívül, Oros könyvéből.

Ellen bólintott.

- És még valami... Úgy vélem, tudnod kell róla. - Szereztem egy okostelefont, és kitettem a kijelzőre az orvosunk levelét. - Van még nyolc megharapott. Egy menetben... Egészen szimbolikusan harapott, csak azért, hogy jelt adjon. És az eredmény... nem az, amit vártam.

Ellen a kijelző fölé hajolt.

- A harapások sorrendje?

- Pont ilyen - biccentettem.

- Roman, Oleg, Danijar, Jelena, Cézár... de hát ez név?

- Név. Egyébként a fiú nem olasz, hanem orosz. El se tudod képzelni, milyen furcsa némelyik szülő.

- Kurzsan, Irina, Joachim. Micsoda, ez igaz? J-vel?

- Pontosan. A fiú finn. Valószínűleg élőszóban a mieink általában Akimnak szólítják, de a dokumentumokban j-vel írják.

- „Rogyeckij" - mondta Ellen. - Végigírta a családnevet. Úgy tűnik. Még „j"-t is talált.

- Ühüm - bólintottam. - Ez érthető és várható.

- Most pedig az apai név - jelentette ki Allan. - Mi is volt ott? „Érted"?

- „Érted"[13] - javítottam ki. - De úgy tűnik, hogy ott egyszerűen nem talált megfelelő apai nevet.

- Romanovics, Jevgenyjevics, Samiljevics, Jegorovna, Nyikolajevics.. Ellen rám pillantott. - Nyikolajevics a Cézár?

- Igen - bólintottam. - Cézár Nyikolajevics. Na és? Ünnepélyesen hangzik.

- Ibragimovna... Jevgenyjevna... Miért van kihúzva? Nincs apai név?

- Igen, a finneknél nem írják ki az apai nevet - felelte. - „Döntés"[14].

- „A tiéd a döntés." - Ellen bólintott. - Vidámabb, mint az, ha csak egyszerűen az lenne, hogy „érted".

- Igen. Bár amikor ilyen sajátos módon várják tőlem a döntést... az is feszültséget kelt.

- Nem baj, nem kell hozzászoknod ahhoz, hogy döntsél. - vigasztalt Ellen. - És a befejezés. Az volt, hogy „Jöttem

én", és az lett, hogy... Szemjonov, Ignatyeva, Leskaroj, Andruhovics, Zsabin... Ellen elkomorult.

- Igen-igen, kérdezz! - mondtam.

- Cézár Nyikolajevics Zsabin? - kérdezte Ellen remegve. - Ez manapság elmegy Oroszországban?

- Nem elég a fantáziám ahhoz, hogy el tudjam képzelni mi tekinthető manapság normálisnak Oroszországban.

- És egyébként hogy van... Cézár? - érdeklődött tapintatosan Ellen. - Te láttad őt?

- Egészen véletlenül láttam. Egészen csodálatos gyerek. Eltekintve a vezeték-, keresztés apai nevétől.

Ellen felsóhajtott, és így fejezte be:

- Gyiljatgyinova, Jorsikova, Tojvonen.

- „Az erő vár"[15] - bólintottam.

- Az értelme végül egyáltalán nem az, amit vártál - mondta Ellen. - Ez nem fenyegetés. Nem érted jött el. „Eljöttem, az erő vár, Anton Gorogyeckij, a döntés a tiéd."

- Arra azért nem tenném a fejem, hogy ebben egyáltalán nincs fenyegetés - jegyeztem meg.

- De hiszen megmentette a lányodat, és téged is, meg a feleségedet.

- Lehet, hogy nem akart osztozni a zsákmányon? És tudod, nekem az az érzésem, hogy itt nem arról van szó, hogy „megjöttem". Itt az áll, hogy „a megérkezett". „A megérkezett erő vár."

Ellen széttárta a kezét.

- Rendben van, Anton. Nem fogok vaktában találgatni. Miben tudok segíteni? Mivel kezdjem? A Hatodik Őrséggel?

- Inkább a Hatalmas Felektől - kértem. - A számítógépes adatbázisokból már mindent lekértek nekem. Hatalmas erőknek néha az ősieket nevezzük: a Fényt és a Setétet. De itt nyilvánvalóan valami másról van szó.

Ellen felsóhajtott.

- Mindjárt... Tehát a Felek...

Megint kilépett a sötétbe, végigment a polcok között, és az egyiknél megállt. A kis lámpás bágyadtan pislákolt.

- Ellen. Végül is miért kedveled ennyire a sötétséget?! - kérdeztem. - Némelyik fóliánsnak árt a fény, ezt értem. Neked viszont ez kényelmetlen!

- Én nagyon jól látok a sötétben - felelte Ellen, miközben a papírokkal zizegett. - És az emlékezetem is jó.

- A katalógusok is - tette hozzá.

- Magától értetődik. A katalógusok is. Hatalmasok…Egyébként elképesztő az a hanyagság, amivel az előző gazdája kezelte az archívumot. Oroszországban hagyományosan nagyon jó a levéltáros iskola, ami valószínűleg azzal áll összefüggésben, hogy bevett dolog, hogy sok dokumentumot titokban tartanak a nép elől.

- No-no, gúnyolódj csak! - dörmögtem. - A zord Oroszország. Titkokkal teli levéltárak, melyeket előreszegezett balalajkás fehér medvék őriznek.

Killoran prüszkölt.

- Az amerikai, angliai és francia levéltárakhoz képest a tieitek nem is annyira titkosak. De magától értetődően ez nem vonatkozik az Őrségek archívumaira. Ezek teljesen...

- A Nappali levéltáráról is tudsz valamit?

- Természetesen. Megvannak a magunk kapcsolatai. Elcseréljük a duplumainkat, a listáinkat, konzultálunk...

- Nem semmi - mondtam. - Nem semmi titkai vannak az őrségek alagsorainak. Geszer egyáltalán képben van?

- Nagy vonalakban - adott kitérő válasz Ellen. - Hm... A Hatalmas Felek. Van egy utalás. Az 1215. évi jegyzőkönyv. „A szükséges és a felesleges intézkedésekről". Nem maga a jegyzőkönyv, természetesen, hanem a lista... Ott említés történik a Hatalmas Felekről.

- Miről esik ott szó?

Ellen elnevette magát.

- Honnan tudjam? Komolyan azt gondolod, hogy én itt mindent elolvastam? Menjünk, tudom, hol őrzik. Menjünk, menjünk!

Felálltam, és elindultam a lámpás pislákoló visszfénye felé. Ellen a hideg kezével erősen megragadott, és maga után vont a sötétbe. A sápadt tejfehér fénysugár pár másodpercig előttünk világított a padlón, majd kialudt.

- Miért?

- Jobb így - felelte homályosan Ellen. - És azt tanácsolom neked, hogy ne nézz a Homályon keresztül. Nem is tanács ez, mint inkább határozott utasítás.

- Hogyhogy? - kérdeztem, a sötétben lépkedve, miközben akaratlanul elfintorodtam, azt várva, hogy a homlokommal nekimegyek valamilyen polcnak. Nem álltam meg, felemeltem a szabad kezem, és magam elé tartottam.

- Jobb, ha nem tudod, hogy miért - mondta Ellen. - Igen, fedezd magad a kezeddel, ha az megnyugtat, de ne gyújts fényt!

Mintegy tíz métert tettünk meg a régi, meg-megreccsenő linóleumon, ami az első terem padlóját borította. A levegő mozgásából kiindulva átértünk a következő terembe. Itt a lábunk alatt deszkapadló vagy pedig kiszáradt parketta csikorgott. Egy ízben Ellen élesen magához rántott, és így szólt:

- Ne haragudj! Kinyúlt egy csont, és nem vettem rögtön észre, nekimentél volna...

- Miféle csont?

- Emberi. Sípcsont.

- Mit keres az archívumban?

- Bele van vésve egy ráolvasás.

- Milyen?

- Senki sem tudja, ismeretlen a nyelv.

- És miért van ilyen rendetlenség nálad az archívumban? - kérdeztem, miután kezdtem kicsit dühbe gurulni a beszélgetéstől. - A csontok kilógnak az átjárón keresztül...

- Éppen akkor nyúlt ki - magyarázta Ellen. - Ahogy közeledtünk felé.

Magamba fojtottam a buta kérdést, hogy vajon viccele. Lehet, hogy nem tréfált.

A lábunk alatt elfogyott a fa. Most járólapokon lépdeltünk. Időnként egyenetlenné váltak, mintha felpúpozódtak volna. Azután újból kiegyenesedtek.

Aztán Ellen megállt, és rövid habozás után így szólt:

- Valószínűleg megkerüljük a nyolcadik termet...

- Láttad a Sztalker című filmet? - kérdeztem.

- Tarkovszkij? Nem, természetesen. Az enciklopédiában olvastam róla.

Először fán, majd újra járólapon, aztán pedig durván lefektetett macskakövön haladtunk. Azt kérdeztem:

- És a Buratyino filmet? Ez a Pinokkió orosz változata!

Ellen elnevette magát.

- Mire akarsz kilyukadni?

- Ah, mező, mező, csodák mezeje... - énekeltem fahangon. - És Alisz róka Bazolio cicával elvitték Buratyinót a Csodák Mezejére. Egy csacsi hátán. Körbe-körbe.

Már kétszáz métert tettünk meg - nálunk nincsenek ilyen alagsorok.

Ellen felsóhajtott. Felkapcsolta a lámpást, az elkezdett világítani. A fénysugár, bár bágyadtan, mintegy tíz méterre bevilágította az átjárót a polcok között, annál távolabb minden a sötétbe veszett. Aztán Ellen bevilágított az ellenkező irányba is - ugyanaz. Megpróbáltam kisilabizálni, hogy mi van a polcokon, de Ellen lekapcsolta a világítást.

- Nem körben - mondta Ellen. - Nem mindig az egyenes a legrövidebb út, de nem körben...

Újabb három-négy percig meneteltünk. Egyszer pocsolyán léptünk át, valahol mellettünk csöpögött a víz.

- Ellen, ez teljes káosz - próbáltam szemrehányást tenni neki.

- Igen, erősen kiszáradt - értett egyet Ellen. - Majd megjavítom a csapot...

Belenyugodtam, és csak a legutolsó arra irányuló próbálkozásomnál, hogy megvédjem az álláspontomat, nyújtottam ki a kezem, és próbáltam meg kitapintani, hogy mi fekszik a polcon, ami mellett elhaladtunk. A kezem valami meleg, ragacsosba nyúlt, ami úgy tűnt, hogy lassan mozog. Elhúztam a kezem, és gyorsan beletöröltem a nadrágomba.

Ellen bosszantóan felnevetett, aztán így szólt:

- Megérkeztünk már, megérkeztünk... Mindjárt, Anton.

Ezután váratlanul elengedte a kezem.

- Ellen? - kérdeztem.

Nem válaszolt. Hangtalanul egy lépést tettem oldalt. Nagyon szerettem volna felkapcsolni a világítást. Elhatároztam, hogy háromig számolok, és megteszem.

- Na, itt is van - jelentette ki vidáman Ellen. - Most már lehet!

A kezében lévő lámpás fényesen és tisztán felragyogott, mintha egy másik üzemmódba kapcsolt volna. Ellen a polcra helyezte a lámpást, oly módon, hogy az lefelé világítson, és mosolyogva nézett rám.

- Mire számítottál, hogy mit fogsz látni, Hatalmas? Azt, hogy átváltozom vámpírnővé?

- Ez most hirtelen hogy jön ide? - érdeklődtem.

- Nos, kezdjük ott, hogy a „szürke imát" félig aktivizáltad, ezt még én is látom. Kérlek, ne alkalmazd, mert értékes dokumentumok tömegét pusztíthatod el azzal!

- Te egy másik országból érkeztél ide, tíz évvel ezelőtt - mondtam. - Folyton itt ülsz az alagsorban. - Ki se dugod az orrod a fényre. Ez a séta pedig!

Ellen halkan felkacagott.

- Ne haragudj, Anton! De nehogy már, komolyan azt; feltételezted, hogy egy vámpír ilyen sokáig és sikeresen álcázni tudja magát Fénypártiként? Geszer elől? Olga elől? Előled? Aztán valahova a sötétbe csallak, és leszámolod veled?

- Semmit sem gondoltam! - csattantam fel. - És a kezed is hideg!

- Természetesen, ilyen szobahőmérsékletnél - sóhajtott Ellen. - Még egyszer elnézést kérek. Egy kicsit nagy volt a nyomás, elismerem. Tekintsd ezt szakmai tréfának! De itt tényleg jobb bonyolult utakon menni, és fény nélkül.

- Te se haragudj rám, nincs igazam - ismertem be, és lehengergettem az ujjaimon már félig kibontott igézést. A már leszakadni készülődő Erő-szálacskák visszahúzódtak a bőrbe. - Nem ez életem legjobb időszaka.

- Rendben, akkor béke - zárta le Ellen. - Hagyjuk a hülye vicceket! Nézd, itt a dokumentumod...

Ezen a helyen a polc, amennyire a fény láttatni engedte, tele volt furnérdobozokkal. Az egyik lapos volt, a másik hosszúkás, mint egy drága bor csomagolása. Mindegyiket ellátták a sértetlenséget biztosító régimódi, de működő varázslattal. Egyeseken számomra ismeretlen igézetek szerepeltek, meg sem próbáltam kiigazodni rajtuk. Az állványra, szemmagasságban a polcokhoz csavarozva, nagyméretűi rézbetűkkel és számokkal kiírva az LT-32 jelzés virított.

- A jegyzék is elég régi - mondta Ellen, miközben elővett és kinyitott egy lapos dobozt.

- De már papír alapú... Mintha semmi mágikus nem lenne benne. Nem látod?

Rápillantottam a kezében lévő tömör, vaskos papírlapra. Megcsóváltam a fejem. Úgy, hogy nem néztem a Homályon keresztül, nehéz megmondani, de nem észleltem mágiát.

- Tudsz ónémetül? - kérdezte Ellen.

- Még a sima németet sem értem.

- Akkor tartalmi összefoglalót adok. A hivatalos hitelesített fordítást holnap kapod meg.

Ellen kiköhögte magát, miközben figyelmesen tanulmányozta a kalligrafikus kéziratos betűtípust.

- Tehát... „Az ezerkétszáztizenötödik esztendőben..." Miről nevezetes ez az év?

Elgondolkodtam.

- Inkvizíció?

- Pontosan. A pápai trón, pontosabban, Harmadik Innokentyij megalapította az Inkvizíciót.

- De hát ez... - Vállat vontam. - Komolytalan. Az Inkvizíció mindenféle baromságot művelt. Az idős füvesasszonyokat vízbe fojtották, a zsidókat üldözték...

- Giordano Brúnót megégették, Galileit üldözték - vette át a hangnemet Ellen. - De ugye érted, az Inkvizíciónak volt potenciálja. Hite abban az időben gyakorlatilag mindenkinek volt, beleértve a Másféléket is. A Fénypártiak többsége úgy gondolta, hogy az Alkotó különleges képességgel ruházta fel őket, míg a Setétek, a szolgái... - harapta el a szót - világos, hogy kié. És ha az Inkvizícióba beszálltak volna a valódi Másfélék, és egyesítették volna az erőforrásaikat az Egyház erőivel...

- Valószínűleg kiszorítottuk volna a Setéteket - fejeztem be. - Véglegesen.

- Véglegesen nem sikerült volna - felelte Ellen. - Születtek volna újak. És kivégezték volna őket.

- Nem kizárt, hogy a világ jobbá vált volna - tételeztem fel ábrándozva.

- És most minden ember ismerné a Másféléket, vámpírokat, átváltozókat. Irigyelnék az Erőt, a hosszú életet, a tudást. Alkalomadtán igyekeznének a Fénypártiakat is kiszorítani, annak dacára, hogy mi egész életünket az emberek védelmébe állítottuk.

- Valahogy így - mondtam. - Valahogy így...

Ellen felsóhajtott.

- Tehát... „Az Inkvizíció létrehozásának és a megfelelő próféciák fényében, konzultációk és megfelelő garanciák után..." Itt nem egészen a „garancia" szerepel, inkább „ígéret", de valószínűleg a „garancia" pontosabb. „Rómában találkozott a Hat Hatalmas Fél..."

- Pontosan - feleltem. - Ellen, hogy te milyen ügyes vagy! Te és a katalógusod.

- „A beszámolót Elpis Ieratikusz tartotta Athénból és Kurt Hesse Kölnből..." Különös, még azt sem jelzik, hogy; Fénypártiak-e vagy Setétek. Az Ieratikusz inkább álnévre emlékeztet. Nos... Javaslatot tettek az Inkvizícióval való kapcsolat rendezésére, lényegében arra, hogy kitárulkozzon előtte, és együttműködjenek. „Megtárgyalták... Vitatkoztak... Ellenvetést tettek... Elutasítottak... Elfogadták..."

Ellen felsóhajtott.

- Ne haragudj, én is csak főbb vonalakban értem. Nos, összességében ez olyan kifacsarás. Úgymond megvitatták azt a kérdést, hogy az Inkvizíció jelente veszélyt a Másfélékre nézve, és érdemes-e kapcsolatot tartani vele? Végeredményben... „Egyhangúan veszélyesnek, megkísértőnek, megjósolhatatlannak és kártékonynyak ítélték;; Semmilyen kapcsolatra nincs szükség a Másfélék és az Inkvizíció között, még akkor sem, ha a Fénypártiak vagy a Setétek ezt a maguk számára hasznosnak, vagy mások szár mára ártalmasnak tartják. Még akkor sem szabad nyíltan beavatkozni az Inkvizíció ügyeibe, ha ez érinti egy Másféle életét..."

- Valahogy gyanús - hümmögtem. - Kapásból megnevezek pár Setétet, akiket az Inkvizíció az Őrségek segítségével megégettetett.

- Gilles de Rais - bólintott Ellen. - Meg a gazdasszonya... Valószínűleg az áskálódó banyák között több tucat; igazi boszorkány is volt. Egyszerűen a nagy számok törvénye alapján. Nos, minden szabályt megszegnek, de ezt összességében betartották. Többé-kevésbé.

- De hát kik is azok a Hatalmas Felek? - kérdeztem. - Isten vele, az Inkvizícióval!

- Erről itt nem szól a fáma - válaszolta zavartan Ellen.

- Lehet, hogy ez közismert volt, amit kötve hiszek, mert akkor akármelyik, Geszerhez hasonlatos öreg felvilágosítást nyújtott volna neked a Hatalmas Felekről. Vagy pedig olyannyira titkos, hogy ugyan említést tettek róla, de konkrétumok nélkül.

- A francba! - mondtam. - A francba!

- Várj! - Ellen figyelmesen nézte a papírt. - Itt szerepelnek aláírások is, Anton.

- Na?

- Nevek nélkül. - Odahozta hozzám a lapot. - Láthatóan nem kockáztatták, hogy az aláírásokat is átvigyék, őszintén szólva, némelyiket én sem kockáztattam volna. Itt csak a tisztségek szerepelnek.

- Én is rosszul tudok ófelnémetül - mondta Ellen. - Az, ahogyan a tizenharmadik században írták, már kiment a használatból. Ha középfelnémetül vagy koraújfelnémetül lenne... Hah! Koraújfelnémetül folyékonyan beszélek.

- Meg vagyok rendülve, le vagyok nyűgözve, és beismerem a műveletlenségemet - jegyeztem meg. - De mégis, megpróbálnád? Vagy keressünk fordítót?

- Megpróbálhatom - sóhajtott fel Ellen. - A Homályon keresztül... Mindjárt.

Pár másodpercig a papírlapra meredt, majd felsóhajtott, és félretette.

- Elolvastam. Csak azt nem tudom, hogy segít-e. Valami érthető benne, de más... Hat aláírás szerepel. Világos, hogy ez a hat Hatalmas Fél.

Nem sürgettem, vártam.

- Fény - kezdte Ellen. - Setét. Ez érthető, igaz?

- A Fénypártiak és a Setétek - mondtam. - Nem látok más variációt.

- Én inkább azt mondanám, hogy a Nappali és az Éjszakai Őrség. - Ellen felemelte az ujját, mint egy szigorú tanárnő, aki kijavítja a tanulót. - Hiszen ezek nem Erők, hanem Felek.

- Elfogadva - mondtam. - Utána jön az Inkvizíció...

- Nem jön az Inkvizíció - jelentette ki Ellen. - Az ezerkettőszáztizenötödik esztendőben hozták létre az emberi, egyházi Inkvizíciót. A miénk alapítására...

- Ezerkettőszáztizenhétben került sor - fejeztem be. - Igaz. Lényegében kölcsönvettük az eszmét és az elnevezést. Valahogy megfeledkezem az alapokról. Jól van, mi jön tovább?

- A Konklávé.

- Ez érthető - jegyeztem meg megkönnyebbülve. - Ismertem... Ez a boszorkányok Konklávéja. ők mindig elkülönültek. De... Hatalmas Fél?

- Mostanság a boszorkányok csak egy részét képezik a Nappali Őrségnek - jegyezte meg Ellen. - Hát vagy az Éjszakainak, őket inkább egyszerűen varázslónőknek és gyógyítónőknek nevezik...

- Ellen!

- Ne haragudj, Anton, de nincs értelme a képmutatásnak. A gyógyítónők és a varázslónők lényegében boszorkányok. Minden asszony nagymértékben alkalmazza a boszorkány mágia fogásait.

- A feleségem nem boszorkány!

- Jól van - mondta Ellen. - Egyáltalán nem úgy értem, hogy őt egy kalap alá lehetne venni ezekkel. Én egy bizonyos lényegről beszélek.

- Bizonyos mértékig minden asszony boszorkány, még a Másfélék is - mondtam. - De Szvetlana nem lehet egyike a feleknek, olyan értelemben, hogy az a fél, amelyet a Konklávé... ő nem tartozott a boszorkányok köreihez, ő nem esküdött fel a Konklávénak, tehát, de jure - ő nem boszorkány...

- Egyetértek - felelte Ellen, és elhallgatott. - Ha az aj gondolat aggaszt, hogy Szvetlánára szükség lehet-e ebben a Hatodik Őrségben, akkor egyetértek, ő nem felel meg. Valóban, egy igazi boszorkányt kell keresned.

- Mi van még? - kérdeztem.

- A Mesterek Mestere.

- Nekem úgy tűnik, hogy ez nagyon egyszerű - mondtam. - Mester. Ahogy mostanában mondják, Master.

- Logikus. A vámpírok Mestere. - Ellen elkomorodott! - De én sosem hallottam arról, hogy nekik lenne valamiféle fővezérük. A vámpírokat a vérkötelék köti össze, az alárendeltség éppen a szerint a vonal szerint megy, hogy „ki kit változtatott át". De csakugyan létezik egy legelső vámpír?

Hallgattam. Lilit jutott eszembe. Lehetett-e ő a világolja a legelső vámpírnő? A legeslegelső. Az, aki a hagyományok és a legendák szerint Évánál is idősebb, és az Isten démonikus és sikertelen teremtményévé változott? Az, aki vagy büszkeségi rohamában, vagy pedig azért, mert szórakoztatta ez az egyszerű rejtvény, Évának nevezte magát? Bármi lehetséges.

De akkor Tigrincs végzett vele. És felporszívózta. Ez azt jelenti, hogy a Mesterek Mestere nincs többé? Vagy átveszi valaki ezt a tisztséget?

Gondolatban megjegyeztem, hogy lenne egy kérdésem Zavulonhoz - egy nagyon komoly és fontos kérdés.

- Valószínűleg van - mondtam. - Végső soron sosem hallottam arról, hogy ki lenne a legfőbb az Éjszakai Őrségnél. No, abban az esetben, ha világviszonylatban nézzük. Moszkvában Geszer a legfőbb, és Oroszországban is ő, ez ugyan sehol sincs leírva, de mindenki így tartja. De hogy az egész világon... A legeslegfényesebb... A legfőbb vezető és parancsnok... Nem hallottam róla...

- Valószínűleg nálunk ugyanúgy van, mint ahogy a vámpíroknál - jegyezte meg kajánul Ellen. - Minden a földrajzi feltételek szerint alakul.

Egyetértéssel mosolyogtunk egymásra.

- A továbbiakban elméletileg minden világos - tűnődött el egy pillanatra Ellen. - Az Alakot felvevő.

- Az átváltozók - bólintottam.

- Hallottál-e valaha bármit is valamiféle irányító struktúráról az átváltozóknál? Falkavezérről vagy valaki másról?

Megráztam a fejem.

- Az Őrségeknél működik helyi vezetés - mondta Ellen. - Európában például de facto mindent a francia és a német őrségek irányítanak. A francia Éjszakai és a német Nappali. Bár a hollandok... Oké, nem tudom, de Geszer valószínűleg megsúgja neked, hogy ki irányítja őket. A boszorkányoknál a Konklávé, itt minden világos. A vámpíroknál a Mester, bár senki még csak nem is hallott az összes vámpír legfelsőbb uráról. Na és az átváltozók?

- Családi struktúra - mondtam. - Azok, akiket megharaptak, falkát képeznek. De a falka általában nem nagy, egy vezetője van, egy hím, vagy egy nőstény...

- Ejha, keményen nyilatkozol róluk - jegyezte meg Ellen. - Mint a vadállatokról.

Elengedtem a fülem mellett a szemrehányást.

- És soha egyetlen falka sem irányítja a többit. Ha konfliktus lép fel, harcolnak, ha pedig a konfliktus végképp elfajul, akkor a vezérek küzdenek meg egymással. A legyőzött vezér falkáját elnyeli a győztes falka. De nincs semmiféle szuperfalka.

- Kérdezd meg Henát - mondta Ellen -, amennyire tudom, ő a legidősebb átváltozó, ő smidolonná[16] változik.

- Tudom. - Megtöröltem az orrnyergemet. - Aki felveszi az Alakot. Még utalás sincs a struktúra elnevezésére. De oké. Megkérdezem Henát. Olvasd, ki van még ott!

- Ez még számomra is zsákutca - ismerte el Ellen. - És csak a Homályon keresztül fordítottam le. Alap.

- Alap?

- Sarokkő. Fundamentum. Támasz. Alap. Nem ismerem ezt a szót, csak az értelmét olvastam el. Ez az utolsó aláírás, márpedig az ilyen dokumentumoknál ez fontos.

- Tudom, nem vagyok hülye - bólintottam. - A megerősítő aláírás, a végső döntés. Alap...

- A Homály? - feltételezte Ellen.

- Személyesen. Eljött, és aláírta a dokumentumot. - Vállat vontam. És magam elé képzeltem Tigrincset, amint a szabad kezében egy csésze kávéval porszívózik a konyhában.

- Minden lehetséges - mondta Ellen.

- Minden - egyeztem bele. - Eljött az idő, hogy kérdéseket tegyünk fel a Hatalmasoknak.

Ellen visszahelyezte a dokumentumot a tokba, eloltotta a lámpást, és kézen fogott.

- Menjünk vissza, Anton!

Az alagsor állandó hűvös nedvessége után az Őrség folyosói szinte melegnek tűntek. Bár annak alapján, hogy a szembejövő munkatársak közül sokan kötött kabátot és pulóvert viseltek, megint akadozott a fűtés. A régi épület mégiscsak régi épület.

A főnökhöz nem mentem be. Olgát kerestem. A szobája üres volt, a belső ellenőrzés részlegénél, amelyet az utóbbi években ő irányított, szintén nem találtam senkit. Ez a részleg, amit tréfásan „belső inkvizíciónak" neveztek, amúgy is csak két emberből állt - magából Olgából és Aliserből.

Olgát a tudományos részlegnél találtam meg, ami szintén félig üresen tátongott. Az utóbbi időben a munkatársak egy része rászokott a „távmunkára", a másik fele pedig valószínűleg a „terepen" túrta a földet, hogy legalább valamit megtudjon az öreg Másféléktől és a regionális Őrségekben arról, ami Tigrincs által mondottakkal állt összefüggésben. Meglepő, hogy eközben senki sem szánt időt arra, hogy lemenjen a levéltárba...

Olga a részlegnél tartózkodó egyetlen munkatárs, Ljudocska mellett ült. Az ötös szintű Másféle pontosan olyannak látszott, mint egy olyan nő, akit kicsinyítő képzős névvel illetnek - húszéves kislánynak. Már tíz éve ugyanígy nézett ki, egyébként majdnem ötvenéves volt. Egyébként Olga sem úgy nézett ki, mintha több száz éves lenne.

A nők kedélyesen fecserésztek. Az üres, számítógépes terminálokkal felszerelt asztalok, könyvszekrények és papírtekercsek között (hát nem egy levéltár, de azért nem kevés) úgy néztek ki, mint a könyvtárban pletykáló diáklányok.

- És még szeret velem aludni a párnán - mesélte Ljudocska. - Képzeld el, bebújik a takaró alá, a fejét kidugja, és a párnára hajtja! Mint egy ember. Ilyen apróság, de okos...

- Mint egy embert-erősítette meg Olga, rám sandítva.

- Szia, Anton! Csakhogy ő nem Másféle, nem ember. Ő egy kutya.

- Természetesen. - Ljudocska egy kicsit megsértődött.

- Magától értetődik. Jaj, üdvözlöm, Anton!

- Leülhetnék egy picit magukhoz? - kérdeztem, és fogtam egy széket.

- Ülj le! - mondta Olga. - Meg vagy lepődve?

- Mitől?

- Attól, hogy ülök és fecsegek. Nyakunkon a világvége, én meg itt ücsörgök a barátnőmmel...

- Lehet, hogy számodra a világvége hétköznapi esemény - válaszoltam diplomatikusan.

- Nem. De az élet úgy van elrendezve, hogy valahol mindig valamilyen kicsi, lokális világvége zajlik. Kisiklanak vonatok, lezuhannak repülőgépek, elsüllyednek hajók, kőolajtartályok robbannak fel. A járványok egész országokat tarolnak le, gyilkosok irtanak ki egész családokat, mániákusok kínoznak gyerekeket...

Olga felállt, felült az asztalra, és a szemembe nézett. Ljudmila megpróbált felállni, láthatóan azért, hogy elmenjen, de Olga egy intéssel megállította, és így szólt:

- Azok halnak meg, akik valakinek számítanak. Évekig, évtizedekig tombolnak a háborúk. A keresztesek legyilkolják a muzulmánokat, a muszlimok felrobbantják a zsidókat. A hutuk legyilkolják a tuszikat. Mégis élnek az emberek. Valakik az eget kémlelik, és a bolygók járását számolgatják. Valaki vetőmagot ültet. Valaki megcsalja a feleségét. Valaki pénztárcákat vág fel. Valaki fest. A katonák fulladoztak Ypres[17] -nél, Balmont pedig ezt írta[18]: „Felemelő pillanat megalkotni a magad húrját, igazgyöngyesőt fakasztani, mely nyugtalanítja a szívet." Emberek égtek el elevenen a tankokban, gyerekek sírtak az éhségtől a hideg ágyban, hidegtől elkékült asszonyok cipelték a páncéllemezeket a tankok építéséhez, miközben valahol mellettük egy zeneszerző bravúros győzelmi indulót komponált, valahol egy író pedig vidám elbeszéléseket költött a gyerekek számára...

- Miféle vidám elbeszéléseket a háborúban... - kezdtem volna.

- Noszovot olvastál, őrszem? - Olga összehúzta a szemét. - Nem lehet, hogy gyerekkorodban ne olvastad volna. Valószínűleg még a kislányodnak is olvastad. Miska kásája, Kertészek... Negyvenkettőben írta ezeket. Amikor minden egy hajszálon függött. Esik ott akár egy szó is a háborúról és a halálról? Nem. Mert ha a gyerekeknek nem lehet kenyeret adni, akkor legalább reményt kell nyújtani nekik. Igen, most azt mondod, hogy őrszem vagyok, Fénypárti, Legfelső, és itt ülök és fecsegek... Ülj le! Még nem fejeztem be, Ljudmila. Igen, fecsegek, mert mindenki, aki tud, az most az ügyeden fáradozik. Aki pedig nem tud, az a saját szokásos dolgán ügyködik. A saját kenyerén, dallamán, saját zsebmetszőin. A saját hülye, pitiáner nyomozásán piszmog. Akkor is, ha itt az Apokalipszis. Mert ha ez nem következik be, a gabona nem rohadhat el lábon, a dalnak pedig fel kell csendülnie. A tolvajnak börtönbe kell kerülnie. És a szolgálati vétségeket is ki kell vizsgálni.

Olga Ljudmilához fordult, aki elkerekedett, riadt szemmel nézte.

- Hány éves a kiskutyád?

Ljudmila nyelt egyet. Lesütötte a tekintetét.

- Húsz...

- Nem hallom!

- Huszonhét... Én nem... Nagyon helyesen táplálom...

Olga hallgatott.

- Ez még csak nem is hetedik szintű befolyás! - kiáltott fel könnyeivel küszködve Ljudmila. - Kértem valaha is bármit az Őrségtől?

- Nem arról van szó, hogy nem kértél! - förmedt rá Olga. - Arról van szó, hogy nem figyelmeztettél, te ostoba! Neked, rang szerint, napi szinten beavatkozásokat kell végezned az ötödik szintig bezárólag. Nyisd meg a fizetési táblát!

- De mi lehet...

- Én ma személyesen írtam alá a boszorkány macskája életének meghosszabbítására szóló engedélyt. És ez nem egy jelentéktelen, undok boszorkányocska, hanem a moszkvai részleg Nagymamája. A macskája elmúlt hetvenéves, és eszünk ágában sem lenne, hogy kiadjuk az engedélyt, mi ezt a macskát isten tudja, mennyit ellenőrizzük, benne van legalább a boszorkány Erejének a fele! De mivel a boszorkány kezében lobogtatta a Nappali Őrség vizsgálati jegyzőkönyvét arról, hogy kétszer meghosszabbítottad egy háziállat életét, semmit sem tudtam tenni!

Ljudácska falfehéren nézett Olgára.

- Állj fel, és tűnj el! - szólította fel Olga. - És ma ne kerülj a szemem elé! Menj, és otthon dolgozz, te is tudod, hogy mi folyik.

- És mi... mi lesz... - Ljudmila nyelt egyet.

- Nem lesz semmi - morogta Olga. - Az állatnak ehhez semmi köze...

Ljudmila az ajtóhoz rohant, mintha attól tartott volna, hogy Olga meggondolja magát.

- Legközelebb adj be hivatalos kérelmet, te ostoba! - kiáltotta utána Olga. Felsóhajtott, és a fejét csóválta. - Anton, nos, hogy lehet ilyenekkel dolgozni... Mi szél hozott?

- Mint nőhöz fordulok hozzád - dörmögtem.

- Mi az, belegurult a labda a vécébe? - érdeklődött Olga.

- Figyelj, mi van, te direkt tanulmányoztad a gyerekanekdotákat? - kérdeztem.

- Nem. Én, ha emlékszel, nagyon sokáig voltam kitömött bagoly. - Olga ironikusan elmosolyodott. - És nem mindig voltam Geszer szobájában. Húsz évig álltam egy iskolában, a biológia szertárban.

- Milyen borzasztó! - kiáltottam fel akaratlanul.

- Az nem kifejezés. Olyanokat láttam és hallottam... Nos tehát mire van szükséged?

- Kinek engedelmeskedik a féljed? - szegeztem neki egyenesen a kérdést.

Olga elgondolkodott. Aztán pontosított:

- Ez valamilyen módon kapcsolódik a nyomozáshoz?

- Közvetlenül. Hiszen olvastad a reggeli jelentésemet.

- Persze, ne ismételd magad! - legyintett Olga.

- Emlékszel a hat Hatalmas Félre?

- Igen. Badarság. Sokat megéltem én már, Anton. Az egész életemet az Őrségben töltöttem. Soha senki semmilyen Hatalmas Felekről...

- Jártam lent az archívumban. Kértem segítséget Killorantól. Talált egy nagyon régi dokumentumot, ott szó esik hat Hatalmas Félről. De nagyon ködösen. Nagyjából a Fény, a Setét, a Konklávé, a Mesterek Mestere, az Alakot Öltő és az Alap.

Olga megtörölte a homlokát. Lesütötte a szemét. Rám nézett. Leugrott az asztalról, elővett egy doboz cigarettát, és rágyújtott. Hunyorgott, és gúnyosan nézett rám.

- És te, összevetve Tigrincs által mondottakat és... az új információt... úgy döntöttél, hogy ez...

- Az Éjszakai Őrség. A Nappali Őrség. A boszorkányok. A vámpírok. Az átváltozók. És az ismeretlen nyavalya, lehet akár maga a Homály.

Olga kiengedett egy füstcsíkot, hátravetette a fejét, és a mennyezetre nézett.

- Tehát, Killoran... Mi is a neve? Ellen?

- Igen.

- Hat Hatalmas Fél... - Olga felsóhajtott. - No, nézd, van két hírem a számodra.

- Jó és rossz?

- Igen, ahogy lennie kell - mondta Olga, de nem tetszett nekem a hangszíne. - Először is, sem az Éjszakai, sem a Nappali Őrségnek nincs felsőbb vezetése. Még Oroszországban sincs hivatalosan, bár Geszer, természetesen, a vezető.

- Vagyis úgy van nálunk, mint a vámpíroknál? Az a terület ura, aki mindenkit megharapott rajta...

- Nagyjából így. Vagy aki mindenkit beavatott. Nem tudom, emlékszel-e még, hogy téged Geszer avatott be. Ha megvizsgáljuk, akkor szinte mindenki hozzá vezethető vissza, mint iniciátorhoz.

- Már rossz - bólintottam.

- A boszorkányoknál még úgy-ahogy érthető - mondta Olga. - A legeslegfontosabb vámpírral kapcsolatban nem vagyok képben. De az átváltozóknál biztosan nincs felsőbb hatalom. Megkérdezheted Henát.

- Ellen is ugyanezt javasolta - mondtam csalódottan.

Olga sandán rám pislantott. Aztán így folytatta:

- Ami az Alapot illeti, az is érthetetlen. És ez volt, Anton, a jó hír.

- Akkor mi lehet a rossz? - kérdeztem szigorúan.

- Menjünk! - felelte Olga, és karon fogott. - Menjünk... Legfelső...

Nem faggattam. Először is, én magam is szeretem a fejmosást. Másodszor, úgysem válaszolt volna semmit. Harmadrészt pedig éreztem, hogy nagyon nem lesz ínyemre a rossz hír.

Egyre lejjebb és lejjebb ereszkedtünk. Leértünk a mínusz hatodik szintre. Az archívumhoz. Nyugtalanítóan be-lenyilallt valami a mellkasomba.

- Gorogyeckij járt ma az archívumban? - kérdezte Olga a két őrtől.

Azok szemmel láthatóan zavarban voltak.

- Igen... - Végül az idősebbik, egy hatodik szintű, rászánta magát, hogy válaszoljon. - De... Hiszen van engedélye.

- Be tudott volna menni anélkül, hogy észrevettük volna - tette hozzá a másik. - Hiszen hetedik szintű. Kellett a leggyengébbeket beosztani ügyeletbe, mindenki „terepen" van.

- Magától értetődik - felelte Olga. - Egy Legfelső mindig meg tudja zavarni egy alacsonyabb szintűnek az eszét...

Ezzel a kedves frázissal tovább vonszolt. Kitárta az archívum ajtaját. Most is, akárcsak egy órával ezelőtt, sötét volt, az asztal fölött ott világított a fénykúp.

Olga szótlanul odalépett az asztalhoz. De én, már rossz előérzettel, a Homályon keresztül néztem. Az ördögbe Ellen minden elővigyázatosságával!

Olga úgy járkált az archívumban, hogy igézetekből álló pikkelyes páncél borította. Valószínűleg, miközben mentünk lefelé, fegyvertárának jelentős részét aktivizálta. A Hatalmas ujjain igézetek sokszínű szivárványa fénylett.

Olga megállt az asztalnál. Körülnézett. Megérintette az asztalon álló teáskannát. Kinyitotta azt a dobozt, amit Ellennel megtaláltunk, elővette a dokumentumot, és futói pillantást vetett rá.

- Ne hallgass! - kértem.

Olga egy szót sem szólt.

- Ellen! - szólítottam. - Ellen!

- Ne kiabálj! - szólt Olga. - Nincs itt.

- Hát akkor hol van?

- Honnan tudjam? Például Dublinban. Gyakran beugrottál hozzá?

- Tegnap és tegnapelőtt.

- És azelőtt?

- Hát, egy évig valószínűleg be se néztem... - morogtam, és éreztem, ahogy kúszik belém a rémület.

- Majdnem egy éve elutazott. Befejezte a jegyzetelést, más dokumentumokért cserébe lefénymásolta azt, amit akart. Na, és elutazott. Elege lett abból, hogy itt ücsörögjön. Te talán nem voltál akkor Moszkvában?

Hallgattam.

- Ki zavarta meg a fejed? - kérdezte Olga. - Legfelső...Felfogtad, hogy rászedtek, elkábítottak, megbabonáztak? - Lehetett itt akárki, de az nem Ellen Killoran volt! - Az archívum már régóta üresen áll! Ha kellett valami, akkor lejöttél, felkapcsoltad a világítást, beleástad magad a katalógusokba, és megkerested, amire szükséged van!

- Tudod, mi a legrosszabb? - kérdeztem.

Olga elhallgatott.

- Emlékszem rá, amikor Ellen elutazott - feleltem. - Hiszen tartott egy bulit, pont itt. Még táncoltam is vele. Emlékszem. Most emlékszem.

MÁSODIK FEJEZET

A FESTMÉNY régi volt, valószínűleg tizenhetedik századi olasz festő műve. Semmi különös, kilátás a velencei csatornákra. Feltehetően Geszer ismerte a festőt, vagy ez a hely jelentett neki valamit.

Ültem, és szemléltem a házikókat, a hidacskákat, a gondolákat, és igyekeztem nem érzékelni a hűvös levegőt, ami hullámokban végigfutott a tarkómon. Mintha a légkondicionáló szárnyai lengedeznének mellettem, és fújnák a hideg levegőt...

- Valószínűleg ennyi elég - jelentette ki Geszer. A kezét a vállamra nyomta, és visszaült az asztal mögé. Olga félig oldalt ült, egy pótszéken.

- Tehát mi van velem? - kérdeztem.

- Irányított amnézia. - Geszer enyhe csodálkozással nézett rám, mintha ostobaságot mondtam volna. - Mindössze célzott amnézia. Elfeledtették veled, hogy Killoran tizenhat hónapja elhagyta Moszkvát. Ezért amikor lementél az archívumba, és megláttad... khm... megláttál ott valakit, aki úgy nézett ki, mint Ellen, te teljes lelki nyugalommal nekiálltál beszélgetni vele.

- Geszer, minden szükséges mentális védelmet felállítottam.

- Meg néhány szükségtelent is, észrevettem. Arról van szó, Anton - krákogott Geszer, és megcsóválta a fejét -, hogy ez baklövés a részünkről. Közös. Mi mindannyian jól el vagyunk zárva attól, hogy ránk erőszakoljanak hamis visszaemlékezéseket, vagy eltorzítsák a meglévőket. Legalábbis ami a nálunk gyengébbeket és a velünk azonos szintű Erővel rendelkező Másféléket illeti. Ez azt jelenti, hogy senki, még egy Legfelső sem tudott volna olyan alakot bevezetni az emlékedbe, aki nem létezett. De...

- A törlés ellen nem vagyunk védve - mondtam.

- A blokkolástól. Az emlékezet törlése is kiváltotta volna a védekező reakciót. De egy precíz blokkolás nem. Egyszerűen elfeledkeztél róla, hogy Killoran elutazott. Ennyi az egész.

- De hogy lehet, hogy ő, ha ez „nő", és nem „férfi", bejutott hozzánk, az irodába? - ráncoltam a homlokom.

- Feltehetően nehézségek árán. - Geszer elhallgatott.

- Az irodánk védelme nagyon megbízható. De ha megengedünk néhány faktort, akkor be lehet szivárogni.

- Miféléket? - kérdezte Olga érdeklődve. - Nekem megvan a magam verziója, de szeretném hallani.

- Az Erő legfelső szintje - kezdte Geszer. - A szín Fénypárti vagy Szürke. Az ártó szándék hiánya. Ezek között a körülmények között lehetséges legyőzni az igézést. Ha valaki tudja törölni az emlékezetet, akkor be tud jutni az őrség mellett. Vagy úgy, hogy blokkolja az emlékezetében a tiszteletre méltó Killoran elutazását, vagy oly módon, hogy teljes mértékben eltörli az emlékét annak, hogy elhaladt mellette egy Másféle. Úgy vélem, hogy ha ellenőrzünk mindenkit, aki őrségben volt, megtalálhatjuk ezeken a blokkolásokat, le tudjuk szedni őket, és akkor megtudjuk, hogy melyik napon és órában érkezett.

- Az imént ment el - mondtam. - Hiszen rögtön a beszélgetésünk után elindultam megkeresni Olgát, Ellen pedig! maga ígérte meg, hogy beadja a dokumentumot fordításraj Valójában nyilvánvalóan azután, hogy kimentem, felszívódott. Borisz Ignatyevics, de hát ki lehet ez? Valamennyi Fénypárti Legfelsőt ismerjük, nem vagyunk olyan sokan, még nyugdíjasok sem. A Szürkék lennének az Inkvizítorok?

- Nem feltétlenül - felelte Olga. - Ezek lehetnek Másfélék is, a színváltozás folyamata során. Te is tudod, egetverően dolog ritkán fordul elő, általában az is a Legfelsőkkel. Néhai a szín teljesen megváltozik, máskor középen megdermed, mint az Inkvizítoroknál.

- Egy Legfelső, aki bármilyen színt ölthet - mondtam. - Csodálatos. Idiótának érzem magam.

- Erre nincs szükség - felelte Geszer. Ha egész, meglehetősen hosszú életem alatt nem gondoltam az amnéziás hatás veszélyére, akkor én vagyok a legnagyobb idióta.

- Mindenesetre egy Legfelsőnek kellett hatást gyakorolni - jelentette ki Olga. - És nagyon-nagyon szakszerűen. Mesterien.

- Értem, hogy mire akarsz kilyukadni - bólintott Geszer.

- Én is - mormoltam. - A vámpírok. Még a leggyengébb vámpír is az amnézia mestere.

- Méghozzá nem is csak a nyálban rejlő titok miatt - bólintott Olga. - A Legfelső vámpír az illúzió mestere. Ez lehetett akár férfi is... Nem csókolóztál vele, ugye, Anton? Mert lehet, hogy ez nem vámpírnő, hanem vámpír volt.

- Pfuj, te! - feleltem.

Olga elnevette magát.

- Oké-oké, semmit nem mondok Szvetának.

- Még egyszer, pfuj! - mondtam érzéssel. - Köszönöm, hogy megpróbálsz felvidítani, de jól vagyok. Borisz Ignatyevics, nincs más? Beavatkozás, jelzőfények?

- Nem. - Geszer megrázta a fejét. - Minden finoman ki volt dolgozva. Bármennyire is nehéz ezt feltételeznem, de elképzelhető, hogy a hívatlan vendégünk jót akart.

- Lehet akármilyen Setét, meghalni ő sem akar - bólintott Olga. A táskájában, ami a földön feküdt, megcsörrent a telefon. Olga lehajolt, elővette a telefont, és szótlanul a füléhez emelte. Csendben végighallgatott valamit, majd így szólt: - Értem. Folytassa!

- Az archívumból? - kérdeztem, miután Olga eltette a telefont.

- Igen. Minden világos. Megvannak az idegen nyomai, de sem az emberi módszerek, sem a mieink nem vezetnek sehova. Egyébként erre nem is számítottunk... Anton, valamit szerettél volna megtudni Geszertől, amikor engem kerestél.

Geszer felvonta a szemöldökét, és rám nézett. Azt kérdezte:

- Tőlem akartad megtudakolni, és Olgához mentél?

- Kényes kérdés - magyaráztam. - Geszer, ki áll mögötted?

- Nem értem. - Geszer egyre erősebben elkomorult.

- Te vagy a moszkvai Fénypártiak feje. No és természetesen egész Oroszországé. Bizonyos mértékig valószínűleg a szomszédos területeké is, igaz?

- Bizonyos mértékig - felelte Geszer. - Ez még mindig az én tibeti imperializmusom, látod? No és az, hogy Kirgízia Éjszakai Őrségét, például, egy második szintű Másféle irányítja.

- Ki vezeti az európai Fénypártiakat? És az égész világét?

- A válasz egyszerű mindkét esetben - válaszol™ Geszer. - Senki. Az lehetetlen.

- Ki a vezetője a földgolyó összes emberének?

- Az ENSZ-et hagyjuk - mondtam. - De minden régimódi emberi patriotizmusom mellett is az USA-t tartom a világ legerősebb államának.

- Magától értetődik - legyintett Geszer. - Mégsem áll a világ élén egy megdöbbentően egyszerű és nevetséges oknál fogva, amit most nem magyarázok el. Az embereknél nincs legeslegfőbb irányító. A Másféléknél sincs, sem a Fénypártiaknál, sem a Setéteknél.

- És amennyiben szükség van rá? - kérdeztem. - Az archívumból származó dokumentum ezerkettőszáztizenötös keltezésű. És valaki aláírta a Fény nevében. Ha most hirtelen egy nagyon fontos kérdésben kell döntést hozni…

- Kell is dönteni - vágott közbe Geszer. - Erről már értesítettem minden regionális Őrséget, az Éjszakaiakat és a Nappaliakat is. Az a levél, amit én és Zavulon írtunk alá, a Fény és a Setét esküjével van hitelesítve.

- És? - kérdeztem feszülten.

- A továbbiakban úgy lesz, ahogy már néhányszor lezajlott a történelem során. Nekem és Zavulonnak lesz joga döntést hozni a Fény és a Setét nevében. Formálisan mi leszünk a vezetők. Ennek a kérdésnek az eldöntésében.

- Ilyen egyszerűen? - kiáltottam fel.

- A demokrácia legmagasabb szintű kifejeződése. - Geszer fölényesen elmosolyodott. - Bár nem, ez jobban hasonlít arra a kommunizmusra, amit valaha fel szerettünk volna építeni. Két okos és komoly emb... khm... volt embert, akik megfelelő tudással és élettapasztalattal rendelkeznek, a sors akaratából a megfelelő helyen és a megfelelő időben felruháznak azzal a joggal, hogy mindenki nevében döntsenek.

- Jefremov - mondtam.

- Jó bácsika volt, kár, hogy ember - bólintott Geszer. - Valójában mindössze célszerűség.

- Vagyis két felet már megtaláltunk - mondtam. - Ez már jó. Most jönnek a boszorkányok, az átváltozók, a vámpírok, és a nem világos, hogy mi.

- Természetesen akkor, ha mindent jól értelmeztünk - jegyezte meg szkeptikusan Geszer. - A boszorkányok, igen. Az összes többiről nem vagyok meggyőződve.

- Már dolgozunk rajta - mondta Olga. - Mindenkit tájékoztattunk az új adatokról.

- Mi az én dolgom? - kérdeztem.

- Látogasd meg a rokonaidat! - tanácsolta Geszer.

- Egyelőre türelmesen várok - válaszoltam. - Egy kicsit hiányoljanak.

- Akkor dolgozz! - mondta Geszer. - Olga, milyen, anyagunk van Júlia Hohlenko állampolgárról?

- Nincs semmilyen - válaszolta savanyúan Olga. - Csupán egy háromoldalas tájékoztató. Ezernyolcszázkilencvenben született, Kisoroszországban. Aztán Kijevben, Odesszába, Pityerben, Moszkvában élt. Végül nálunk telepedett le. Negyedszázada választották Nagymamának.

- Fiatal Nagymamának - mosolyodott el keserűen Geszer. - Kár, hogy Arina elment. Ő aztán jó volt. Vagy Lemeseva. De ez a Hohlova...

- Hohlenko - javította ki Olga. Geszer csak legyintett.

- Nem érdekes. Nem biztos, hogy a vezetéknév igazi. Inkább gúnynév, a születési hely után. Mi van ott az ő Germanjával?

- Kénytelenek voltak megengedni a soron következő fiatalítást - mondta sóhajtva Olga. - Majd elmesélem. Éppen most akartam elküldeni neki a papírt.

- De hiszen ő nem az Őrségben van - jegyezte meg hunyorítva Geszer. - Gyerünk, egy kis bemelegítés, Anton! Te viszed el neki a papírt, és beszélsz is vele.

- Mit mondhatok neki? - próbáltam tisztázni.

- Ésszerű keretek között, mindent.

Geszer fújtatott.

- Tisztában kell lenned vele. Ő a jelenlegi Egyetlen Nagymama. A Konklávé feje.

- És ha nem akar beszélni? - kérdeztem, miközben felálltam.

- Erőt ne alkalmazz, az biztos! - mondta Geszer. - Ebben az esetben én megyek. De próbálj meg boldogulni! Én most meglátogatom Henát.

- Én pedig a vámpírok moszkvai Mesteréhez indulok - jelezte Olga. - Egyelőre van idő, de nem érdemes vesztegetni.

Júlia Hohlenko, a moszkvai boszorkányok feje, az ő terminológiájukkal Nagymamája, nem nagyon fiatalította magát. Lehet, hogy csak annyira, amennyire erre hivatalból szükség volt. Az is lehet, hogy másféle megfontolásból.

Természetesen nem úgy nézett ki, mint aki száz és egynegyedéves. Legfeljebb hatvanévesnek tűnt. Vézna volt, és elragadó, sűrű, fekete hajáról a környezete valószínűleg azt tartotta, hogy festi.

Júlia néni egy közönséges városi óvodában, a Napocskában dolgozott, Moszkva délnyugati részén. Még csak nem is vezetőként, hanem nevelőnőként. A szülők és a gyerek® is imádták.

Az ovi bejáratánál egy egyszerű, de nagyon praktikus igézetet aggattam magamra, „az én emberemet". Ezt követően nem kellett azon aggódnom, hogyan menjek el az őr mellett, mit gondolnak a szembejövő dadák és nevelőnők. Mindegyikük valamilyen ismerőst, megszokott embert látott bennem, akinek joga van itt tartózkodni. Az őr szívélyesen megrázta a kezem, a nevelőnők mosolyogtak, még a szigorú, részeges villanyszerelő - aki egy nappali fényű lámpával bíbelődött - is kipréselt magából egy kurta üdvözlést.

A tájékoztatóban, amit Olgától kaptam, az állt, hogy Júlia Taraszovna Hohlenko jelenleg a nagycsoportosoknál dolgozik nevelőnőként. Az ovi pici volt, a kilencvenes években, amikor a moszkvaiak gyakorlatilag nem szültek, az ovi felét elkerítették, és magánlíceumot hoztak ott létre. De változtak az idők, a líceumot kitelepítették az ovi másik részéből, és ott most tádzsik vendégmunkások nyüzsögtek, pakoltak, festettek és padlót burkoltak. Úgy tűnik, mintha ráadásul mindezt egy időben tennék. A Napocska az ígéretek szerint nemsokára bővülni fog.

Felmentem a lépcsőn, aminek nevetséges két korlátja volt: az egyik egy felnőtt ember méretéhez igazodott, a másik, az alacsonyabb, a gyerekekéhez. Meglöktem azt az ajtót, amire valamilyen gyerekkönyvből kivágott, színes kép volt ragasztva - egy mozsárban ülő boszorkány, kezében seprűvel és beléptem a nagycsoportosok termébe.

Harminc szempár szegeződött rám. A Napocska óvoda nagycsoportosai éppen visszatértek a sétáról. Valaki már levetkőzött, mások a félig levett kezeslábasukban és nadrágjukban botladoztak, de volt, aki még a sapkáját sem vette le.

Egy pillanat múlva elárasztott az üvöltő és zsivajgó gyerekek hulláma.

Ha azt gondolják, hogy egy hatéves gyerek semmi egy felnőtthöz képest, akkor még soha nem vetődött magukra harminc óvodás.

- Mit csináltok! - üvöltöttem, amikor a földre döntöttek, amitől a fejem fájdalmasan a cipőszárítóhoz szorult. Valakinek a nedves nemezcsizmája az arcomba zuhant. Harminc pár kéz csimpaszkodott belém. Lehetséges, hogy az eszement nyanya a felügyelete alatt állókat biztonsági őrökké változtatta?

- Dima bácsi! - üvöltött fel egy világos hajú kiscsávó, miközben rám vetette magát.

- PasabácsiPasabácsiPasabácsi! - visította egy vörös hajú kislány.

- Papa! Papa! - Szinte örömkönnyekkel a szemében ordította egy kövér, ragyás kisfiú.

- Na, sicc innen, mindenki! - hallatszott fölöttem, mire a gyerekek meghátráltak. Júlia Taraszovna kilépett, másként nem is lehet mondani, valahonnan azokból a szobákból, ahol a csoportja tartózkodott. - Különben levest főzök belőletek, réges-rég nem ettem fiatal husit! A gyerekek kacagva szétfutottak.

- Mindenki öltözzön át, pisiljen, és mosson kezet! - vezényelt Júlia Taraszovna. Nekem pedig kinyújtotta a kezét, hogy felsegítsen. Én egyébként nem éltem az öregasszony segítségével, és magamtól feltápászkodtam, miközben aggódva lestem a gyerekeket. Majd így szóltam:

- Jó napot, Júlia Taraszovna!

A boszorkány világos színű, színes ruhát viselt, a sok gyöngysorával, karperecével és gyűrűjével bármely cigánylánnyal felvette volna a versenyt. De mit lehet itt mondani - boszorkányok, mágikus tárgyak...

- Neked is jó napot, Anton Gorogyeckij, Fénypárti mágus! - válaszolta halkan Hohlenko. - Hogyhogy te, Hatalmas, „varázslatot" öltöttél magadra, és úgy jöttél be az óvodába? Hát nem tudod, hogy a gyerekek tizenkétszer erősebben reagálnak a mágikus viselkedésre?

- Valahogy eddig nem volt alkalmam, hogy ezt ellenőrizzem - ismertem el. - A ti biztonsági őreitek?

- Most miért vagy ilyen, Anton? - sértődött meg Júlia, Taraszovna. - Hát lehet így beszélni a gyermekekről? De még akkor is, ha biztonsági őrök, mi rossz van abban? Három tucat óvodás egy körbezárt-térben képes feltartóztatni, megnyomorítani, sőt akár megölni egy felnőtt embert.

- Jó vicc, Nagymama - mondtam. - Hol tudunk beszélni?

- Gyere be! - sóhajtott a boszorkány. - Csak vedd le a cipőd, nálam itt közegészségügy meg higiénia működik. Mégiscsak gyerekek!

Mintegy tíz percig kellett várnom, míg Hohlenko minden felügyelete alatt állót bekergetett a hálóba, és ágyba dugta őket, majd kijött a játszószobába. Miközben kijött, csinált valamit, éreztem az Erő enyhe áramlatát, és egy pillanat múlva az érzelmi háttér körös-körül megváltozom A gyerekek álomba merültek. Mindenki, egyszerre.

- Ajajaj! - mondtam.

- Általában nem teszek ilyet - jelentette ki szigorúan Júlia Taraszovna. - De beszélgetni akartál.

Bólintottam. Örömömre a játszószobában volt pár normális, emberi léptékű szék, máskülönben egy gyerekszéken kellett volna görnyedeznem, vagy pedig ácsoroghattam volna.

A játszószobában volt még egy kandúr is.

Amíg a gyerekek nem feküdtek le aludni, addig a szekrény tetején ült és mosakodott. Hatalmas, vörös kandúr volt, olyan jóindulatú pofával, hogy ez már gyanús. A macska megható szívélyességgel nézett rám.

Amikor a gyerekek elmentek, a macska leugrott, odajött hozzám, és felugrott a térdemre. Azonnal hanyatt vágta magát, és a hasát meresztette.

- Micsoda egy kullancs! - mondtam.

De azért mégiscsak megcirógattam a hasát.

- Szereted az állatokat? - érdeklődött Julia Taraszovna, miközben leült velem szemben.

- Imádom - válaszoltam. Elővettem az ingem zsebéből egy négybe hajtott papírlapot, és átnyújtottam a boszorkánynak: - íme, a hivatalos engedély az Éjszakai Őrségtől arról, hogy alkalmazhassa a mágiát German macska életének meghosszabbítása céljából.

- Ó, köszönöm -- ujjongott a boszorkány, miközben óvatosan kihajtogatta és kisimította, majd végignézte és újra összehajtotta, és valahova elrejtette a dokumentumot.

- Ez az öregasszony öröme, ez aztán a boldogság.

- Német macskafajta? - kérdeztem, miközben letettem Germant a földre, és a nadrágomról leporoltam a vörös szőrt.

- Nem, nem, a miénk, orosz, házi fajta. A nevét a bolygó második űrhajósáról, German Tyitovról kapta!

Majdnem félrenyeltem.

- Nagyon megkedveltem - tudatta bizalmasan Júlia Taraszovna. - Jurik természetesen elbűvölő, mennyit ér akár egy mosolya! De nekem German jobban tetszett. Férfi I Hős! És mindehhez a második. El tudod képzelni, Fénypárti, hogy mennyire nehéz másodiknak lenni? A hőstett ugyanaz, de te a második vagy. És mindörökké az maradsz. Ötödiknek lenni nem olyan bántó. Tizediknek. De másodiknak lenni örökké tartó nehéz teher.

- I-igen - mormoltam. - Felettébb lebilincselő. A macska ellen nincs kifogása az ovi igazgatójának? Közegészségügy, higiénia...

Hohlenko felkacagott. A macska felugrott a térdére. Otthonosan összegömbölyödött. A boszorkány gyakorlott mozdulattal megsimogatta.

- Jaj, Anton, jaj, halálra kacagom magam... De hát ki mond nekem ellen?

- Úgy teszek, mintha ezt meg se hallottam volna - válaszoltam komoran. - Júlia Taraszovna, nem e miatt a papír miatt kerestem fel.

- Persze, tisztában vagyok vele, hogy Legfelsők nem állnak be futárnak - komolyodott el azonnal Hohlenko. - Megengeded, hogy kitaláljam? A látogatásod azzal a próféciával függ össze? A Nagymamák Nagymamájára! a Konklávé vezetőjére van szükséged?

- Látom, mellékesen a próféciákkal is pénzt keres mondtam.

- Nem kell itt jósolni, Anton. Elég, ha fej is nyugszik a nyakon.

Bólintottam.

- Egyébként Zavulon tájékoztat - mondta Hohlenko elgondolkodva. - Úgyhogy tudok ezt-azt.

Nem kérdeztem meg tőle, hogy tud-e az archívumról, és arról, hogy az ujjuk köré csavartak.

- Találkoznom kell a Konklávé vezetőjével - jelentettem ki. - A Boszorkányok Boszorkányával, a Nagymamák Nagymamájával, a Dédanyával, bárhogy is hívják. Tudom, hogy ezt az információt senkinek sem adja ki, főleg nem a Fénypártiaknak. De maga is tudja, nem rossz szándék vezérel.

- Az, ami nektek jó, az nekünk nem okoz örömet - sopánkodott Júlia Taraszovna.

- Mindannyian meghalhatunk - mondtam. - Az egész világ. Valamennyi Másféle. Minden ember.

- Lehet, hogy már régóta itt az ideje? - kérdezte Hohlenko halkan. - Őszintén szólva, mindenki rászolgált. Teljes mértékben. Az emberek és a Másfélék is.

Egy pillanatra elhallgatott. Rám emelte kemény és határozott tekintetét. Nem szeretnék szembetalálkozni vele egy sötét erdőben. Egyébként fényes nappal sem, egy zajos városban. Amennyiben az ellenségének tekint.

- Értem - mondtam. - Hiszen maga ukrán, nem? Maguknál ott most...

- Én kisorosz vagyok - felelte a boszorkány. - Hohluska. Ne nevezz ukránnak, mert ezzel megbántasz.

Bólintottam.

- Értem.

- Ami most ott zajlik, az szemét dolog, tizenkilencben Szimon Vasziljics alatt még ennél is rosszabb volt - közölte Hohlenko. - De máshol vajon jobb? Az orosz rögeszme és a részegeskedés? Az amerikai gőg és a képmutatás? Az európai farizeizmus? Az ázsiai kegyetlenség?

- Mindannyian emberek - mondtam.

- És mi vajon jobbak vagyunk? - kérdezte a boszorkány. - Mi az, hogy a mieink, a tieitek... Lehet, és ha az van, nos?

A tekintetem a háló félig nyitott ajtajára vándorolt, ahol az ágyacskáikban feküdtek a gyerekek. Az ágynemű alól kezecskék és lábacskák nyúltak ki, a padlón zoknik és szandálok hevertek szanaszét.

- Ők is bűnösök? - kérdeztem. - Nekik is meg kell halniuk?

- Valamikor mindenkinek meg kell halnia - felelte a boszorkány. - Lehet, hogy nem is bűnösök, de ez egyelőre... Előbb vagy utóbb minden... Száz évvel ezelőtt egypárat közülük malackává változtattam volna, hogy kerüljenek távolabb a bűntől. Engedélyeztem magamnak egy mosolyt.

- Tényleg meg tudja tenni, Júlia Taraszovna?

- Honnan tudjam? - Megsimogatta a macskát. - Nincs helyes válaszom számodra, Fénypárti.

- Júlia Taraszovna, hiszen Geszer megkérdezi az Inkvizícióban - vetettem oda találomra.

- Akár meg is kérdezheti - horkant fel a boszorkány. - Az a mi dolgunk, asszonyoké. Arról semmit sem tud az Inkvizíció.

- Úgyis megtudom - mondtam. - Vagy így, vagy úgy.

- Tyű! - Az öregasszony legyintett. - Hogy lehetsz ilyen Ostoba, mi? Így is tudod. A Nagymamák Nagymamája az ismerősöd!

- Hogyan? - kérdeztem zavartan. - De hogyan... hiszen ő színt váltott!

- A boszorkánynak nem kötelessége, hogy Setét legyen vágta el Hohlenko. - Ha színt váltott, hát így tett, az ő

dolga, csak ne szegje meg a törvényeket.

- De ő...

- Tudom. Te az Idő Szarkofágba ültetted. A világegyetem végéig.

- Ugyanaz, mintha nem lenne - mondtam. - Lehet mondani, hogy meghalt!

- Lehet, de nem szabad. Ő nem halt meg. Börtönben ül. Az pedig, hogy a börtöne örök és mágikus, semmin sem változtat. Mi, a Nagymamák összegyűltünk a Konklávéra. Megvitattuk. Amíg Arina él, addig nem lehet, sehogyan sem lehet másik Nagymamák Nagymamáját választani.

- Ő örökké élni fog.

- Tehát, örökké a Konklávé feje marad.

- Ostobaság! - kiáltottam fel. - Ostobaság ez, ostobaság! Egy ilyen szituációban meg kell változtatni a szabályokat! Ha nem lesz velünk a Konklávé vezetője, akkor semmit sem tudunk tenni!

Egy darabig Hohlenko szigorúan nézett rám. Aztán így szólt:

- Menj haza, Fénypárti! Keresd, amit keresel, nem hinném, hogy a dolgaid egy öreg boszorkányon múlnának. Ma éjjel mi, Nagymamák összegyűlünk a magunk megbeszélésére.

- És újat választotok? - kérdeztem reménykedve.

Hohlenko megvonta a vállát.

- Van esély erre? - tettem fel a kérdést valamiért.

- Neked mi közöd hozzá? - csodálkozott a boszorkány. A szemében a múltban gyökerező sértettség csillant meg. - Nem. Nem szokásunk, hogy kétszer egymás után ugyanarról a területről válasszunk. Tudod, protekcionizmus a boszorkányoknál is létezik, és ez senkinek sem tetszik. Menj, Anton! Holnap reggel felhívlak.

- A számom...

- Tudom a számodat. - Felsóhajtott. - Menj már! Te itt mégiscsak összejárkáltad a padlót, nekem még fel kell mosnom. Nincs elég dajka, takarítónő, a fizetés az óvodában alacsony. Hiszen te nem ragadod meg a háncsseprűt. Neked meg kell mentened a világot. No, menj, és mentsd meg!

Félúton az irodába leállítottam az autót, és a „Várakozni tilos" tábla alatt parkoltam le. Egyáltalán semmi értelme nem volt a táblának, itt én senkit sem zavartam. Bekapcsoltam a „vészjelzőt", kotorásztam a kesztyűtartóban, találtam egy doboz cigarettát, és rágyújtottam. Felhangosítottam a rádiót.

Arina...

Mennyivel egyszerűbb lenne, ha ő az én pártomon állna. Az öreg boszorkány sokat tudott, sok mindenhez értett, és vasakaratú céltudatosság jellemezte. De én beleültettem az Idő Szarkofágba. Abban a percben ez tűnt az egyetlen ésszerű megoldásnak. Olyan szépnek... Önfeláldozással...

Csakhogy engem kirántott Tigrincs. Megijedt, hogy Nágya elveszti az önuralmát, és gyilkos harcba száll vele. Arina a Szarkofágban maradt.

De vajon valóban egyszerűbb lett volna nekem vele? Honnan veszem, hogy Júlia Taraszovna kollégájaként - annak idején bizonyára vetélytársaként - nem látott volna pozitív értelmet minden élő pusztulásában?

A boszorkányokat nem értheted meg. Akár Setétek, akár Fénypártiak. Mindenképpen másként gondolkodnak. Nők...

Hirtelen rájöttem, hogy szeretném látni Szvetlánát és Nagykát. Megérinteni őket. Vagy legalább felhívni őket és beszélni velük egy percet. A mobiljuk ki van kapcsolva, és az akkumulátoraik ki vannak véve, minden a konspirációs szabályok szerint. Én azonban tudom a sima városi számukat. És van egy senki által nem ismert SIM-kártyám, amit a moszkvai mecsetnél vettem egy tádzsik kereskedőnél (ez nem bűncselekmény, egyszerűen egy olyan SIM-kártya, ami alkalmas arra, hogy Közép-Ázsiába telefonáljanak, és nem kell semmilyen iratot bemutatni hozzá).

Nem, ostobaság. Ha komolyan hajtanak rám, akkor a hívást lenyomozzák. Én pedig nem akarom senkinek sem megadni ezt a lehetőséget. Végső soron, ha szorít a helyzet, Szvetlana maga hív fel engem mobilon.

A boszorkányokkal egyedőre tisztázatlan a helyzet. Minden remény abban van, hogy ma este összegyűlnek a maguk boszorkányszombatjára, és új Nagymamák Nagymamáját választanak. Várni kell. És jelenteni kell.

Elővettem a telefont, mire az megcsörrent a kezemben. Megjelent a főnök fényképe (ne kérdezzék, hogyan sikerült lefényképeznem. Geszer ki nem állhatja a fényképezést és a videózást), pattogós zene harsant fel:

-Ta ta-ta ta ta-ta-ta-ta, ta-ta ta-ta,

Ta-ta ta-ta, ta-ta ta-ta ta-ta ta-ta.

Minden Legfelső a maga módján megjátssza magát. Az orosz boszorkányok nagymamája egy óvodában dolgozik, és koszos edényeket mosogat. A moszkvai Fénypártiak vezetője nem szereti, ha felhívják, inkább ő maga telefonál egy másodperccel azelőtt, hogy rászánod magad.

- Hallgatom, Geszer.

- Hogy ment a beszélgetésed a Nagymamával? - kérdezte a főnök.

- Hm... - Egy pillanatra elgondolkodtam, vajon a főnök allegorikusán igyekszik-e beszélni, vagy maga sem vette észre, hogy amit mondott, az ködös. - A Nagymama azt mondja, hogy az ő Nagymamája, Arina él, és senki sem válthatja le az élő Nagymamát. De ma összejövetelre készül a barátnőivel, és alaposan átbeszélik ezt.

- Tehát Arina - mondta Geszer. - Gyakorlatilag nem kételkedtem. Világos.

- Rosszul hallom, főnök - színleltem az igazsággal ellentétben. - Messze van?

- Prágában, hiszen említettem.

Tehát Geszer a portálon keresztül elment az Inkvizícióhoz. Ilyen távolságra és ilyen gyorsan - a portál már korábban elő volt készítve. Bár min csodálkozom? Ennek az ellenkezője lenne a furcsa.

- Hogy van a cica? - kérdeztem.

- Cica? A Nagymama cicája? - Hirtelen sikerült meghökkentenem Geszert. - Erről a nagy pocakú Germanról beszélsz?

- Nem, egy másik cicáról - feleltem óvatosan. - Arról, amelyiknek születésétől fogva fogászati problémái vannak.

Valamiféle morgás és dörmögés hallatszott a háttérben. Geszer röviden mondott valamit egy számomra ismeretlen nyelven. Aztán közölte:

- Hena megkért, hogy adjam át, egypár nagy szemfog az egyáltalán nem probléma. Ellenkezőleg. És ha kételkedsz, szívesen meghív vadászatra.

- Elnézést kérek a tisztelt Henától - mondtam. Belenéztem a tükörbe, és nyelvet öltöttem magamra. A francba, de hát ki tudta, hogy Hena ott van mellette!

- És azt nem közölte a legtiszteletreméltóbb Hena, hogy kétségkívül nem ő-e a vezetője a... a saját... a sajátjaik... között...

- A legszívélyesebb Hena azt mondta, hogy ő a legidősebb a fajtájából - válaszolta Geszer. - Még azt is hozzátette, hogy nekik nincs, nem volt, és nem is lesz közös vezetőjük, mert ez ellentmond a lényegüknek. Ezt határozottan és világosan kijelentette a mamutvadászok nyelvén, amelyben egyszerűen nem létezik a hazugság fogalma.

- Értem - feleltem csalódottan.

- Úgyhogy az Alakfelvevők nem az átváltozók. Gondolkodj, Anton!

A főnök megszakította a kapcsolatot. Pár másodpercig üres tekintettel bámultam magam elé. Nem az átváltozók. Ez összeomlás. A boszorkányok - igen, a vámpírok - igen. Az átváltozók azonban nem tartoznak oda, sajnálatos módon. Senki sem szereti a szegény átváltozókat. Még a felsős kislányok is a csillogó vámpírokat választják.

Finoman megkocogtatták mellettem az ablakot. Megfordultam. Egy már nem fiatal, testes DPSZ[19]- felügyelő kedvesen rám mosolygott, és kézmozdulattal jelezte, hogy húzzam le az ablakot.

Sietve megnyomtam a gombot, mire az ablak leereszkedett. Az öt perccel azelőtt meggyújtott cigaretta elhamvadt az ujjaim között, és a hamu egyenesen a nadrágomra esett.

- Afrancba... - mondtam, és reflexmozdulattal kihajítottam a csikket a felügyelő lába elé.

- Ember, na, te aztán jól elszemtelenedtél! - kiáltott fel a felügyelő felháborodva. - Nem egyszerűen, teljesen! Megálltál a „Megállni tilos" táblánál. Rendben, vészjelzővel... Látom, telefonálsz... De hát nem vagyok vadállat, bármi megtörténhet! Nem vagyok vadállat?

- Nem vadállat - egyeztem bele zavartan.

- Megállok mögötted - folytatta a felügyelő.

Belepillantottam a tükörben a DPSZ-autó bekapcsolt kék fénnyel állt mögöttem. Láthatóan már régóta ott állt.

- Állok és várok - folytatta a felügyelő. - Gondoltam, hogy mindjárt feléled a lelkiismerete az embernek. Nem, nem támadt fel. Még a nyelvét is kiöltötte rám a tükörben. Figyeljen, hiszen maga felnőtt, okos ember. Van magánál lelkiismerete?

- Van, becsületszavamra! - kiáltottam.

- Befejezte a beszélgetést - sorolta tovább a bűneimén a felügyelő. - És tovább ül! - Rendben, nem vagyok büszke. Kiszállok, udvariasan bekopogok... Te meg mit csinálsz? Lehúzod az ablakot, és elém hajítasz egy csikket!

- Ne haragudjon! - mondtam.

- Tiltó táblánál állt meg. Szemetet hajított ki az autóból... - A felügyelő elhallgatott egy pillanatra. - Őszintén szólva, nem is emlékszem, hogy mi jár ezért.

- Büntessen meg - feleltem. - Abszolút hibás vagyok, nem fogom letagadni. Ha úgy tetszik, büntessen meg, ha akarja, vegye el a jogosítványomat.

- Nincs miért bevonni a jogosítványt - sóhajtott a félj ügyelő. - Hiszen nem vagy részeg, igaz?

- Nem.

- Olyan a képed, mintha ittál volna.

- Ellenőrizze! - sóhajtottam. - Mindig ilyen a képem, őszintén.

A felügyelő egy ideig rám meredt. Aztán lehajolt és megszagolt. Kifújtam a levegőt.

- Történt valami? - kérdezte a felügyelő váratlan együttérzéssel.

- A feleségem, a lányom... - mondtam. Azonnal helyesítettem: - Nem, ne gondolja, élnek és egészségesek, csak...

- Csak messze vannak - fejezte be a felügyelő.

- Igen..No és...

- Velük beszéltél?

- Nem. A főnökömmel.

- Fejmosást kaptál?

- Valami olyasmi.

- Rosszul mennek a dolgok a munkahelyen?

- Krízishelyzet van.

A felügyelő bólintott, majd azt javasolta:

- Hívd fel a feleséged! Te magad, hívd először!

- Nem tudom - feleltem. - A mobilja is ki van kapcsolva.

A felügyelő felsóhajtott.

- Értem. De itt nem szabad várakozni.

- Nem fogok - biccentettem.

- És hagyd abba a dohányzást! - tette hozzá a felügyelő. - Nálunk az országban folyik a dohányzók elleni harc. Vagyis a dohányzás ellen. A miniszterelnök is felhagyott a dohányzással, pedig neki sok idegeskedéssel jár a munkája, Tehát te is képes vagy rá.

- Képes - bólintottam. - Ritkán dohányzom. Csak nagyon lehangolódtam.

A felügyelő megfenyegetett az ujjával.

- És nézz a tükörbe! Talán dísznek van betéve az autóba?

- A tükör nem dísznek való - értettem egyet vele.

- Helyes. Nem a gyűrött ábrázatodat kell tükröznie, hanem azt, ami annál fontosabb.

Hallgattam, és tompán bámultam a felügyelőt.

- Biztos, hogy nem ittál? - kérdezte.

- Nem is képzeli, milyen fontos dolgot mondott most - szóltam. - Maga ezt fel sem fogja. Hálás köszönet! Köszönöm!

A felügyelő egy lépést tett hátra, és megcsóválta a fejét.

- Menj csak haza! Hallod, amit mondok? Nyugodtan és lassan menj haza! Valami máson jár most az eszed, nem szabad volán mögé ülnöd. Ha akarod, megyek előtted, gyere utánam!

- Maga nagyon értelmes ember - mondtam. - De ne nyugtalankodjon! Nem okozok balesetet. Minden rendben lesz.

A felügyelő ismét megcsóválta a fejét, és visszament az autójához.

Felhúztam az ablakot. Belenéztem a tükörbe. Hangosan ez mondtam:

- Milyen idióta vagyok! A tükör!

HARMADIK FEJEZET

TIZENKILENC perc múlva odaértem a VDNH[20]-hoz, ami a moszkvai viszonyok között szinte valószínűtlen, ha pedig ehhez még a téli utakat és a nappali időszakot is hozzávesszük, akkor egyszerűen hihetetlen. Ha a kedves felügyelő, aki elengedett, látta volna, hogyan száguldók, elátkozott volna.

Az egész utat a „figyelemelterelés körébe" zárt autóban tettem meg: engem nem láttak, mégis megpróbáltak helyet biztosítani az úton az üres helynek. Egyébként folyamatosan nézegettem a valószínűségi vonalakat.

A vonalak többsége ripityára tört autóban, füstoszlopban, sok kilométeren át tartó dugóban végződött. Ettől nem vidultam fel, de a látomásokból kitéptem minden lehetségest és lehetetlent.

Itt átváltani, megelőzni, megint visszaváltani, átmenni a szemközti sávba, megelőzni a bal oldali sávban egy BMW-t és visszatérni a bal oldali sávba egyenesen egy szembejövő KAMAZ orra előtt...

Itt lefékezni és két percig vánszorogni az üres úton, mert valamilyen okostojás nem a jegesedés elleni szerrel locsolta le, így az út korcsolyapályává változott.

Itt teljes gázt adni. Egy keskeny mellékutcán. Behajtani tilos táblánál.

Egyszerűen azért, mert tudom, hogy senki sem jön szembe; és senki sem ugrik ki az útra.

...Na, rendben, én extrém szituációban így megyek, ez is azért van, mert én Legfelső Másféle vagyok. De mi a bánatnak mennek így átlagos emberek, huszonéves srácok, akiket a papájuk buta fejjel egy autóval ajándékoz meg?

És csak a VDNH-nál - amikor a régi Koszmosz szálloda mellett haladtam el - szólalt meg a telefonom, amelyet, szerencsére, már az autórádióhoz erősítettem.

- Igen! - szóltam bele.

- Anton, itt Pavel - szólt bele az operatív ügyeletes, akit negyedórával ezelőtt hívtam.

- Hallgatlak!

- Jegor Martinov, huszonnyolc éves, beavatatlan, illuzionistaként dolgozik, kitüntették...

- Röviden!

- Nincs Moszkvában - felelte megbántottan Pasa. Szerette a gondos beszámolókat.

- Hol van?

- Jelenleg Párizsban él és dolgozik, fellép...

- Most is ott van? - firtattam.

- Igen. Ha tudnád, hogy mennyi erőfeszítésembe telt.

Megfordultam az alagút felett a Galuskin utcánál. A dramatizálás kedvéért át lehetett volna lépni a kettős záróvonalat, de micsoda pech - a közelben volt egy normális kanyar. Meg lehetett volna próbálni átjutni az MKAD-nál, de ott most sűrű dugó volt, megpördült egy teherautó, és eltorlaszolt három sávot..,

- Pasa, minden információt arra vonatkozóan, hogy miként találom meg, kérek e-mailen. Egy jegyet a legközelebbi párizsi járatra. Mikor indul?

- Már megnéztem, mintegy húsz óra múlva. Sarikból[21].

- Vedd meg a jegyet! A járat nem mehet el nélkülem.

- Csak a business osztályon van hely - jelezte Pasa.

- Geszer aláírja a költségeidet? Beugrasz a kiküldetési papírodért?

Elnevettem magam.

- Pasa, vedd meg nekem a jegyet! Az útlevelem adatai benne vannak az adatbázisban.

- Ha engem valaki így kiküldene - morogta Pavel.

- Megvettem a jegyet. Egyébként még azelőtt megvettem, hogy felhívtalak volna.

- Köszönöm - mondtam. - Hozok neked egy hűtőmágnest.

- Egy üveg konyakot - kérte Pasa.

Párizs nincs is olyan messze Moszkvától, bár a repülőnek kitérőt kell tennie, hogy megkerülje a sokat szenvedett ukrán földet. Őszintén reméltem, hogy Geszer, akit Prágában lefoglalnak a saját ügyei, csak azután értesül az én utazásomról, miután én már Franciaországban leszek. Vagy pedig már a visszatérésem után.

A teltházas turistaosztálytól eltérően (Pavel nem lódított), a business osztály félig üres volt. A mellettem levő széket sem foglalták el, de a szomszéd sorban is mindössze az ablaknál lévő szélső helyen ült egy kövér, szolid férfi, aki még a felszállás előtt a szemére húzta az alvásra szolgáló maszkot, és szunyókált. Vele ellentétben én kiittam az üdvözlő pezsgőt, és megebédeltem (vagy megvacsoráztam, ehhez valahogy már hozzászoktam). Kértem egy pohár konyakot, és azt latolgattam, hogy ne aludjak-e egy-két órácskát. A gondolat csábító volt. A nap hátralévő részében nem számíthattam nyugalomra, úgyhogy...

Elfordítottam a fejem. A szomszéd széken Geszer ült, és komoran nézett rám.

- Főnök - szólítottam meg, és óvatosan megböktem Geszert az ujjammal.

Csodálkozásomra a kezem nem hatolt át rajta. Az ujjam elakadt a csíkos kardigánban, amelyben az utóbbi héten Geszer feszített. A kardigán divatos volt, valamilyen különösen vékony gyapjúból készült, hosszúkás fagombokkal. A főnök Olgától kapta ajándékba, könnyen felismerhető darab volt.

- Berúgtál, vagy mi? - kérdezte a főnök.

- Főnök, ez nem ér - közöltem felháborodottan. - A közlekedési rendőr mondott ilyet, de hogy ön...

- Olyan a képed, mintha az imént ittál volna - dörmögte Geszer, mire eltökéltem, hogy ha mindennek vége, elmegyek kozmetikushoz. Mi baja van az arcomnak?

- Nos. - Felé nyújtottam egy poharat. - Ez minden, amit be akartam dobni.

Geszer megszagolta a konyakot, és megnyomta a stewardesst hívó gombot. Az azonnal ott termett mellette, és zavartan ide-oda járatta a tekintetét.

- Ez a business osztály, fáradjon a helyére... - kérte panaszos hangon.

- Maga okos nő, és kitűnő az emlékezete, Raisza Alekszejevna - mondta Geszer. - Minden utasra emlékszik, aki mellett elhalad, és tudja, hogy a felszállás pillanatában nem tartózkodtam a repülőgépen.

A stewardess zavartan elmosolyodott.

- Ez pontosan ugyanolyan eset, mint amit a lányok meséltek a szakközépben - folytatta nyugodtan Geszer. - Utas a sehonnanból. Nem kell félni, ez valóban jó előjel, a járat eseménytelen lesz. Negyedóra múlva nem leszek itt. Hozzon nekem egy pohár konyakot, és tizenöt percig üljön a kis vackában!

A stewardess bólintott, előresietett, üvegcsörömpölés hallatszott, majd ismét felbukkant, kezében egy konyakkal teli pohárral.

- Minden rendben lesz - dörmögte Geszer. - Darja Leonyidovnának jóindulatú daganata van, ne aggódjon miatta! Ez minden, menjen!

- Geszer, mire jó ez a színészkedés? - kérdeztem, miután a stewardess, Raisza Alekszejevna eltűnt. - Egyszerűbb lett volna azt szuggerálnia belé, hogy utas. Erre maga az emlékezetében olvasott, ellenőrizte a sorsát. Kiét?

-A nénikéjéét. De ő nevelte, szinte olyan, mint az édesanyja.

- Tehát miért?

- De hát miért dolgozik a moszkvai boszorkányok feje óvónőként egy óvodában? - kérdezett vissza Geszer. - Csúszik-mászik a háncsseprűvel a koszos padlón, kitörli a gyerekek piszkos fenekét. Miért van az, hogy Hena az Inkvizíció mellett önkéntesként dolgozik?

- Az állatvédelmi szervezetben? - Nem tudtam visszafogni magam.

- A pszichésen gyógyíthatatlanok kórházában. Anton, mindannyiunknak, Fénypártiaknak és Setéteknek egyaránt szükségünk van ilyen vagy olyan mértékben a látszatra! Mindannyian tagadjuk az emberi jellegünket, ugyanakkor bajlódunk az emberekkel, segítünk nekik... Vagy ártunk nekik... És ékeskedünk előttük.

- Még maga is, Borisz Ignatyevics.

- Még én is, Anton.

Elhallgattunk, és egymást néztük. Koccintottunk. Felhajtottunk egy korty konyakot. A motor basszus hangon zúgott. Geszer elfintorodott, intett a kezével, és a hang eltűnt valahová, alig hallhatóvá vált.

- Én már öregecske vagyok, rosszul hallok, nem szeretem a zajt - magyarázta Geszer.

- Csiribí-csiribá... - mondtam.

- Ezt hogy érted? - komorodott el Geszer.

- Csakúgy... Majd egyszer nézze meg Az öreg Hottabics című filmet!

Geszer nem válaszolt. Kérdőn nézett rám.

- Miért jött ide? - kérdeztem. - Valószínűleg nehéz így, egyenesen egy szálló repülőgépre...

- Az nem kifejezés - mondta Geszer. - De elszállt Prága felett, látókörön belül volt, ez erősen megkönnyítette a munkát.

- Főnök, úgy tervezem, hogy holnap visszajövök.

- Értem. Miért nem jelentetted nekem?

Vállat vontam.

- Az alakokat öltő. Tükör. - Geszer bólintott. - Igen, ez egy variáció. Reggel óta ezen dolgozunk. Az átváltozók mellett ez az alapvető munkahipotézis. De mivel az átváltozók kiestek, a Tükörre koncentráltunk.

- És nekem nem szóltak? - képedtem el.

- Aztán minek? - csodálkozott Geszer. - Anton, te nem egy magányos hős vagy. Csapatban dolgozol. És az, hogy a feleséged és a lányod, meg te magad is belekeveredtél a történtekbe, semmin nem változtat. Te a csapat része vagy! Érted? És nem teheted meg, hogy a munkanap közepén felugrasz, és elhúzol Párizsba, munka miatt, sürgősen!

- Geszer, ott van Jegor.

Geszer felsóhajtott.

- Tudom, Anton.

- Ez az a kisfiú, akit... Mi felhasználtunk. Veszélybe sodortunk.

- Anton, ő egy közülünk. Egy gyenge szintű Másféle, potenciálisan Fénypárti. És potenciálisan Tükör. Abban a szituációban, amely - emlékeztetlek - a Szvetlánával kötött házasságodhoz és Nagyezsda megszületéséhez vezetett, fel kellett használnunk valakit.

- Egy felnőttet kellett volna választani!

- Egy nem beavatott Másfélére volt szükség, aki rendelkezik a tükör mágiájának az erejével. Ilyen ritkán fordul elő.

- Geszer, ez erkölcstelen!

- Erkölcstelen, amikor háború folyik, és a városokat tüzérség és bombázók lövik! - fortyant fel Geszer. - Erkölcstelen az, amikor emberek másokat nem teljes értékű embereknek neveznek, és koncentrációs táborba űzném Belevonni egy rendőrségi műveletbe egy fiatalkorút, akivel, jegyezd meg, semmi sem történt, minden további nélkül megengedhető.

- Végül is elállt attól, hogy Másfélévé váljon.

- Átlagban tizenöt százalékban elállnak ettől - mondta Geszer. - Nem ő az első, és nem ő az utolsó.

- Ő változatlanul Tükör? - érdeklődtem.

Geszer bólintott.

- Igen, Anton. Ez az ő sorsa. Itt már nincs mit tenni. Ha Másfélévé válik, elveszíti ezt a sorsot. De hiszen elállt tőle.

- Vannak még meghatározatlan aurájú beavatatlan Másfélék? - kérdeztem. - Akik képesek Tükörré válni?

- Keresünk - felelte Geszer. - Az egész világon keresnek.

- Vagyis nincs? - pontosítottam.

- Meg voltam róla győződve, hogy valamelyik Őrségben van kiszemelt - felelte Geszer. - Végső soron nem feltétlenül kell egy Tükörnek lennie. Jegor egymagában éldegélt, Moszkvába pedig megérkezett Vitalij Rogoza.

- Ő azután érkezett, hogy Jegor elállt attól, hogy Másfél lévé váljon - jegyeztem meg. - Lehetséges, hogy ez „lebegő” tulajdonság. Jegorról Vitalijra ugrott, aztán Vitalijról vissza Jegorra...

- Csuklás-csuklás szállj át Fedotra, Fedotról Jakovra, Jakovról mindenkire! - dörmögte Geszer. Ivott egy korty konyakot. - Keresünk, Anton.

- De senkit sem találtak - feleltem.

- Igen. És mivel a „Tükör" verzió lett nálunk az alap, szükségünk van Jegorra.

Bólintottam.

- Anton, indulj haza! - kérte kedvesen Geszer. - Mindent jól és gyorsan megértettél. És hamar megtaláltál. De most engedd meg, hogy én beszéljek a sráccal!

- Maga beszélt vele, tizenhat évvel ezelőtt? - kérdeztem.

- Anton!

- Geszer, ez az én műveletem - feleltem. - Induljon vissza Moszkvába! Gondolkodjon a többi ponton! Derítse ki a Kétlényűről, hogy ki és mi ő! Jegor az én dolgom.

- Meggyőzöd, hogy jöjjön el hozzánk? - kérdezte Geszer.

- Nem, megadom neki a választás lehetőségét.

- Anton, megparancsolom... - kezdte Geszer.

- Borisz Ignatyevics, maga nekem nem parancsolhat - válaszoltam. - Először is, egyenrangú vagyok magával erőben, és saját nyomozást folytatok a saját adataim és feltételezéseim alapján. Nincs joga elvenni tőlem az ügyemet.

- Másodszor? - érdeklődött Geszer.

- Bármikor ki tudok lépni az Őrségből.

- Van „harmadszor" is? - faggatott Geszer.

- Csak próbáljon meg megállítani, Hatalmas! - feleltem.

Geszer felsóhajtott.

- Nem, mégiscsak úgy van, hogy amíg egy ember nem él le Másféleként kétszáz évet, nagyon nehéz dolgunk van vele. Rendben. Dolgozz! De vedd figyelembe, hogy nincs szükségünk a Fénypárti Jegorra. Nekünk Jegor mint potenciális Tükör kell.

Egy hajtásra kiitta a konyakot, és a poharat a székeink közötti karfára helyezte.

Majd eltűnt.

Felsóhajtottam, és behunytam a szemem. Aztán kinyitottam az egyiket, és a karfára sandítottam. A pohár, amiből Geszer ivott, tele volt.

Ez mégiscsak illúzió lehetett, nem pedig a főnök hús-vér alakban. Csakhogy nagyon-nagyon gondos illúzió.

Fogtam Geszer poharát, és egy szuszra kiittam. Ezután lehunytam a szemem, és elszundítottam.

Vámvizsgálat, határvizsgálat, vizsgálat a Másfélék számára... Kiléptem a Charles de Gaulle-ról, beálltam a taxiért várakozó, rövid sor végére, és felhívtam az ügyeletest. Akárcsak korábban, most is Pavel vette fel.

- Mi az, már Párizsban vagy? - kérdezte nem titkolt irigységgel. - Meleg van ott nálatok?

- Náluk. Na igen, melegebb, mint nálunk. Nagyjából mínusz öt. Hol van Jegor?

- Kell a címe?

- Nem, azt szeretném tudni, hogy hol van most. Pontosabban azt, hogy hol lesz egy óra múlva.

Pasa hallhatóan felsóhajtott.

- Szólhattál volna előre... Egy óra múlva Jegor a Tőzsde épületétől nem messze fog vacsorázni. Vedd figyelembe, hogy ez nem előérzet, hanem telefonlehallgatásból származik. Valamilyen barátjával találkozik, ebédelni akartak.

- Hű, te! - mondta. - Jól élnek az egyszerű orosz bűvészek! Párizsban telepednek le, a központban vacsoráznak.

- Kevesebb mint száz euró van a számláján - felelte kétkedve Pasa. - Úgyhogy a trükk nem sikerült.

Sorra kerültem, beültem a taxiba, és azt kértem:

- Emmenez-moi a Bourse de Paris, s'il vous plait.[22]

Nem tudom, hogy úgy néztem-e ki, mint aki azért sietett Moszkvából Párizsba, hogy azonnal elintézzen valamit a Tőzsdén. Példának okáért eladjon néhány kőolajlelőhelyet, és vegyen egy kölnigyárat és egy szőlőültetvényt.

Valószínűleg mégsem.

A sötét bőrű sofőr néhányszor megpróbált beszélgetésbe elegyedni velem. Megkérdezte, hogy először vagyok-e Párizsban, honnan repültem ide, és tetszik-e nekem Franciaország. Kurta válaszokat adtam, beismertem, hogy nem először vagyok itt, Moszkvából repültem ide, és tetszik nekem Franciaországban.

Ez utóbbi rögtön kivívta a sofőr rokonszenvét. Olyannyira, hogy elkezdett valamit dúdolni a „csodálatos Franciaországról", ami minden bizonnyal klasszikusnak számit, mert már én is hallottam ezt a dalt.

Mintegy száz évvel ezelőtt egy sötét bőrű ember ilyen mérvű francia hazaszeretetét még iróniával kezelték volna. Most ez teljesen rendjén van.

Lehetséges, hogy a Másféléknek is érdemes lenne feltárulkozniuk? Nos, a tizenötödik században korai lett volna, máglyán égettek volna el minket. Még a huszadikba is rosszul végződhetett volna. És mi van a huszonegyedik században? A homoszexualitás lehetséges, és szinte már-már elkerülhetetlen. A fekete és a sárga bőrszín csodálatos. A végtagok hiánya és a súlyos betegségek ürügyet szolgáltatnak arra, hogy belevessük magunkat a közösségi életbe. Bármilyen vallás, szinte bármely meggyőződés (na persze, ha Európában élsz) elérhető.

Mi olyan különleges a Másfélékben? Hát tudunk ezt-azt. De amúgy az atombomba úgyis erősebb lesz, a titkosszolgálatok pedig még titokzatosabbak.

Az emberek ugyanis elfogadták azt a tényt, hogy egy olyan férfi irányítja a várost vagy az országot, aki éjszakára egy másik férfival vonul be a hálószobába. Elfogadnák a Másféléket is, akik képesek belépni a Homályba.

Végső soron terjeszthetnénk azt a pletykát, hogy mi mindannyian homoszexuálisok, sátánisták és genetikailag betegek vagyunk. Akkor semmilyen körülmények között nem lehetne minket megbántani.

Halkan elnevettem magam.

A sofőr továbbra is megállás nélkül fecsegett. Dicsérte Párizst, büszkélkedett Franciaországgal, és azt tanácsolta, hogy okvetlenül bort igyak, és ne vodkát. Mert az oroszok sok vodkát isznak, pedig sok bort kellene fogyasztani. Okvetlenül franciát. Más népek nem tudnak bort készíteni. Talán csak Algériában. Sehol máshol nem. Az oroszok vodkát csinálnak, a britek whiskyt, az amerikaiak bourbont. Ez mind rossz, bár a vodka még elmegy. A franciák bort, konyakot és calvadost készítenek. Bár ő semmi ilyet nem iszik, mert muzulmán. Hacsak nem egy kis bort vagy calvadost. És azt sem a böjt alatt. De mindig szívesen mesél az utasoknak a kitűnő italokról. Különösen akkor, ha látja, hogy az utas szeret és tud inni.

- De hát maguk összebeszéltek... - jegyeztem meg hal-kan. Elővettem az okostelefont, és bekapcsoltam a „Tükör" programot, gondolatban elmosolyodtam az illúziókra. Ránéztem az arcomra.

Gyűrött arc, így igaz. Fáradt. Karikás szemek. Vörös, kialvatlan szemek.

Jól megjártam azzal az iskolalátogatással.

Na igen, bukott alkesznek tarthatnak.

- Köszönöm a tanácsokat - mondtam. Már Párizs közi pontjában jártunk, ideje volt készülődni. - Feltétlenül megkóstolok mindent, amit javasolt.

Behunytam a szemem, és az emlékezetem mélyéről előbányásztam Jegor képét, hogy milyen volt abban a percben, amikor először megpillantottam. Az arca, a termete, az alakja, a ruházata - mindez nem volt fontos.

Az aurája mindig az emberrel marad. A kialakulása az ember két-három éves korára befejeződik (néha kicsit korábban, néha kicsit később), és a továbbiakban a másolata megbízhatóbb, mint az ujjlenyomat. Igen, a színek az ember hangulatától és állapotától függően változnak, de az összkép változatlan.

Ez mindenkinél így van, kivéve a bizonytalan sorsú emberek esetében. Abban az életkorban, amikor először találkoztam Jegorral, tizenkét éves korában, olyan aura gyakorlatilag nem fordul elő. Húszéves kor után pedig egyáltalán nem látható. De Jegor, amennyire vissza tudtam idézni a néhány évvel ezelőtti véletlen találkozást, továbbra is bizonytalan voltul

Az aurája színváltós és sokszínű volt. Mindenféle szín váltakozott benne, és egyik sem tartott sokáig. Az egyik pillanatban olyannak tűnhetett, mint egy tökéletes gazember, a másikban pedig, mint a legjólelkűbb ember a földön, egy perc múlva vágott az esze, mint egy zseniális tudósé, majd a következő pillanatban halványan pislákolt benne az ész egy kis szikrája.

Ez még egy ember számára is túlzás volt. De Jegor emellett még potenciális Másfélének is bizonyult. Ez pedig mindent megváltoztatott. Természetesen, egyszerűen be lehetett volna avatni, és az állapotától függően Fénypárti vagy Setét vált volna belőle. De a bizonytalan aurája lehetséges Tükörré is tette. Jegort maga a Homály avathatta volna be. Részlegesen elvesztette volna az emlékezetét, és képessé vált volna az Erő bármely szintjén való munkára, lemásolva az ellenfél szintjét és képességeit. Azután, miután teljesítette a rendeltetését, a Setét vagy a Fénypárti rövid életét leélve, és elhárítva a felek ereiben rejlő „hibát", újra megtestesült volna. Teljes egészében.

De azt nem tudtam, hogy vajon a Homály jelen esetben miért volt annyira kegyetlen, hogy nem engedte meg az eszközének, hogy egyszerűen visszatérhessen az eredeti állapotába - az emberibe vagy a Másfélébe. Azonban, a korábbi, mindenki előtt ismert esetekből kiindulva, a Tükör teljes egészében eltűnt. Ha van Másféle, akkor van probléma, ha nincs Másféle, akkor nincs probléma...

Gyöngeség fogott el. Gondolatban elképzeltem egy hatalmas, szürke síkságot. Teljesen teletűzdeltem házak sziluettjeivel. Teleszórtam megszámlálhatatlan sokaságú színes ponttal.

Megközelítően így kellett kinéznie Párizsnak a Homályban...

Aztán elképzeltem, hogy felülről vakító fény árad rám, az árnyam pontos kontúrokat vesz fel, én pedig belepottyanok, mintegy a valóság résébe...

És ekkor a Homályban találtam magam. , Egy durván összetákolt, nehézkes szekér robogott könnyedén a dűlőúton. Velünk egy irányban és velünk szemben is haladtak járművek, taligák és szekerek. Lovak nélkül.

A sofőr áttetsző sziluettje - ebben a világban a kocsisé - hófehér fogakkal mosolygott rám a bakról. A kezében tartott gyeplő végei a levegőben lógtak.

A Homály természetesen nincs tele önjáró szekerekkel. Ám a Homály mindegyik szintje így vagy úgy, utánozza a mi világunkat. A legnagyobb mértékben az első. Időnként emlékeztet a mi világunkra, csak színtelen és elmosódott. A tapasztalat révén, ha többször belépünk a Homály első szintjére, az már kissé másmilyennek mutatkozik, olyan, mint egyfajta vetület, a „dolgok ideája". Tehát az autó kinézhet úgy, mint egy modern, színtelen gépjármű. De az is lehet, hogy egy régi hintóra, szekérre, vagy akár hátas dinoszauruszra hasonlít.

Amikor egyszer ezzel kapcsolatban Geszert faggattam, ő egyszerűen ezt a választ adta: „A látható a Homályban a külső világ és az emberi tudat kölcsönhatásának az eredménye. Amikor a külső világ megjósolhatatlanul és irreálisan megváltozik, akkor a tudatot megtölti a fantázia."

Valószínűleg ez így is van.

Még mindig az autóban ülök, az öregecske, de elfogadható Renault-ban, amely Párizs utcáin robog. Csakhogy a Homály első szintjén az a kép, amit a szememmel látok, annyira megváltozott, hogy nem tudom felfogni. És valami mást látok...

Rendben. Ha szekér, akkor szekér. Az a lényeg, hogy a Homályban az emberek nem változnak, csak lelassulnak...

Körbepillantottam az alkonyati Párizson. A tudatomban rögzítettem a meleg zöld színt. Ez a megbékélési a nyugalom a nagyvárosi emberek legritkábban átélt érzelmei közé tartozik. Csak a narkósoknál és az imént elvált szerelmeseknél lehet ilyet tapasztalni. Tehát... Rögzítjük.. Kitartunk... Eltakarítjuk a zöldet...

Most a sárga következik. Kezdetben napsárga, fényes és tiszta. Ártatlan, gyermeki öröm. Szerelmi vallomás és első csók. Egy csodálatos könyv elolvasása. Eltakarítjuk.

Most itt a kék. Az áttetsző égszínkéktől a mély indigóig. Az intellektuális munka. A megvilágosodásé, a sejtésé, a megismerés és a felfedezés öröméé. Ez is ritka vendég a nagyvárosokban.

A fehér. Önfeláldozás és áldozatkészség. Egy ember aki aláírja, hogy a veséjét felajánlja a kis unokaöccsének. A rendőr, aki nyugtató szavakkal, széttárt kezekkel megy a fegyverét rá szegező pszichopata felé, miközben az túszul tartja fogva a kisfiát. Eltakarítjuk.

A vörös. A hajnalpírtól az aventurinig. A fehéres-rózsás színtől a bíborszínűig, ha magukat soha nem érdekelte hogyan is nevezzük mindazt, amit látunk. A vörös a legváltozatosabb és legélénkebb. Szerelem és szenvedély. Orgazmus és fájdalom. A katona igazolható dühe és az erőszaktevő alantas, buja vágya.

Egyik színt a másik után mostam le. Átrostáltam, kidobáltam minden kialakult, megállapodott aurát. Minden embert, minden Másfélét, akik a látóterembe kerültek. Csak néhány színes, remegő gyermeki aura maradt, kényszerítettem magam, hogy a túlságosan kicsiket és gyengéket ne lássam.

A világ végérvényesen kifakult, a szürke és a szépiabarna között ingadozott, mintha igyekezne, de már nem lenne ereje ahhoz, hogy színre leljen.

Csak elöl az úton lángolt egyetlenegy aura. Színváltós, sokszínű. Egy bizonytalan sors.

- Arretez ici[23] - kértem, miközben kiléptem a Homályból. Átnyújtottam egy ötveneurós bankjegyet (a taxióra negyvenhármat mutatott). - C'est pour vous.[24]

A Tőzsde szép és hatalmas épülete egy kicsit távolabb állt. Már ki volt világítva a sötétedő égbolt hátterében. Öt métert tettem meg, és ott találtam magam a tágas bejáratnál. Leginkább egy nagy garázsra hasonlított, amely tárva-nyitva állt. Csakhogy a „garázsban" asztalkák voltak, rajtuk lámpások és gyertyák égtek. A bent ülő emberek egy része ünnepélyesen kiöltözött, mások hétköznapi ruhát viseltek. Furcsa helynek tűnt, nem olyan, mint a fényűző, Michelin-csillaggal ellátott éttermek, de nem is talponálló.

Megpillantottam Jegort - nekem háttal ült a terem közepén. Egy középkorú, szolid, megfontolt mozgású férfival beszélgetett valamiről, utóbbi akkurátusan nyomkodta a villájával a tatárbifszteket.

Sajnos nem volt hely. A Jegor háta mögötti kis asztalt egy fiatal párocska foglalta el. Nagyon kellemetlen volt, de nem haboztam. Ránéztem a párra, és kinyúltam a Homályon keresztül.

Egyszerre elment az étvágyuk. Felugrottak, és csókban forrtak össze. A pincér (aki valószínűleg egyben az éttermecske tulajdonosa is volt) a szenvedély láttán tapsolni kezdett. A vendégek közül egyesek csatlakoztak hozzá.

A párocska szétvált, és zavartan nézett a körülötte lévőkre. Lehetséges, hogy azért ugrottak be ide, hogy a szakítás előtt tisztázzák a viszonyt. De az is lehet, hogy egyszerűen csak azért, hogy fecsegjenek egy kicsit, és egy időre elváljanak.

De most minden megváltozott. Az egyetlen dolog, amit igazán akartak, az, hogy egyedül lehessenek, és ruha nélkül. Elnézést kértek, és zavartan, elfordulva a kíváncsiskodó tekintetek elől, a párocska kiszaladt a kis étteremből. Tudtam, hogy sem a lány, sem a fiú lakásáig nem jutnak el. Most azonnal, a sarkon kivesznek reggelig egy szobát egy kis szállodában, az ágy nyikorgása majd nem hagyja aludni a szomszédokat, de egyben el is bűvöli őket. Mit tegyünk, legalább lesz egy tökéletesen varázslatos éjszakájuk Párizsban.

Beléptem, és leültem a felszabadult asztalkához. A feltételezett tulajdonos szemmel láthatóan nem számított erre, de nem állt le vitatkozni. Mosolyogva lépett oda hozzám, nagyon professzionális mosoly ült az arcán.

- Je. voudrais une bouteille de vin rouge - mondtam. - É Je prends ce que vous recommandez.[25]

A pincér a tulajdonos módján - vagy a tulajdonosi, aki pincérként dolgozott - bólintott, és eltűnt a terem végében lévő kis ajtó mögött.

Tekintetemmel a dohányzókat kerestem. Meggyőződtem róla, hogy körülöttem senki sem dohányzik - Európa. . .

Ebben a pillanatban megszólalt Jegor. Oroszul:

- Okvetlenül népszerűvé válik, monsieur Roman. Hiszen látja, nincs üres hely.

- Épp most szaladt el egy párocska - mondta „monsieur Roman", miközben a nyers darált húst rágta, és vörösborral öblítette le. Ki az, aki, miközben egy honfitársával bészél, és ezt a „monsieur"-t hallja, nem utasítja rendre azzal, hogy „beszélj egyszerűen". Az egy nyomorék! - Egyébként a tulajdonos valóban egy ismert bohóc, bár már régóta nyugdíjas. Nagyon kellemes hely. Ennek ellenére a bérleti díj alacsony. És az étterem kicsi.

- Ez utóbbi kétes plusz - jegyezte meg Jegor feszülten.

- Kedvesem - mondta fölényesen Román -, ezt a kis éttermet nem a finom ételek tartják fent, azok teljesen hétköznapiak. Nem is a belső tér vagy az étterem fekvése, hanem a tulajdonos különleges képessége. Az, hogy a hölgyek térdére telepszik, beleiszik a borospoharadba. Elesik, de közben semmit sem ejt le a tálcáról. Táncol, és elénekli a La danse des canards-t, miközben narancsos kacsamellet szolgál fel neked.

- De hát éppen ebben...

- Jegor, te kitűnő illuzionista és bűvész vagy - jelentej te ki atyáskodva Román. - És én örömmel bocsátok majd a rendelkezésedre egy fellépő társulatot az éttermemben. De azt rögtön leszögezem, hogy neked nem sikerül megismételned ennek a bohócnak az útját. Nem tudod egyszerűen szórakoztatni az egész étterem közösségét. A te illúzióid egyéni foglalkozások. Öt lépés távolságból már semmi érdekes nem látszik. Ha pedig minden vendéget körbejársz, és pénzérmét húzol ki a füle mögül, akkor rövidesen meghibbansz.

- Nem húzok elő pénzérméket...

- Jegor! Hagyjuk ezt! - mondta Roman kedvesen. - Ha találsz magadnak egy ehhez hasonló kis termecskét és egy csapatot, akkor kész vagyok beszállni a részemmel. Fele-fele alapon. A nagy terem nem neked való.

Visszatért a tulajdonos, és letett elém egy üveg vörösbort. Rejtélyesen rám nézett, megkocogtatta a palack alját, mire a dugó puskagolyóként kilőtt a plafonra. Mellettem valaki felnevetett. Látványosan elkezdtem tapsolni. Kitöltött egy pohár bort, majd a tulajdonos kihúzott a zsebéből egy égő cigarettát. Leszívta, majd füstöt eregetett a plafon felé. Átadta a cigarettát. Párat szippantottam belőle. A tulajdonos mosolyogva elvette a cigarettát, és eltűnt az ajtó mögött.

Mit tegyünk, jól olvas arcról!

- Kár, Roman - mondta ezalatt Jegor. - No, te tudod. Ami a fellépéseket illeti, nálad... Esetleg most meg is beszéljük?

Román ünnepélyesen felemelte a kezét, és ránézett a masszív Patek Philippe karórájára. Megrázta a fejét.

- Sajnos dolgom van. Futok, barátom. Hívj fel... Legjobb lesz, ha holnapután.

A dolog el is ment volna, de ezt a Patek Philippe órát Kínában gyártották, és másfélszáz dollárba került a pekingi piacon, a párizsi bolhapiacon pedig kereken százba.

Dühbe gurultam.

- Holnapután nem érdemes felhívni magát - mondtam, miközben megfogtam a poharam, és a székemet az asztalukhoz toltam. - Az egész holnapi napot egy kis orosz oligarchával fogja tölteni, akit megpróbál meggyőzni arról, hogy fektessen be a maga éttermébe. Erre költi a maradék pénzét, feleslegesen, mert egyáltalán nem kedveli a bort, és utálja a homárt. Holnapután haladékot kér a törlesztésre a banktól. Úgyhogy Jegornak nem érdemes sem holnap, sem holnapután telefonálnia... Meg egyébként sincs értelme.

Roman tátott szájjal bámult rám. A tökéletesen hófehér műanyag fogához hozzáragadt egy darabka véres darált hús.

- Csukd be a szád! - tanácsoltam. - És tűnj el! Az utolsó szavakba egy csöppnyi Erőt is csepegtettem - ahhoz túl keveset, hogy ennek hatása legyen, de elegendőt ahhoz, hogy az orosz származású párizsi éttermes úgy ugorjon fel, mint akit leforráztak.

- Gorogyeckij, te aztán pimasz vagy! - jelentette ki elragadtatottan Jegor.

- Egyébként, szervusz! - mondtam;

- Szia!

Csodálkozásomra fel is ugrott, és átölelt.

- Nos, Gorogyeckij... Ha azt mondod, hogy véletlenül találkoztunk...

- Természetesen, nem - feleltem. - Kerestelek. Már ne haragudj!

Jegor legyintett.

- Megbocsátok. Iszol bort?

- Itt az enyém - mondtam, és átemeltem a bort az asztalról. - Mi nem állítunk be vendégségbe ajándék nélkül. Te azonban... - Elharaptam a szót.

- Felnőttem? - mosolyodott el Jegor.

- Nem, te már rég felnőttél. De hogy megizmosodtál, Egyszóval megférfiasodtál!

Jegor valóban úgy nézett ki, mint egy atléta. Hátulról azt hittem, hogy csak a kabát miatt van, de kiderült, hogy annak semmi köze hozzá. Jegor széles válla valószínűleg ajz úszástól alakult ki, gyerekkorában, de úgy tűnik, az utóbbi években sem fetrengett a kanapén.

- Ezzel szemben te ugyanúgy nézel ki, mint régen - állapította meg Jegor. - Csak...

- Leittam magam? - kérdeztem halálra ítélt hangolj

- Néhányszor mondták itt nekem...

- Elfáradtál. Valahogy nagyon gyűröttnek és szomorúnak tűnsz. Történt valami?

Biccentettem.

- Elmondom. Csak gyere, üljünk le, és igyunk egyet! Együnk valamit. Egyenesen a repülőtérről jöttem ide. Igazi ott jót ettem...

- Mi történt? - kérdezte Jegor, a szemembe nézve. Lehet, hogy nem vagyok gondolatolvasó, de neked minden az arcodra van írva.

- Krízishelyzet - mondtam. - Ha két szóban kell összefoglalni... Valamilyen ősi tetű életre kelt, és mindenkit ki akar nyírni.

- Cthulhu - bólintott Jegor.

- Miféle Cthulhu? - értetlenkedtem. - Ja, Lovecraft...

- Teljesen elszakadtál az élettől - mondta Jegor - húsz évre. Még a szakállas anekdotákat sem érted. Rendben, egy titokzatos tetű mindenkit meg akar ölni. Ki ez a mindenki? A Másfélék?

- Először a Másféléket. Aztán az embereket. Lehetséges, hogy a vadállatokat is. Egyszóval: mindenkit.

- Valószínűleg ez egy botanikus - vetette fel Jegor. - Igyekszik megvédeni a növényvilágot.

- Képregényeket kellene olvasnod - mondtam. - Jó a fantáziád, az idegeid pedig még erősebbek.

- Nehéz gyerekkorom volt - mosolyodott el ironikusan Jegor. - Anton, miért jöttél? Mesélj!

- Szeretnélek beavatni - feleltem komoran.

- Párizs természetesen a liberális gondolkodás városa - mondta Jegor. - A legjobb hely az ilyen felvetésekhez.

- Jegor, neked Másfélévé kell válnod - mondtam. - Higgy nekem!

- És én tudok valahogy segíteni a Ctulhutokkal folytatott harcban? - fújtatott Jegor. - Pontosan emlékszem, hogy egész életemre mit tartogat számomra az Erő legalacsonyabb szintje.

- Jegor, ez akkor is jó dolog. Meghosszabbítod az életed, nagyon jelentősen. Utolérhetetlenné válsz a szakmádban. Tudsz segíteni a rokonaidnak...

- Anton, én elég fiatal vagyok, és már meglehetősen ismert illuzionista - mondta Jegor. - Az, hogy a számlám jelenleg üres, nem tragédia. Van két ajánlatom, az egyik a Du soleil cirkusztól. Ha elfogadom, azonnal tisztességes előlegre számíthatok. Hiszen meg tudod nézni, hogy nem hazudok. Akkor folytatom. Van feleségem, akit őszintén szeretek. Néhányszor megcsaltam, volt olyan, hogy időnként veszekedtem vele, de szeretem. Van egy fiam, hároméves.

- Gratulálok - mondtam sután. - Ez...

- Köszönöm. Egyébként Antonnak neveztük el.

Összeszorítottam a szám.

- Mégis ezek a legszebb gyerekkori emlékeim - folytatta mosolyogva Jegor. - Nem Geszernek neveztük el, és nem is Zavulonnak. Az Anton jó név, Franciaországban gyakori, az oviban Antoine-nak hívják.

- Ez nagyon megható... - kezdtem.

- Ráadásul a feleségem kedvenc bácsikáját is Antonnak hívták. - Jegor gúnyosan elmosolyodott. - Köszönöm a gondoskodást, de továbbra sem szeretnék Másfélévé válni.

- Ha kórházba kerülsz szívrohammal, vagy elsodor egy autó az úton, bánni fogod - mondta.

- Ez kétségtelen.. De egyelőre nem tervezem. Kiittam a poharat. Finom volt a bor.

- Jegor, te nem egyszerűen egy gyenge Másféle vagy hanem potenciális Tükör.

- És ez mit jelent? - Jegor elkomorodott.

- Abban az esetben, ha erősen megbillen az egyensúly a Setét és a Fény között, akkor megváltozol. Átváltozol tükörmágussá, akinek korlátlan az ereje, és egyenlő az ellenfél Erejével. A Fénypártiéval vagy a Setétével, ahogy a helyzet adja. Egy ilyet felettébb nehéz legyőzni.

- Egyelőre nem látom okát a pániknak - jelentette ki Jegor.

- Spontán módon változol meg. Mindenféle beavatási nélkül. Elveszíted az emlékeid egy részét, és tudatosan vagy anélkül úgy fogsz viselkedni, ahogy a Homálynak tetszik.

- Na, ez már rosszul hangzik - ismerte el Jegor.

- És miután betöltötted a Homály által kiszabott szerepedet, eltűnsz.

- Meghalok? - kérdezte Jegor, miközben a poharat az ujjai között forgatta.

- Nem tudom. Egyszerűen eltűnsz. Szertefoszlasz.

Jegor hallgatott egy sort. Aztán bólintott.

- Igen. Ez egyáltalán nem tölt el örömmel.

- Ez bekövetkezhet - mondtam. - Vannak olyan adatok... Egyébként azok között, akik képesek lehetnek arra, hogy megállítsák az Apokalipszist, lennie kell egy tükörmágusnak. Ezért is ajánlom fel neked a beavatást. Fénypárti, Setét... Milyen különbség van köztük a Homályban!

Ha Másfélévé válsz, akkor már nem tudsz Tükörré változni.

- És ki válik azzá helyettem?

- Nem tudom - mormoltam. - Találunk valakit, biztos vagyok benne.

- Megváltoztál, Anton - jegyezte meg halkan Jegor. - Rugalmasabbá váltál. Úgy néz ki, hogy egyáltalán nincs másik jelöltetek rajtam kívül? De te beavatnál engem, hogy ne haljak meg?

- Igen. Mert... - Elakadtam.

- Mert tele vagy komplexusokkal és kétellyel, mint egy igazi orosz értelmiségi - vetette oda Jegor. - A te tudatodban én még mindig egy kisfiú vagyok, akit a te kedvenc főnököd átvert. Tizenhat évvel ezelőtt a képedbe vágták, hogy a jó nem feltétlenül jó, és a gonosz nem mindig gonosz, te pedig nem fehér ruhában vagy, hanem kopott farmerben és piszkos nyakú ingben.

- Elmész a pszichoanalíziseddel... - Kezdtem méregbe gurulni, és felemeltem a hangom.

- És bár megbékéltél, és hozzászoktál, hogy bújócskázzál a lelkiismereteddel, de nem nyugodtál meg teljesen! - kiáltott fel Jegor. - Az volt az első aljasság, amit észrevettél, hogy kihasználtatok. Ha megvizsgáljuk, elviselhető aljasság. Semmiség! De téged szemmel láthatóan gyötör. Végleg le szeretnéd zárni azt a történetet. Példának okáért ünnepélyesen megmenteni engem. És akkor megnyugszol. Mintha azzal, ha eltűnne az a lelkiismeretnek tett apró engedmény, eltörölne minden továbbit. Így van?

Egy másodpercig szerettem volna beverni egyet Jegor arcába. Teljes erőből. Már kezdtem felemelkedni, és úgy tűnik, valami megvillant a szememben. Jegor hunyorított, és megfeszült.

- Stop de vous disputez, les filles![26] - kérte vidáman a tulajdonos, miközben elém tette a fogást. A két kis borjú-érmét három sültkrumpli-szelet díszítette, egy petrezselyemszállal és bogyószószból készült cikornyás monogrammal.

Ezzel egyidejűleg a tulajdonos könnyedén a vállamra támaszkodott. Majd erősebben. Az arcomba bámult. A szeme sötét volt, és komor. Jaj, ezek a bohócok, soha nem bíztam bennük!

- Te meg eressz bele egy tűzgömböt! - tanácsolta mosolyogva Jegor. Majd a tulajdonoshoz fordulva így folytatta: - C'est de ma faute.[27] - Ezután ismét rám nézett, és hozzátette: - Megéltük, hogy homokosnak néztek minket! - Ezután ismét a tulajdonos felé intézte a szavát:

- Desole![28]

- Desole - egyeztem bele. Valóban rosszallóan néztek ránk. Természetesen nem azért, mintha veszekedő homoszexuális párnak gondoltak volna minket, hanem azért, mert egyszerűen illetlenség ilyen hangosan veszekedni.

A tulajdonos elmosolyodott - a mosolya széles volt, és abszolút mesterségesnek tűnt, mint minden bohócé. Aztán távozott.

Elkezdtem turkálni az érmékben. Jegor ivott egy kis bort.

- Ne haragudj! - kértem.

- Ne haragudj! - mondta velem egyszerre Jegor. Összenéztünk, és egyszerre felkacagtunk. Egy pillanat múlva az egész étterem felénk fordult, és elkezdett tapsolni.

- Ó, édesanyám! - mondtam. - Ők tényleg...

- Gorogyeckij, nálunk, Párizsban nem okozhatsz csalódást a közönségnek - sóhajtott fel látványosan Jegor. - Most igazi európaiakká kell válnunk.

- Figyelj, én mindjárt teleportálom magam valahová. - kezdtem.

- Hová-hová? - érdeklődött Jegor. - Elhagysz? Ez mindkettőnkből egészen idióta röhögőgörcsöt váltott ki. A jóindulatú francia mosolyok között mindez valóban nevetséges volt, és csak reménykedni tudtam, hogy ez a történet sosem jut az Őrség tudomására.

Hiszen akkor egy fél évszázadon át rajtam fognak kacagni!

- Akkor mi van azzal a beavatással? - kérdeztem, miközben az érmét rágtam. - Apropó, megteszed?

Jegor megfogta a villát, és felszúrta rá a második érmét.

- Nem, természetesen. Elutazom veled... Hol van szükségetek a Tükörre?

- Egyelőre nem tudom. Valószínűleg Moszkvában gyűlünk össze. Jegor, tisztában vagy vele, hogy mit vállalsz?

- Anton, elmagyaráztad, hogy egy hét múlva várható a világvége. És én - vagy valaki, aki ugyanolyan, mint én - meg tudom akadályozni. Akár az életem árán. Azt hiszed, hogy valóban van választási lehetőségem? Bármely normális embernek lehet választása egy ilyen helyzetben?

Megráztam a fejem.

- Természetesen, elutazom - jelentette ki Jegor, a borjúhúst rágva. - Közepesen főznek. Nem rossz, de... Már ki is szemeltem egy nagyon jó szakácsot. Jó ötletnek tűnt az éttermet „Illúzió"-nak nevezni.

- Ha életben maradunk, akkor kijárom neked a finanszírozását - ígértem. - Csak legyen az étterem neve: Barátságos a Másfélékhez, nálunk működik ilyen partnerprogram.

- Megegyeztünk - bólintott Jegor. - De nem maradok ott. Egyébként azt gondolom, hogy valójában ott kellett volna maradnom a VDNH-nál a kapualjban, fehéren és kivérezve. Csak te elkapkodtad. - Jegor elmosolyodott.

- És adtál nekem plusz tizenhat évet. Ne érts félre, én ezt értékelem. Hiszen te magad semmit sem tudtál, rettenetes rémület ült ki az arcodra.

- Emlékszel rá? - kérdeztem.

- Természetesen. Egy percre sem felejtettem el. És nem kételkedtem abban, hogy előbb vagy utóbb minden így ér véget.

- Minden? - kérdeztem vissza bután.

- Minden. Ez sikerült... nem valós idő. Kölcsön. Hitelbe. Minden helytelenül zajlott, ezért is maradtam életben. Mintha nem igaziból történt volna.

- Ne haragudj, Jegor!

- Jól van, na, őrszem. Már rég nem haragszom.

- Mindannyian kölcsönbe élünk - mondtam.

- Inkább mondjuk úgy, hogy „hitelbe"? Ez komolyabban hangzik. - Jegor tekintetével a tulajdonost kereste, aki a nyugtalan vendégeket fürkészte, és lendületesen aláírást imitált a levegőben az ujjával. A tulajdonos bólintott, és a pénztárgép fölé hajolt. - Most rögtön indulhatunk Moszkvába.

- A feleségedtől és a fiadtól elbú....- Elharaptam a szót.

- Nem szeretnél találkozni velük az út előtt?

- A feleségem és a fiam Nizzában van. - Jegor elmosolyodott. - Nem várják a hívásomat.

- De hiszen azt mondtad, hogy szereted.

- És nem is hazudtam, Anton. Csak azt nem mondtam, hogy ő szerete még mindig...

Attól, hogy szükségképpen valamit válaszoljak, a megcsörrenő telefon mentett meg.

Pavel volt az.

- Anton, már nem vagyok műszakban - közölte ásítozva. - De Geszer utasított, hogy hívjalak fel párizsi idő szerint negyed kilenckor, és mondjam meg, hogy le van foglalva neked két jegy a 22:30-kor induló Párizs-Moszkva járatra. Neked és Jegornak.

- Értem - mondtam. - Megvetted a jegyeket?

- Igen. Szidni fogod Geszert?

- Nem.

- Akkor jó éjszakát!

A telefont a zsebembe dugtam, és biccentettem Jegornak.

- Rábeszéltél, azonnal repülünk. Nálatok, Párizsban mi a szokás, taxit hívtok, vagy az utcán intitek le?

NEGYEDIK FEJEZET

REGGEL tízkor léptem be Geszer irodájába. Párizsból reggel öt órakor indultunk, ezután elvittem Jegort a VDNH-ra, az anyukája azóta is ott élt, és csak ezután mentem haza, ahol legfeljebb három órát aludtam.

Volt ebben valami hősies. Akárcsak a kifürkészhetetlenül tartózkodó arckifejezésemben.

- Jó reggelt, főnök! - köszöntem. - Jegor megérkezett Moszkvába, és az édesanyjánál szállt meg. Készen áll arra, hogy szükség esetén részt vegyen a műveleteinkben.

- Jól van - mondta Geszer, és érdeklődéssel tanulmányozta az arcom. - Ügyesek vagytok. Örülök.

- Elmehetek? - kérdeztem.

- Khm... - Geszer zavarba jött. - Ez minden? És semmilyen kérdés, vita, vádaskodás?

- Nem - feleltem. - Elmehetek?

- Várj egy kicsit! - kérte Geszer. - Ülj le!

Engedelmesen leültem vele szemben.

- Anton, minden jogod megvan arra, hogy felháborodj - jelentette ki Geszer. - De először elmagyarázom neked: semmiféle mágia nincs ebben! Csak pszichológia. Az embereket és a Másféléket mozgató motívumok megértése. Csakis te voltál képes arra, hogy rábeszéld Jegort, hogy jöjjön el Moszkvába, és egyezzen bele az öngyilkos misszióba, de csakis akkor, ha őszintén lebeszélted volna erről...

- Főnök, én értem.

- Ezért nekem... - Geszer elakadt. Elkomorult. - Vagyis tényleg érted? És nem hibáztatsz? És egyetértesz azzal, hogy Jegorra szükség van?

- Nekem ez felettébb kellemetlen - mondtam. - A srácnak a gyerekkorától kezdve elrontottuk az életét. De túl nagy a tét. Sem az ő, sem az én, sem a mi életünknek nincs jelentősége.

Geszer hallgatott. Megforgatta az ujjai között a tollát. Valamiért bekapcsolta az asztalon álló notebookot, majd rögtön le is csapta a tetejét.

- Akkor megyek, jó? - kérdeztem - Vagy van még valamilyen információ?

- Van - felelte komoran Geszer. - Először is, nem játszom veled többé vaktában. Ne haragudj! Nem vettem észre, hogy valóban felnőttél.

- Elfogadom - mondtam.

- Másodszor, nem vagyok teljesen meggyőződve arról, hogy szükségünk van a Tükörre. Az analitikusok harminc százalékot tesznek a Tükörre, húszat az átváltozókra, és ötvenet valamire, amit nem ismerünk. Ne aggódj idő előtt a fiúért, lehetséges, hogy egyáltalán semmi köze hozzá.

- Ezért köszönet - feleltem őszintén.

- Harmadszor, Olgának valamilyen gondja akadt a vérszívóinkkal - mondta Geszer. - Ugorj be hozzá, szeretne mindent átbeszélni.

Az sms Olga szobájának ajtajában ért utol. Elővettem a mobilomat, és rápillantottam. Ismeretlen volt a szám.

„A Nagymamák egész éjszaka vitatkoztak és tárgyaltak. Nincs megegyezés. Holnap éjjel második összejövetel. Júlia Taraszovna."

De hát micsoda dolog ez! A világ a vesztébe rohan, ezek a vén boszorkányok pedig képtelenek új Dédanyát választani maguknak! Legalább ideiglenesen! Úgyis nagyon nagy az esélye, hogy a Hatodik Őrségből senki sem éli túl a Kétlényűvel való találkozást.

De nem, ők újra és újra összegyűlnek, és azon veszekednek, hogy ki az öregebb, kártékonyabb és undokabb!

Eltettem a telefont, és beléptem Olgához. A Hatalmas az ablaknál állt, és dohányzott. A füst hatalmas szürke csíkban áramlott ki a fagyba.

- Káros, és tiltják a kormányzati rendeletek - jegyeztem meg.

Olga savanyú arccal nézett rám, aztán azt kérdezte:

- Párizsban voltál?

- Aha.

- Irigyellek. Én egyszer egy remek évet töltöttem ott...

- Nekem öt órát sikerült, de az sem volt rossz - értettem egyet vele. - Mi van a vámpírokkal?

- És mi a helyzet a boszorkányokkal?

- Megbeszélést tartanak. Ezen az éjszakán megint összegyűlnek.

- A vámpíroknál... A vámpíroknál minden bonyolult. Az a helyzet, hogy a Mesterek Mestere meghalt.

- Mégiscsak Lilit! - rikkantottam.

- Nem, Anton. Csodálkozol, de egyáltalán nem ő. Erről Lilitről még a vámpírok közül sem tudott senki semmit. Pontosítsd Zavulonnal, hogy egyáltalán kiféle-miféle volt!

- Miért én?

- Zavulon jól viszonyul hozzád - jelentette ki Olga egy halvány mosoly nélkül. - Nem, a Mesterek Mestere egy mindössze háromszáz éves lengyel zsidó volt.

- Zsidó vámpír? - képedtem el. - Igen merészen megszegte a talmudi tiltásokat.

- Nem vitatkozom. Nos, ő egy valóban erős vámpír, csupán egyetlenegy gyengéje volt, az alkoholizmus. - Olga az ujjaival kipöckölte a csikket az ablakon, becsukta a szellőztetőablakot, és leült az asztalhoz.

Helyet foglaltam vele szemben, és így szóltam:

- Micsoda badarság! Az erős alkohol elégeti őket!

- Az erős. Beérte a keményen ivó emberek vérével. Részben ez okozta a halálát.

- Lerészegedett, és a vonat alá került? - vetettem fel szkeptikusan.

- Rosszabb. Összeveszett a varsói Nappali Őrség vezetőjével. Akihez mindig is baráti viszony fűzte. Párbajjal végződött.

- Jaj-jaj... - mondtam.

- A vámpír vesztett, bár volt esélye. Egy Legfelső egy Legfelső ellen. Általában a mágus az eresebb, de a vámpír tapasztaltabb volt... De veszített, feltételezem, hogy azért, mert berúgott. A „szürke ima" hatása alá került.

- Miért nem hallottam róla? - csodálkoztam.

- Azért, mert ez ezerkilencszáznyolcvanegyben történt. Egyébként politikai okokból vesztek össze. A Setétek vezetője meggyőződéses kommunista volt, és Jaruzelski tisztelője, míg a vámpír...

- Olga, állj! - Felemeltem a kezem. - Nem érdekelnek a vámpírok harminc évvel ezelőtti politikai nézetei. Miért nincs azóta a vámpíroknál Mesterek Mestere?

- Hát azért, mert az új Mesterek Mestere akkor jelenek meg, ha megöli az előzőt. De ha az előző nem egy vámpír keze által hal meg, akkor az új cím elnyeréséért legalább tizenkét Mesternek kell megküzdenie, és csak egy maradhat. Természetesen, technikai szempontból nézve már halottak, Anton. Csak hát akkor is élni szeretnének. Előbb vagy utóbb akad egy idióta, aki provokálja a Mesterek Mesterét. Ám tizenkét olyan együgyűt, aki halálos csatába indul, egyelőre még nem találtak. És lehet, hogy még száz évig nem is találnak. Ebből a tisztségből semmilyen haszon nem származik, hacsak nem az, hogy hízeleg az illető hiúságának. Nyakig ülünk a pácban.

- Matka Boska, jak mygl Wampir-Zyd zginąć od »Szarego Nabozeństwa« Ciemnego komunisty? Jak w ogyle u ich w glowach to godzilo się?[29] - kiáltottam fel.

Olga gúnyosan rám sandított.

- Mi van veled, Anton, tegnap a „Petrovot" öltötted magadra?

- Na, igen - feleltem zavartan. - Nem tudok franciául! de az érintkezés egyszerűségének a kedvéért... Hogyan szereztél róla tudomást?

- Most lengyelül háborodtál fel - mosolyodott el Olga. - Hiszen a „Petrov" nem egy nyelvet, hanem a tizenöt leggyakoribbat veri bele az alanyába. Nem semmi, sosem gondoltam volna, hogy a lengyel is beletartozik.

- De mégis hogyan történhetett vele ez?! - Ököllel az asztalra csaptam. - A Mesterek Mestere zsidó! Hiszen ez oximoron! A zsidónak nincs joga vért szívni!

- Nem volt vallásos - felelte mosolyogva Olga.

- A Setétek vezetője pedig kommunista? Hogy fért ez meg nála a tudományos ateizmussal?

-A Másfélék képességeit kizárólag materialista nézőpontból magyarázta. Anton, hagyd abba a dühöngést! Egyébként is ez már régen történt. A vámpírok különösebben nem igyekeztek megválasztani az új Mesterek Mesterét. Most sem akarják. Három nap múlva összehívják a Magas Páholyt, de nem táplálnék hiú ábrándokat.

- Olga, miért van ez így? - kérdeztem. - Az Őrségnél nincs általános vezetés, csak regionális. Az átváltozóknál elvileg nincs vezető. A vámpíroknál és a boszorkányoknál mintha lenne... De tulajdonképpen nincs, a vezetők eltűntek, és mintha ennek mindenki örülne.

- Mert mi magányosak vagyunk, Anton - felelte Olga. - Még farkasok is falkákban élnek.

- Badarság, badarság, badarság! - Legyintettem. - Tudod, mit mondott nekem tegnap Jegor? Figyelmeztetem, hogy nem muszáj utaznia. Felajánlom, hogy beavatom, hogy már soha ne váljon Tükörré. Erre így szól: „De hát melyik embernek lehetnek kétségei afelől, hogy mit válasszon?"

- De hát ő ember - mondta Olga. - Élő. Ingadozó. Eszményekkel és tévedésekkel. Ők pedig: Másfélék. Vámpírok. Élőhalottak. Ráadásul valamiről elfelejtkezel, Anton. Amennyire most tudjuk, pontosan a vámpírok tartják magukat az első Másféléknek. Éppen a vámpírok kötöttek szerződést a Kétlényűvel. Lehetséges, hogy nem is annyira igyekeznek felvenni vele a harcot?

- Senki sem kedveli a vérszívókat - bólintottam.

- Elszakadtál az élettől - mondta Olga. - A PR-csapatuk nagyon erős volt, szinte valamennyi országot behálózta. A fiatal lányok, ha mutatsz nekik egy igazi vámpírt, sívítozva ugranak, és tartják oda a nyakukat.

- Nemrég beszéltem egy fiatal lánnyal, ő nem volt elragadtatva a vámpíroktól.

- De hát őt egy néni szívta meg - mosolyodott el Olga.

- Ha azonban egy jóképű ifjú hurcolta volna órákon át a karjában, akkor talán másként alakult volna. - Hirtelen elkomolyodott. - Egyelőre nincs szükségem segítségre, Anton. A vámpírok a fészkükben csücsülnek, Manhattanben...

- New Yorkban?

- Hát hol máshol? - csodálkozott Olga^Ez az ő szentélyük! Mekka! Jeruzsálem! Ott a legnagyobb az egy főre jutó állomány, ott találhatóak a legrégebbi páholyok, klubok, szalonok. Legális és illegális intézmények. Minden van ott. Most majd megvitatják, áttanulmányozzák, eldöntik, hogy mi a legelőnyösebb számukra.

- És vért isznak.

- Igen, természetesen. - Olga felsóhajtott. - Sőt; mi több, mivel a Mesterek összejövetelét többé-kevésbé kezdeményeztük, szinte bizonyos vagyok abban, hogy kiegészítő licenceket kaptak.

Hallgattam.

- Az élet mocskos dolog - jelentette ki Olga. - A halál utáni élet pedig végképp visszataszító. Menj haza, Anton és feküdj le aludni! Ki vagy fordulva önmagadból.

- A boszorkányok is ezen az éjszakán döntenek - feleltem. - De elbíbelődhetek addig az archívumban...

- Anton, csapatban dolgozol - mondta Olga. - Nyugodj meg! Ne akarj mindenhol ott lenni! Elhoztad Jegort, ügyön vagy! Most pihenj, legalább estig! Mindenki gondolkodik. Mindenki a dokumentumokat olvassa. Mindenki azon fáradozik, hogy kifaggassa a legöregebb Másféléket. Rászolgáltál a pihenésre.

Felálltam, és bólintottam.

- Rendben van. Nem állok neki vitatkozni. De külön foglalkozzatok ezzel a vámpírnővel, aki a megharapottak kezdőbetűiből álló üzeneteket küldte nekem! Hiszen ő azon mesterkedik, hogy elűzze a Kétlényűt, nem igaz?

- Foglalkoznak vele, ebben ne kételkedj! - Olga elkomorodott. - Minden irányban dolgoznak. Neked pedig most: irány az ágy.

- Igenis - mondtam.

Voltaképpen megnyithattam volna a portált akár az Őrségi irodájából. Vagy az udvarról.

Beszálltam Zavulon autójába, elindultam, és a járdául szegélynél parkoltam le, az őstermelői portékát és import alkoholt áruló boltnál. Ez fizető parkoló volt, de úgy döntöttem, hogy a Hatalmas Setét ettől nem jut koldusbotra.

Vettem a boltban egy üveg bort (ez ugyan nem a legjobb bor, de nem volt kedvem jó borszaküzletet keresni). Hét kiló kitűnő marhahúst, tejet, túrót, tojást, kolbászt, egy kiló almát, friss kenyeret, egy kevés különböző fajtájú olívabogyót és sajttal töltött csípős paprikát.

Ezután kiléptem a boltból, elővettem a telefont, és bedugtam az autó kesztyűtartójába, elindultam a járdától egy keskeny, üres mellékutcán, behunytam a szemem, magam elé képzeltem a kívánt helyet, kimondtam a megfelelő szavakat, és elindultam az előttem megnyíló portál felé.

- Apuci! - üvöltötte örömmel Nágya. - Hurrá! Megjött a papa!

- És hozott ajándékokat - mondtam, miközben kinyitottam a szemem. Nágya azon nyomban rám csimpaszkodott. - De hiszen vizes vagyok, és hideg! Várj egy percet!

- Hiányoztál - felelte a lányom. - És nem akarok semmire sem várni.

A búvóhelyre vezető portált Nágya készítette. Meggyőződése szerint lehetetlen volt kinyomozni. Mégsem akartam ezzel visszaélni. Átöleltem a lányom. Egy pillanat múlva ott termett Szvetlana, és szemrehányón így szólt:

- Már azt hittem, nem akarsz meglátogatni minket.

- Olga hazaküldött, rám parancsolt, hogy aludjam ki magam. Úgy döntöttem, hogy az otthon ott van, ahol ti vagytok.

- Helyesen döntöttél - erősítette meg a feleségem, és mindkettőnket átölelt.

- Leejtitek a szatyrokat! - kiáltottam.

- A csomagokat a konyhába! - vezényelte Szvetlana. Nágya neheztelve lebiggyesztette az ajkát, felkapta a szatyrokat, és kivitte a „konyhába", vagyis a függöny mögötti falmélyedésbe.

- Kenyér, tej, hús - jelentettem ki büszkén.

- Hoztál zöldséget? - kérdezte gyakorlatiasan Szvetlana.

- Zöldséget? - jöttem zavarba.

- Na, igen. A földből kinőnek ilyen dolgok, azokat teszem bele a levesbe. Sárgarépa, hagyma, krumpli...

- Nem jutott eszembe a zöldség - ismertem be. - De vettem két kiló szép húst, süthetek steaket! És egy kiló almát.

- Legalább paradicsomot? - kérdezte Szvetlana.

Bűnbánóan széttártam a kezem. Megpróbáltam igazolni magam:

- Ellenben vettem kolbász, húst, tojást...

- Összességében mindazt, amiben koleszterin van, azt nem felejtetted el - mosolyodott el Szvetlana. - De legalább paradicsomot hoztál volna! Salátát!

- Kinek kell a saláta? - fortyantam fel. - Miért foglalkoztok folyton az étellel? Érdekelnek titeket a hírek?

- Szeretnél enni? - kérdezte Szvetlana.

- Szeretnék - ismertem be. - Bár tegnap jót falatoztam a repülőn, és még Párizsban is ettem egy keveset.

Szvetlana tekintetében elragadtatás vagy felháborodás tükröződött.

- Látom, aktív életet élsz! Drágám, miért nem akkor repülsz Párizsba, amikor otthon vagyok, és kérhetek onnan valamit?

- Tessék - mondtam, miközben kigomboltam a kabátom, és a zsebéből elővettem egy dobozkát. - Mi mást tudna hozni Párizsból egy szegény, kiküldetésben lévő férfi? Két üvegcse igazi francia parfümöt...

- Ez az enyém, ez az enyém, ez a szezon legmenőbb illata! - kiáltott fel Nágya, és megfogta a dobozkát.

- Hirtelen mi ütött beléd? - háborodott fel Szvetlana. - Én is ilyen illatot szerettem volna!

- Nyugalom, a másik ugyanilyen! - jelentettem be ünnepélyesen, miközben elővettem a második dobozkát.

A feleségem és a lányom egyszerre fordultak felém. Aztán összenéztek.

- Férfiak! - sóhajtott a feleségem.

- De hiszen ez apa. És ő még a jobbak közül való! - erősítette meg Nágya.

- Micsoda dolog ez? - fakadtam ki. - Mindketten parfümöt szerettetek volna! Mindkettőtöknek hoztam egy üveggel. Mi a baj?

Megint összenéztek. Nágya megcsóválta a fejét.

- Menjünk, megetetlek.

Az ebéd ízletesre sikerült. Szvetlana főztje olyan volt, amit az olaszok bolognai spagettinek neveztek volna, de túlsúlyba került benne a hús, úgyhogy inkább a „makaróni flotta módra" elnevezés illett volna rá. Miközben ettem, Szvetlana engem nézett, majd így szólt:

- Olgának igaza van, pihenned kell. Olyan vagy, mint egy...

- Alkoholista? - kérdeztem figyelmesen.

- Nem. Grebensikov lírai hőse. A Mama, nem tudok többet inni című dalból.

- Badarság - mondtam. - Valahogy mindenki szidja a kinézetemet. Tejet fogok inni. - Elkaptam a lányom tekintetét. - Valamit kérdezni szeretnél?

- Apa, nem tudod, hogy Harry Styles szólólemeze kijötte? Ma kellett volna bejelenteni.

- Az ki? - értetlenkedtem.

- De apa! Ez az a srác a One directionből. Ő a legmenőbb közülük.

- Fény, Árnyék és Homály! - kiáltottam fel. - De hát honnan tudjam? Én a Piknik új albumáról is csak a megjelenés után egy hónappal később értesültem!

- Megkérdezhetted volna Kesától - szólt nehezteléssel a hangjában a lányom. - Találkoztatok, nem?

Hümmögtem.

- Igen, találkoztunk. Nagyusa, ha azt szeretted volna megtudni, hogy van a barátod, akkor egyszerűen megkérdezhetted volna. Nem pedig úgy, hogy mindenféle Bieberekről és Timothykról érdeklődsz.

Nágya azonnal elpirult.

- Minden rendben van vele - mondtam, és tartottam egy kis nevelő célzatú szünetet. Végül is Kesa egy nagyon rendes srác, mondhatni, gyerekkora óta ismerem. Nem rossz barát egy fiatal lánynak, Másféle, Fénypárti, jó családból származik... De hát hogy jön ide a család? Rendes srác, és ennyi. - Gyerünk, sorban elmesélek nektek mindent. Rengeteg az információ.

És nekiálltam mesélni.

A Kesával való találkozásomról. Éva-Lilit látogatásáról. Tigrincs megjelenéséről. A Killorannal folytatott beszélgetéseimről. Arról, hogy kitisztították az emlékezetemet. A párizsi utamról, és Jegorról, aki Moszkvába utazott.

- Szegény fiú... - kiáltott fel sajnálkozva Szvetlana. - Anton! Te komolyan? Te... bevontad az őrségek műveletébe? Tudván tudva, hogy Tükörré válhat, és eltűnhet?

- Az egész világ eltűnhet - vontam meg a vállam. - És lebeszéltem. És már régen nem kisfiú. Inkább adjatok tanácsot, mit lehet még tenni? Minden Őrség, az Inkvizícióról már nem is beszélve, most minden irányban kutakodik. De lehet, hogy valamit kihagyunk?

- Nézd, apa! - Nágya, aki már rég magához tért a zavarából, fogott egy lapot! - Jegyzeteltem, amíg beszéltél. Itt szerepel minden adat, amit ismerünk. A próféciák, a Killorantól és Lilittől származó információ... Papa, jól értem, hogy ez ugyanaz a vámpírnő, aki elküldte neked azt az üzenetet az áldozatok kezdőbetűivel, és Killorannak álcázta magát?

- Igen - bólintottam. - Szinte biztos.

- És azt feltételezed, hogy ez az a vámpírnő, akit valamikor elkaptál, és akit megsemmisítettél?

- Már nem is tudom, lányom. Először abból indultunk ki, hogy ha a harapások üzenete úgy hangzik, hogy „Jöttem én", akkor ez az a vámpírnő. De ha az Anton Go valóban az „Anton Gorogyeckij" kezdete lett volna, akkor a „Jöttem én" inkább az lenne, hogy „Aki eljött". „Az eljövő erő vár? De a nemet eltaláltuk... hiszen Killoran...

Elgondolkodtam. Legyintettem.

- Nem tudom, Nagyusa. Ha ez álcázás volt, akkor honnan tudjuk, hogy ki állt mögötte? Semmit sem lehet tudni. De én érzek itt egy erős személyes viszonyt.

Nágya nagyon komolyan ezt mondta:

- A megérzésekben még az embereknek is hinniük kell, nekünk pedig különösen. Apa, látod, hogy minden visszavezethető a vámpírokra?

Bólintottam.

- Hogyne látnám. A Kétlényű az ő istenségük. A Fénypártin és a Setéten keresztül mutatkozott meg, ha jól értem, bennük testesült meg, „magára vette" őket. Ehhez hasonlóan használja a Homály a Tükröt. A vámpírnő megpróbálta eljuttatni hozzám az információt, egyébként még a Kétlényű megjelenése előtt. És ugyancsak ő volt az, aki képes volt megmenteni minket tőle, ami természetesen nagyon különös. Aztán még, Killoran képében, átadott egy csomó adatot. És még sok mindent tudatott velünk Lilit, ő volt valószínűleg a legidősebb vámpírnő a bolygón.

- Minden a vámpírok körül forog - értett egyet Szvetlana. - Okos lányunk van, Anton... Kérsz bort?

- Nem - jelentettem ki határozottan. - Tejet.

Szvetlana felállt, és elindult a „konyhába". Nagyka továbbra is székre tett lábakkal ült, és majdhogynem a körmét rágta. Gondolkodott. A fenébe, milyen nagy már a lányom, és milyen okos! És ugyanakkor mégis milyen egy butuska kisgyerek!

- Úgy gondolom, apa, most az a leghasznosabb, hogy megértsük a prófécia minden kiegészítő részletét - mondta Nágya. - Azt hiszem, ez a legfontosabb.

- Miért? - kérdeztem.

- Mert az ördög mindig a részletekben rejlik - felelte nagyon komolyan. - Apu! Tényleg létezik ördög?

- Azt is kérdezd meg, hogy van-e Isten - próbáltam meg tréfával elütni. De Nágya kérdőn nézett rám, és én nem szívesen válaszoltam: - Nem tudom. De az öreg Másfélék nem szeretik őt emlegetni. Egyébként éppúgy, mint az Úristent. Ez fontos most?

- Eltértem a tárgytól - ismerte be Nágya. - Apa, mit akarok mondani... Ha össze kell szednünk valamilyen Hatodik Őrséget, akkor semmiben nem segítenek nekünk az Őrségek, vámpírok és egyebek vezetői.

- Miért? - kérdeztem.

- Azért, mert nem tartják be a részleteket. Elfelejtetted, apa? Na, most kiderül, hogy ki a vezetője a vámpíroknak és a boszorkányoknak, mindenkit kiszámolnak, kineveznek. És akkor mi van? Hiszen arra van szükség, hogy mindenkit vérkötelék kössön össze!

- Ezt tágan is lehet értelmezni - mondtam. - Szveta, öntesz nekem tejet?

- Tehát komolyan gondoltad? - csodálkozott a feleségem. - Mindjárt.

- Valószínűleg lehet tágan is értelmezni - értett egyet Nágya. - Csak kell lennie vérnek. Most figyelj... A legfőbb a Fénypártiak közül - én vagyok.

- Hogyhogy? - háborogtam.

- Hát ki más? Kinek van több joga a Fény nevében fellépni, mint az Abszolút Fénypártinak? - kérdezte Nágya.

- Ne hordd fenn az orrod! - tanácsoltam. - Még ha fel is fogsz lépni, akkor is megkérünk, hogy nevezz ki egy képviselőt.

Nágya fintorgott egyet.

- Setét... Nos, nem tudom. A vámpír érthető. És a boszorkány.

- A legutolsó pontot senki sem tudta értelmezni panaszkodtam. - Miféle fél lehet ez? „Alap, fundamentum”

- Próféta - jelentette ki Nágya.

Megdermedtem, ahogy rá néztem.

- Emlékszel, hogy olvastál egy könyvet? Az Alapítványt. Az a prófétákról szóló fantasztikus irodalom.

- A pszichológusokról - helyesbítettem gépiesen. - No, vagy a jövendőmondókról, ha úgy tetszik...

- Röviden, próféta - bólintott Nágya. - Egyébként sincsenek sokan, erős pedig egészen kevés akad köztük; ők mindennek az alapjai, hiszen nem megjósolják a jövendöl hanem megformálják. De még fontos beszélni a vérről, nem igaz? Vajon Geszer valamilyen vérkapcsolatban van Glibával? Egyáltalán nem. Ez azt jelenti, hogy ők nem felelnek meg.

- Te sem állsz semmiféle kapcsolatban Glibával - mondtam feszülten.

- Vele természetesen, nem. Kesával azonban most már állok.

Úgy éreztem, hogy jeges csönd lett, amikor Nágya befejezte:

- Vérkapcsolatban.

A hátam mögött megcsörrent valami. Megfordultam, és Szvetára néztem. Letette a tejjel teli poharat az asztalra, és feszülten, félig Nágya felé fordulva nézett rá.

- Hogyan... mikor? - kérdeztem.

- Már régen. Két hónapja.

- Ez... - Visszafogtam magam, hogy ne mondjam ki ezt az ostoba frázist: „Ez lehetetlen", és így fejeztem be: - Ez túl korai, Nágya.

- Így alakult. - A legteljesebb nyugalommal vonta meg a vállát. - Valahogy spontán módon határoztuk el.

- Nágya, nem vagy abban az életkorban, hogy spontán módon... Vagy ne esetlegesen! - mondtam, és alig tudtam türtőztetni magam, hogy fel ne kiáltsak.

- Miért ne lennék abban? ~ csodálkozott Nágya. - Szerintem még Tom Sawyer és Huck Finn, bár ők nálam fiatalabbak...

Úgy éreztem, hogy menten megőrülök. És úgy tűnt, nem csak én.

- Tom Sawyer? Huck Finnel? - kiáltott fel Szvetlana. - Ez valamilyen nagyon haladó szellemű olvasat!

- Először is, Tom Sawyer és Huckleberry Finn kitalált személyek - mondtam, és igyekeztem megőrizni a hidegvéremet. - Másodszor, semmi hasonló nincs, és nem is lehetséges!

- Ti miről beszéltek? - kérdezte Nágya, és hol az anyjára, hol rám nézett.

- És te miről beszélsz? - kérdeztem vissza.

- Én a vértestvérségről - jelentette ki Nágya. - Mi Innokentyijjel vérre tettünk esküt, és vérrel írtunk alá...

- Óvoda... - mondtam, és felkacagtam. - Nagyka, milyen kisgyerek vagy!

A hátam mögött valami bugyborékoló hangot hallatott, megint megfordultam és láttam, hogy Szveta konyakot tölt egy pohárba.

- Nekem is - kértem.

- Hiszen te tejet kértél - pontosított Szveta.

- A tej gyerekeknek való!

- Anyu, apu, mi van, azt hittétek, hogy én a szexről beszélek? - kérdezte Nágya hidegen. - Hogy mi szexeltünk Innokentyijjel?

- Semmit sem gondoltunk - mondta Szvetlana, és a kezembe adott egy poharat. - Egyszerűen nem értettük, hogy miről beszélsz.

- Eldöntöttük, hogy egyelőre nem foglalkozunk a szexszel - nyugtatott meg Nágya. - Kesa úgy véli, hogy ez zavarná, hogy feltárjuk a mágikus potenciálunkat.

Egy hajtásra megittam a konyakot.

- Bár én azt gondolom, hogy ez felesleges - folytatta elgondolkodva Nágya. - Úgy vélem, hogy egyszerűen egy kicsit fél!

Kivettem Szvetlana kezéből a pohár tejet, és felhajtottam a konyak után. Majd így szóltam:

- Ügyesek vagytok. Örömmel tölt el a megfontoltságotok.

Ezzel be is lehetett volna fejezni, de Nágya szemében; túl sok kajánság tükröződött, amit nem sikerült elrejtenie.

- De akkor is, egészen ügyesek vagytok - folytattam

- Ezért a mama ma megbeszéli veled, hogy mit kell tudnia egy fiatal lánynak.

- Feltétlenül - mondta kedves hangon Szveta. - Valószínűleg a porzóval és a bibével kezdjük, de aztán mindent alaposan átbeszélünk.

- Mama! - kiáltott fel Nágya.

- Én pedig beszélek Kesával - tettem hozzá. - Amennyiben, ahogy mondtad, a srác fél egy kicsit... Erről a témáról az apjának kellett volna beszélnie vele, de mivel nem él a családjával, én beszélgetek el vele. Szegényke, valószínűleg szeretné kibeszélni magából, megtudni, hogy mi történik a szervezetével, és nincs kivel...

- Apa! - üvöltött fel Nágya. - Hallgass el, hallgass el, hallgass el!

- Még gonoszkodsz is öreg szüleiddel? - kérdeztem.

Nágya duzzogott.

- Valószínűleg veszek neki egy fiúknak szóló enciklopédiát... - mondtam.

- Nem fogok! - jelentette ki Nágya. - Többé nem fogok! De ti vagytok a hibásak, hogy egyből arra a dologra gondoltok. És még ti beszéltek óvodáról!

- Mi másra gondolhatnának egy korodbeli lány szülei? - kérdeztem. - Egy kortársad a barátjához ment éjszakára, amikor rátámadt a vámpír.

- Akkor elég ostoba - jelentette ki komoran Nágya. - Annál is inkább, mert Kesa valóban azt gondolja, hogy ez zavarná a mágikus fejlődést...

- A vérről van szó, igaz? - kérdeztem, és elkanyarodtam a sikamlós témától.

- Igen. Mi Kesával valóban... Nos, ilyen esküt tettünk...

- Nágya lesütötte a szemét.

- És azt mondtad, hogy megvágtad magad, amikor salátát készítettél - emlékeztem vissza Nágya beragasztott ujjára. - „Napocska" bolondokháza.

- Az is lehet, hogy bolondokháza - felelte Szvetlana.

- De a lányunknak igaza van, Anton. A vérkapcsolat iránti igény fontos. Lehet ez sokféle, a lényeg, hogy legyen.

- A csapat a gyűlés után tegyen esküt a vérre - vetettem fel. - Mint Nágya Kesával.

- Nem gondolom, hogy ez működne - mondta Szvetlana. - Hiszen te is tudod, Anton, hogy az efféle igény egyfajta formaság. Játék. Pontosan lefektetett szabályokkal. De az ilyen egyszerűen és durván létrehozott „vérrokonság" nem működik.

Nem szálltam vele vitába. Szvetlana az ilyen finom dolgokat nálam jobban érzi. Érzi, nem pedig tudja.

- Akkor én egyáltalán nem tudok semmit - feleltem fáradtan. Vérkötelék. Megérkeztünk. Gliba úr örökbe fogad engem, és hozzákezdünk a dologhoz...

- Feküdj le aludni! - mondta Szvetlana, és a vállamra tette a kezét. - Pihenned kell.

- Na, és ti hozzám fogtok igazodni? - ellenkeztem.

- Még nappal van.

- Nem zavarsz minket. Feküdj le, aludj egy kicsit, mi Nágyával tévézünk.

Nem vitatkoztam.

Mélyen és nyugodtan aludtam. Nem álmodtam. Almok nélkül, ami hamis barátja annak, aki megpróbálja kifürkészni a jövőt, és rémálmok nélkül, ami becsületes ellensége azoknak, akik nem akarják tudni a jövőjüket.

Csak az ébredés előtt fordult át egy adag álomba, ami nem hajazott sem lidércálomra, sem jövőbe látásra.

Az elején a moszkvai lakásomban álltam, Geszer megpróbált bemászni az ablakon. Nem, nem lebegett, nem nőttek szárnyai. Egy tűzoltóautó kihúzott létráján érkezett. Geszer felkapaszkodott a párkányra, és vigyorogva integetett nekem.

Álmomban teljesen természetesnek tűnt a jövetelének ez a módja, és abbéli szándéka is, hogy igyon velem egyet.

Ám amíg odamentem az ablakhoz, hogy beengedni Geszert, ő valahogyan lelépett a párkányról, és most az ablak alatt lógott, csak az ujjvégeivel kapaszkodott belé. Kitártam az ablakot, és megpróbáltam bevonszolni, de a főnök túl nehéz volt. A mágia eszembe sem jutott, mintha nyoma sem lett volna. Ekkor elmentem kötélért, hogy hozzákössem Geszert, és behúzzam a lakásba, de amikor visszaértem, megláttam a főnök kidülledt, riadt szemét, és a párkányról lecsúszó ujjait. Egy pillanat múlva az álom szabályainak engedelmeskedve én kezdtem zuhanni Geszer helyett, a magas épület fala mellett.

De még ekkor sem éreztem semmiféle rémületet. Ugyani akkor érdeklődve lestem be az ablakokon.

Egy asszony rúzsozza a száját a tükör előtt. A nő szép, teljesen pucér, de élénkvörös csizmát és vörös színű csokornyakkendőt visel.

Két idősebb férfi kártyázik. A kártyalapok valahogy furcsák, apró, színes képekés szöveg díszítik. A férfiak előtt az asztalon a kártya mellett apró lények. Az emberek furcsa öltözéket viselnek, szálfegyver van náluk, a szörnyek nem nagyobbak tizenvalahány centinél, ugrálnak, integetnek a kezükkel, harcolnak, elesnek...

Egy idős, intelligens forma ember professzorokra jellemző szemüvegben, szöcskével eteti a konyhaasztalon ülő sarlósfecskét.

Két kislány ül a földön, inognak, és melankolikusai egymást püfölik a babájukkal. A babák kócosak, akárcsak a kislányok, valószínűleg már fáj nekik, és itt lenne az ideje, hogy elsírják magukat, de a gyermeki arcok feszültek és szenvtelenek.

Egy kövér, kopasz férfi pipázik egy hatalmas vitrinesszekrény előtt állva, amelynek a belsejében Háztetey Károly-bábuk vannak. A legkülönfélébb figurácskák mindenféle színűek, méretűek és különféle anyagból készültek.

Egy kamaszfiú beszélget állva az anyjával. Egy pillanatra felém fordul, ekkor látom, hogy Jegor, olyan, amilyennél: legelső találkozásunkkor láttam.

Miután kinyitottam a szemem, egy darabig mozdulatlanul feküdtem. Valószínűleg két-három órát aludtam. Ha egy picivel több vagy kevesebb lett volna, akkor most abszolút kialvatlannak éreztem volna magam. De a két-három óra alvás a legoptimálisabb arra, hogy felfrissítsük a testet és a tudatot. Sajnos, nem sokáig, egy fél napra.

A szobában sötét volt, csak a bekapcsolt televízió halvány, színes visszfényei táncoltak. Halk mormogás hallatszott, Szveta és Nágya nézett valamit.

Milyen különös dolgok ezek az álmok! Miért is álmodtam a zuhanó Geszerrel? Ráadásul azért mászott fel az ablakba, hogy igyon velem egyet! És ezek a különös emberek és események a mellettem elsuhanó emeleteken? A kis Jegor?

Nem, ha igyekszünk, akkor mindenre találhatunk magyarázatot. Geszer megpróbálja helyreállítani velem az emberi kapcsolatokat, de ez az én gyengeségem miatt, és azért, mert nem akarok neki előre kezet nyújtani, folyton meghiúsul.

A pucér némber a vörös csizmában és nyakkendőben Freud szerint teljesen banális. Szexre vágyom. Egy festett ismeretlennel.

A kártyázó férfiak az emberi szörnyekkel... Ez a Kétlényű. Úgy játszik velünk, mint a marionettfigurákkal.

Hát a professzor, aki szöcskével eteti a sarlósfecskét? Ez... ez... na, tegyük fel, hogy a lét hiábavalósága. Aki arra született, hogy ugráljon, az nem tud repülni. Hacsak nem valakinek a gyomrában. Az egymást püfölő kislányok: az őrségek harcolnak.

A kis Jegor: a bűntudatom vele szemben.

Csak a pipázó, kopasz férfit és a Háztetey Károlyokat nem tudtam megmagyarázni. De ezt írhatjuk a tudattalan tréfájának a számlájára.

Tegyük fel, hogy ez az én mélyen elrejtett vágyam. Az, hogy kövér legyek, és kopasz, pipázzak, és Háztetey Károly-gyűjteményre tegyek szert...

A televízió mormolása élénk zenére váltott, ami a filmfeliratok alatt hallható. Aztán meghallottam a feleségem halk hangját:

- Jó film. Gyerekkorom kedvence.

- Csak már ősrégi - jelentette ki kétkedve Nágya. - 3D nélkül.

- Akkoriban nem volt 3D - felelte Szvetlana.

- De színes film már létezett? Vagy utólag színezték ki?

- Már színes volt - felelte Szveta nyugodt hangon. Akkoriban a gyerekek még nem voltak ilyen neveletlenek, nem próbáltak a szüleikkel folytatott beszélgetésekbe olcsó szellemességeket csepegteti.

- De mama... én őszintén kérdeztem! Hiszen az a film, amit tegnap néztünk a gyerektáborról, az fekete-fehér volt.

- Nagyenyka, ne hidd, hogy ravaszabb vagy a szüleidnél. Én is voltam kislány, és pontosan tudom, hogy milyen gondolatok kavarognak most a fejedben. Hidd el, nem sok okos gondolat van köztük.

- Anya...

- Miért ijesztettél ránk a papával?

Rövid szünet következett.

- Én... én vicceltem.

- Ne viccelődj így többet! Rendben?

- Átmeneti korban vagyok. Nekem így kell viccelődnöm.

- Csak a pattanásokkal lehet takarózni. Minden más akarat kérdése. Hogy lehet, hogy nem érted, hogy az apád...

Hangosan felsóhajtottam, kinyújtóztam. Felültem ágyban.

A feleségem és a lányom tényleg a tévé előtt ült.

- Sokáig aludtam? - kérdeztem színlelt nyugtalansággal.

- Siettél valahova? - csodálkozott Szvetlana.

- Nem. De itt mindentől el vagyok zárva. Ahogy ti is. És ha Geszer keres?

Szvetlana kétkedve csóválta a fejét.

- Hidd el, Geszer megtalálta volna a módját, hogy minden elzártság ellenére elérjen. Végső soron megjelent volna álmodban.

- Megjelent volna álmomban - egyeztem bele.

- Aha.

Felálltam, és kimentem a fürdőszobába. Egy perccel később kiléptem onnan, és az arcomat törölgettem egy törölközővel.

Szvetlana megértően nézett.

- Mi az, tényleg így volt?

- Vele álmodtam - erősítettem meg. - Mindjárt ellenőrzöm. Mikor látogassalak meg titeket?

- Most mindjárt este nyolc - felelte Szvetlana. - Majd eljössz hozzánk...

Egy pillanatra elhallgatott. Nágyával összenéztünk. Szvetlána ritkán látott a jövőbe, de ha ezek a családi ügyeket érintették, akkor okvetlenül beteljesültek.

- Délután egykor jössz hozzánk - jelentette ki Szvetlana egy rövid megingás után. Az arca határozottan elsápadt.

- Igen. Egykor... délután egy órakor. Holnap.

Ő és én mindent megértettünk.

Holnap egy órakor eljövök a családhoz. Okvetlenül eljövök. Természetesen, amennyiben életben leszek. Ez pedig, úgy tűnik, egyáltalán nem biztos, hogy így lesz.

- No, akkor holnapig - mondtam.

Szveta bólintott. Az ajkai azt suttogták: „Holnapig".

- Szia, Apu! - mondta a tévé elől Nágya. - És nem vagyok hajlandó egész hátralévő gyerekkoromban itt ülni!

- Rendben, észben tartom! - feleltem, és nem vettem le a szemem Szvetlánáról. - Kesának átadjam az üdvözletedet?

- De Apu! - háborodott fel a lányom. - Ezen már túl vagyunk!

- Én komolyan mondtam.

- Akkor persze, add át! - felelte figyelmesen Nágya.

Biccentettem Szvetlánának.

- Szia! Holnap hozok krumplit.

Szveta elmosolyodott. Erőltetetten, de elmosolyodott. Majd hozzátette:

- És hagymát.

- És répát is - ígértem. - Minden rendben lesz. Tökéletesen érezlek. Friss vagyok, és készen állok a hőstettekre.

- Mi töltöttünk fel Erővel - dicsekedett Nágya. - Én gyűjtöttem, a mama pedig töltötte.

- Milyen jó dolgom van! - kiáltottam, miközben kinyitottam az átjárót. - Irigylem saját magam!

A telefon, úgy tűnt, pont akkor szólalt meg, ahogy átléptem a portálon.

ÖTÖDIK FEJEZET

ÉJSZAKA a központ ugyanúgy nyüzsgött, mint nappal. Ugyanolyan fiatal lányok ültek a pult mögött az előcsarnokban, ugyanolyan biztonsági őrökkel találkoztunk szembe, ugyanolyan jelentéktelen keleti kinézetű, egyenruhás asszonyok mosták a padlót és törölték a fal elemeit.

- Milyen nyüzsgő business-atmoszféra! - jegyeztem meg. - Igaz?

- Amint látom, tényleg felfrissültél - dörmögte Olga.

- Figyelj, te magad parancsoltál rám, hogy menjek pihenni!

- Utasítottalak - ismerte el komoran Olga. - És alapos fejmosást kaptam Geszertől. Különösen azután, hogy rájött, nem talál.

- Mindenkinél jobban elrejtőztem - mondtam. - Büszke vagyok magamra.

- Nincs mire büszkének lenned, Geszer már majdnem elért. Azt mondta, hogy hallja az álmod. És ha lett volna pár napja, akkor előkerített volna.

Beszálltunk a liftbe. Megcsóváltam a fejem.

- Rossz. Nagyon rossz. Ez azt jelenti, hogy ez is... hogy is hívják... A Kétsorsú...

Olga elfintorította az arcát.

- Ja! - A homlokomra csaptam. - A Kétlényű!

- Ő nem gyengébb, mint Geszer - sóhajtott fel Olga. - De kevésbé ismer téged, Szvetát, Nágyát. Ezért nehezebben is talál rád.

- Úgy beszélsz, mintha meg lennél győződve arról, hogy ő nem a barátunk és nem az ellenségünk. Ez már valami egészen más.

- Így is van, Anton. A Homály kizsigerelte őket, aztán újra megtöltötte. Csak látszat.

- Akkor miért nem mi? Akkor miért nem mi váltunk Szvetlánával a Homály eszközeivé? Nágya nem is állt volna ellen, nem értette volna meg, hogy mi történt.

Miközben ezt kimondtam, magam is elhűltem. Elképzeltem, hogy valami könyörtelen, hajthatatlan, legyőzhetetlen dolog eltöröl engem, a személyiségem. Vagy - ami még ennél is rosszabb - hagyja, hogy valahol a lelkem mélyén vergődjön és ordítozzon az erőtlen rémületben...

És az „én" - ez a kizsigerelt és átdolgozott „én" - együtt az ál-Szvetával elpusztítja Nagyezsdát...

- Mindennek megvannak a szabályai - jelentette ki Olgáig Az arckifejezése most is olyan könyörtelen és szilárd volt, mint mindig. - Szemmel láthatóan ezt nem teheti meg.

- Miért?

- Lehetséges, hogy azért nem, mert nincs ereje ahhoz, hogy olyanokban öltsön testet, akiket meg kell ölnie. Lehetséges, hogy azoknak, akikben a Homály testet ölt, eredendően rendelkeznie kell valamilyen tulajdonsággal.

Bólintottam. Valószínűleg igaza volt.

A lift megállt, és mi kiléptünk a hallba. Egyenesen a Nappali őrség komor biztonsági őreihez, két harci mágushoz és egy átváltozóhoz érkeztünk

Szemmel láthatóan annak érdekében, hogy megspórolják a transzformációra szánt időt, az átváltozó már egy egészséges farkas külsejét öltötte fel.

- És ha valami idegen bekukkant? - kérdeztem szemrehányóan, a farkas felé biccentve.

- Megvannak a papírjai - felelte barátságosan az egyik mágus. - ír farkaskutya. Túl van a biztonsági szolgálat kiképzésén.

- Bár valójában nem volt rá képes, nem szorult belé eléd értelem - sóhajtotta a másik mágus.

Az átváltozó rávicsorgott. A mágusok felnevettek. Mit tegyünk, a Setétek már csak ilyenek. Setétek.

Már vártak minket, és nem is fárasztották magukéi azzal, hogy az iratainkat, ujjlenyomatainkat és egyéb auránkat ellenőrizzék. Pontosabban, valószínűleg mindent ellenőriztek, de számunkra észrevétlenül. Lehetséges, hogy még a liftben, valahogy túl sokáig tartott, amíg felértünk.

Egy keleti külsejű fiatal lány (japán? koreai? kínai?) a recepciótól elkísért Zavulon fogadóirodájába, kinyitotta az ajtót, beengedett minket, és kint maradt. A lány kedvesnek és ártatlannak tűnt, de éreztem, hogy második szintű harci mágus, ráadásul régi, tapasztalt, és bőven kivette a részét a harcokból. Korábban nem hallottam róla, Zavulon valahonnan messziről húzta elő.

- Anton! - A Hatalmas Setét barátságosan elmosolyodott, miközben felállt az asztaltól. - Mennyire örülök, hogy látlak! Olga! Remekül nézel ki!

Kíváncsian néztem körül. Míg a munkatársait Zavulon üvegkalitkába ültette, tárgyalónak egy nyugodtabb belső teret alakított ki, addig a saját dolgozószobáját angol klasszicista stílusban rendezte be.

A falakat faelemek borították (ebbe a fába annyi igézést töltöttek fel, hogy szinte szétvetette a belülről feszülő Erő). A plafont is sötét fából készült elemek fedték, valamint ódon anyagból készült tapéta. A bútor is régi volt, valószínűleg valamilyen ismert mester műve, de a mesterek közül én csak Chippendale-t[30] ismerem, őt is csak a rajzfilmből.

Az iroda ablakait pompás vörös bársonyból készült, bojtos függönyök takarták, valószínűleg ez a legutolsó dolog, amire egy modern, üvegből és fémből készült üzletköz-pontban számítani lehet.

Zavulonnak már volt egy vendége - egy elbűvölő, vörös hajú lány, szigorú, kerek szemüveggel. A lány szürke nadrágkosztümöt viselt, amiben úgy festett, mint egy nagyon vonzó, szexi üzletasszony.

Csak az volt benne a rossz, hogy elmúlt kétszáz éves, amiből két évszázadot halottként töltött.

- Jekatyerina - mondtam röviden, és biccentettem a moszkvai vámpírok Mestere felé.

- Anton. - A szája szegletében mosoly bujkált. Aztán elkomorult. Tüntetően beleszagolt a levegőbe. Ezután felállt, légies mozdulattal áthelyezte magát (ez a szó hitelesebben írja le a folyamatot, mint az, hogy „odalépett") hozzám.

- Óvatosan, kedvesem! - mondta Olga hidegen, mint a jégcsap.

- Ne bánj úgy velem, mint egy idiótával, Hatalmas - felelte Jekatyerina, rá sem pillantva Olgára. A nyakamra hajtotta a fejét, és pár másodpercig figyelmesen tanulmányozta a bőrömet.

- Mindent látsz? - kérdeztem.

Jekatyerina az asztalhoz ment. Leült a kifakult, zölden bronzos bőrrel borított asztallapra. A tekintetén teljes tanácstalanság tükröződött.

- Ki? - kérdezte. Úgy éreztem, hogy a vámpírok Mesterének hangjába irigység és elragadtatás keveredett. KI volt az, Legfelső?

- Nem érdekes - feleltem. - Már egyáltalán nincs jelentősége.

- Értem. - Jekatyerina bólintott, de nem vette le a szemét a nyakamról. - De mégis, hogyan... szokatlan.

Zavulonra sandítottam. Arról, hogy mi történt a védencével, nem számoltam be korábban a Setétnek. De a Hatalmas arca szenvtelen maradt. Lehet, hogy tudta, hogy az vénséges vámpírnő halott. Vagy teljesen mindegy volt neki. Vagy az is lehet, hogy hozzászokott ahhoz, hogy elrejtse az érzelmeit.

- Nem kedvelsz minket - jelentette ki Jekatyerina egy árnyalatnyi szomorúsággal a hangjában. - Nem tisztelsz.

- Miért ne, a barátaim között akadtak vámpírok is - válaszoltam.

- Sokat hallottam róla - bólintott Jekatyerina. - Csak hát mindannyian ugyanúgy végezték.

- Mindannyian ugyanúgy végezzük - pontosítottam.

- Szünet! - Zavulon összecsapta a tenyerét. - Szíveséül elhallgatnám a csipkelődéseteket, de nincs annyi időm… apropó, mennyi is van?

Jekatyerina elegáns mozdulattal felemelte a kezét, ránézett egy félreértés folytán órának nevezett, rózsaszín aranyból és briliánsból készült valamire, ami a kezét övezte.

- A gyűlés tíz óra múlva kezdődik. Hiszen ez New Yorki és nálunk hagyományosan minden fontos esemény az félhez kötődik. Ha repülővel megyek, akkor ideje indulnom a reptérre, Zavulon.

- Megnyitom nektek a portált - mondta a Setét.

- Ami a „nekünket" illeti, arról még nem állapodtunk meg - jegyezte meg Jekatyerina, és rám pillantott. - Ebben nem volt gúny vagy csipkelődés. Minden vámpír, aki kapcsolatba került ezzel a fiatalemberrel, rossz véget ért.

Ez a ti francos vámpír istenségetek megpróbálta megülni a családomat - mondtam. - Jogom van hozzá, hogy ingerült legyek. Jektyerina felhorkant.

Nem védem az ősi hiedelmeket, a vad istenecskéket, és az ősi szövetségeket. Ha rajtam múlna, a Kétlényű a pokolra juthatna. Engem az én... - egy pillanatra elhallgatott - élet utáni létem kielégít. Szép fiatalemberek, édes vér, modern művészet. Még nem néztem végig a Castle-t, tudjátok-e!

Olga halkan elnevette magát a hátam mögött.

- Annak érdekében, hogy a világ ne süllyedjen a föld alá, meg kell választanunk a Masterek Masterét - jelentettem ki.

- A Mesterek Mesterét - komorult el Jekatyerina. - Minek angol szót használni? Nagyszerűen le lehet fordítani. Túlontúl szennyezzük a nyelvünket anglicizmusokkal.

Fogjatok meg hárman, ketten nem tudtok megtartani! Nem sokat tudtam Jekatyerináról, de most új oldaláról mutatkozott be előttem. A moszkvai vámpírok Mestere orosz hazafi volt! Legalábbis nyelvészeti szempontból hazafi!

- A Mesterek Mesterét - egyeztem bele. -- Szeretnénk segíteni ebben.

- Hogyan? - kérdezte a vámpírnő. - Félszáz Mesterünk gyűlik ott össze. Én, ezt rögtön leszögezem, nem pályázom a főszerepre. Nem vágyom rá. De hiszen tudod, hogyan választják nálunk a Mesterek Mesterét?

- Tudom - feleltem.

- Akkor megértitek, hogy közülünk senkit sem fűt a vágy, hogy meghaljon... végérvényesen.

- De hiszen akkor mindenki meghal - vetettem ellen. - Az emberek, az állatok...

- Az egérkék, a madárkák. - Jekatyerina felhorkant.

- Talán nem hisz nekem?

- Hiszek, Anton. - A vámpírnő egy kicsit előrehajolt, és a szemembe nézett. - Ezek... a mi... meséink. Ami... sötét... meséink. Mi... emlékszünk... a Fény és a Setét... istenségére...

- De ha így is, úgy is meghalunk!

- Még akkor is szeretnénk pár nappal tovább élni. - Jekatyerina elmosolyodott. - Ráadásul az emberek között a halál is szép. Hidd el, könnyebb úgy meghalni, ha tudod, hogy veled együtt meghal az egész világ.

- Komolyan? - kérdeztem.

A vámpírnő a szemembe nézett. Aztán elkapta a tekintetét. Mogorván szólalt meg, ami azonnal lerombolta a fiatalság illúzióját:

- Semmi sem fog sikerülni. Senki sem egyezik bele, Magammal vihetlek benneteket. Rendkívüliek a körülmények, találok magyarázatot a tetteimre. De ez semmit nem tesz hozzá!

- Próbáljuk meg! - mondta váratlan melegséggel a hangjában Olga. - Nos, Katyusa... mi lógassuk az orrunkat?

- Elmész a francba, te ravasz.., - A vámpírnő legyintett, és végig sem mondta. - Mindenki rúgkapál, de összevissza. Fénypárti, három engedélyre van szükségem.

- Rendben - mondta nyugodtan Olga.

- Egy huszonöt év körüli férfi, sportos, kigyúrt - folytatta Jekatyerina. - Csak ne használjon szteroidot, én óvóm az egészségem.

Zavulon kíváncsian nézett rám. Ásítottam, és Jekatyerinára néztem.

- A második... legyen kaukázusi. Tüzes, fiatal. Tizennyolc-húsz év körüli. És egy fiúcska, tizenöt-tizenhat éves. Szőke. Okvetlenül szűz.

Olga ugyanolyan nyugodt hangon válaszolt:

- Van még valamilyen kívánságod?

- Nos, ismered az ízlésemet. - Jekatyerina vállat vont.

- Hacsak nem... legyen mindenki a Központi körzet határain belül, kevés az időnk.

- Ismerem az ízlésed - értett egyet Olga. Belenyúlt a táskájába, és kivett egy halom űrlapot. Szerintem volt ott hét vagy nyolc. Olga kivett hármat, és átnyújtotta a vámpírnőnek.

- Ej, túl szerény voltam! - sóhajtott Jekatyerina, miközben csalódott tekintettel kísérte a maradék lapot.

- Ahogy helyesen észrevételezted, kevés az időnk - emlékeztetett Olga.

- Ez is igaz - bólintott Jekatyerina. - Nos... amíg...

A vámpírnő elindult a kijárat felé.

- Nyolc óra múlva ugyanitt - mondta Zavulon halkan. - És tartsd észben, hogy ha elkésel, én magam vonszollak el New Yorkba, időre, de más úton. Egyáltalán nem fog tetszeni neked.

- Nem kések el - ígérte a vámpírnő, vissza se fordulva.

Az ajtó becsukódott mögötte. Körülnéztem, kerestem egy kényelmesebb széket. És leültem arra, amit korábban a vámpírnő foglalt el.

- Megváltoztál - mondta Zavulon, és rám nézett. - Valóban megváltoztál.

Megvontam a vállam.

- A korábbi Gorogyeckij jobban tetszett nekem - tette hozzá Zavulon. - Olyan őszintén makacs voltál.

- Na persze - mondta Olga, leült, és elővett egy cigarettát. - Tetszett... mindjárt elsírjuk magunkat a meghatódottságtól, Zavulon szimpatizál Gorogyeckijjel...

- De mégis, Anton, téged valóban nem háborított fel a vámpírnő viselkedése? - folytatta a tapogatózást Zavulon. - Ő most elfogyaszt két fiatal fiút. Aztán még egy kisfiút is!

- Nagyon sajnálom az ökológiailag tiszta izompacsirtát, a tüzes kaukázusi fiút és az ártatlan, szőke kisfiút - mondtam. - De néhány nap múlva meghalhat a világ összes izompacsirtája, ökológusa, kaukázusiak és szőkék. Kisfiúk és kislányok, öregek és fiatalok. Ha három ártatlan halála megmenti a világot, akkor ennek így kell lennie.

- Tehát te most így oldod meg „a kisgyermek könnycseppjének" problémáját? - kérdezte vidáman Zavulon, és hátradőlt a székben. - Tehát te most így tekintesz Omelas[31] problémájára?

- Setét, elég a fecsegésből! - mondta fáradt hangon Olga. - Mi van veled, tényleg mindenféle undormányt szippantottál? Fecsegsz és nyüzsögsz, Setét!

Zavulon bólintott.

- Igen, Olga. Nyüzsgök és fecsegek. Érzem a halált, és félek. Nem akarok meghalni. Ezért vigadok, ahogy tudok. És már második éjjel nem alszom. Behunyom a szemem, és ürességet látok. Ez vár rám, Olga.

- Miránk is ugyanez vár - felelte Olga. - Elég a hisztizésből! Gondoljunk át mindent még egyszer! Egyetlen próbálkozásunk van.

- De hogyhogy a mi bölcs Geszerünk nem jött el? - hunyorgott Zavulon. - Az ő ötlete, de mi valósítsuk meg?

- Ő most a boszorkányszombaton van - felelte Olga. - Rá fogja beszélni a Nagymamákat, hogy válasszanak Dédanyát.

- Ó, és te elengedted az emberedet egy ilyen lebujba, ami tele van feslett, öreg... - kezdte volna Zavulon. Elhallgatott, krákogott egyet. - Jól van, elhallgatok.

- Én most Geszert helyettesítem. Mindent megosztott velem, amit kigondolt - mondta Olga, megvárva, míg Zavulon elhallgat. - Nyolc óránk van, igaz? Azt javaslom, hogy dolgozzunk négy-öt órát, aztán egy kicsit aludjunk. Akad itt nálad ágy és zuhany?

- Itt nálam még orosz fürdő is akad, és nyírfavessző nyaláb is - válaszolta mogorván Zavulon.

Felállt, és a fal felé fordult - a faelemek hirtelen szétnyíltak, és ezzel előbukkant egy hatalmas plazmaképernő és egy flipboard, egy irodai tábla, markerrel telefirkálva.

- Tehát, New Yorkban negyvenkilenc Master gyűlik össze... - kezdte Zavulon. Ránk sandított. - Nincs kifogásotok az anglicizmus ellen? Nekem tetszik a „Master" szó. |

- Gyerünk! - mondtam.

Valóban hatékonyan dolgoztunk négy órán át. Sosem gondoltam volna, hogy ilyet fogok mondani, de kellemes volt Zavulonnal dolgozni. Valamiben még könnyebb is, mint Geszerrel.

Hoztak nekünk kávét és teát, egy alkalommal szendvicset, Olga számára pedig joghurtot. Időnként, amikor valamit pontosítani kellett, megjelentek a referensek és tanácsadók. Meglepett, hogy a többségük ember volt.

Természetesen nálunk is létezett a megbízható emberek egy meghatározott köre. Az én régi rendőr barátom távolról sem volt az egyetlen közülük. Egy egész sor tudós tartozott ide, néhányan ráadásul az Éjszakai Őrség irodájában dolgoztak. Némelyek a kormányban és a fegyveres testületüknél. A többségük el sem tudta volna magát szólni, mert a mágia kötötte őket, de emellett jelentős részük bizalom alapján dolgozott, és ideológiai motívumok alapján működött velünk együtt. Néha azt gondolom, hogy ha a farkasok és a juhok értelemmel bíró lények volnának, akkor a juhok jelentős része tudatosan segítene a farkasoknak...

A Nappali őrségnél még több önkéntes tevékenykedett. Egyébként, elnézve a motívumaikat, akadt, akinél szintén ideológiai meggyőződés állt a háttérben, de a többség abszolút pragmatikus megközelítésből működött együtt. Volt, aki pénzt kapott a Setétektől, mások kezelést, hosszú életet. Egy jelentéktelen bácsika, egy filológus, aki az első óra végén konzultált velünk, Olga meglepően élénk érdeklődését és szimpátiáját váltotta ki. Szemügyre vettem: a filológuson filigrán, mesterién megformált igézet függött, aminek a révén magához vonzotta a nőket. Igazi mesterműnek bizonyult, kizárólag a nagykorúakra hatott, és amennyiben a filológus néhány percig nem mutatott érdeklődést a nő iránt, a hatás teljes mértékben eltűnt. Másként a szerencsétlen szoknyavadász mögött az utcán több kilométernyi, városi asszonyokból álló sor kígyózott volna.

A mágia elsősorban a másodrangú részletek miatt bonyolult. A klasszikus példa Midász királyé, aki mindent, amihez hozzáért, arannyá változtatott. A mesefigurák között szerepel a varázslótanonc Mickey Mouse, aki mágikus módszerekkel próbált kitakarítani. A népi anekdota a három kívánságot teljesítő dzsinnről szól, valamint a papából, mamából és egy kishörcsögről álmodozó kisfiúból álló családról.

A legegyszerűbb igézetek közé azok tartoznak, amelyeket réges-régóta használnak. Ezeket formába öntötték, körülírták, és rendszeresen ismétlődnek. Ha hiszünk abban, hogy a Homály az, aki teljesíti a kívánságainkat, eleget téve a szavakkal, gesztusokkal vagy akarattal megformált parancsnak (nem látok semmilyen alternatívát), akkor a közönséges igézetek rutinmunkát jelentenek a Homály számára. Ugyanaz, mint amikor az ember gombokat nyomogat a számológépen, és megkapja az eredményt. Természetesen a mikroséma mélyén a világ számára láthatatlan munka zajlik. Terjednek a mikroáramok, kinyílnak és bezárulnak a p-n átjárók, a számológép dolgosán átpörget tengernyi információt, hogy végül közölje: „2x2=4". És mindenki elégedett.

Egészen más a helyzet akkor, ha az embernek olyan dologra van szüksége, amire a számológép, de még egy szuperszámítógép sincs elméleti síkon megtanítva. „Vegyük X szá-mot, és szorozzuk meg Z számmal! Ha az eredmény több, mint Y, akkor adjunk az eredményhez 5-öt és, nyomtassuk ki az eredményt! Ha az eredmény kevesebb, mint Y, akkor rajzolunk a képernyőre egy háromszöget."

Bonyolult?

Tulajdonképpen egyáltalán nem az. Ha ismerünk legalább valamilyen ősi Basicet. Programot írunk, futtatjuk...

Nem működik!

A vezetékeket ellenőriztük, a tápegységet úgyszintén. Megvakartuk a tarkónkat.

Ittunk egy kávét.

Megértettük!

Hozzáírtunk még egy sort: „Ha az eredmény egyenlő Y-nal, akkor eljátsszuk a Birodalmi indulót a Csillagok háborúja című filmből."

Na, most aztán hallgathatjuk az idegesítő, pattogó zenét.

Az igézetek egyszerre egyszerűbbek (nem kell ismerni semmilyen programozói nyelvet, hétköznapi emberi nyelveken „programozunk") és bonyolultabbak, mivel sokkal több olyan variáció létezik, amit figyelembe kell venni! De a következmények is sokkal szomorúbbak lehetnek. Vegyük a legegyszerűbb tűzgolyót, egy tűzlabdát, Jekatyerina Mester előtt ezt nem hozzuk szóba. Ha nem adjuk meg pontosan és egyértelműen a méretét, a keletkezésének a pontját, a sebességét és a haladásának az irányát, a sem a létezés idejét és a stabilitásának a tényezőit, akkor fennáll a veszélye annak, hogy magától felrobban.

Hallottak a gömbvillámokról? Ezek azok, kedveseim. Olyan tűzgolyók, melyeket kezdő Másfélék hoznak létre, olyanok, akik rendszerint vadak, képzetlenek, de tele vannak lelkesedéssel és a sajáát különlegességükbe vetett hittel.

A tűzgömb régen is népszerű varázslatnak minősült, a mi fantasy és számítógépes játékaink évszázadában pedig ez még inkább így van. így hát a kezdő Másfélék tűzlabdákat hoznak létre, de elfelejtkeznek arról, hogy meghatározzák, azoknak pontosan hol kell létrejönniük...

És a spontán tüzekről hallottak? Hirtelen meggyullad egy közönséges ember, és porig ég! Általában ez is tűzlabda. Csak ez alkalommal a kialakulás pontját a kezdő Másféle maga mellé képzelte el. Elfelejtette megadni a mozgás vektorát, és a tűzgolyó létezésének az idejét...

- Gorogyeckij?

Zavulonra néztem.

- Oszd meg velünk a véleményed! - mondta gúnyosan a Setét. - Nagyon mély és komoly gondolatokba burkolóztál, kíváncsi lennék, vajon miről is?

- A világegyetem felépítéséről - feleltem. - Zavulon, szerintem felesleges ezt ragozni. Mindent elterveztünk. Ha sikerül, sikerül. Aludjunk pár órát!

- Teljesen fel vagy töltve Erővel - vetette oda foghegyről Zavulon. - Megteheted, hogy nem is alszol.

- Megtehetném. De inkább alszom.

- A feleséged? - érdeklődött Zavulon.

- A lányom. A feleségem irányította.

- Vigyázz rá! - szólt váratlanul komolyan Zavulon. - A lányod különleges, ő az egyetlen, akit szembe tudunk állítani a Homállyal. Ráadásul a korához képest meglepően okos és felelősségteljes kislány.

Krákogtam, ezzel próbálva palástolni a zavaromat. Zavulon teljesen őszintének tűnt, és nem éreztem semmiféle hátsó gondolatot a szavaiban.

- Nem is tudom, mit mondjak neked, Setét - mormoltam. - De biztos lehetsz benne, hogy vigyázok rá.

Azt mondják, hogy bármelyik portál létrehozásához, legyen az száz méterre vagy tízezer kilométerre, ugyanakkora Erő szükségeltetik. Én magam még nem hoztam létre portálokat, ehhez nincs meg a képességem, de Nágyának hiszek.

A nagy távolságokra létrehozandó portálokban az a nehéz, hogy biztosítani kell a pontosságukat. Senki sem akar mélyen egy híd alatt földet érni, vagy tíz-húsz méterről zuhanni a földre.

Száz méterről lezuhanni egyébként kevésbé veszélyes. Itt már lehet fékezni, felhasználva az igézetet. A nem túI tapasztalt mágusok időnként szándékosan magasan fent vezetik ki a portáljaikat.

A Zavulon által létrehozott portál olyan pontosan hozzá volt rögzítve a felszínhez, hogy nem is éreztem a magasságkülönbséget, amikor beleléptem. Csak a fülem dugult be a nyomáskülönbségtől, és a bőrömön ütött ki egy szempillantás alatt az izzadság, így reagálva a hőmérséklet, a páratartalom, valamint minden egyéb olyan mutató változására, ami csak előfordul a természetben.

Végül is, nem megszokott dolog az emberi szervezet számára, hogy egy szempillantás alatt Moszkvából New Yorkba kerül.

- Mindig értékeltem Zavulonban a stílust - mondta Jekatyerina. - Az Empire bejáratánál tett ki! Egyenesen az Ötödik sugárúton!

Bólintottam, és körbejárattam a szemem. Zavulon portálja valóban jó volt. Amellett, hogy tökéletesen „illeszkedett" a járdához, még láthatatlansági és riasztó igézettel is ellátta.

Az emberek közül senki sem látott minket, de a kis foltocskát, ahol létrejött a portál, mindenki sietve elkerülte. A közeledő éjfél ellenére New York, Manhattan, az Ötödig sugárút telis-tele volt emberrel. Sokféleképpen lehet viszonyulni általában az USA-hoz, és konkrétan ehhez a városhoz, de az tény, hogy sosem alszik.

Az emberek mentek, álltak és nézték az épületet, beszéltek mobilon, taxit fogtak, cigarettáztak, mindenféle nyelven beszéltek. Az én „Petrovon" edződött fülem az angol, francia, német, kínai, japán beszédet szűrte ki. Természetesen hűvös volt, de össze sem lehet hasonlítani a mi telünkkel. Úgy, nulla fok körül...

- Rég nem jártam itt - mondta elmerengve Olga. - Emlékszem, amikor épp, hogy csak felépítették, az épület félig üresen állt, senkinek nem volt annyi pénze, hogy irodát béreljen benne. Annak idején Empire State Buildingnek nevezték... Eh, Jekatyerina, hova kell mennünk?

A vámpírnő körülnézett. Friss, izgatott és pirospozsgás volt. Ruganyos.

- A főbejárathoz. Egyébként az nagyon szép.

- Az épület is nagyon szép - értettem egyet. - Nekem valahogy úgy tűnt, hogy a New York-i felhőkarcolók csúnyábbak.

Olga halkan felkuncogott.

- Először vagy New Yorkban? Ne aggódj, teljesen igazad van, a legtöbb felhőkarcoló csúnya. Az Empire egy ritka kivétel még azokból az időkből, amikor az emberek a szépséget többre értékelték, mint a hasznosságot.

- Mindig ilyen, véres? - kérdeztem, miközben az égboltig nyúló felhőkarcolót néztem.

Az Empire State Building bordó, sötétvörös színben játszott. Sűrűn és fényesen volt kivilágítva, még a járdákra is véres visszfény vetült, elnyomva ezzel a sokszínű reklámokat.

- Nem, a háttérvilágítás változik - mondta Olga. - Az eseményektől függően... A tieid kitettek magukért, igaz, Jekatyerina?

- Természetesen - felelte elégedetten a vámpírnő. - Amikor összegyűlünk, az Empire-t a vér színei díszítik. Régebben a páholy Oxfordban gyűlt össze, de a harmincas években ide települtünk. Ahol a pénz és az erő, ahol az éjszaka lakik, mi is ott vagyunk.

- Nem vagyok meglepve - dörmögtem.

A portál már elolvadt, kezdett szertefoszlani a varázslat hatása is. A járókelők általában megkerültek minket, de pár ember majdnem belém jött, valaki pedig nekiment Olgának, majd zavartan elnézést kért, és továbbállt.

- Nem vagy rá kíváncsi, hogyan szórakoztam? - kérdezte hirtelen Jekatyerina, és rám meredt. - Mit gondolsz, teljesen kiszívtam őket? Vagy kiszórakoztam magam, és elengedtem?

- Nekem mindegy - feleltem.

- Egyet kiszívtam - folytatta a vámpírnő. Felsóhajtottam, kinyújtottam a kezem, és Jekatyerina vállára tettem. Ő elragadtatással nézett rám, még egy kicsit meg is indult előre. Talán verekedni akar? Vajon komolyan?

- Katyenka - mondtam meggyőződéssel. - Hiszen nekem mindegy, teljesen mindegy, hogy mit, kinél és milyen mennyiségben szívtál ki. Kiszívtál egy kisfiút? Egy sportolót? A kaukázusit? Sajnálatos, de jogod volt hozzá, megkaptad az engedélyeket. Most pedig hajtsd végre a kötelezettségekből rád eső részt!

Jekatyerina komoran nézett rám. A szemüvegén vörös visszfények ragyogtak.

Minek egy Másfélének szemüveg? Ráadásul egy vámpírnak. Kizárólag az elegancia kedvéért.

- Azt hittem, hogy komoly pszichés komplexusod van velünk kapcsolatosan - jegyezte meg a vámpírok Gazdasszonya.

- Volt. Elmúlt - feleltem röviden. - Ha továbbra is hasztalanul csivitelsz, akkor elkapok kettőt-hármat a nevelt gyerekeid közül, és porrá zúzom őket. Ismersz engem, találok ürügyet. Ha pedig nem találok, akkor kieszelek.

Pár másodpercig egymást méregettük. Úgy éreztem, készen áll arra, hogy összemérjük az akaratunkat - márpedig ez rossz lett volna, nagyon rossz, össze kellett volna törnöm, és a többi Gazda ezt megérezte volna... De ő elkapta a szemét.

- Nem provokállak tovább - zárta le Jekatyerina. - Gyertek utánam! Hallgassatok! Próbáljatok meg úgy tenni, hogy azt higgyék, emberek vagytok!

Olgával már korábban elrejtettük az auránkat, és arra, hogy áthatoljanak az álcánkon, csak az olyanok voltak képesek, mint mi, Legfelsők.

Magától értetődik, hogy a Gazdák között nem kevés ilyen akad. De nekik célirányosan ellenőrizniük is kell minket, hogy feltárják az igazi természetünket.

- Milyen minőségben állítunk be? - kérdezte Olga, amikor elindultunk az Empire legközelebbi bejárata felé.

- Te úgy, mint a szeretőm - közölte Jekatyerina. - Anton pedig étel gyanánt.

- Azt hittem, fordítva - felelte hidegvérrel Olga.

- Antonnak friss harapásnyom van a nyakán - magyarázta Jekatyerina. - Bármelyik Gazda megérzi ezt. Ez elmenne szeretőnek is, de neked nincs harapásnyomod, és ez különös. Hacsak...

- Na nem - mondta Olga. - Ha szerető, hát szerető...

Úgy tűnik, hogy Jekatyerina még egy kissé gúnyosan el is mosolyodott, mielőtt Olga megfogta volna a könyökét, egy hirtelen mozdulattal maga felé fordította, és az arcába sziszegte:

- Te csak tartsd észben, gyermek, hogy az olyanokat, mint te, karóba húzattalak, amikor a dédanyád még meg sem született! Ha szemtelenkedsz, akkor a kedves nőből egy pillanat alatt a legszörnyűbb rémálmoddá válok. Rosszabb, mint a gonosz Anton. Megértetted?

Jekatyerina gyorsan bólintott.

- Tisztában vagyok vele, hogyan bánnak a vámpírok az emberi szexpartnerükkel - magyarázta Olga, miközben rám pislantott. - Rosszabbul, mint az étellel. Úgyhogy a szükségtelen problémák és sértések elkerülése érdekében...

- Mindent értesz - szögezte le Jekatyerina.

Mindenki arra törekszik, hogy megbántsa a vámpírt...

A vámpír-páholynál egy rakás ember szolgált biztonsági őrként. Átmentünk a (pompás) hallon, lifttel felmentünk valahova a nyolcvanvalahányadik emeletre, aztán mindenféle folyosón vezettek át minket. Néhányszor lépcsőn mentünk lefelé, majd pedig felfelé.

Egész idő alatt kézről kézre adtak minket az erős férfiak és a bő szabású ruhát viselő nők, ami alatt volt hely a pisztolyoknak és a pisztolytöltényeknek. Nem észleltem mágiát rajtuk, láthatóan az emberek vagy zsoldosok voltak, vagy pedig a beígért örök életért cserébe dolgoztak. Higgyék el, ez nagyon erős stimuláló, hiszen csak a vámpírok és az átváltozók képesek arra, hogy átadják a képességeiket bárkinek, aki szeretné. Tudomásom szerint, az okos vámpírok nem szegték meg az ígéretüket, és néha, nem gyakran, a különleges szolgáltatásokért cserébe az emberi szolgáik közül egyesek abban a kétes boldogságban részesültek, hogy élőhalottá változtak. A társaiknak tudniuk kellett, hogy a Gazdájuk nem hazudik, és ezért a „boldogságért végsőkig meg kell küzdeniük.

Végül az aktuális lépcső és folyosó után egy kis hallba érkeztünk, ahol az egyik oldalon a hatalmas ablakokból kilátás nyílt Manhattanre, a másikon pedig két magiakéi szárnyú faajtó nyílt. Az egyiknél biztonsági őrök álltak, egy fekete bőrű férfi automata géppisztollyal, akik nem tartották szükségesnek, hogy elrejtsék a fegyverüket.

- Itt várjatok, meg kell velük beszélnem - suttogta Jekatyerina, és gyors léptekkel az őrzött ajtó felé vette az irányt. Kérdés nélkül beengedték, de rólunk nem vették le a szemüket.

- Hej, brother! - szólítottam meg barátságosan az őröket. - Üdv-üdv!

Semmi reakció.

Egy kicsit megbántottan odaléptem a második ajtóhoz, ami félig nyitva állt. Óvatosan bekukkantottam.

Ez egy tágas terem volt, megszámlálhatatlan dívánnyal, karosszékkel, asztalkával. Az asztalkákon üvegek, tányérok, tálalóedények, melyeken melegen tartó tálak sorakoztak. A teremben emberek sétáltak, beszélgettek, díványokon ültek, az asztalkáknál ettek-ittak.

Meglehetősen sokan voltak. Mintegy ötven ember. Mindenféle korosztályt képviseltek, láttam pár jó megjelenésű idősét, és néhány serdülő lányt és fiút. Az öregek a falra függesztett tévén nézték a CNN adását, a serdülők pedig valamilyen játékkonzolokon játszottak. De többségük a húsz-huszonöt év körüli korosztályhoz tartozott.

És mindehhez valamennyien szépek voltak. Mindenki másként, de szépek. A fekete bőrű fiú, karcsú és magas, a fiatal lány a fehér ruhában, kiengedett szőke hajjal, egy daliás nő, csodálatosan klasszikus, szabályos arctípussal.

- Mi van ott? - kérdezte Olga, amikor felé fordultam.

- Ebédlő.

Néhány pillanatig Olga rám nézett, aztán bólintott.

- Értem.

Tovább nem is ejtettünk szót erről. Világos, hogy semmiféle vámpírnak nincs szüksége a mindennapi étkezésre. Még kevésbé az élő emberrel való táplálkozásra, az esetek többségében elegendő számukra a konzervvér.

Általánosságban, az esetek többségében a vámpírok az étkezésük folyamatát intimnek tekintik, és lehetőség szerint nem teszik publikussá. Maximum a klánon belül.

De ma itt nagygyűlést tartottak. A világméretű vámpírpáholy a fő Gazdáik személyében (jelen pillanatban negyvenkilencen voltak) egyszerűen nem tehették meg, hogy ne szervezzenek meg mindent illendően, az ő véleményük szerint elegánsan.

Többek között az étkezés tekintetében. Több mint valószínű, hogy a szomszéd teremben összegyűlt emberek önszántukból voltak jelen. Feltételezhető, hogy őket is, akárcsak a biztonsági őröket, azzal az ígérettel kecsegtették, hogy vámpírokká változnak, olyan csodálatosakká, ragyogókká, amilyennek a hamis könyvecskék és a gátlástalan filmesek a vámpírokat lefestik.

És szinte biztos, hogy a nekik tett ígéretet senki sem fogja betartani. Kiadták rájuk az engedélyt. Táplálékként szolgálnak. Ehetnek belőlük, és aztán elengedik, de az is lehet, hogy teljesen kiszívják őket.

- Kíváncsi lennék, hogy boldogul Geszer - sóhajtotta Olga. - Te mit gondolsz? Megfűzi a Nagymamákat?

- A Nagymamákat rábeszélné - feleltem. - De ott vannak a boszorkányok. Bennük nem lehet megbízni.

Jekatyerina visszatért a hallba. Nem egyedül jött, hanem egy világosszőke hajú, középkorú nő társaságában. Ha pontosabban akarunk fogalmazni, akkor egy meghatározhatatlan korú vámpírnővel, természetesen.

- Ez nem elfogadott dolog - jegyezte meg a nő, miközben futó pillantást vetett ránk.

- Greta, de Vicenzo a teremben ül a saját...

- Neki megadták ezt a jogot. Közel két évszázaddal ezelőtt, és te tudod, miért - vágta el a nő. - Kátya, te esztelenséget kérsz.

- Mindennek megvan az ára - felelte a moszkvai vámpírok Gazdasszonya. - A tiéd miben áll? Te vagy ennek a találkozónak a szervezője, te mindent megtehetsz.

A nő habozott. Rám és Olgára nézett. Hirtelen az jutott eszembe, hogy az auránk álcája esetleg semmit sem ér, ha Greta arcról ismer engem. És ismerhet. A vámpírok sokat hallhattak rólam.

- Nálad van még az öv? - kérdezte a szervező, hirtelen lehalkítva a hangját.

- Igen - felelte jeges hangon Jekatyerina.

- Ez az én áram.

Jekatyerina ránk pillantott. Aztán megcsóválta a fejét.

- Nem. Neked elment az eszed. Erről szó sem lehet.

- Tíz évre - kötötte ki Greta.

- Nem.

- Egy évre.

Miről beszélnek? Újfent azon sajnálkoztam, hogy bára próbálkozom azzal, hogy folyamatosan kapcsolatban legyek a vámpírokkal, mégis olyan keveset tudok róluk. Természetesen nagyon zárkózottak, de mégis akad némi információ...

- Egy hónapra - mondta Jekatyerina.

- Háromra - alkudozott Greta.

- Rendben.

A nők egymásra mosolyogtak, és ölelkezni kezdtek.

- Két-három perc múlva gyertek be! - kérte szívélyesen Greta. - Rögtön jobbra, üljetek le a felső szintre, hogy ne legyetek megvilágítva. És az embereid maradjanak csendben!

Greta könnyed vámpíros mozgással távozott. A néger biztonsági őrök az ajtónál kőmerev arccal néztek maguk elé. Vajon mire gondolhatnak, miközben a vámpírok összejövetelét védik, és látják a szomszédos teremben azokat az embereket, akiket kiválasztottak áldozatnak? Örülnek, hogy őket nem bántják? Arról ábrándoznak, hogy halhatatlan vérszívókká válnak? Vagy egyáltalán nem gondolnak semmire, ahogy az esetek többségében ez lenni szokott?

- Mi ez az öv? - kérdeztem halkan Jekatyerinához lépve.

- Nem a te dolgod - felelte, rám se pillantva.

- De mégis?

- Varázseszköz. Egy régi mágikus tárgy. Egy darab disznóbőr, bronzcsatokkal - válaszolta kelletlenül a Gazdaasszony.

- És mit nyújt?

Jekatyerina rám nézett, majd mosolyra húzta a száját.

- Az ízlelést. Napi egy alkalommal lehetővé teszi az ízérzékelést, és lehet fogyasztani közönséges ételt. Enni, és érezni az ízt, mint egy ember. Ez csak illúzió, és a vérre mindenképpen szükség van. De lehet enni, és a szádban nem a nedves vatta ízét érzed, hanem az epres tejszínt, a sonkát egy szelet sárgadinnyével, a parmezános tésztát, a hajdinakását tejjel.

- Véres steaket - tette hozzá Olga.

Jekatyerina teljesen komolyan válaszolt:

- Hidd el, a véres steak nem hiányzik nekünk. De egy tányér meggylekváros tejbedaráért könnyen nekiesünk egymás torkának.

- Elmesélhetnétek ezt a ti... szolgáitoknak... - A fekete bőrű alakok felé biccentettem. - Hogy ne szolgálják ki őket.

- Figyelmeztetik őket, de nem hiszik el - felelte szárazon Jekatyerina. - Elég, menjünk!

Követtük, és elhaladtunk a biztonsági őrök mellett.

A terem, ahol a vámpírok összegyűltek, egy félkör alakú, amfiteátrumszerűen emelkedő egyetemi előadóteremre hasonlított, lent egy emelvénnyel. Lehetséges, hogy itt kényelmesen elfért száz, vagy annál is több ember.

Na meg persze Másféle.

A felső bejáraton keresztül léptünk be, a legmagasabb emeleten. Gyorsan lépdeltünk Jekatyerina mögött, majd leültünk. A teremben félhomály uralkodott, csak a színpad volt fényesen megvilágítva. Az üres tribün mellett egy asztalka állt, ott ült Greta, egy fiatal, jóképű fiú és egy aszott, törékeny öregember. Magától értetődően mindannyian vámpírok.

- Egy perc figyelmet kérek - jelentette be Greta.

Halkan beszélt ugyan, de az előadóterem akusztikája jó volt, ráadásul a vámpírok tudnak úgy beszélni, hogy akkor is meghallod őket, ha nem akarod.

- Jekatyerina Gazdasszony Moszkvából - folytatta Greta. - Tiszteletben tartandó okból, kísérettel.

Lopva pillantottak ránk, de nem is mindenki. Lehajtott fejjel haladtam a hosszú pad mellett, és abban reménykedtem, hogy senkinek sem jut eszébe megnézni egy szánalmas embert a Homályon keresztül. De hát kinek is kelthetném fel az érdeklődését? Hiszen nem kukkantunk bele az elektricskán utazó szomszédunk szendvicsesdobozába.

Nem néztek meg. Az előadóteremben rajtunk kívül más emberek is voltak. A pad közepén leültünk. Óvatosan körülnéztem.

Csodaszép lányok simultak tiszteletet parancsoló férfiakhoz. Fiatal, jóképű fiúk, akik le sem vették szerelmes tekintetüket halott úrnőjükről. Mindkét nemhez tartozó tinédzserek. Úgy hallottam, hogy itt nem eltévelyedésről volt szó, inkább a nagyon öreg vámpíroknak azon furcsa törekvéséről, hogy a család illúzióját hozzák létre. A vámpíroknak nem lehetett gyermeke, de még a szexnek is - tudomásom szerint - megvoltak a sajátosságai. De néhányan pótcsaládokat hoztak létre, örökbe fogadtak és neveltek gyermekeket, egyszóval, az emberi élethez hasonló életformát gyakoroltak.

Eszembe jutott a titokzatos „öv", amelynek egyhavi bérlése lehetővé tette Jekatyerina számára, hogy bevezessen minket a páholy ülésére. Milyen rossz is nekik valójában. Milyen hideg és kilátástalan! Legalábbis meggylekváros tejbedara nélkül.

A vámpírok még mindig nem kezdtek. Láthatóan vártaid még valakit. Elővettem a fülhallgatómat, és hátradőltem a padon. Bekapcsoltam a lejátszót. A Piknik szólalt meg.

Sokat szenvedett Nostradamus az emberektől,

És látomásokat szült a világra,

Mintha tudta volna akkor, hogy két lépésre

Rejtőzik egy világ, ahol nincsen jövendő.

A világ olyan, mint egy képzeletbeli terem.

Tanulj meg eltűnni...

Itt, belélegezve a nyugalom hidegét,

Alszik, mintha az idő kígyója lenne.

Itt lassú kézzel

A gonosz betűket nem formálod szavakká.

A világ olyan, mint egy képzeletbeli terem.

Tanulj meg eltűnni...[32]

Az ajtó ismét kinyílt. Egy vékony, tizenkét év körüli lány lépett be. Egy számmal nagyobb kockás inget, az illendőnél egy számmal kisebb kopott farmert viselt, és mezítláb volt.

- Örülünk, hogy látunk, Ellie, de már harmadszor fordul elő, hogy mindenki csak rád vár - mondta ingerülten Greta.

- Elnézéseteket kérem - felelte Ellie áludvarias tinédzserhangon, ami a felnőtteket felbőszíti. Ami padunk végén foglalt helyet. Integetett Jekatyerinának. Ő hidegen biccentett. Ellie nem keseredett el, rágót vett elő a zsebéből, bedobta a szájába, és elkezdte rágni. Tiszta szemfényvesztés, hiszen az ízét nem érzi.

Úgy tűnt, a fiatalkorú vámpírnőt itt nem különösebben kedvelték, és ezt ő megszokta. Betakartam a szemem, és felidéztem...

Aha. Stockholm Gazdasszonya. Na hiszen, egy öreg és kellemetlen nőszemély gyerektestben.

- A mai napon a szervező jogánál fogva megnyitom a találkozót - mondta Greta. - A Setét, a Fény és a Homály hall miket.

- A Setét, a Fény és a Homály hall miket... - ismételte egybefüggő kórusban valamennyi, a teremben ülő Gazda. Még a pimasz „kislány", Ellie is ismételte, aki a lábát feldobta az asztalra, és lufit fújt a rágóból.

- Az ősi szövetséggel, a fő törvénnyel... - folytatta Greta.

- Az ősi szövetséggel... - ismételte a terem.

- Vérrel, élettel és halállal... - mondta Greta.

- Vérrel, élettel és halállal! - fejezte be a terem.

Csönd lett.

- A napirend mindenki előtt ismeretes - jelentette ki Greta. - Az első szó a hely és a tisztelet okán, Jack Gazdát illeti.

Az első sorból felállt, és lassan az emelvényhez ment egy fekete bőrű férfi. Annyira hasonlított az ajtónál álló biztonsági őrökre, hogy megrökönyödve pillantottam Olgára. Ő vállat vont, láthatólag kitalálta a gondolatomat.

A francba, de hiszen nem sokasodnak! Akkor hogyan…

Egyébként lehet, hogy egyáltalán nem is gyerekek. Lehet, hogy déd-ük-szépunokák. Olyan gyerekeknek az utódai, akik még az emberi életben fogantak. Teljesen elképzelhető verzió.

- Fivéreim és nővéreim... - Jack Gazda széttárta a kari ját. Hófehér öltönyt viselt, impozáns és ápolt volt. El tudtam volna képzelni egy közönséges emberi templomban, amint zsoltárokat énekel, és idézi a Bibliát. - Örülök, hogy látlak titeket! Felidéztem egy történetet, ami a múlt század közepén történt egy barátommal Texasban. Az történt, hogy egy talponállóban kiverték az összes fogát! De méghozzá olyan alaposan kiverték, hogy egy nap alatt nem nő ki! Erre jön hozzá egy barátja, és azt mondja: „Menjünk el táncolni, fűzzük a lányokat, táncolunk és teleszívjuk magunkat..."

Teljesen elképedtem, majdnem tátott szájjal hallgattam, ahogy az őskövület amerikai vámpír, a Hogyan tartsunk előadást, és nyerjük meg az előadóterem figyelmét - kezdők számára című könyv legjobb hagyományai alapján előadta a smilodon ganéjával egyidős anekdotát a vámpírokról.

A terem hallgatta ezt az ősrégi, nem túl szellemes, lapos anekdotát, amin még a felső tagozatosoknak sem nagyon akaródzott nevetni. A terem barátságosan hahotázott és egy keveset tapsolt. Jack Gazda meghajolt.

Zavartan félretekintettem, és láttam, ahogy a kis vámpírnő kifúj a szájából egy eperszínű lufit. Rájöttem, hogy az én világom sosem lesz már olyan, mint régen.

- Fivéreim és nővéreim! - folytatta Jack. Mindannyian tudjuk, miért gyűltünk össze. És egyikünknek sincs ínyére, hogy erről beszéljünk. De legyünk őszinték. A Kétlényű visszatért!

A teremben síri csend lett, bocsáttassék meg nekem ez a banális szójáték. A vámpírok nem lélegeztek, az emberek pedig valószínűleg visszafogták a lélegzetüket. Mindenesetre én visszatartottam.

- Hiszen számítottunk erre. - Jack lejött az emelvényről, és elkezdett fel-alá járkálni. Megnyerte a terem figyelmét, így komolyra váltotta a szót. - Megértettük, hogy az egyensúly megbomlott, hogy elfelejtettük az ősi szabályokat és törvényeket...

- Bárcsak egy vérszívó kutya elmesélné a szabályaikat és törvényeiket... - suttogta a fülembe Olga. Komoran néztem rá - a vámpíroknak nagyon kifinomult a hallása. De mindannyiukat lekötötte Jack szereplése.

- És valamennyien tudjuk, hogy csak egy dolog állíthatja meg a Kétlényűt. A Hatodik Őrség. Mint hajdanán. Mint a történelmünk kezdetén, amikor a Homály kinyújtotta felénk a két kezét, és mi mindkettőt elfogadtuk, és megválasztottuk az utunkat...

Gondolatban elátkoztam Lilitet, Jekatyerinát, a vámpírnőt, aki Killorannak álcázta magát, az egész fajtájukat.

Hiszen ők tudnak valamit! Nem mindent, de sokkal többet, mint amit elmondanak!

A világvége közeledik, de ezek az önhittségtől felfuvalkodott vérszívók rejtegetik a titkaikat. Pedig ki tudhatta, hogy a vámpírok, a Fénypártiak és a Setétek által is lenézett, alsó szintű Másfélék valójában ősi tudást őriznek? Hogy voltaképpen ők voltak az első Másfélék?

De hiszen miért is csodálkozunk ezen. A legegyszerűbbeknek, a „legalacsonyabbaknak" kellett az elsőknek lenniük. Időnek kellett eltelnie ahhoz, hogy a Másfélék között kialakuljon minden összetett és kifinomult specializálódás. A Homálynak öntudatra kellett ébrednie, és alkalmazkodnia az emberekhez. Az embereknek meg kellett tanulnia együttműködni a Homállyal. Teljes mértékben Másfélévé válni. Finom szinten elkezdeni dolgozni az Erővel.

Kezdetben minden egyszerű és világos volt.

A szétmarcangolt torokból ömlő vér és a vele együtt távozó élet. A „mágikus hőmérsékletek" egyre növekvő különbsége. Ennek a hőmérsékletnek a csökkenése a haldokló embernél. Zuhanás... a nulláig. Mint Nágyánál. Vagy közel a nullára.

Ennek az Erőnek az elnyelése, amely elárasztja a haldokló embert, és azonnal el is hagyja.

Belefolyik az Erő. Kifolyik az Erővel megtelt vér.

És valaki, aki ezt a vért megitta - éhségében, vagy miközben tombolva ünnepelte a vadember felett aratott győzelmét -, ezt érzékelte. Felhasználta. Irányította.

Ekkor a Kétlényű odament a tábortüzekhez, ahol a vademberek a véres halotti tort tartották. A Kétlényű szövetséget kötött velük a Setét, a Fény és a Homály nevében.

Miről? És miért?

- Azt szeretnétek megkérdezni tőlem, hogy készen állok-e párbajozni a jogért, hogy a Gazdák Gazdájává váljak? - kérdezte Jack. - Válaszolok! Nem, nem állok készen. Erős vagyok, tudjátok, igaz-igaz! De van, aki erősebb nálam.

Hirtelen a színpadon lévő öregemberhez fordult, és mélyen meghajolt. Az öreg jóindulatúan bólintott.

- Ha át lehetne adni a hatalmat! - kiáltott fel Jack, és széttárt karját az égnek emelte. - Ha lehetne! Átadnám Pjotr Gazdának!

Az előadóteremben könnyed, helyeslő moraj futott végig. Úgy tűnt, senkinek sem volt ellenvetése. Minden tekintet az asztalnál ülő öregemberre szegeződött. Várakoó csend köszöntött be, és ebben fülsiketítőén hangosan pukkant ki a rágógumi lufija a kis vámpírlány ajkán.

Mindenki odafordult a zajra.

- Jaj - mondta Ellie. - Mi van velem? Én mellette vagyok! Pjotr Mester, én maga mellett állok!

Intett az öregnek, és tele életkedvvel elmosolyodott, (bármilyen furcsán is hangzik ez a szó egy gyerek-vámpírra alkalmazva). Az öreg jóindulatúan visszaintett neki. Majd halkan így szólt:

- Kedveseim... Köszönöm a jó szót, az mindenkinek jólesik. Neked is köszönöm, Jack Gazda. És neked is, drága Gretám. És neked is, kicsi Ellie, kedvesem, köszönöm.

Pjotr halkan beszélt. Mosolygott. Eközben olyan síri hideg áradt belőle, olyan dermesztő rothadás, olyan halálosa veszély, hogy elállt a lélegzetem.

Ezt nem csak én éreztem. A Pjotr és Greta között ülő jóképű fiú is fészkelődött. Míg korábban tetszett neki, hogy a színpadon foglal helyet, most ez nagyon elkeserítette.

- Neked is köszönöm, Jekatyerina - mondta hirtelen Pjotr, és ránézett. - Valahogy ma mind gyakrabban esik rád a tekintetem.

Amennyiben Jekatyerina ereiben most nem lüktetett volna idegen vér, valószínűleg elsápadt volna. így azonban méltóképp válaszolt:

- Köszönöm, Pjotr Mester. Ez megtiszteltetés számomra.

Az öreg elkomorult, de elkapta Jekatyerináról a tekintetét. Ránk egyelőre nem nézett. Nem voltunk méltók a pillantására.

- Nem lehet ily módon átadni a hatalmat, Jack Gazda - mondta végül Pjotr. - Szabálytalan. És az ilyen hatalom nem lesz valódi hatalom. Ahhoz, hogy megkapjam a hatalmat, és Gazdává váljak, egy tucatot ki kell rángatnom közületek a padokból, rákoppintani a kobakotokra, és átharapni a torkotokat.

- Az engedélyünkkel - jegyezte meg halkan Ellie.

- Igen, kislány, a ti beleegyezésetekkel - bólintott Pjotr. - Az pedig, úgy érzem, nem lesz. Természetesen, így vagy Úgy el lehet érni.

Az öreg vámpír hirtelen felvihogott, és sűrűn ingatta a fejét.

- Miről beszélsz, Pjotr Gazda? - kérdezte idegesen Greta.

- Semmi közöd hozzá, butuskám - nyugtatta meg Pjotr.

- Tudnám, tudnám... verekednétek velem. És én szakítanék veletek. És én lennék a Gazdák Gazdája.

A terem mintha elsötétült volna a szavaira. Éreztem, ahogy megfeszülnek körülöttem a vámpírok. Hullámként áradt szét a pézsma és az ammónia szaga, a feromonok édes illata, ami kiüt a vámpírok bőrén, és a neurotoxin savanyú bűze, ami a szemfogakból szivárog.

- Csakhogy erre nincs szükségem - jelentette ki Pjotr.

- És közülünk senkinek sincs szüksége a Hatodik őrségre. És nem szállunk harcba a Kétlényűvel, azzal, aki az Erőt adta nekünk. Ha úgy dönt, hogy elpusztítja a világot, akkor megsemmisíti, és mi mindörökre eltűnünk...

A hangja elhalkult, mintha letekerték volna a lejátszó hangját. Pjotr a fejét is lehorgasztotta, és az asztalra meredt. Aztán hirtelen felvetette, és ravaszul elmosolyodott.

- Csak én gondolom így, fivéreim és nővéreim. A Kétlényű nem azért jött el, hogy minket, akik hűek maradtunk hozzá, megbüntessen, ó, nem minket! Hanem azokat, akik eltértek az igazságtól, a vértől. Az ő haláluk órája ütött! Vége a Másféléknek! A Setéteknek és a Fénypártiaknak. A mágusoknak és a varázslóknak. Mindannyiuknak vége, vége, vége! Mi pedig...

Elhallgatott. A vámpírok hallgattak. A vámpírok vártak.

- Mi pedig megmaradunk - jelentette ki magabiztosan Pjotr. - A nyáj megmarad, és mi megmaradunk, hogy felügyeljük a nyájat. Ha nem vágják le a marhát, rend sem lesz!

Aprókat kacagott. És válaszképp az előadóteremben hullámként fel-felcsattant a többi vámpír nevetése.

- Mint a régi szép időkben! - kiáltott fel Pjotr. - Megalázás, papírok nélkül! Kiválasztottál egy falvacskát, kis várost. Odamentél. Lakomáztál. Hamarosan, most már hamarosan!

„Hatszáz éves - gondoltam magamban. - Az sok, nagyon sok. Éva-Lilit, az ősi teremtmény nevethetett a vámpír hat évszázados életén. De én nem fogok. Ez sok. Elegendő arra, hogy megerősödjön és félelmetessé váljon. Elegendő ahhoz, hogy erőben felvegye a versenyt a Legfelső Másfélével, és felülmúlja. Elegendő ahhoz, hogy az embernek elmenjen az esze, még akkor is, ha valaha volt neki."

- Ő nagyon-nagyon erős - súgta valaki a bal fülembe. Eperillatot árasztott. Odasandítottam, a kislány-vámpír sokatmondóan elhúzta a száját. - És okos.

Visszacsúszott a padon a helyére.

Úgy. Legkevesebb egy vámpírnál nem működött az álcám.

Felemelkedtem. Elkaptam Jekatyerina riadt pillantását! Igen, most a moszkvai éjszakai teremtmények Gazdasszonya igazán meg volt rémülve.

- Szeretnék önökhöz fordulni, Pjotr Gazda, Greta háztl asszony, tisztelt Gazdák... - mondtam, miközben átfurakodtam Ellie mellett. Valamiért biztos voltam abban, hogy a kislány-vámpír nem ugrik rám, és nem akaszkodik a tarkómba. Nem azért, mert jó, egyáltalán nem. Egyszerűen ravaszabb és okosabb a teremben ülők többségénél.

- Hát mondd, ha már egyszer szeretnéd, Fénypárti Anton Gorogyeckij, Legfelső Másféle! - mondta mosolyogva Pjotr. - Hívatlanul jöttél hozzánk, kéretlenül, de nem neheztelünk. Igaz?

Negyvenkilenc pár vámpírszem szegeződött rám. És még két tucat hozzájuk közelálló emberé: táplálékoké, szexuális partnereké, pótgyerekeké.

Vagy az álcánk volt nagyon vacak, vagy a vámpírok felderítése és elhárítása sikerült jobban, mint azt feltételeztük.

- Köszönöm, Pjotr Gazda - mondtam.

- Nincs mit, Anton, nincs mit - vihogott fel az öreg - Hogyan jutott be ide, Greta? Mint mi?

- Jekatyerina Gazdasszony jelentette be táplálék gyanánt - felelte Greta.

- Nem vitatkozott? - érdeklődött Pjotr.

- Nem.

- Akkor jó - bólintott Pjotr. És rám meredt fehéres, mozdulatlan szemével. - Beszéljen! Szeretek beszélgetni a táplálékokkal.

Csendben lépdeltem lefelé a katedrához. Jack Gazda még nem ment el onnan. Egy helyben állt, és habozott. Úgy tűnt, ez a tréfamester vámpír valóban zavarban volt, és megrémült. De ez nem is meglepő. Volt egy Gazdájuk. Igazi Gazdájuk, nem látszatból, összecsapásban szentesített, hanem igazi, a rettegés szülte. Pjotr Mester, akiről azt tartották, hogy évtizedeken át feküdt lvovi sírjában, teljesen frissnek és aktívnak bizonyult. Egyszerűen nem igyekezett kitűnni a fényre, felkelteni az Őrségek figyelmét.

És egyáltalán nem volt ellenére, hogy a véremet igya. Normális esetben, valószínűleg nem kockáztattam volna. Most azonban, az Armageddon szélén, minden teketória nélkül megtettem. A régi elv szerint „a háború mindent felülír".

- Mi Másfélék vagyunk - mondtam, miközben a felettem tornyosuló amfiteátrumot néztem. A vámpírokat: aggokat és ifjakat. Valóban ilyenek voltak. Vének, mint az emberiség elfeledett ifjúsága. Ifjak, mint az idő végtelen forgása. - Mi Másfélék vagyunk. Különböző erőket szolgálunk. De a Homályban nincs különbség abban, hogy a Setét vagy a Fény hiányzik-e. A mi harcunk képes megsemmisíteni a világot...

Pjotr halkan, köhintve elnevette magát.

- Hagyd, hagyd ezt, Anton... A Hatalmas Szövetség nem nekünk való. Előtte jelentünk meg, és utána is megmaradunk. Öntudatra akarsz ébreszteni minket? Emlékeztetni akarsz, hogy mi is a világ részei vagyunk? Mi egy másik világ vagyunk, őrszem. Örök világ, nem pedig élő penész...

- Halott világ - mondtam Pjotrhoz fordulva. Minden dugába dőlt. Az egész beszéd, amit Geszerrel kigondoltunk, és Zavulonnal kikristályosítottunk. A kémekkel és elemzőkkel folytatott minden konzultáció, minden olyan szólam, amelyek az általunk ismert Gazdákat megragadta volna, és arra késztette volna őket, hogy harcba szálljanak a Gazdák Gazdájának a posztjáért. Mindez a föld alá süllyedt.

- Halott - értett egyet Pjotr. - De csak a halott dolog örök. Az élő arra kárhoztatott, hogy meghaljon, az élő csak táplálék a halott számára. Mi örökké létezünk.

- Nem - mondtam. - Semmilyen halott nem örök. A hegyek homokká morzsolódnak, a sivatagokat elönti a viz, a tengerek kiszáradnak. A halott dolog nem örök.

- A homok az homok marad, a víz pedig víz. - Pjotr megvonta aszott kis vállát. - Hol vannak azok az emberek, akik a hegyoldalakon és a tengerpartokon éltek? Még a csontjaik sem maradtak meg. Hol vannak a nyelvek, amelyeken beszéltek? A szél nyom nélkül eltörölte őket.

- Te hatszáz éves vagy - mondtam. - Vajon ez sok? Mire emlékezhetsz az elmorzsolódott hegyekből és a letűnt népekből? Lilit tejfelesszájú vámpírnak nevezett téged.

Csodálkozásomra Pjotr elnevette magát.

- Lilit? Ismered az ostoba, önelégült, naiv Lálitet? Ah, na persze... - Hátrahajtotta a fejét, és beszívta a levegőn - Látom, táplálkozott belőled. - A vámpír szeme megcsillant. - Hogyan talált meg téged?

- Nem tudom - feleltem. - A hamutól nem tudod megkérdezni.

- Aj, az nagyon nem jó - keseredett el Pjotr. - Vicces kislány volt... valamikor nagyon régen... Igen-igen, ő a legöregebb Másféle, elnézést, a legöregebb Másféle volt... Az emberek között, magától értetődő módon.

Az arcvonásai lassan megkeményedtek. A bőre megfeszült, átütöttek rajta a csontok. A homloka kisimult és hátrahúzódott. A szemöldökíve előretolódott. Az orra kiszélesedett és megnőtt, a járomcsontjai előreugrottak. Az álla szinte eltűnt, de az állkapcsa előreugrott, nagyobb lett. Szürke, ritkás haja bevörösödött, a kopaszságát egyáltalán nem fedte el, csak a kobakja közepén nőtt egyetlenegy kis hajcsomó. A bőre lisztesfehérré vált.

A teste is átalakult. A termete nem változott. Pjotr továbbra is középtermetű maradt, de mintha felfújták volna, zömökké és izmossá vált

- Micsoda becstelen ember! - mondtam, és egy lépést tettem hátra. A szemem sarkából láttam, hogy Jack Gazda is teljes zavarban hátrál a színpadról, Greta Gazdaasszony pedig megmerevedve ül, ami nem jellemző a vámpírokra.

- Ellenszenves kárpátaljai, hiszen te Neander-völgyi vagy!

- És mi van akkor? - kérdezte hidegvérrel Pjotr. - A mi vérünk csörgedezik mindannyiótokban. Nincs a Földön olyan ember, aki ne tőlünk származna. És akármeddig is létezzen a Föld, a vérünk nem fogy ki.

- Köpök a véredre - jelentettem ki. - Ősibb vagy, mint a múmiák, Pjotr Gazda!

- Vénebb vagyok, mint az emberi idők. - Az, aki az imént még öregembernek tűnt, a pofáját vicsorította, demonstrálva ezzel nem emberi mértékű fogait. Ha ő ennyire esetlenül fejlett, akkor szegény cro-magnoni asszonyok, akik az idők hajnalán párosodtak a Neander-völgyiekkel...

- Nem voltam azok között, akik kimentek, hogy találkozzanak a Kétlényűvel, és véres szövetséget kötöttek vele... már akkor is eléggé öreg és bölcs voltam ahhoz, hogy kívülről figyeljem őket...

- Kik tartoznak a Hatodik Őrséghez? - kikérdeztem. - Hogyan lehet elkergetni a Kétlényűt? Milyen megállapodásokat szegtek meg a Másfélék?

Pjotr néhány másodpercig rám meredt. Aztán felkacagott. Halkan, de jóízűen. Majd elhallgatott, és azt kérdezte:

- Őrszem, tudod, hogy a nevetés a ti találmányotok? Mi nem tudtunk nevetni.

- Honnan tudnám - mormoltam.

- Nekem sok minden nem tetszik, amit a haj nélküliek hoztak - mondta Pjotr. - De a nevetés jó dolog. A nevetés közel hoz, és egyesít. Ami nevetés az egyiknek, az megalázás a másiknak.

- Milyen alapon? - A teremre sandítottam. De mindenki csendben ült. Mindenki engem és Pjotrt nézte. Hm, igen. Ahogy a gyerekversike mondja, csend köszöntött be, amit a terem lélegzete melegített be... Kár, hogy a vámpír lélegzete senkit sem melegít fel.

- Emlékezz arra, hogy min nevetsz - felelte Pjotr meg-ingathatatlan meggyőződéssel. - A nevetés, ha nem fiziológia, akkor mindig megalázás. A humor mindössze annyit jelent, hogy az egyik ember megalázza a másikat. Az egyik ember akkor nevet a másikon, amikor az abszurd és esetlen, nincs összhangban a hellyel és az idővel. Abszurd Charlie Chaplin a botocskájával és a zászlóval a felvonulás élén. Abszurd Benny Hill a hősszerelmes szerepében. Abszurd Jim Carrey, amint a vécékefével tisztítja a fogát. Abszurd a szerelmes, aki alsónadrág nélkül elrejtőzik az ablak mögé, abszurd a félj, aki a szekrényben megtalálja a szeretőt, és elhiszi neki, hogy az autóbuszt várja. Tetszik nekem az emberi nevetés, ez az, ami az embert megkülönbözteti más baromtól. A baromnál is rosszabbá teszi. A keresztény próféciák megérezték, hogy a nevetésben rejtőzik a gonosz, nem véletlen, hogy a komédiásokat nem hantolták el a temetőkben.

- Megleptél - ismertem el egy másodperc múlva. - De nincs igazad. Ezek csak részletek. Hozok példát másfajta nevetésre és humorra.

- Kár, hogy erre nem lesz időd - mondta Pjotr. - Vedd úgy, hogy ez a helyzet humora, és te vagy benne az, akit megaláznak.

- Megkockáztatod, hogy rátámadj egy Fénypártira? Az Éjjeli Őrség munkatársára? - Futólag a többi vámpírra sandítottam. Hiszen nem ostobák, minek nekik a háború...

De még ha a Gazdák ellent is akartak volna mondana nem volt hozzá elég bátorságuk.

- Tápláléknak neveztek, amikor beléptél ide. - felelte Pjotr, rendíthetetlen meggyőződéssel. - Az Inkvizíció a mi pártunkon áll. Egyébként két nap múlva mindennek már nem lesz jelentősége...

Messze, hátul, egészen az ajtónál, kipukkadt a rágógumiból fújt buborék. Pjotr az ifjú vámpírlányra emelte súlyos tekintetét.

- Jaj, elnézést, többé nem fordul elő! - hadarta Ellie. - Ez egy rossz rágógumi, rácsúszott a szemfogamra, Pjotr bácsi!

Megmozgattam az ujjaimat, ellenőriztem a ráaggatott varázslatokat. Sok minden volt a tarsolyomban, és valamelyik ütésnek csak el kellett találnia az ősi szörnyet. Csak hát lesz-e rá időm...

Pjotr nehéz, gúnyos tekintettel nézett rám, amiből megértettem, hogy nincs rá időm.

- Vedd számításba, hogy megöltem Lilitet - emlékeztettem Pjotrt.

Egy pillanatig gondolkodott, majd így felelt:

- Felteszem, hogy hazudsz. Felteszem, segítettek neked. Tehát...

Megint becsapódott az ajtó. Pjotr méltatlankodva vetette fel a fejét. Minden vámpír barátságosan hátrafordult, és Ellie-re meredt.

- Mi közöm hozzá? - kiáltotta megbántottan. - Semmit sem csinálok! Mindössze hallgatok, és nem rágózom!

Pjotr hangosan beszívta a levegőt. Elkomorodott. Végül felállt az asztaltól, és azt oldalra lökte. Greta és a jóképű fiú felugrott - a vámpírok reakciógyorsasága vitathatatlan -, és mindketten félrehúzódtak.

Pjotr állva nézte a bejárati ajtót.

Az ajtó kinyílt. Lassan betámolygott rajta a néger biztonsági őr. Az egyik kezében fogta az Uzit, a másik tenyerét a torkához szorította. Amikor szemével rátalált Jack Gazdára, a biztonsági őr megpróbált mondani valamit.

De ebben a pillanatban a lába összecsuklott, nagy puffanással összeesett, és lebukfencezett a lépcsőn, a fejét folyton beleütötte, de továbbra is csökönyösen szorongatta az automata fegyvert.

A biztonsági őr egyenesen az én lábam elé esett, a feje oldalra fordult, és szinte elvált a testtől, a torkán olyan seb tátongott, hogy csoda, hogy egyáltalán tudott állni és mozogni.

Valaki a teremben ülő lányok közül görcsösen szipogott. A házigazda-vámpír egy mozdulattal kitekerte a nyakát, mintha egy legyet hessintett volna el egy kézlegyintéssel.

Mindenki az ajtóra emelte a tekintetét. Az ajtóban feltűnt egy vékony lány alakja. Az, akit én Ellen Killoran néven ismertem, véres ujját szopogatva belépett az előadóterembe. Bal kezével megkocogtatta a fa ajtófélfát, kihúzta az ujját a szájából, és így szólt:

- Kopp-kopp.

Vámpír volt. Most, hogy az agyamat nem borította köd, ezt tökéletesen tisztán láttam. Mint ahogy azt is, hogy egyáltalán nem hasonlít arra az ír lányra, aki annak idején rendet tett az archívumunkban. Az illúziók rétegenként borították be, és az illúzió alatt ott rejtőzött maga az emberi test is. Sajnos azt nem tudtam megvizsgálni, hogy kinek a teste.

- Ki vagy? - kérdezte Pjotr.

Most végérvényesen kiderült, hogy itt Pjotr a vezér.

- Küldött vagyok - felelte a vámpírnő.

Pjotr beleharapott az ajkába. Éreztem, hogy szeretne rákérdezni, hogy „kié". De ehelyett egy másik kérdést tett fel.

- Kit keresel, küldött?

- A Gazdák Gazdáját - felelte a vámpírnő. - És úgy tűnik, hogy az te vagy.

Megfeszültem.

- Nem - felelte Pjotr. - Nekem nincs időm vitákra és veszekedésekre, bár erőm szerint adok tanácsokat másoknak és pártfogolom a fiatalokat. De én nem vagyok a Gazdák Gazdája, és nem is akarok az lenni.

Félt! Ez az időnél is ősibb féreg félt! Lehetséges, hogy látott valamit, amit én nem láttam?

- Nagyon kényelmetlen, és felesleges időrablás - válaszolta a vámpírnő, és sietség nélkül megindult lefelé.

- Mit lehet tenni - felelte Pjotr hidegvérrel. - Nálunk demokrácia van. Nincs semmiféle felsőbb úr.

- Kár - felelte a vámpírnő. - Nagy kár, hogy nem vált belőled a Gazdák Gazdája. Egyszerűbb lett volna. És tisztább. De lehetséges, hogy így is elveszem a véred.

-Ha tudod - mondta Pjotr.

- Ha tudom - erősítette meg a vámpírnő.

- Ettől még nem válik belőled a Gazdák Gazdasszonya. - rikkantotta váratlanul a hátsó sorból Ellie.

- Tudom, kislány - bólintott a vámpírnő, hátra sem nézve. - De van egy tervem. Mindig van egy tartalék tervem. Csak egyszer nem volt.

Hirtelen rám nézett. Szomorúan.

- Ne haragudj, Gorogyeckij! Kellemetlen lesz neked. De, így kell.

Volt valami ezekben a szavakban. Valami ismerős...

- Valóban, ő itt egyáltalán nincs jó helyen... - mondta elgondolkodva Pjotr.

A következő pillanatban fejjel nekirepültem a harmadik sor padjának. Az ott ülő vámpírok alig tudtak elhajolni. A helyükben nekem nem lett volna erre időm. Mint ahogy Pjotr ütését sem tudtam előre kifigyelni, ami több méterre repített, miközben a fejemmel erős deszkákat sodortam el.

A működésbe lépett védő varázsigék mentettek meg, pontosabban a „kristálypajzs", amit olyan gyakran lenéznek az ifjú Másfélék. Nos, az első komoly pofonig lenézik...

Kissé megsüketülve kászálódtam ki a törmelékdarabok közül. Apad és az asztal ezen a helyen deszkahalommá változott. Ez az alacsonyrendű dög tönkretett egy antik tárgyat - ezt az előadótermet valószínűleg Oxfordból szállították ide...

Felálltam, és gépiesen kihúztam a kezemből egy szálkát. Zavartan néztem a törmelékek között szétterülő vértócsában fekvő tinédzserre. A fiú testén apró görcsök futottak végig, haldoklott. A torka szét volt marcangolva.

Ez, hogy is van... én sebesítettem meg? Az nem lehet!

Az a vámpír, akivel a tinédzser a találkozóra érkezett, a test mellett guggolt, és szemmel látható, őszinte bánattal nézett rá. Aztán mélyet sóhajtott, lehorgasztotta a fejét, és elkezdte nyalogatni a vért a sebből.

Hányingerem lett. Lehetséges, hogy egy vámpír számára ez egy teljesen természetes és ésszerű módja annak, hogy egy számára fontos embertől elköszönjön. De én nem voltam vámpír.

Körülnéztem, és megpróbáltam magamhoz térni. Csengett a fülem, minden valahogy enyhén homályos volt, elmosódott. Az agyrázkódás megtette a magáét. Egyébként ahhoz képest, ami körülöttem zajlott, ez apróságnak tűnt.

A teremben minden ember halott volt. Láttam a megcsonkított testeket, amelyek nemrég még fiatalok, szépek és élettel teliek voltak. Néhány másodperc alatt megölték őket, szétszaggatták a torkukat, kitépték a szívüket, és leszakították a végtagjaikat. Körös-körül mindent vér borított. A vámpírok, mint a tébolyultak, nyalogatták a vért, vagy csoportokba verődtek, nyíltan készen állva arra, hogy mindenki ellen harcoljanak. Fent, csodálkozásomra, az egyik ilyen csoportot Jekatyerina, Ellie és Olga szervezte.

A mellettem lévő vámpír abbahagyta a fiú vérének nyaldosását. Megsimogatta a fejét, és közömbös pillantást vetett rám... Aztán egyetlen ugrással lent termett, a színpadon.

Ott folyt a verekedés. Vámpírokból, összefonódó testgombolyagokból álló vihar tombolt, csillogtak a szemfogak, villogtak a kezek és lábak.

Pjotr nem vett részt a csatározásban, egy kissé félrevonult, és feszülten figyelte a rakást. Greta és a jóképű fiatal fiú rég eltűntek a színpadról. Jaj, nem egészen... A jóképű fiú hirtelen felemelkedett az amfiteátrum közepén, a kezében tartva egy fiatal lány testét. Egy másodpercig nézte, aztán óvatosan leengedte, és nyílként belevetette magát csatározásba.

Mindent megértettem. A vámpírok közötti titkos szövetségesünk - ha szövetségesnek lehet nevezni - megpróbálta megszerezni magának a Gazdák Gazdasszonya posztot. Az egyetlen lehetséges módon.

Minden embert megölt, aki a teremben volt. És aligha akadt köztük táplálék. Ezek a vámpírok szeretői voltak. A pótgyerekeik és valódi utódaik, déd-ük-szépunokáik. Azok, akik valóban fontosak voltak a vérszívóknak. Bármennyire is furcsa, igazán fontosak.

Megölte az embereket, és a vámpírok ezért bosszút forraltak. És most, ebben a véres, könyörtelen csatározásban kiharcolta a jogot, hogy bekerüljön a Hatodik Őrségbe.

Felugrottam az asztalra. Végigszaladtam a lefelé vezettő átjáróig, leugrottam, és odaléptem a verekedő vámpírokhoz. Megálltam, ahogy elkaptam Pjotr tekintetét. A hadakozó vámpírok feje fölött meredtünk egymásra.

A teremben kisebb-nagyobb csetepaték alakultak ki, de ezek rövid ideig tartottak, és nem halálos kimenetelűek Azok, akik nem pályáztak a trónra, nyilvánvalóan megpróbálták kihasználni az alkalmat, hogy leszámoljanak egymással. Alig egypáran haltak meg. Ahogy egy szempillantás alatt fellángoltak, úgy el is lankadtak a verekedések.

Aztán ez a kupac mindjobban összezsugorodott a színi padon. Mindenfelé finom, szürke hamu szállt fel. Azzal együtt, hogy egyik vámpír a másik után vált hamuvá, a csata heve csak fokozódott. Lehetséges, hogy azért, mert elsőként a leggyengébbek hullottak el?

Pjotr mélyen ülő Neander-völgyi szeme gonoszan belénk fúródott. Lehajoltam, és miközben nem vettem le róla a tekintetemet, kiszedtem a meggyilkolt biztonsági őr kezéből a géppuskát. Senki sem szereti a golyózáport, még a vámpírok sem. Ebben a fegyverben pedig könnyen lehettek megigézett golyók.

Pjotr gonoszul vicsorgott.

A már egészen kicsire zsugorodott halomból kirepült még egy vámpír, pontosan az, aki mellettem nyalta a vért. A vámpír mindkét kezével erősen szorította a fejét, mintegy az erős fájdalomtól. A teremben mindenki elhalkult, öt nézték, a verekedés pedig - ott most mindössze ketten küzdöttek - teljesen zajtalanul folytatódott.

A vámpír tébolyodottan nézett rám, és észrevettem, hogy a szemei más-más irányba kancsalítanak. Aztán széttárta a kezét.

A vámpír feje kettéhasadt, mintha karddal vágták volna szét. A vámpír egy pillanatig állt, amíg a szervezetének csodás tulajdonságával megpróbálta begyógyítani ezt a sebet is. Aztán a kettévágott feje elkezdett szürke hamuként füstölögni, és a vámpír összerogyott.

A következő pillanatban felrobbant, és porrá vált az utolsó vámpír is, aki a hívatlan vendéggel verekedett.

Az ál-Killoran a színpadon állt, és a Gazdákat szemlélte. A szétszakadt öltözetén kívül semmilyen sérülés nem volt rajta, ami egyébként nem különleges dolog egy vámpír esetében. Mindaz, ami nem öli meg őket azonnal, nagyon gyorsan begyógyul.

A vámpírnő kinyújtotta a kezét, és szétnyitotta a tenyerét. Hamusugár ömlött belőle. Vajon egy vámpír szívét tépte ki? Az alapvetőt és a kiegészítőt?

- Átveszem a hatalmat felettetek a Vér és Erő jogán - jelentette ki a vámpírnő. - Van-e valaki, aki kétségbe vonja a szavam?

Pjotrra néztem. Na gyerünk! Gyerünk, kedvesem! Gyerünk, vénség! Vond kétségbe! Na, vond hát kétségbe! Valamilyen oknál fogva már nem kételkedem abban, hogy darabokra tépnek téged. Sajnos, ebben már Pjotr sem kételkedett.

- A Gazdák Gazdája megérkezett - mondta, és lehajtotta a fejét. - Szó, Erő és Vér...

- A Gazdák Gazdája... - ismételték az épségben maradt vámpírok. Végigjárattam rajtuk a tekintetemet, köztük volt Jack és Greta, valamint Jekatyerina is Ellie-vel.

Természetesen Olga is ott volt. Feszülten nézett „Killoranra".

- Ezek az emberek - a jövevény felém biccentett - az én vendégeim. Válaszoljatok az összes kérdésre, minden segítséget meg kell adni neki, és nem szabad kárt tenni benne! Erő és Vér.

- Erő és Vér - ismételték a vámpírok. Pjotrt külön figyelemmel kísértem: ő is ismételte. Az agg ocsmányság tudta, mi a túlélés módja!

- Megállj! - kiáltottam a Gazdák Gazdasszonyának

- Te felelj nekem...

- Eljövök, amikor eljön az ideje, Anton - közölte a várna pírnő. - Amikor összegyűlnek a többiek. De addig... addig gondolkodj! Döntsd el, mit válaszolsz!

- Tedd fel a kérdést! - kiáltottam.

„Killoran" gúnyosan felvonta a szemöldökét.

- Hol állsz majd, amikor eljön az óra? A hatok közötti vagy a hatok előtt? Ez a kérdés.

Ezzel eltűnt.

Már nem rejtőzködtem. A Homályon keresztül néztem, és megpróbáltam kifürkészni minden általam ismert módon. De nem volt semmi és senki. A vámpírnő nyomtalanul eltűnt, de még a portál nyomát sem fedeztem fel.

- Nem értem - mondta Olga, ahogy közelebb lépeti

- Nem ismerek olyan módszereket, hogy így lehessen távozni, pedig úgy tűnt, hogy mindent tudok.

Eközben a teremben összesereglett és összegyűlt a vámií pírhadsereg maradéka, a biztonsági őrök, az ember-szolgák, a gyenge vámpírok.

- Ki válaszol a kérdéseimre? - kérdeztem.

- Én tudok! - jelentkezett Ellie, mint egy buzgó eminens. - De Pjotr több kérdésre tudja a választ.

Pjotr felé biccentettem, aki megpróbált elvegyülni a vámpírok között.

- Hé, bozontos! Mozdulj erre!

- Ahogy a Gazdák Gazdájának kívánsága - felelte széles mosollyal Pjotr. - Felettébb nagy örömmel és szívélyességgel!

- Sosem gondoltam volna, hogy majd ilyet fogok mondani, általában az eltűnő fajok megmaradását pártolom - mondta Olga undorral. - De, minden bizonnyal, jó, hogy ezek kihaltak.

HARMADIK RÉSZ

KÉNYSZERINTÉZKEDÉSEK

ELSŐ FEJEZET

GESZER fáradtnak és kialvatlannak tűnt. Mint ahogyan én is. Valószínűleg a boszorkányszombaton való részvétel nem járt kevesebb stresszel, mint a vámpírok gyűlése.

- Kifaggattam Henát arról, hogy milyenek voltak a Neander-völgyiek - dörmögte Geszer, fel-alá járkálva az irodában. - A mieink közül valószínűleg csak ő találkozott velük annak idején...

- És mit válaszolt? - érdeklődtem. Az Inkvizítor-átváltozó nem tartozott a bőbeszédűek közé, de ha egyszer megszólalt, nem fért kétség a szavaihoz. Egyszer megemlítette, hogy azokban az időkben élt, amikor a hazugságot még nem találták fel.

- Hena azt mondta, hogy tulajdonképpen szinte olyanok, mint az emberek - közölte Geszer. - Csak nagyon kemények a csontjaik, és szőrösek. Aztán egy hétig tart, míg felbüfögik a gombócokat.

- Miféle gombócokat? - értetlenkedtem.

- Azonnal látszik, hogy nem vagy macskás, Anton - sóhajtotta Olga. - Nagyon érdekfeszítő, Geszer, de mi a helyzet Pjotrral kapcsolatban? Hena tudott róla? És egyáltalán, gyakran előfordult, hogy a Neander-völgyiekből Másfélék váltak?

- Pjotrról nem volt tudomása. A Neander-völgyiek néha vámpírrá és átváltozóvá alakultak, mágussá azonban, az ő emlékei szerint, egyszer sem. Hena szerint nagyon konkrét módon gondolkodtak. Tisztában voltak azzal, hogyan adódik át az Erő a véren és a húson keresztül. De finom anyagok irányítására képtelenek voltak.

Bólintottam, ez hihetően hangzott.

- De aztán szép csendben kihaltak - folytatta Geszer. - Többnyire felfalták őket. Természetesen ők is szívesen ették az emberi húst, mint annak idején mindenki. De először is, nem voltak mágusaik. És másodszor, kevésbé voltak harciasak.

- Akkor Pjotr nem egy tipikus képviselője a fajtájának - állapítottam meg komoran. - Nekem harciasnak és vérszomjasnak tűnt. Bár... amikor az evolúciós elágazásodat teljesen megsemmisítik, szó szerint felzabálják... akkor a könyörületességgel nem sokra mész.

- Hena ezekről a témákról nem szívesen beszélt - mondta Geszer. - Nekem úgy tűnik, hogy nem túl kellemes ez neki. Annak idején aktívan részt vett a Neander-völgyiek állományának lemészárolásában. A bezoárok ellenére. Ezenkívül, úgy rémlik, hogy a Neander-völgyiek a rokonai, az anyja, vagy a nagyanyja révén.

- Mexikói „szappanopera" - mondtam. - Lehet, hogy rokonok Pjotrral? Lehet, hogy a kárpátaljai barátunk az apja? Érdemes lenne összehozni őket!

- Megszokott dolog - fintorgott Olga. - A legjobb antikommunisták a volt pártvezetők közül kerültek ki. A legnyíltabb antiszemiták a zsidók, különösen a félvérek. Nem, Henát és Pjotrt ne eresszük össze. Pjotr ritka nagy gazember, de most már legalább tudomást szereztünk róla. Amúgy Hena felfalja, és itt a vége.

- Lehet, hogy ez lesz a legjobb? - feltételezte Geszer. Odalépett az ablakhoz, és komoran kinézett az udvarra. - Mit mesélt Pjotr? Egyáltalán, mit tudnak a vámpírok a Kétlényűről?

- Sajnos, nagyjából azt, amit eddig is tudtunk. Mindazokat a legendákat, amiket nálunk vámpírlegendáknak tartanak, ők színtiszta igazságnak veszik, amiben nem szokás kételkedni, éppúgy, mint abban, hogy reggelre felkel a nap. A vámpírok úgy hiszik... - Töprengtem, aztán helyesbítettem: - A vámpírok tisztában vannak azzal, hogy ők voltak az első Másfélék. Megtanulták, hogy úgy nyerjenek Erőt, hogy kiitták az ellenségek vérét. Megtanulták megváltoztatni magukat, a testüket, és különleges tulajdonságokra tettek szert. Ekkor felkereste őket a Kétlényű, akinek a kinézetét vitatják. Lehetséges, hogy voltaképpen két ember alkotja, akik egymás mellett járnak, de az is lehet, hogy sziámi ikrek. Közölték a vámpírokkal, hogy mostantól ők az emberiség őrzői.

- Nahát! - Geszer rám nézett, és felvonta a szemöldökét. Aztán ismét az udvarra szegezte a tekintetét.

- Pontosan. Azt mondták nekik, hogy ők alkotják az emberiség legjavát. Azt, hogy jogukban áll leölni és táplálékul használni az embereket, mivel így tesznek szert az Erőre, de be kell tartaniuk a szabályokat... - Megköszörültem a torkomat. - Egyébként ugyanazokat, amiket most is megkövetelünk tőlük. Azt, hogy ne öljék meg a gyermekeket, a terhes nőket, ne gyilkoljanak, ha nincs rá szükség... A vámpírok elfogadták ezeket a feltételeket. Amennyire tudom, akadtak olyanok, akik ellenkeztek, ám a Kétlényűnek ez nem volt ínyére, és egyértelműen fellépett velük szemben. Igen, amellett, hogy jogot kaptak arra, hogy emberekkel táplálkozzanak, a vámpírokra kötelezettséget is róttak. Azt, hogy védjék a csordát. A ragadozóktól. A járványoktól. Azoktól az ellenségektől, akik nem kötöttek szövetséget a Kétlényűvel.

- Összességében a vámpírok nem ragadozók - mondta Olga. - Pásztorok. A pásztor ugyan megeszi a bárányokat, de szereti őket, védelmezi a farkasoktól, növeli a csordát, és elősegíti, hogy gyarapodjon.

Geszer hallgatott. Tisztában voltam vele, hogy miért hallgat a Hatalmas. Azért, mert ez az egész túlságosan közel állt az igazsághoz, hogy vitatni lehessen vagy pontosítani kelljen.

- És sok évig, évtizedig, évszázadig a Föld fénykorát élte - folytattam ironikusan. - Az emberek harmóniában éltek a természettel és saját magukkal. A vámpírok foglalták el a fő helyet a táplálékláncban... és az emberi hierarchiában. Igen, mindenki tudta, hogy a vezér, és tegyük fel, a sámán, emberi vért fogyaszt. Na és, akkor mi van? Hiszen általában nem szívták ki őket halálra. Azonban élen jártak a harcban, és emberfeletti tudásukkal képesek voltak segíteni. Ahhoz pedig, hogy egy embert teljesen szárazra kiigyanak, a vezért nagyon fel kellett bőszíteni, vagy az ellenség kezébe kellett kerülni... Feltételezem, hogy az átváltozók megközelítőleg éppen ebben az időben különültek el a vámpíroktól, de ez egyáltalán nem változtatta meg kardinálisán a helyzetet. Ha belegondolunk, ők nem vért isznak, hanem szőröstül-bőröstül falják fel az áldozatukat.

Ugyanaz, csak egy kicsit más megvilágításból... Ez az idill meglehetősen sokáig tartott, amíg valamilyen vámpír párocska meg nem sértette a status quót.

- Nevezzük őket egyezményesen Ádámnak és Évának - vetette közbe Olga.

- Már nem tudom, hogy milyen almával zabálták tele magukat - folytattam -, de többé már nem ittak vérecskét. Lehet, hogy ők voltak az elsők, akik kifinomultabb szinten megtanultak bánni az Erővel? Vagyis, természetesen továbbra is vámpírkodtak. De nem a vért szívták, hanem az Erőt. Folyamatosan, úgymond a háttérben. Ettől nem szűkültek be a lehetőségeik. Elképzelhető, hogy kezdetben őket, vagy a törzsüket elkergették azok a vámpírok, akiket sértett, hogy megszegték a hagyományokat. De azután az új lehetőségek fölényhez juttatták őket. Szaporodni és sokasodni kezdtek. Na, és az embereknek is jobban tetszett az új rendszer. Senki sem szívja a vért, az meg, hogy letöltik az Erőt, nem érdekelte őket, a közönséges ember úgysem tud azzal mit kezdeni...

- És ekkor - szólt közbe Olga - érzésünk szerint beköti vetkezett a Kétlényű második látogatása.

- Jól dolgoztunk - dicsekedtem.

- Mindezek a szóbeli hagyományok úgy össze vannak keveredve, hogy maga az ördög is kitöri a lábát - panaszkodott Olga. - A Kétlényű minden megjelenése egybemosódott. De úgy véljük, hogy legalább kettőre sor került. Több száz, vagy akár ezer év különbséggel.

- És a második már komoly találkozó volt, magasabb szinten - mondtam. - Nyilvánvalóan a Másfélék akkori idők szerinti valamennyi alfaja képviseltette magát. A Setét mágusok. A Fénypárti mágusok. A boszorkányok, a mágikus tárgyakon és az energiafelhalmozáson alapuló női mágia igen hamar különálló alfajjá különült el... Természetesen a vámpírok is, de abban az időben már ők játsszák a legfontosabb szerepet. Az átváltozókkal kapcsolatban nem tudom, ők valószínűleg egyforma megítélés alá esnek a vámpírokkal.

- Összességében ebben sajnos semmilyen új információ nincs - ismerte be Olga. - A vámpírok biztosan tudnak saját magukról, a Fénypártiakról, a Setétekről és a boszorkányokról.

- Úgy gondoljuk, hogy ezen a találkozón a magas szintű megállapodó felek között komoly súrlódások alakultak ki - mosolyodtam el. - A Kétlényűnek nem tetszett, hogy az elsődleges szerződést ilyen szabadon értelmezték. De tehetetlen volt.

- Megítélésünk szerint azon a találkozón jelen volt valamelyik Abszolút - mondta Olga. - És a Kétlényű egyszerűen nem kockáztatta meg, hogy konfrontálódjon. Meglehetősen magabiztosan kijelenthetjük, hogy a Kétlényű a Homály egy másik megtestesülési formája. Mondjuk úgy, egy másik típusú teremtő. Tigrincs a prófétákkal dolgozik, mivel azok alakítják ki az új valóságot, és meglehetősen veszélyesek. A Kétlényű valószínűleg a globális kérdések mentén tartja a kapcsolatot... Tehát, a Kétlényű elfogadta az új status quót; a Legfelső Másfélék megjelenése, akik nem szaggatják darabokra az embereket, és nem isznak vért, kész ténnyé vált.

- De ez nem volt ennyire egyszerű - tettem hozzá. - Nyilvánvalóan meghatározták annak a feltételét, amikor a Kétlényű visszatér. És, mondjuk úgy, vérfürdőt rendez a Másféléknek. Úgy tűnik, hogy ezek a feltételek most teljesültek.

- Ez rossz - mondta Geszer undorral. - Minden rossz! Az az információ, amit úgy kellett volna őrizni, mint a szemünk fényét, elveszett! Az Inkvizíciónál, annak ellenére, hogy felduzzasztották a létszámukat, és több tízezer tonna kéziratot, valamint mágikus tárgyat őriznek, senki sem tud semmit a Kétlényűről! Tehetségtelenek!

- De hát maga sem tudott, főnök - jegyeztem meg. - Miért szid másokat, ha maga...

- Természetesen nem tudtam - egyezett bele meglepően könnyedén Geszer. - Ismered-e, fiatal barátom, a „Nagymama porbant"? Vagy a „Gyertyaembert"? Vagy a „Trágyából épült Házikót"?

- Miből?

- Trágyából. Kiszáradt trágyából. A tehéntrágyát „dzsepnek" nevezzük, ha juhét pedig „kumalaknak".

- Nem hallottam. Ez valami keleti, nem? - mormoltam.

- Kár, hogy nem hallottál - jegyezte meg Geszer. - Ha a nagymamát nem itatták volna meg, a világ elpusztult volna.

Ha az Emberkét nem oltották volna el, a világ elpusztult volna. Ha a Házikóba nem ment volna be a megfelelő ember…

- A világ elpusztult volna - sóhajtottam.

- Nem. De rettenetes bűzt árasztott volna!

- Értem - vallottam be. - Épp elég volt nektek a ti munkátok.

- Pontosan. Az Őrségek területi struktúráját lehet ugyan szidni, de az akkor is meglehetősen rugalmas és működőképes. Ha lenne valahol valamilyen komoly egyesített központunk, akkor ott mindennap üvöltene a sziréna.

- Értem, értem, és még egyszer értem - bólintottam! - Hol található az Inkvizíció ázsiai változata? Pekingben? Tajpejben? Tokióban?

Geszer megvetően megrázta a fejét.

- Timpuban, te műveletlen. De sajnos ők sem rendelkeznek a számunkra szükséges adatokkal. Vagy nem tudták előásni azokat az archívumaikból.

- És Afrikában, Amerikában?

- Afrikában, mindkét Amerikában, az Antarktiszon és az Arktiszon nincs központja az Inkvizíciónak - mondta Geszer. - Bár az észak-amerikaiak az elkövetkező években megnyitják a sajátjukat. Természetesen ott gondot fog okozni, hogy feltöltsék, de ők már nagyon akarják.

Olga bosszúsan legyintett.

- Nyissanak akár három Inkvizíció-központot! Észak-, Közép-és Dél-Amerikában! Az összes gyarmatosító, a piti kis történelmével és a nagy önteltségével csak egy dologról álmodik, arról, hogy felülmúlja a vén Európát. Mire jutottál a boszorkányoknál, Geszer?

- A Nagymamák teljesen beleélték magukat a történtekbe - felelte Geszer. - Az információval ők még gyatrábban állnak, mint a vámpírok, tulajdonképpen semmilyen adattal nem rendelkeznek. De megbíznak a mi információinkban, nem akarnak a zavaros vízben halászni, és mindenre készek: bármilyen mágikus segítségre, arra, hogy belépjenek a Hatodik Őrségbe, vagy meghaljanak a Kétlényűvel folytatott harcban.

- Legalább valami jó is történik - bólintott Olga.

- Nem egészen. Azt mondták, hogy készek segíteni, de nem tudnak.

- Miért? - érdeklődött szárazon és hivatalosan Olga.

- Részek ezt megvitatni ma este a találkozón. De csak az Éjszakai Őrség egy tagjával - közölte Geszer.

- De miért?! - kiáltottam, és felugrottam. - Miért? Miért részesülök ebben a megtiszteltetésben?

- Igen fotogén vagy - válaszolta gúnyosan Geszer. - A boszorkányok arról ábrándoznak, hogy gyönyörködnek a fényes ifjúban... Mi az, tényleg nem érted, hogy miért?

Legnagyobb bánatomra, tudtam.

Az étterem üres volt. Odamentem az átadópulthoz, és elgondolkodva meredtem a salátás tányérokra. Csend volt, senki sem sürgetett, csak a konyhában csörömpöltek az edények. Úgy tűnik, hogy kihasználva, hogy nincs ott senki, a szakácsok takarítottak.

Valójában mostanában nappal és éjjel is dolgozunk. Valamikor a régi időkben, amikor a sötét dolgokat szívesebben művelték csillagfénynél, mint napfénynél, az Éjszakai őrség tényleg éjszaka járt ki dolgozni.

Mostanra megmaradt az elnevezés, fennmaradtak szokások és kifejezések (éjjeli találkozáskor azt mondani a Nappali Őrség dolgozójának: „Mit csinálsz itt egyáltalán, ez nem a ti időtök" - ez a kezdő őrszem kedvenc szórakozása).

De természetesen egész nap dolgozunk. Váltásban. Napi nyolc órában, a túlórákat külön fizetik. Két szabadnappal rendelkezünk, a szombati vagy vasárnapi munkavégzést ezen felül díjazzák. Két szabadság jár egy évben, egy hónap nyáron, és két hét télen, egyébként a nyaralás helyszínére szóló repülőjegy árát is állják. Bejelentenek egy jó rendelőintézetbe (hogy a gyógyítóinknak ne kelljen az afféle apróságokat kezelni, mint a fogszuvasodás és megfázás), az Újévet és a májusi ünnepeket testületileg megünnepeljük, a kollégák felköszöntenek és megajándékoznak minket születésnapunkon és egyéb nevezetes alkalmakkor.

Ha lenne szakszervezetünk, akkor az nagyon jól működne. De természetesen semmiféle szakszervezettel nem rendelkezünk. Egyszerűen folyton utánozzuk az embereket. Nem tudatosan, de így sikerül. Amikor az emberek éjszaka a házikóikban ücsörögtek, bezárt ajtók és zsaluk mögött, és csak a falusi rendőrök járőröztek elővigyázatosan az utcákon, mi is őrjáratoztunk éjjelenként, faházakban laktunk, és lovon vágtattunk át a burkolókővel kirakott hidakon. Amikor az emberek ötemeletes házakat építettek, kiásták az első metrót, benzinmotoros csodamasinát alkottak, elkezdtünk zakót és nyakkendőt hordani, ténferegtünk a sugárutakon az újdivatú gázlámpások fényénél, és felkutattuk a vámpírokat a nagyvárosok szennyvízcsatornáiban. Amikor a föld felett elrepültek a repülőgépek, divatba jöttek a bőrdzsekik és a rádió, beszereztünk rádiót, elkezdtünk a városok között repülőn közlekedni, és megvitattuk az átváltozók osztályharcának lehetőségét. Amikor a papíralapú könyvek elektronikussá váltak, és a kérdőíveken a férfi és a női nem mellé bevezették az „egyéb" rubrikát, elkezdtünk mobilozni, és felkutattuk a vurdalakokat az interneten, részvényekkel kereskedtünk, és kutatni kezdtük a boszorkányok génjeit.

Úgy viselkedünk, mint az emberek. És nem csak azért, mert utánozzuk őket. Mi, Másfélék nem hoztunk létre semmi mást. Lehetséges, hogy nem is vagyunk képesek semmit létrehozni, kivéve a varázslatokat. De a varázslataink is csak a Homály akaratából működnek. Mi nem vagyunk többek, mint a szakképzett programozók, akik elképesztően összetett feladatokat adnak fel a szuperszámítógépnek. Az győz, akinek jobb az összeköttetése a Homállyal, aki pontosabban és gyorsabban fogalmazza meg a felmerülő igényt. Egyébként körülöttünk minden emberi. Az irodák. Az öltözet. A mobilok. Az étel. A mozi. Az utak. A zene.

És a nem annyira tárgyi összetevők is, a kapcsolatok stílusa, a szervezetek struktúrája, az erkölcsi elvek és az ösztönzés metódusai a munkában.

Megjelent az embereknél az őrködés - létrejöttek az Őrségek. Az emberek bevezették az Inkvizíciót, és mi azt adoptáltuk a saját szükségleteink szerint. Szociális ellátás a dolgozók részére? No, hát nálunk is lesz minden, beleértve a személyzeti éttermet...

- Mitől lett olyan rosszkedve, Anton...

Összerezzentem, ahogy rájöttem, hogy már néhány perce ott állok a salátás pult előtt, és a pultoslány, a fiatal Ánya mosolyogva néz rám. Anya alig múlt húszéves, szakácsiskolában tanult, amikor egyikünk észrevette, hogy a lány látens Másféle.

Ezután különös dolog történt. Anya, akinek a szokásos módon elmesélték, valójában hogyan épül fel a világ, és ki ő, tulajdonképpen, nem lett beavatva, de nem is zárkózott el, ami gyakran megesik a mélyen hívő emberekkel („A varázsló úgyis meg van átkozva, akkor is, ha jót cselekszik"), vagy néha az alkotó foglalkozást űzőkkel. („Na és mi lesz akkor, ha elveszítem a színészi tehetségemet?").

Ánya bejelentette, hogy szeretné megfigyelni a Másfélék életét. Kiismerni, eligazodni abban, hogy mivel foglalkozunk, és hogy vágyik-e ilyen életre. És egyáltalán, ki áll hozzá közelebb, a Fénypártiak vagy a Setétek.

Jegyezzék meg, a lány emellett nagyon pozitív személyiség volt! Példás lánygyermek, egyetlenegy fiatalember volt az életében, akivel szinte az iskola óta találkozgatott, részt vett önkéntes programokban az árvák megsegítésére, a környezetvédelem érdekében, Afrikában az Ebola-járvánnyal való harcban! No, mindebből az derül ki, hogy a mi emberünk! S akkor jön egy ilyen állásponttal: „Nem tudom, hogy Fénypárti vagyok-e, vagy Setét..."

Ányával maga Geszer foglalkozott. Beszélgetett vele, győzködte. Aztán elvitte Zavulonhoz, de ő sem csábította el a lányt a Setét oldal varázsával. Végeredményben már egy éve állt alkalmazásban nálunk az ebédlőben, a továbbiakban pedig úgy tervezte, hogy a Setéteknél dolgozik egy keveset. És aztán eldönti, hogy Másfélévé válik-e, és ha igen, milyenné.

Azt hiszem, ettől az ésszerű megközelítéstől Geszer és Zavulon is elképedt egy kissé. Ez valami új vonás volt az emberekben.

- Sok a dolgom - mondtam mosolyogva. - Na és te, hogy vagy, nem gondoltad még meg magad?

- Még nem, Anton bácsi - sóhajtott a lány.

- Miféle „bácsi" vagyok én neked? - horkantam fel. - Még ha „apót" mondtál volna. Természetesen a lányom lehetnél. De nálunk, Másféléknél egy olyan nevetséges korkülönbség, mint a negyedszázad, nem számít.

- Ez már sehol sem számít, Anton bácsi - felelte Ánya, szégyenlősen elmosolyodva. - Mindegy, hogy a lánya, az unokája vagy a szeretője, csak legyen jó ember. Az életkor, a bőrszín, a nem, mindez részletkérdés.

- Tyű - mondtam. - Mi ez, a tolerancia győzelme a józan ész felett? És hol? Oroszországban! Elkeserítesz, Ánya. Dönts gyorsan, és én magam avatlak be. Személyesen.

- Ó, Anton bácsi, ez olyan nagy felelősség - sóhajtottál Ánya. - Maga! Személyesen! Én egy szerény lány vagyok, nem hiszek a szerencsémben!

- Na, elmész te... - legyintettem. - Melyik salátát ajánlod?

- Vegyen Cézárt - javasolta Ánya. - Finom ízesítést készítettem hozzá, és a krutont is magam pirítottam. Nem úgy, mint az éttermekben, ahol odacsapják a majonézt, kiöntik a kétszersültet a csomagból, felaprítják a csirkét, és már kész is a Cézár!

- Elcsábítottad az öregembert - mondtam. - Kérek két adag salátát és egy tányér levest. Bármilyet, a te ízlésed szerint.

- A borscs ma jól sikerült - ajánlotta Ánya, miközben kiszedte a salátát. - A borsóleves csodálatos, de ha marad... Mindjárt jövök, Anton bá'!

- Na, ez már tényleg disznóság - dörmögtem Ánya után. Tudtam, hogy a lány kifiguráz mindenkit, beleértve Geszert, és mindenkit ugrat valami rá jellemzővel. Nem gonoszul, szinte még kellemes is, hogy úgy viszonyulnak hozzád, mint egy személyiséghez, egyénileg. Másrészről érthetővé válik, hogy a lány miért nem képes eldönteni, hogy a Fénypártiakkal van-e, vagy a Setétekkel. Meg kell beszélni Lasszal, hogy figyeljen oda rá. Lehet, hogy jól összeillenek egymással...

Még mindig Ánya után néztem, amikor a zsebemben megcsörrent a telefon. Elővettem és ránéztem, de nem írt; ki számot.

- Igen.

És meghallottam a feleségem izgatott hangját:

- Anton, én vagyok, Szvetlana, gyere gyorsan!

Egy másodpercig sem haboztam, egyszerűen megnyitottam a portált, eközben elsodortam a szervizasztal egy részét is. Még a tálcát sem engedtem ki a kezemből - egyenesen azzal léptem előre egyet.

És megálltam, ahogy meghallottam Nágya kacagását.

A feleségem és a lányom összeölelkezve ültek, és éppen értekeztek valamiről. A tévé ki volt kapcsolva, halványan égett egy falilámpa, előttük az asztalkán félig üres teás-csészék álltak, és egy tányér, szendvicsekkel. Minden tökéletesen békésnek és ártatlannak tűnt. Ah, nem! Szveta előtt még ott állt egy aprócska kupica, a színéből ítélve konyakkal.

- Én egy debil vagyok - mondtam, miközben a feleségem és a lányom megfordult.

- Hú, te! A papa hozott salátát! - Nágya, még mindig nevetve, kivette a kezemből a tálcát. Egy keveset felszúrt a villájára. - Finom!

Szvetlana nyugtalanul nézett rám. Aztán azt kérdezte:

- Mi van? Mi történt?

- A hívásodra jöttem - mondtam. Éppen az imént hívtál, és nagyon rémült hangon azt kérted, hogy azonnal jöjjek ide.

- A mama nem hívott - közölte a nyilvánvaló tényt Nágya. Még mindig mosolygott. Gépiesen.

- Pont erről van szó, lányom - mondtam. - Pont erről van szó!

- Nyugalom! - mondta Szvetlana. - Senki sem követett. Honnan nyitottad meg a portált?

- Az ebédlőnkből. - A tálca felé biccentettem. - Az irodából.

- Veszélytelen hely - mondta Szveta, mintegy önmagát győzködve. - Lehet, hogy Geszer viccel, megpróbálja kideríteni, hogy hol vagyunk?

- Ha ez ő, akkor nem viccel, hanem... hanem okoskodik! - mondtam ingerülten. - Nágya, te semmit sem érzékelsz?

De már a lányom is széttárt karral állt, és belenézett a Homályba. Minden Másféle akaratlanul kitalálja az ilyen-olyan saját trükkjét, hogy beindítsa ezt vagy azt a varázslatát. Például én, amikor belenézek a Homályba, egy kicsit előredőlök, a könyökömet az oldalamhoz szorítom, leeresztem az állam, és szinte barátságtalanul nézek. Nágya pont ellenkezőleg, széttárja a karját, hátraveti a fejét, lehunyja a szemhéját.

- Semmi, apa - mondta Nágya, majd megrázta magát, és kinyitotta a szemét. - Minden... minden le van zárva. Minden megszokott. Minden szinten.

A búvóhelyünk valóban izolálva van a Homály minden szintjén. Csak a portál, amit egyikünk meg tud nyitni, képes ide átvinni. Természetesen abból sem látszik semmi, az egyetlen dolog, amit Nágya tehetett, hogy ellenőrizte, ép-e a védelem.

- Mire jöhetett rá, aki a teleportálásomat figyelte? - kérdeztem fennhangon. Felvettem az asztalról a konyakoskupicát, és felhajtottam. Szvetlana, aki kicsit már megnyugodott, megfenyegetett az ujjával. Valaki megtréfált. De miért? Egyszerűen a vicc kedvéért?

- Maximum az áthelyezés vektorát lehetett volna megtudni - közölte hirtelen Nágya. - Azt gondoltam, hogy ha a Homály minden rétegét ellenőrzik, ráadásul egy időben, akkor az irányt meg lehet határozni. Na, hát mint egy ilyen vonalat, ami árnyékként húzódik a föld felszínén.

Szvetlánával Nágyára néztünk.

- Én így nem tudnék nézni - vallotta be a lányom. - Na, és még ha az irányt meg is fejtjük, akkor sem tudhatjuk, hogy tovább merre keressünk, milyen távolságban.

- No, hogyhogy milyenben? - kérdezte Szvetlana. - Ott, ahol a vonal a Homályban láthatatlan és áthatolhatatlan akadályba ütközik. Mintha mennél, és a homlokoddal neki ütköznél a falnak. Bah! A fal láthatatlan, de te nekirnentél.

- De az akadály nem áthatolhatatlan - mondta Nágya. Sóhajtott. - Ostobaság, igaz?

- Elmegyünk - bólintott Szvetlana, és felállt a díványról. - Nágya, nyisd meg a portált! Az Őrség irodájába.

- Melyikbe? - kérdezte gyakorlatiasan a lányom.

- Á, teljesen mindegy. Ahova egyszerűbb. A Nappaliba, az Éjszakaiba, ez most nem fontos!

Nágya bólintott. A homlokát ráncolta. Elkomorodott. Bűnbánó arccal elmosolyodott.

- Nem sikerül. Minden úszik... nem tudom megcélozni. Hirtelen rádöbbentem, hogy még mindig a kezemben tartom a tálcát.

- Ez a tálca az Őrség ebédlőjéből származik - mondtam.

- El tudod tüntetni a nyomot?

Szvetlana felháborodva nézett rám. Megforgatta az ujját a homlokánál, és azt kérdezte:

- Te a lányoddal beszélsz, vagy egy kutyával?

De Nágya ilyen finomságokkal nem zavartatta magát. Elvette a tálcát, és rámeredt.

A dolgok őrzik az emléket. Azt is, hogy hol és mikor gyártották, és azt is, hogy kihez tartoztak. Konkrétan ebben a tálcában valamilyen PVC-üzemnek az emlékét, és az ebédlő elhelyezkedését az Őrség épületén belül.

- Igen, így könnyebb - ujjongott Nágya. - Mindjárt...

A tenyerével végigsimított a tálcán. Megérintett egy cseppet a salátáról lefolyó öntetből, a tenyerére nézett, a homlokát ráncolta, elővett egy zsebkendőt, és megtörölte a kezét. Aztán megint rátette a kezét a tálcára...

A lányomat néztem, és arra gondoltam, hogy vannak dolgok, amiket meg kell tanulni... és nem játszik szerepet semmilyen öröklődés, hajlam, eredetiség.

Lehet, hogy minden könnyedén az öledbe hull az életben. Lehetnek olyan ujjaid, mint Paganininek, a külsőd, mint Marion Brandóé, abszolút hallásod, és ráadásul Stradivari hegedűd. De ha elkésel az első személyes koncertedről a tokiói Suntory Hallban vagy a bécsi Arany Teremben, akkor az elkeseredett kritikusok is sárral dobálnak meg. Nem azért, mert idióta vagy. Hanem például azért, mert nem hagytál időt a tokiói próbákra, vagy nem állítottad át az órádat bécsi idő szerint. Apró hiba lesz, ostoba és végzetes.

Amikor a háborúban vagy, amikor nem messze tőled ott az ellenség, nem foglalkozol holmi kendőcskékkel a zsebedben. Végső esetben, amikor az embert már nagyon zavarja, hogy koszosak az ujjai, beletörli a ruhájába. Másodpercek, ha nem is mindent, de nagyon sok mindent el tudnak dönteni. Erre csak az élet tanít meg.

Éreztem, ahogy letelnek az utolsó pillanatok, amíg elmenekülhettünk volna. De még csak kiáltani sem tudtam, siettetni Nágyát, neki most koncentrálnia kellett. Ha nem tudja megnyitni a portált, akkor minden nagyon-nagyon rossz...

- Mindjárt... - suttogta Nágya. - Apa, én mindjárt...

A levegő elsötétedett, és kiadta a portál nyílását. Elkaptam Szvetlana örömteli pillantását, és magam is boldog voltam,

Aztán a házat egy erős ütés rázta meg.

A televízió oldalra dőlt, és leesett az asztalkáról, a szekrényben megcsörrentek az edények, a falon repedések futottak végig. Nágya megingott, és elejtette a tálcát. A már majdnem kész portál eltűnt.

A lányom felkiáltott, mintegy a fájdalomtól, és elernyedt, elkaptam a válla alatt, megdermedtem és körülnéztem. Az ami történt, egyáltalán nem hasonlított egy mágikus támadásra. De földrengésre sem, egyébként is, honnan lenne földrengés Pityerben?

- Nágya, mi van veled? - Szvetlana már ott termett mellette. Alányom megmozdult, és sután kiegyenesedett.

- Megszakították a portált, hirtelen, nem számítottam rá.

Inkább zavartnak tűnt, mint sebesültnek. Megpróbáltam elképzelni, hogy is van ez a megszakított varázslat. Nem sikerült. Nem rendelkeztem ilyen tapasztalattal.

- Menjünk! - mondtam.

Elindultunk az ajtó felé, és ebben a pillanatban bekövetkezett a második ütés. Ez erősebbnek bizonyult.

A fal, amiben a befalazott ablak volt, megrepedt, és hólyagosra púposodott. A levegőben mész-és téglaporból álló felhő keletkezett. A téglák egy része a szoba irányába dőlt.

- Gyorsabban! - kiáltottam.

Az ajtó jó volt, erős. Acélajtó, amelyre kívülről precízen ráerősítették a régi faajtót. És még két nagy zár is volt rajta. Míg a CISA elterjedt Oroszországban, a Bankham zár-melyik betörőn kifog. És volt még három retesz, nem egyszerűen tolózárak, hanem erős reteszek, amelyek teljesen beborították az ajtót.

Kinyitottam a két zárat, kihúztam az egyik reteszt, ekkor a falat elérte a harmadik ütés. A régi téglák nem bírták, és berepültek.

A téglák után benyomult a szobába egy öntöttvas cölöpverő kos, egy hatalmas, kábelen lógó fémtuskó. Benyomult, és egy pillanatig a szoba belsejében lógott. Az idő mintha megállt volna, láttam a levegőben megdermedni széttört téglákat (a habarcs olyan erősen tartott, hogy a téglák kettétörtek, de nem az illesztési ponton). Láttam az' összegyúrt fémgolyót, amely valamikor vidám sárga-kék színre volt festve, de mostanára az már reménytelenül lepattogzott róla. Láttam a piszkosszürke belső udvart, amit váratlanul napfény árasztott el, és az isten tudja, hogyan idekerült darut, ami épp hogy csak elfért. A daru kábeléről lógott az öntöttvas cölöpverő kos... Kabinjában felismertem két embert.

Nem gondolkodtam. Suhintottam a kezemmel, és kettévágtam a kábelt, amin az öntöttvas tuskó lógott. Sikerült szétvágnom, az éppen hátralendült, de elvesztve az egyensúlyát, lezuhant a padlóra, félig átütötte, és bedugaszolta a lukat a falon. Azért, hogy fokozzam a támadók szórakozását, egy „Saab gyűrűt" dobtam rá, egy varázslatot a Legfelső Setétek arzenáljából. így most nagyon-nagyon nehéz lesz áthatolni a résen.

Ha nem lett volna dolgunk a Kétlényűvel, akkor azt mondtam volna, hogy ez lehetetlen. De maga az a tény, hogy a vámpír istenség nem kezdett el harcolni a mágikus védelemmel, hanem emberi módszerekkel kezdte feltárni a lakást, örömmel töltött él. Végső soron az ereje nem volt végtelen.

- Anton!

Az ajtó már nyitva állt, hosszú évek óta először. Kiugrottam a feleségem és a lányom után a lépcsőházba, és bevágtam magam után az ajtót. Ebben a pillanatban valami megvillant a hátam mögött, az éles fény felragyogott a bezáruló ajtó résén, majd az ajtó erősen becsapódott.

A Kétlényű egyszerűen behajított a lukba egy tűzgolyót. Ha a lakás nem állt volna mágia védelme alatt, mint egy abszolút izolált „dobozka", akkor most az egész lépcsőház fénylett volna.

- Ottfelejtettem a táskámat! - jegyezte meg bosszúsan Szvetlana, de nem fordult meg, hanem szaladt lefelé a meredek lépcsőn. Fogta Nágya kézét. Utánuk vetettem magam, de hirtelen kitárult előttem a szomszéd lakás ajtaja. Olyan váratlanul, hogy még azon sem csodálkoztam volna, ha a Kétiényű fölényesen vigyorgó arckifejezését pillantottam volna meg.

De ez egy vénségesen vén, kampós orrú nénike volt, hályoggal a szemén, ősz, loboncos hajjal. A boszorkányszombaton vagy a fantasztikum kedvelőinek a kongresszusán hosszan kritizálták volna, amiért túlságosan ragaszkodott a boszorkány mintához.

Igaz, a nénike öltözete egyáltalán nem felelt meg cosplaynek. Boszorkányt nem „alakítanak" élénksárga, térdig érő bermudában, és a mancsával integető cicás pólóban. Olyan érzésem támadt, mintha a nénike a dédunokáját fosztotta volna ki, vagy elbutult volna, és tizenhat éves kislánynak képzelte volna magát.

Mindemellett - a félelmetes, vénséges külsejével és hozzá nem illő ruházatával együtt - a nénin valamilyen elképesztő arisztokratizmus érződött. Sőt, tekintély, nem félek kimondani ezt a szót. Ilyennel valószínűleg csak Pityerben lehet találkozni, a központban álló régi házakban, ahol a legmakacsabb házigazdák élik az életüket, akik nem hátráltak meg a kilencvenes évek banditái és a kétezres évek új gazdagjai előtt is...

- Fiatalember! - kiáltotta meglepően hangosan a nénike. - Nálunk nem szokás csapkodni az ajtót!

- Többé nem fordul elő! - ígértem, miközben elfutó® tam mellette.

- Maga nem Vera Szavvovna unokaöccse?

- Nem! - feleltem egy emelettel lejjebb.

- Három éve nem jár a leendő lakószövetkezeti taggyűlésekre... - kiabálta utánam szemrehányóan az öregasszony.

De mi már a földszinten jártunk. Pár másodpercig egymást néztük, és összeszedtük magunkat. Aztán Szvetlana bólintott. Kitártam az ajtót, és kiléptem a lépcsőházból. Azaz az előtérből, ahogy itt mondani szokás.

Szvetlana, mint mindig, tartotta a Pajzsokat, én készültem a támadásra, bár az elmúlt próbálkozás nem töltött el lelkesedéssel. Egyébként most velünk van Nágya, az Erői kiapadhatatlan forrása...

Az ellenségnek nyoma sem volt. Megszokott, hóval borított pityeri utca tárult elénk, amely úszott a könnyű, fagyos ködben, de a változatosság kedvéért még a napfény is elárasztotta. Csodálatosan szép volt a magas, tiszta égboltul a vakító napsütés és a levegőben keringő hópor. Az úton csörömpölve haladt egy villamos. Óvatosan, nyilvánvalóan tartva a jégkéregtől, egy szolid Sedan követte. Az utca is keskeny volt, kétsávos, még a villamos is csak egy irányban haladt.

- Valami nincs rendben - mondtam, összehúzódva hidegtől. Rossz, hogy nem vagyunk felöltözve, az utcán legalább mínusz öt fok van, és hozzá még a pityeri páratartalom...

- Nincsenek emberek - mondta Szvetlana. - Úgy tűnik, hogy itt felállították „a figyelemelterelés körét". Vagy valami hasonlót... az egész körzet felett.

- Ez nem jó - mondtam. - Menjünk!

Leléptem a járdáról az úttestre, felemeltem a kezem, lefékezve ezzel a hóban csúszkáló autót. A francia családi autó nehezen gyorsult a behavazott úton. Na hiszen - kulturális főváros, de a hó délig sincs eltakarítva!

Az autó kormányánál ülő nő nyilvánvaló gyanakvással meredt rám, félrerántotta a kormányt, és iparkodott gázt adva távolodni.

- Állítsd meg! - kiáltott fel Szvetlana.

- Két gyerek ül a hátsó ülésen... - ellenkeztem.

De már késő volt, a feleségem egy váratlan kézmozdulatot tett, mintha valami láthatatlant húzna. Az autó fékcsikorgással megállt.

- Nekem is van egy gyermekem - jelentette ki Szvetlana, és az autóhoz szaladt.

Láthatóan a kormánynál ülő asszony ösztönösen össze-kapcsolt minket, és váratlanul leállt a motor. A mobiltelefon után kapott, és mintha azt kiáltotta volna: „Tűnjetek el, hívom a rendőrséget!"

Egyébként Szvetlana nem kezdett el vitatkozni vele. Kitárta az ajtót, mintha az nem is lett volna lezárva, és egy másodperc múlva már kirángatta a nőt a kormány mögül. Ha azt mondom, hogy elképedés tükröződött az arcán, akkor semmit sem mondtam. Az ápolt, jól öltözött, szimpatikus, hosszú lábú fiatal nő, aki bizonyára nem szegény, szemmel láthatóan nem volt hozzászokva az ilyen helyzetekhez.

De meg kell hagyni, gyorsan feltalálta magát.

- Adjátok oda a gyerekeket! - üvöltötte. - Adjátok oda a gyerekeket, gazemberek!

Szvetlana már a kormánynál ült, Nágya megkerülve az autót, levágódott mellé. Más esetben fel lettem volna háborodva, de most nem volt erre idő. Kinyitottam a hátsó ajtót, a gyerekülésben egy öt év körüli kisfiú és egy kislány ült, akik meg voltak rémülve, de legalább nem ordítottak. Ikrek, vagy mi?

- Mindenki kiszáll - mondtam élénken. - A mama azt parancsolta, hogy szálljatok ki...

Ebben a pillanatban tűzeső zúdult az autóra. Nyilvánvaló, hogy minden hasonlat sántít. De ez valóban tűzesőre hasonlított. A cseppek valahol az égen keletkeztek, és szinte láthatatlanul hulltak le a napfényben, majd sisteregve fúródtak bele a hóba. Mintha egy benzintartályt szórtak volna szét felettünk, és meggyújtották volna.

A Mágus Pajzsa felülről engem is befedett, de az átmérője mindössze két méter volt, és már az egész utca lángolta

- Az autóba! - kiáltottam a nőnek, én magam pedig elképesztően meggörnyedve keresztülfúrtam magam a gyerekülések mellett, és lehuppantam a hátsó ülés közepére. A fejünk fölött a tüzes cseppek doboltak a Pajzson.

Az asszony elölről kerülte meg az autót, kezével az elejébe kapaszkodott - mintha ezzel egy helyben tartaná, és beült Nágya mellé, ő nem vitatkozott, arrébb húzódott. Még szerencse, hogy a lányom és az autó tulajdonosa is egyformán soványak voltak.

- Nyomás! - kiáltottam, de Szvetlana már beletaposott a gázba. Az autó csikorogva lőtt ki a helyéből, úgy tűnik, még azelőtt, hogy beindult volna a motor.

- Fedezz! - vetette át a vállán Szvetlana. - Nágya, biztosítsd az apádat!

A védekezés mindig az ő feladata volt. Egyébként, ha már a múltkor nem boldogult vele, miért is ne cserélhetnénk szerepet?

Hívtam a „fényes tekintetet", mire az autó kifakult körülöttem, elhomályosult, a kontúrjai könnyedén elúsztak, és elsiklottak a szem elől. Az asszony és a gyerekek megdermedtek, olyanok voltak, mint a manökenek. Körös-körü|| a házak úgy nyúltak a magasba, mintha halottak, elhagyatottak volnának. Az ég bágyadt, sötét fénnyel világította rajta képzeletbeli csíkként húzódott egy por-és aszteroida gyűrű, ami a Holdat helyettesíti az első szinten. A szememben éreztem a hideget, de nem az utcai téli fagyot, hanem a Homály jeges dermedtségét.

Szvetlánát kevésbé érintették a változások, csak a bőre fakult ki egy kissé, és a haja nyert hamuszín árnyalatot. Nágya egyáltalán nem változott meg, még a mozdulatai sem lassultak le, mint mindenki másé, akit a Homályon keresztül nézel. Megfordult, biccentett felém.

Mélyebben belenéztem, az autó megváltoztatta a formáját, átváltozott valamivé, aminek magas volt a teteje, mint egy angol cabnek, de félig áttetszővé, mintha üvegből lenne. Egyre hidegebb lett, és hozzá jött a szemre nehezedő nyomás, a Homály második rétege még egy felszínes pillantásra sem tűnt a legkényelmesebb helynek. A világ is átalakult. Az épületek lendületesen sziklákká változtak. Körös-körül teljességgel kihunytak a színek, mindent bevont a sűrű, szürke köd.

Ugyanakkor az égen egyszerre három hold villant fel, egy kicsi fehér, egy nagy sárga és egy egészen aprócska, lángoló, vörös, alig észrevehető lávakilökődéssel.

Az autó tulajdonosa egészen eltűnt, a gyerekek helyén képzeletbeli, foszforeszkáló aura remegett... hohó, a kislánynak, úgy tűnik, van Másféle potenciálja... és a kisfiúnál is fel-felvillan valami...

Nágya intett nekem. Ugyanolyan élénk és gyors volt, mint a való világban.

Még mélyebbre néztem. A sziklák szürke dombokká változtak, a dombok színtelen iszapáradatként folytak szét. Minden végérvényesen síkká és színtelenné változott, csak időnként jelölték a színek gyenge visszfényei az ég kékségét, a nap sárgaságát és a föld feketeségét. Azután a színek ismét kezdtek előbukkanni, és teljes pompájukban megjelentek. Még az is nehezemre esett, hogy a Homály hatodik szintjére pillantsak. De most folyamatosan éreztem az Erő áramlását, ami a lányomtól áradt felém.

- Nem - mondtam. - Nem látok senkit!

- És az esőt? - hallatszott Szvetlana hangja onnan, ahol elvileg ülnie kellett.

Tűzeső sem volt. Kellett egy pillanat, amíg felfogtam, hogy ez mit jelent.

A Kétlényű nem tiszta mágiával támadt ránk. Vagy azért, mert nem volt biztos benne, hogy a mágia működni fog.

Vagy valamilyen más okból. A ránk hulló tüzes eső teljesen valóságos tüzes eső volt, a levegőben szétszórt benzin, vagy valamilyen más üzemanyag-keverék, amit meggyújtottak a fejünk fölött.

Egyébként a búvóhelyet is ugyanolyan találékony módon semmisítette meg, úgy, hogy a faltörő gépet az apró, belső udvarba helyezte át.

Ez mit jelent?

Az iskolában mágiával harcolt velünk, és győzedelmeskedett. Azt is lehet mondani, hogy győzött. A vámpírnő közönséges fizikai támadás során futamította meg.

Lehetséges, hogy ezért váltott taktikát? Vagy úgy véli, hogy a mágikus összecsapás most, hogy hárman vagyunk, nem a javára dől el?

De ami a legfontosabb - hol van a Kétlényű? Nincs a Homály egyik rétegében sem...

Na igen, magától értetődik. Az egyikben sem, kivéve a hetediket. A mi világunkat kivéve.

Eltávolítottam a homályos látást, és ismét az autóban ültem. Jobbra tőlem az ülésben egy kicsi, rémült fiúcska ült. Balra egy riadt szemű kislány.

- Álljon meg, kiszállok a gyerekekkel - mondta gyorsan az anyjuk. - Vigyék az autót, vigyenek mindent! Adjanak nekem...

- Látja, mi történik? - kérdeztem.

Bármilyen furcsa, elhallgatott és körülnézett. A Renault - végre felismertem a márkát - tűzesőben haladt. Felülről eltakart minket a Pajzs, de az ablakokat továbbra is megcsapta a tűz. Szvetlana még az ablaktörlőt is bekapcsolta hogy letörölje az üvegről az égő benzin cseppjeit. A napsütésben a szikrázó hópelyhekkel vegyülve ez olyan hatást keltett, mint a tűzijáték.

Megelőztük a sínen zötyögő villamost, Szvetlana dudált, hogy felhívja a vezető figyelmét, és miután bevágott a villamos elé, élesen megfordult előtte.

- Mit művelsz? - kiáltottam, mikor elvágtattunk az ormótlan vastárgy orra előtt.

- Lerázom az üldözőket! - felelte Szvetlana.

- Látod?

- Nem!

Mellettem a kisfiú hirtelen vidáman felkacagott. Érthetetlenek ezek a gyerekek, hol rosszkor üvöltenek, hol hahotáznak.

- Egy kicsit fel kell tuningolnom az autóját - szóltam a nőnek. - Direkt tetőablak nélküli modellt vásárolt?

- Így olcsóbb - mormolta az asszony. A szeme már egészen olyanná változott, mint egy eszelősé.

- Mindjárt kijavítjuk - mondtam.

Felemeltem a kezem, elképzeltem egy láthatatlan pengét, ami az ujjaimból nőtt ki. Egy icipici tiszta Erőt... És rajzoltam egy kört a fejem fölött.

Az asszony felüvöltött, amikor egy nyomásra kiütöttem a tető egy részét. A srác mellettem elkurjantotta magát:

- Hurrá!

Felálltam, kinyúltam a lyukon, a fejem fölé emelve a Pajzsot. A szél teljes erejéből fütyült, de a Homály második szintjén volt ennél rosszabb is.

Már egy másik utcán haladtunk, de gyakorlatilag továbbra sem mutatkoztak emberek. Annak ellenére, hogy a pityerihez képest jó volt az idő. Annak ellenére, hogy gyakorlatilag a belvárosban jártunk. Nekem ráadásul úgy tűnt, hogy a keresztutcában, ami mellett elhaladtunk, sietősen távolodó járókelőket láttam. Időnként elsuhant mellettünk egy-egy autó, és az első adandó alkalommal felgyorsulva befordultak.

- Valahol itt vannak mellettünk - jelentettem ki. - Itt tartják felettünk ezt a benzines vackot... és elijesztik az embereket...

- Ezt köszönöm nekik - szólt Szvetlana. - Asszonyom, elnézését kérem minden szentekre, de megpróbálnak megölni minket, és el kell rejtőznünk. Most egyáltalán nem tudunk megállni, hogy kitegyük magukat. Hiszen látja, mi zajlik!

- Látom - felelte az asszony meglepően nyugodtan. - Valamilyen misztikum... Nem-nem, semmit sem tudok, és nem akarok tudni! Gyerekeim vannak! Tegyen ki, és kész!

- Ha adódik lehetőség - felelte Szvetlana.

- Ha adódik lehetőség - egyezett bele megadóan az asszony.

Ezt a szürreális beszélgetést hallgatva körbehordoztam a tekintetem. A Kétlényűnek nyoma sem volt. Nem üldözte az autót, és nem rohant mellettünk a járdán.

- Apa, ellenőrizd a tetőket! - szólalt meg hirtelen a lányom.

Ez nem tartozott Szentpétervár legszebb turistakörzeteihez. De nem is új építésű házak álltak itt. A házak körös-körül régiek voltak, minimum a huszadik század elején épültek. Eltérő volt a magasságuk, és a legkülönösebb tetők díszítették őket, egyenesek, meredekebbek, manzárdosak, vagy éppen tornyocskákkal, díszes oromzattal rendelkeztek.

- Nem.,. - mondtam. - Nem üldöznek minket.

- Ez lehetetlen! - kiáltott fel Szvetlana. Megint élesen bekanyarodott, egy egészen keskeny mellékutcába. - Itt vannak, itt!

Ezzel teljes mértékben egyetértettem. A Kétlényű valahol itt volt mellettünk. De nem üldözött minket. Előrement, és elcsalt valahova? Hatott Szvetlanára, és arra késztette, hogy kövesse a megfelelő irányba? Ez is lehetséges. Minden lehetséges, de ha elvetjük a valószínűtlent, akkor a válasz nyilvánvaló.

Visszabújtam az autóba. Megtöröltem az ujjammal a gyerekülés alatt a bőrülést. Rámosolyogtam a kisfiúra, aki figyelmesen követte a mozdulataimat. Aztán széttártam a kezem, mire az ajtók kinyíltak, és a kis szomszédjaim az ülésekkel együtt kirepültek az autóból.

A keresztutca, ahol haladtunk, nagyon-nagyon keskeny volt. Mindkét gyerekülés belefúródott a házfalba.

- Apa! - kiáltott fel Nágya rémülten.

Szvetlana hirtelen lefékezett. Értetlenül bámult rám. Az asszonyra néztem. Az elkomorult, két ujjával megtörölte a homlokát. Ez egyáltalán nem vallott egy olyan anya viselkedésére, akinek épp most penderítették ki a két gyerekét az autóból.

- Az autó nem új, és a gyerekülések sem - jelentettem ki. - De az ülésen nyoma sincs a gyereküléseknek, csak úgy - odatették őket. Hajts tovább!

Szvetlana megcsóválta a fejét, és rémülten nézett hol rám,; hol hátrafelé. Én is megfordultam, az ülések a hóban hevertek, az egyiken piros folt ömlött szét.

- Anton... Anton, szerintem tévedtél... - mondta halkan Szvetlana.

- Nem tévedtem - mondtam makacsul. - Asszonyom, ezek a maga gyerekei?

A nő elernyedt és összeesett.

- Elvesztette az eszméletét! - kiáltott fel Szvetlana. - Sokkot kapott a megszakított kontrolitól! - feleltem. - Ő egy marionettfigura! Irányították!

- Ki? - kiabálta Szvetlana.

- Ezek... a gyerekek! - A fejemet ráztam. - Ez ő! A Kétlényű!

Szvetlana leállította a motort.

- Én erre képtelen vagyok! Ellenőriznem kell!

- Megszűnt a tűzeső - jelentette ki elgondolkodva Nágya.

- Az is lehet, hogy egyszerűen elfogyott a benzin.

Szvetlana kiszállt a kormány mögül. - Ellenőrzöm...

- Állj! - Kiugrottam utána. Elkaptam a kezét.

Az autó mellett álltunk, ami eltorlaszolta az egész keresztutcát. Mögöttünk hevert a két gyerekülés, az egyikből egy élettelen kéz lógott ki.

- Megölted a gyerekeket - szólalt meg halkan Szvetlana. - Te...

Felemeltem a karom, mire Erő-hullám ringott végig a mellékutcán. Durva, nem célzott energia. A legegyszerűbb varázslat - Prés. És ami különösen fontos, csak ugyanilyen egyszerű módszerrel lehet megállítani. A tiszta Erő kiszórásával.

Szvetlana összeharapott ajkakkal nézett rám. Éreztem, hogy nem hisz nekem. Őrülten szeretné megállítani a Prést és a székekhez rohanni, megnézni, hogy mi van a gyerekekkel, megpróbálni segíteni rajtuk...

Nem hitt nekem. De várt.

A Prés zavaros, füstös hullámként kúszott a mellékutcán, ez egy lassú és nem túl hatásos varázslat. A nyomában egyenletes, csillogó hó maradt, ami fénylő víztükörré simult. Imitt-amott előbukkantak az alaprajzra hasonlító összelapított sörösdobozok, egy helyen pedig a palack üvegapplikációja. Másutt, egy könnyed reccsenés után a szemetestartály teljesen összenyomódott, és belelapult az aszfaltba.

Megpróbáltam mindezt kívülállóként szemlélni, és arra gondoltam, hogy ha valóban tévedtem, akkor a mellékutca nemsokára olyanná válik, mint egy horrorfilm, és hogy ez az utolsó esélyem, hogy megállítsam a Prést. De arra is rájöttem, hogy nem fogom megtenni.

Ám abban a másodpercben, amikor a Prés már éppen arra készült, hogy bedarálja a gyereküléseket és a gyerektesteket, a zavaros hullám mögött valami felröppent, megrándult, megváltoztatta a formáját és a méreteit. Az Erő szembejövő áramlásával együtt eltűnt az igézet.

Mint ahogy az ülések is a gyerekekkel. Helyettük ott állt előttem a Fénypárti mágus, Denisz és a Setét mágus, Alekszej.

Vagy helyesebb azt mondani, hogy a két külső burok?

- Miből jöttél rá? - kérdezte Denisz. A hangja ugyanolyan volt, mint korábban. Ugyanazzal a hangszínnel szólt hozzám az irodában: „Jó napot, Anton!" Udvarias fiatalember volt, de mindenkit előszeretettel szólított meg a nevén.

- Az okok összességéből! - kiáltottam.

A számból pára szállt. Denisznek nem.

- Denisz, ha hallasz mondtam. - Ha még élsz ott valahol... próbálj meg ellenállni! Ez a Homály. Ez egy másik megjelenése. Harcolhatsz...

Denisz felnevetett.

- Gorogyeckij, úgy viselkedsz, mintha engem egy gonosjr mágus megfosztott volna az akaratomtól. Minden egészen másként van, Gorogyeckij! Én engedtem be magamba!

Kinyújtotta a kezét Alekszejnek, az lelépett a járdáról az úttestre. A mágusok megfogták egymás kezét.

- Most mi egy teljes egészet alkotunk! - tette hozzá Alekszej.

Nos, minden világos. A megszállott szokásos szóáradata: „Én magam engedtem ezt magamba!", „Most erősebb és bölcsebb lettem, és nem verejtékezem!",,Amikor felhívtam a Setétet, hogy gondolkozzon helyettem, a világ egyszerűvé és érthetővé vált!"

- Mennyire örülök, Anton! - kezdte Szvetlana, és megfogta a kezem. - Mennyire örülök, hogy igazad volt!

Valamilyen vicces párhuzam alakult ki a Kétlényű két alkotóeleme és közöttünk. A mágusok is, és mi is a feleségemmel kézen fogva álltunk.

Csakhogy mögöttünk még ott állt a lányunk. És nem mulasztotta el, hogy megkérdezze:

- Apa, de végül is hogyan jöttél rá?

Miközben nem vettem le a szemem Deniszről és Alekszejről, így feleltem:

- Lányom, valójában minden nagyon egyszerű. Egyetlenegyszer sem néztek a mamájukra. Az igazi varázsló természetesen nagyon érdekes a gyerek számára. De a mama fontosabb.

Nágya elnevette magát.

Egymásra nézve álltunk. Vártuk, hogy ki teszi meg az első lépést. Nem mindig az a nyerő stratégia, ha mi tesszük meg az elsőt.

- Nincs mód a kompromisszumra? - kérdezte váratlanul Szvetlana. - Valamilyen lehetőség a tárgyalásra? Végül is, valamikor érintkeztél a Másfélékkel, Kétlényű, és nem vetetted magad eszeveszetten a harcba.

Denisz és Alekszej egyszerre rázta meg a fejét.

- Kompromisszumot az erősekkel kötnek - jelentette ki Denisz.

- Ti nem tartoztok közéjük - erősítette meg Alekszej.

- Mégis haboztok - mondtam. - Úgy látszik, mégsem vagyunk annyira gyengék? Lehetséges, hogy vereséget szenvedünk, de mi van akkor, ha eközben egyikőtökkel végzünk? Szeretnél Egylényűvé válni?

Alekszej kinyitotta a száját, mintha szeretne mondani valamit... De elhallgatott. Denisszel együtt megfordultak - furcsán, nem emberi módon, összekulcsolt kezük mintha vállból kifordult volna, és az egykori Fénypárti és a Setét megindult a mellékutcán.

- Úgy tűnik, elgondolkodtattam őket - jegyeztem meg. - Vagy őt? Hogyan helyesebb? A fenébe, nem gondoltam volna, hogy ennyire ékesszóló vagyok!

- Apa... - szólalt meg hátulról a lányom. - Apa... Nem te vagy ékesszóló.

Megfordultam.

Tigrincs állt ott Nágya mellett. A kezében egy papírpohárban kávé volt, amit szívószállal ivott.

- Jó napot, Anton! - mondta Tigrincs. - Jó napot, Szvetlana! Igen, valószínűleg miattam jöttek zavarba. Elnézést, ha megzavartam magukat, ma valóban csodás napunk van a halálra.

MÁSODIK FEJEZET

A KÁVÉZÓ kicsi volt, meleg, tele apró asztalokkal, amelyeken vérvörös plüss lámpaernyővel bevont lámpások álltak. A kávén kívül konyakot, whiskyt, szendvicsfalatkákat és aprósüteményt szolgáltak fel. Összességében a hely igen különleges volt, egy kicsit üldögélni egy jó kávé mellett, és enni valami szimbolikusát.

De finom volt a kávéjuk, eredetét tekintve legalább egytucat-féle - nicaraguai, brazil, kenyai, kubai, Costa Rica-i...

- Szereted ezt a helyet? - kérdeztem Tigrincstől.

Bólintott, és leszívta a cigarettát.

- Igen...

- Bűnösnek érzem magam - mondtam. - Nem tőlem ered ez az ártalmas szokás?

- Tőled - egyezett bele Tigrincs. - És a kávé is.

Elkomorultam, ahogy felidéztem.

- Kávét nem ittam akkoriban...

- Akkor nem. De most arra gondoltál, hogy jó lenne most még egy csésze kávé...

- Nehéz veletek, istenségekkel - nevettem fel kényszeredetten. Ránéztem a lányomra, ő tűnt köztünk a legnyugodtabbnak. Jól festett ebben a főként tizenöt és harminc év közötti fiatalokkal teli kávézóban. Észrevettem, hogy itt gyakorlatilag senki sem ivott alkoholt, csak kávét. Furcsa, változnak a nemzedékek, eltűnnek a régi viselkedésmodellek, letűnnek a mítoszok... Kevesen értik meg Oroszország határain kívül, hogy a mostani Oroszhonban már nem vedelik a vodkát okkal és anélkül. És nem is dohányoznak, Tigrincs volt az egyetlen kivétel.

- Kérsz? - kérdezte Tigrincs.

- Nálunk nem szabad dohányozni zárt helyiségben - feleltem sötéten. - Hiszen kulturált emberek vagyunk, küszöbön a huszonegyedik század.

- Fogd! - Tigrincs egy dobozt nyújtott felém. - Senki sem veszi észre, hogy dohányzol. És a füst sem árt senkinek. Neked sem. És ezek lesznek a legfinomabb cigaretták az életedben.

- A dohányiparban kellene dolgoznod - mormoltam, miközben átvettem a dobozt. Ilyet soha nem láttam. A cigaretta neve „Homályos" volt, a nikotintartalma nulla, a kátránytartalma pedig 0,6.

- Dohányzáskor kitisztítja a tüdőt - mondta Tigrincs.

- Jó business-ötlet?

- Úgy veszem észre, félelmetesen emberré váltál - jegyeztem meg, miközben leszedtem a celofánborítást a dobozról. - Nem a kávéról és a cigarettáról beszélek, hanem a humorérzékedről.

- Ez is a te bűnöd - közölte Tigrincs.

- Milyen alapon? Egyáltalán nem vagyok nevetséges, hacsak nem akkor, amikor arccal a salátába esem.

- Igen, te komoly vagy, mint a sírfelirat - ismerte el Tigrincs. - Másról van szó. Pattanásig feszítetted a húrt. Nem tudtam megölni a kisfiú-prófétát. De megmaradt annak a kockázata, hogy a próféciát kihirdetik. Ezért kénytelen voltam az emberek között maradni. Határozatlan időre, Innokentyij Tolkov haláláig, de lehetőleg a te, a feleséged, és a lányod haláláig is.

- Nos, köszönöm az őszinteséget - sóhajtott Szvetlána.

- Hiszen lemondtam arról, hogy felgyorsítsam a folyamatot - sértődött meg Tigrincs. - Meg kellett volna várnom az események természetes lefolyását. De ez odáig vezetett, hogy az emberek között maradtam. Bizonytalan ideig.

- És elkezdtél emberi életet élni - feleltem. Elővettem a cigarettát, és megszagoltam. Dohányillatot árasztott. A dohányzó nézőpontjából kellemes volt az illata. Nem, nem fogom megszegni a szabályt, nem gyújtok rá a kávézóban! Őszinte sajnálattal dugtam vissza a cigarettát a dobozba.

- Hagyd, kitalálom... van lakásod?

- Nem egy, és nem egy városban - felelte Tigrincs. - Ha tudnád, milyen a bungalóm Dominikán!

- Minden bizonnyal barátnőd is van - tételeztem fel. - Az is lehet, hogy nem is egy?

Tigrincs szerényen elmosolyodott.

- Megáll az ész - mondtam. - Aztán majd természetfeletti képességekkel rendelkező gyerekek fognak születni.

- Nem-nem - felelte sietősen Tigrincs. - Ez túl komoly lépés, egyelőre nem állok rá készen.

- Na és te, emberi alakot öltöttél? - kérdeztem, miközben valamiért lehalkítottam a hangom.

- Nem értem - komorult el Tigrincs.

- A Homályhoz beszél - felelte Nágya. - Így van, apa?

Bólintottam.

- Én nem a Homály vagyok - sóhajtotta bosszúsan Tigrincs. - A Homálynak nincs... - Elgondolkodott. - Személyisége? Emberi értelemben vett értelme? Megtestesülése? Összességében én valamilyen rész vagyok. Egy működő szervezet. Vagy mechanizmus. Én, önállóan.

- Ilyenné váltál - jegyeztem meg. - Elcsábított az emberi élet. Minden apró örömével.

Tigrincs bólintott.

- Jól van - mondtam. - Összességében egyáltalán nincs ellenemre. Nem sűrűn ölsz meg szegény prófétákat, ez is nagyszerű! Akkor mondd meg, ki az a Kétlényű?

- Nincs több információm, mint neked. - Tigrincs egy kicsit meg is sértődött. - Része a Homálynak.

- Vagyis a te részed? - pontosította Szveta.

- A Homályé! - ismételte nyomatékosítva Tigrincs. - Tudja-e a bal kezed, hogy mit csinál a jobb?

- A fejem tudja - közölte Szvetlana.

- Sajnos én nem vagyok fej. - Tigrincs hörpintett a kávéból. - Volt egy küldetésem. Ezért jöttem el ebbe a világba...

- És az eljövetelek között? - érdeklődött Nágya.

- Nekem nem volt „közte" - mosolyodott el Tigrincs. ~ Itt maradtam. Elgondolkodtam. És rájöttem, hogy nem kedvelem a Kétlényűt.

- Először is, ha megöl titeket, akkor nekem vissza kell térnem - felelte Tigrincs ingerülten. - Egyébként, várom a Csillagok háborúja folytatását.

- Ha ezt Lucas hallaná... - mondta elragadtatással Nágya.

- Másodszor, az a kevés, amit a Kétlényűről tudok, nekem nem tetszik - folytatta Tigrincs. - Ha úgy tekinti, hogy a Homállyal kötött szövetséget megsértették, akkor nincs más kiút számára, mint hogy megsemmisítsen minden Másfélét. Az összes Másféle eltűnése pedig a Föld valamennyi élőlényének a halálához vezet.

- Miért? - kérdeztem.

Tigrincs megvonta a vállát.

- Én csak az eredményt ismerem. És az nem tetszik. Lehetséges, hogy a Kétlényűnek mindegy, hogy egy élettelen bolygón marad-e. Lehetséges, hogy a Homály számára ez közömbös... vagy nem méri fel azt, ami történik. De én ellenzem.

- Mekkora szerencsém van, hogy emberré váltál! - mosolyodtam el. - Mondd, meg tudod állítani?

- A Fény és a Setét ősi istenségét? A vámpír istenséget? Azt, aki azért jelent meg a világban, hogy bevezesse az Apokalipszist? - Tigrincs megrázta a fejét. - Ne is reménykedj!

- De ma elment!

- Lehetséges, hogy a váratlanság miatt - tételezte fél Tigrincs. - De az is lehet, hogy azért, mert a prófécia úgy hangzik, hogy „három áldozat negyedszerre". Ezelőtt hány alkalommal próbált megölni titeket?

- Egy - feleltem komoran.

- Akkor most kettő. Szinte biztos vagyok benne, hogy harmadszor is támadni fog, és elenged. Lehet, hogy ő a visszavonulást mindenféle logikai érvvel fogja megmagyarázni magának, de nem erről van szó. Tudatosan vagy sem, a Kétlényű követi a próféciát. Első és második alkalommal elengedett, amikor megjelent egy másik ellenfele. Majd okot talál arra, hogy a következő alkalommal is elengedjen...

- Negyedszerre pedig megöl minket.

- Ha ti nem ölitek meg őt - bólintott Tigrincs. - Nagyezsda Antonovna. Abszolút varázslónő. Az ő Ereje határtalan. De ahogy ti is pontosan tudjátok, az is fontos, hogy tudjon bánni az Erővel. Úgyhogy egy párbajban én a Kétlényűre fogadnék.

- És mi van a Hatodik Őrséggel?

Tigrincs elgondolkodott.

- Erősebb lesz a Kétlényűnél?

- A Hatodik Őrség megfelelő ellenfél - jelentette ki végül Tigrincs. - Tízezer évvel ezelőtt hat Másféle valamilyen szerződést kötött a Homállyal a Kétlényű személyében. Most a szerződést megszegték, és a Kétlényű testet öltött, hogy megbüntesse az összes Másfélét, mint hitehagyottat. De valószínű, hogy ha a Hatodik őrséget újra létrehozzák, akkor van esély a párbeszédre. Lesz arra lehetőség, hogy újra megkössék a Szerződést, kijavítsák a hibákat, és így tovább...

- De nem tudod, hogy mi ez a Szerződés, mik a hibák, mi az a Hatodik Őrség...

- Hiszen mondom, hogy nem! - felelte enyhén ingerülten Tigrincs. - Én a ti pártotokon állok. A Másfélékén és az emberekén, mert tetszik nekem, hogy Másféle ember lehetek. És készen állok segíteni is, de azt ne várjátok, hogy bármilyen kérdésre választ adok. Nincsenek válaszok.

- Feltételezéseket meg tudsz fogalmazni? - kérdezte Szvetlana. - Végül is te közelebb állsz a Homályhoz.

Tigrincs elmosolyodott.

- Igen... hajdanában emlékeztek a Hatodik Őrségre, igaz? Tudomásotokra jutott egy eset, amikor mérlegelte az együttműködést az Inkvizícióval. Miért?

- Miért utasította el?

- De hát nem! Egyáltalán miért fontolgatta ezt a kérdést? Miért létezett, ha a Kétlényű már több száz, vagy ezer éve nem jelent meg?

- A Hatodik őrség valamennyi Éjjeli és Nappali Őrségünknél régebbi - közöltem komoran. - Az idők hajnalán a Kétlényű megjelent a cro-magnoniaknak és a Neander-völgyieknek. Ők ott valamit elhatároztak. Tegyük fel, hogy mindenféle struktúra nélkül, úgy, a sámánok szintjén eltörölték... összegyűlt valamilyen társaság, valamit elhatároztak. Aztán megjelent a Kétlényű, sokkal később, és különféle követelményeket támasztott. Már létezett civilizáció, ősi városok...

- Ur, San, Egyiptom, Atlantisz - sorolta Tigrincs, anélkül, hogy elmosolyodott volna.

- Annak idején még nem működtek a mi Őrségeink - töprengtem hangosan. - De a vele való találkozásra megválasztottak valamiféle Hatodik Őrséget. Ezek ugyanazok a Másfélék voltak, akik az idők hajnalán találkoztak? Vagy a követőik? És miért Hatodiknak nevezték?

- Inkább a „Hatok őrségének" hívták őket - tételezte fel Tigrincs. - Vagy a „Hat Őrségbelinek". Valahogy így.

- Az, amit a mai orosz tolvajnyelvben „hat nézőnek" neveztek volna - mondta gúnyosan Szvetlana.

- Hát legyen így! - egyeztem bele. Néztem Tigrincs szájából elmélázva kiszűrődő füstre, és nem tudtam türtőztetni magam. Ismét elővettem a cigarettát. Megérintettem az ujjammal, és meggyújtottam.

- Piperkőc - mondta Szvetlana gúnyosan.

- Hát legyen az! - ismételtem, és leszívtam a füstöt.

Ez valóban kiváló cigaretta volt, már amennyire egy méreg lehet finom.

- A kérdés az, hogy miért tűnt el a Hatodik őrség - jelentette ki Nágya. - A Kétlényű először a vámpír-átváltozókat kereste fel. Akkoriban még semmiféle specializáció nem létezett. A második látogatáskor már működött, és a hat megjelent erő a Hatodik Őrségben egyesült. De miért őrződött meg évszázadokon át a Kétlényű második eljövetele előtt és után, azután pedig miért tűnt el?

- Nem egyszerűen eltűnt, hanem magát az emlékét is elveszítették - tette hozzá Szvetlana.

Széttártam a karom. Tigrincs utánozta a mozdulatomat.

- Nem tudom. De azt tanácsolom, hogy éppen ezen gondolkodjatok el. Mire kellett a Hatodik Őrség, és miért tűnt el? Lehetséges, hogy akkor sikerül megérteni, hogy miként lehet legyőzni a Kétlényűt. És ki tartozik az Őrségbe?

Felállt, amiből megértettem, hogy a beszélgetésünknek vége.

- Követsz miket? - kérdeztem.

Tigrincs megrázta a fejét.

- De a legszükségesebb pillanatban jelentél meg...

- Akkor jelentem meg, amikor megéreztem az Erővel való munkát, a tiédet és a Kétlényűét. Megértettem, hogy párbajba keveredtetek, és eljöttem.

- Időben alkalmaztad a Prést, apa - mondta Nágya. - Viszontlátásra, Tigrincs!

- Viszontlátásra, Abszolút kislány! - válaszolta komolyan Tigrincs. - Remélem, hogy minden rendben lesz, bár erre kevés az esély.

Arra számítottam, hogy egyszerűen eltűnik. De Tigrincs először pénzt vett elő a zsebéből. Két ezres bankjegyet tett az asztalra. Azután eltűnt a mosdó ajtaja mögött.

- Egészen emberré vált - mondtam elragadtatva. - Micsoda lidércnyomás!

- Nágya, nyisd meg az Őrség irodájába vezető portált! - kérte Szvetlana. - Értem, hogy annak idején nem találtatok ott menedéket Tigrincs elől. De ott mégiscsak biztonságosabb.

- Az is lehet, hogy Geszernek van kiszemelt búvóhelye... - sóhajtottam, és leszívtam a füstöt.

Az asztalkához odalépett egy fiatal pincérnő. Azt feltételeztem, hogy a pénzért, de megállt az asztal mellett, és felháborodva nézett rám.

- Történt valami? - kérdeztem.

- Maga mit gondol? - érdeklődött a fiatal lány. - Dohányzik! Kihívjam a rendőrséget, indítsanak eljárást?

- De hát... én... - Zavartan elnyomtam a csikket a kávézaccot tartalmazó csészécskében, és a kezemmel szétoszlattam a füstöt a levegőben. - Elnézést. Ostobán jött ki!

- Elgondolkodott! - jelentette ki Nágya. - Bocsásson meg a papának! Kellemetlen hírt kapott, és elgondolkodott.

- Történt valami? - kérdezte gyanakvóan a pincérnő, miközben figyelte, hogy gyorsan pénzt veszek elő a zsebemből, és így tompított a hangszínén.

- Igen - bólintott Nágya. - Mindannyian meghalunk.

- Tréfamester - horkant fel a pincérnő, és besöpörte a pénzt.

Egyszer, egy egészen véletlen beszélgetés során Olga elmesélte, hogy majdnem boszorkány vált belőle. Nem, nem abban az átvitt értelemben, hogy „minden asszony boszorkány", és nem is olyan áltudományos jelentésben, miszerint minden Másféle nő fogékony a mágia boszorkányos módszereire. Hanem a szó igazi értelmében. Egykor alakulhatott volna úgy is, hogy most Olga egy üstben főzné a bájitalt, mágiával töltené fel az amuletteket, rontást hozna, dörzsöléssel izgatná fel a szűz lányokat... de minden másként fordult, és Olgából Fénypárti Másféle vált.

A valóságban minden sokkal bonyolultabb. Igaz, vannak a boszorkányoknak kötelező ismertetőjelei, úgymint a mágikus tárgyak használata, növényi és állati kivonatok alkalmazása, csak a nők számára elérhető mágiák gyakori használata (és ennek köze sincs a szexizmushoz, egyszerűen a férfiak fiziológiája egynémely dologra alkalmatlan: sem „feneketlen csapda" varázslat létrehozását, sem a „mamácska a-ta - tája" bájital keverését nem teszi lehetővé* amibe három csepp anyatejet kell csepegtetni).

A boszorkányok egyébként előszeretettel felhasználják a testnedveket, ezért is van az, hogy nem kedvelik őket. Ennyiben kissé emlékeztetnek a vámpírokra és az átváltozókra, akik szomjazzák a vért és a húst. A híresztelésekkel ellene tétben a „szüzek könnyeit" és a „csecsemők vércseppjeit" az esetek többségében anélkül gyűjtik, hogy megkorbácsolnák az ártatlan szüzeket, vagy gyerekeket darabolnának fel. De a boszorkányok között is akadnak közönséges szadisták, és az a szűz lány, akinek az ijesztő külsejű öregasszony azt mondja, hogy „Szükségem van a könnycseppjeidre!", aligha képes arra, hogy racionálisan értékelje a fenyegetést.

Ezért is égették meg az emberek a boszorkányokat, amikor sikerült elkapniuk őket. Ez annyira felbőszítette az Inkvizíciót (hiszen a boszorkányok kivétel nélkül leleplezték az összes Másfélét), hogy legelőször a Konklávét páholták el. Attól kezdve a boszorkányok, akik egykor hatalmasak és önállóak voltak, egy kicsit háttérbe vonultak.

Ám abban nem kételkedtem, hogy a boszorkányok ott lehettek a legelső Másfélék között. Bizonyára kezdetben valamiféle vámpírok voltak, akik megtanulták, hogy kevéssél is beérjék, és az Erőt nem több liter vérrel, hanem csöppekkel töltötték fel.

A másik kérdés még ennél is érdekesebb. Vajon azért kezdték elrejteni az Erőt a boszorkányok a gyöngysorokban, gyűrűkben és fülbevalókban, mert azokat hordták, vagy, azért kezdték viselni az ékszereket, hogy bennük rejtsék el az Erőt. Én ez utóbbi felé hajlottam. Apropó, így már érthetővé válik a nőktől megszokott, az ékszerek iránti szenvedély, az asszonyok azért viselték őket, hogy Másféléknek és boszorkányoknak álcázzák magukat. Az emberiség sötét időszakaiban a nők számára hasznosnak bizonyult, ha boszorkánynak tartották őket. Egyébként ez jelenleg sem árt...

- Hogy vagy? - kérdeztem Nágyát.

- Megvagyok, apa - felelte a lányom.

Az utóbbi években ez mindig így megy. „Megvagyok." „Jól." „Pontosan." Valószínűleg, a kamaszodás az oka. Tízéves korában ő maga hozott szóba bármit a világon, tizenkét éves korában pedig bármiről meg lehetett kérdezni...

- Szokatlan hely a boszorkányszombat számára, igaz? - kérdeztem.

A lányom vállat vont.

- De hát miért? Szerintem ez nagyon jó hely. Tényleg nem gyűlhetnek össze mindig Kijevben, a Kopasz-hegyen!

- Ott van még a Brocken Németországban - emlékeztettem.

- Minden helynek megvan a maga Kopasz-hegye. - Nágya vállat vont. - Moszkvában a boszorkányok a Verébhegyen gyűlnek össze... Érj utol!

Ellökte magát a botjával, és lesiklott a lejtőn.

A hegygerinc tetején álltunk. Az egyik oldalon a hegyoldal meredek volt, ápolatlan, különböző méretű kövek borították, imitt-amott a szél elfújta a havat, és a sziklás kőzet feketéllett, máshol pedig ugyanaz a szél hatalmas hóbuckákat emelt.

A másik oldalon a lejtő egyenes volt, tiszta és egyenletes hóréteg borította. Ott álltak a hóágyúk, sorakoztak a felvonók oszlopai, a síelők és snowboardozók alakjai élénk, tarka ruhákban csúszkáltak. A nap már lemenőben volt, a felvonók már csak lefelé közlekedtek. A hegyekben gyorsan sötétedik, és fél óra múlva ezek a turisták megfürdenek, átöltöznek, majd újabb egy-másfél óra múlva vacsorázni fognak és sört iszogatnak.

Ez egy kis síparadicsom volt Ausztria és Olaszország határán. Egy keskeny völgy a hágónál, amit a rajta keresztülhaladó úthoz szoruló hotelekkel, panziókkal, éttermekkel építettek be. Magától értetődően mindenütt voltak felvonók, a völgy keleti és nyugati szélénél is, Valószínűleg itt nyáron is sajátos élet zajlott, ökoturizmussal, sziklamászással, havasigyopár-gyűjtéssel és a tehenekben való gyönyörködéssel.

De a hely leginkább télen élénkült meg. Meg persze azokban a napokban, amikor a boszorkányok itt gyűltek össze.

Úgy készültem, hogy egyedül utazom ide a találkozóra, ahogy azt Geszer is mondta. De az utolsó pillanatban, már azt követően, hogy Nágyának és Szvetlánának kiutaltak egy lakószobát az Éjjeli Őrség alagsori szintjén, a terv megváltozott. Megjelent Zavulon, akivel kapcsolatba lépett a Konklávé Nagymamái közül az egyik legidősebb. Közölte, hogy a boszorkányoknak az a kívánsága, hogy Gorogyeckij ne egyedül érkezzen, hanem a lányával. Fél órán keresztül ment a vita a biztonságról, amíg azt az Inkvizíció nem garantálta (bár, őszintén szólva, én nem voltam biztos benne, hogy az Inkvizíció egész ereje, beleértve a különleges raktárakból származó tiltott varázslatokat és mágikus tárgyakat, meg tudja semmisíteni a Kétlényűt). Aztán Nágyával fél órán át győzködtük Szvetlánát. Arra a felvetésre, hogy Nágyát engedje el velem a Konklávéra, ugyanolyan bizalmatlanul viszonyult, mint tizenöt éve ahhoz a javaslatomhoz, hogy majd én megetetem Nágyát az üvegből. A nők szemszögéből a férfiak képtelenek gondoskodni a gyerekekről.

De a Konklávé meghívója nagyon konkrétan fogalmazott, és semmilyen más értelmezésre nem adott módot; Anton Gorogyeckij és a lánya, Nagyezsda. Ennyi.

Végül nem maradt arra idő, hogy Ausztriáig valamilyen: emberi közlekedési eszközzel jussunk el. Annak a hotelnek a közvetlen körzete pedig, ahol a boszorkányok a Konklávéjukra összegyűltek, blokkolva volt a portálok megnyitássá elől. Még sosem láttam Geszert és Zavulont egyszerre ilyen ingerültnek és zavartnak, mint abban a pillanatban, amikor megkérdeztem, hogy megnyitják-e a portált, egyenesen a hotelbe.

Képtelenek voltak rá. Az Inkvizíció sem tudta megtenni. A boszorkányok valamilyen sajátos varázslatot és mágikus tárgyat alkalmaztak, lehetetlennek bizonyult, hogy egyenesen a boszorkányszombatra érkezzünk.

A végén az egész valamiféle szürreális Bond-jelenetre emlékeztetett. Nekem és Nágyának hoztak síruhát és felszerelést, ezt követően megnyitották a portált a hegy lejtőjénél, öt kilométerre a hoteltől. Az útvonal nem bizonyult nehéznek, helyi besorolás szerint a „halványpiros" szinthez tartozott. Letisztították és leseperték. Mi pedig néha eljártunk síelni.

Mégsem kockáztattam meg, hogy csak úgy egyszerűen nekiinduljak. Nágya után siklottam, valószínűségszámításokat végeztem, és enyhe rémülettel ismertem fel, hogy a testem elszokott a lesiklástól. Itt legurultam volna, ott elém, a suta és lassú síző elé bevágott volna egy fiatal, szeles snowboardos, és elütött volna, itt pedig felbátorodtam volna, kezdtem volna ezt-azt felidézni, megkockáztattam volna, hogy növeljem a sebességem, és ismét felborultam volna...

Úgyhogy sietség nélkül ereszkedtem le Nágya nyomában, mint egy kezdő, „ekézve" fékeztem, szlalomozva felmérve a lejtőt, és így fokozatosan visszatértek az elfelejtett érzések. Milyen kár, hogy már pár éve nem utaztunk a hegyekbe! Milyen jó is az... és milyen klassz volt, amikor Nágya mögöttem ereszkedett le, kicsi volt, mulatságos, és úgy összpontosított...

Szinte egészen addig a hotelig siklottunk le a lejtőn, ahol a Konklávé zajlott. Eddig a percig vagy azért, mert nem nézelődtem, vagy azért, mert valamilyen boszorkányos bűvölet fedte, nem fordítottam rá figyelmet, de most egyszerre belekáprázott a szemem az aurákba.

Másfélék. Többségében Setétek. És boszorkányok.

A hotel neve Winter Hexerei volt, ami régimódian kedves és kihívó. A Setét Másfélék általában élvezettel provokálnak, és lepleznek le dolgokat, a vámpírok a vérrel, fogakkal és a kiszívással viccelődnek, az átváltozók a farkasokról, szőrről és a félholdról tréfálkoznak. A boszorkányok imádnak a varázslatról beszélni.

A bejáratnál lévő plakát is ugyanilyen kaján és kihívó volt.

„Üdvözöljük a feministák DCLXV. hagyományos kongresszusának mindazon résztvevőit, akik a gerontológia, a kozmetika, a botanika és az interperszonális kapcsolatok területén dolgoznak."

Ez természetesen hosszú volt j különösen a német nyelvű verzió, de meglehetősen jól érzékeltette annak a lényegét, amivel a boszorkányok foglalkoznak. Én még hozzátettem volna a zoológiát, mivel sok boszorkányos elixír állati eredetű szubsztanciát tartalmaz. De így már egészen terjedelmesen hangzott volna.

- Jól siklottam? - kérdezte Nágya, mikor megállt.

- Nagyon - ismertem el őszintén, miután lefékeztem mellette. - Megnézted a valószínűséget?

Nágya egy pillanatig habozott, majd beismerte:

- No... egy kicsit. A közepén megijedtem, megnéztem. És helyesen tettem, mert ha nem fékeztem volna, akkor elestem volna. Ide kell mennünk?

Bólintottam. A hotel bejáratánál voltunk, mellettünk lassú áradat haladt, többségükben boszorkányok, főként öregek, általában síruhában és síléccel a kezükben.

- Hova tegyük a síléceket? - kérdezte Nágya, és ledobta őket.

Az étterem terasza melletti állványra mutattam. Nappal itt hagyták a sílécüket az ebédelők, most, éjszakára lehűlt, és a nyílt terasz kiürült, csak egyvalaki dohányzott az ajtónál. Az ég már elsötétült, rohamosan, mint a hegyekben mindig. Az egész völgyben kigyulladtak a lámpások, a hoteleknél, az útnál, a síútvonalaknál.

- Dobjuk le itt! - mondtam. - Elég béna lenne magunkkal vinni, nem igaz?

- Jó síléc - sóhajtott Nágya. De zúgolódás nélkül leállította az enyém mellé. - Olyan klassz volt újra síelni...

- Nemsokára vége ennek a krízisnek, és akkor elutazunk a hegyekbe - mondtam. - Becsületszavamra.

Nágya futólag rám nézett, és bólintott. De láttam, hogy nem hisz nekem. Én magam sem hittem saját magamnak.

- Herr Gorogyeckij? A fiatal Frau Gorogyeckaja? - Egy kövérkés, már nem fiatal nő lépett hozzánk, fehéres-narancssárga kezeslábasban.

- Igen-igen, természetesen - válaszoltam.

Láttuk egymás auráját, és a kérdés természetesen költői volt. A nő boszorkány, Legfelső Másféle.

- Etta Sabina Waldvogel - nyújtotta a kezét a boszorkány. - Sokat hallottam magáról, Herr Gorogyeckij.

Kétségbeesetten próbáltam felidézni.

- Frau Waldvogel... - Bólintottam, majd azt kérdeztem:

- Vajon nem tévedek, ha azt feltételezem, hogy maga az Utasítások az utakról és az utasokról szerzője?

Etta Sabina arckifejezésén kíváncsiság tükröződött.

- Olvasta, Herr Gorogyeckij?

- Nem - ismertem be. - Nem sikerült megszereznem belőle egy példányt.

- Meglehetősen ritka - vetette oda foghegyről Waldvogel. - És nem vagyok meggyőződve arról, hogy ki tudom hozni az Utasításokat a köreinken kívülre... és hogy valóban hasznát veszi ennek az egészen speciális irodalomnak... De oda tudom adni magának a Frau Etta rövid nyomtanulmányozását Ez sokkal ismertebb és elérhetőbb...

- Örömmel elolvasnám - jelentette ki Nágya.

- Szívesen, kedvesem - turbékolta Etta. - De menjünk, menjünk be a melegre!

Etta nyomában beléptünk a hotel halijába. Itt szinte alig akadt ember, tele volt boszorkánnyal. Még a recepciósok is boszorkányok voltak. Még a pincérnő is - aki a hallban a forralt borral teli korsócskákat szolgálta fel - kis boszorkány volt, méghozzá nem is a legalacsonyabb rangú. Ami kísérőnktől eltérően mindannyian fiatal és szép nőnek álcázták magukat.

- Mennyire örülök, hogy láthatom az Abszolútot, gyermekem! - turbékolta Etta, miközben átölelte Nágya vállát. A fagytól egészen kipirult, jólelkű, elbűvölő éltes hölgy benyomását keltette.

A mézeskalács házikó tulajdonosa, ahol Jancsi és Juliska vendégeskedett, valószínűleg pont ugyanilyen lehetett. Az is lehet, hogy Ettával ismerték is egymást, és összejártak vacsorázni.

- Köszönöm, Nagymama - mondta kedvesen Nágya, lesütött szemmel. - Hát még én mennyire örülök, hogy ilyen bölcs asszonyok meghívtak engem, az ostobát, oktalant, hogy ideutazzam, és megokosodjam...

Waldvogel felkacagott.

- Ó, hogy felvágták a nyelvecskédet! - Megpaskolta Nágya arcát. - Hiszen te boszorkány vagy, kislány!

- Nem vagyok boszorkány - felelte Nágya. - Téved, Nagymama.

- Boszorkány-boszorkány! - jelentette ki élénken Etta.

- Mi mindannyian, igazi varázslónők, boszorkányok vagyunk...

Nágya vállat vont, és lerázta Etta kezét. Érdeklődve néztem a lányom, nagyon sokáig tűrt. Nágya gyerekkorától kezdve nem kedveli az ilyen testi kontaktusokat a barátságos idegenekkel, amikor megsimogatják a fejét, megpaskolják az arcát... Nem, egyáltalán semmi rosszat nem feltételez az emberekben. Csak egyszerűen nem szereti a bizalmaskodást.

- Nem vagyok boszorkány, Etta Sabina Waldvogel - jelentette ki halkan Nágya. De a hangja megcsendült, és teljesen betöltötte a kicsinek nem mondható hallt. A boszorkányok megdermedtek. - Nem vagyok boszorkány, sem átváltozó, sem vámpír, sem varázslónő. Én ennél több vagyok. Én Abszolút vagyok. Jegyezd meg, Anyja ezeknek a hegyeknek.

Egy pillanatra Waldvogel megváltozott, mintha nedves ronggyal végigsimítottak volna rajta, letörölve a mágikus sminket. Az enyhén telt, elbűvölő éltes nénike helyett egy nagyon öreg, szétfolyó öregasszony állt mellettünk. A szembogarai elmerültek a bőrének vörös hálókkal borított ráncai között. Félig nyitott szája teljesen fogatlan volt, és a legalkalmatlanabb pillanatban eszembe jutott, hogy a középkorban az egyik hagyományos boszorkánybűnnek az anyatej ivását tekintették. Amellett, hogy ily módon nyilvánvalóan Erőt szívtak ki - nem kevesebbet, mint a maguk módján a vámpírok az ilyen cselekedeteknek lehetett még egy oka...

Aztán a látszat helyreállt. Ismét egy kedves, nem fiatal nő állt mellettünk.

- Csupán hanggal - mondta Waldvogel elragadtatottan.

- Harminc éve nem vetettem le ezt a külsőt, már magam is; elfelejtettem, hogy kell ezt csinálni... El vagyok ragadtatva, kislány. Na menjünk, menjünk!

A hallban ismét felélénkült a zaj. A boszorkányok ide-oda járkáltak, akadtak olyanok, akik, miután beléptek, úgy ahogy voltak, síruhában és cipőben, beültek a bárba forralt bort iszogatni, mások elvonultak a szobájukba. Értenek hozzá a boszorkányok, hogyan kell boszorkányszombatot rendezni!

- Minden megtelt, mindenki összegyűlt - mormolta Waldvogel, miközben a lifthez vezetett minket. - Ne vegyétek rossz néven, egy egyszerű szobát foglaltam le nektek, hiszen nem éjszakáztok itt, csak rendbe teszitek magatokat... Jól ment a lesiklás? Milyen a hó?

- Köszönöm, nagyon élveztük - feleltem.

- Ez remek, remek... Gyakrabban látogassatok el hozzánk síelni, jó ez a hely, megkértem a hegyet, megjegyzett titeket: nem töritek össze magatokat, hacsak nem csináltok valami butaságot, természetesen...

Mennyi volt a szavaiban a boszorkányos kérkedés, aminek mindannyian nagy mesterei, és . mennyi az igazság? Vajon „megkérhette-e a hegyet" a boszorkány? És ha igen, akkor miről van szó? Nem kezdtem faggatni.

Felmentünk a lifttel. Waldvogel kinyitotta a lifthez legközelebb eső szoba ajtaját (valahogy tapasztalatból leszűrtem, hogy rendszerint ezek a legkisebb és legigénytelenebb szobák, amiket az egyedülálló kereskedelmi ügynököknek és az alkoholista külsejű, dohányzó üzletemberelmek adnak ki, akik nagy valószínűséggel az éjszaka közepén kiáramlanak az utcára). De mi valóban nem fogunk itt éjszakázni.

A szoba zsúfolt volt, de tiszta és rendes. Az ágyon - ami egy személynek túl széles volt, két személynek pedig túl keskeny - egy csodás sötétkék, férfi gyapjúöltöny hevert, fehér inggel, nyakkendővel, zoknival, alsónadrággal és divatos cipővel.

Mellette egy hosszú, fekete női ruha, ami legnagyobb megrökönyödésemre egy kissé viseltesnek tűnt, fekete harisnyanadrág, fekete bugyi fekete melltartóval és fekete körömcipő.

Nágya felháborodva fordult a boszorkányhoz.

- Elnézést, Fräulein - felelte az rendíthetetlenül. - Nem akartam zavarba hozni. De mégiscsak az apjával van, nem pedig egy fiatalemberrel, és aligha sokkolja az apját a maga bugyijának a látványa.

Nágya elpirult, felkapta a ruhát, és eltűnt a fürdőszoba ajtaja mögött.

- Ah, a gyerekek... - sóhajtott Waldvogel. - De semmit sem tehetek. Az a fiatal lány, aki először vesz részt a boszorkányszombaton, köteles klasszikus stílusban öltözködni. Talpig feketébe. Némelyek úgy gondolják, hogy a fehérnemű lehet fehér, de én ezt megengedhetetlen szabadosságnak tekintem. Először papír zsebkendőbe fújják az orrukat, aztán nem borotválják a szőrt a hónuk alatt, majd odáig fajul a dolog, hogy a fekete ruha alá fehér alsóruhát vesznek, így aztán ne csodálkozzunk azon, ha államok omlanak össze, hanyatlanak az erkölcsök, az árvák nevelését szodomistákra bízzák, a templomokban pedig kiállításokat rendeznek.

- Hogy maga politikailag mennyire nem korrekt, Frau - mondtam, miközben levetettem a nehéz bakancsomat, és elkezdtem kikapcsolni a kezeslábast.

- Igen, én ilyen vágyok - sóhajtott a boszorkány. - Kinder, küche, kirche[33], ahogy Németországban mondják. Az egészséges társadalom az ép családdal és a jó ízléssel kezdődik! Segítsek, Herr Anton?

- Boldogulok - feleltem, miközben levettem a kezeslábast. - Nincs ellenére, ha nem mosakodom, hanem egyszerűen megtörlöm magam ezzel a törölközővel, és tiszta ruhát veszek fel?

- Nem bánom - mondta a boszorkány. - A hím szaga a legjobb aroma egy nő számára. Nem zavarja, ha előttem öltözik át?

- Cseppet sem - feleltem, miközben letoltam az izzadt fehérneműt.

- Milyen kár! - Etta felsóhajtott. - Szeretem a mesterségemet, szeretek boszorkány lenni, és higgye el, én jó boszorkány vagyok. De mennyire bántó, hogy a külsőnk ilyen... kellemetlen.

- Hiszen ezt senki sem látja - mondtam, miközben gyorsan felöltöztem. - És az egészségre mintha nem lenne hatással.

- Én magam azért látom - panaszkodott a boszorkány.

- Maga látja.

- Jaj, ugyan már, ez nem igazi probléma! - legyintettem. - Vannak mások is a Másféléken kívül. Mintha azt gondolnák, hogy mi olyan macsók vagyunk, hogy rajtunk kívül nincsenek férfiak a világon...

- Megkössem a nyakkendőt? - érdeklődött Etta. - A férfiak nem tudnak nyakkendőt kötni.

Bólintottam, és átnyújtottam neki egy arany csillagokkal kivarrt, sötétkék nyakkendőt, ami megegyezett az öltöny árnyalatával.

- Minden férjemnek én kötöttem meg - mormolta Etta, miközben a nyakkendőt a nyakamhoz emelte, és komor tekintettel az öltönyre helyezte. - Hansnak - aludjon csak jól -, Wolfgangnak, Alfrednek - tudni sem akarok róla Ottónak, Konrádnak, Ludwignak, Basilnak... apropó, ő közületek való volt, orosz... És még Antoniónak és Horstnak...

- Hát mennyi félje volt magának? - kérdeztem.

- Hát úgy száz körül... - Etta legyintett. - Ne gondold, Gorogyeckij, nem mindenkit temettem el. Általában két-három évig élünk együtt, aztán valahogy én is megunom, a férfiakat meg csábítják a kalandok, én pedig ezt nem szeretem... így hát elváltam, vagy egyszerűen elutaztam... Csak Hanssal éltem le az egész életemet, Alfreddel, a fene egye meg, és Ludwiggal...

A fürdőszoba ajtaja kinyílt, és kilépett Nágya. Enyhén zavarban volt.

- Hogy nézek ki?

Alaposan végigmértem a lányom, majd álmélkodva megjegyeztem:

- Tudod, nem is rossz. A ruhát mintha rád öltötték volna... bár nekem úgy tűnik, hogy nem új.

Etta felvihogott.

- Eltaláltad! Nem új, már három évszázada járnak benne fiatal lányok az első boszorkányszombatra. De Nágya Fräuleinra igazították, egész nap dolgozott a szabó...

- Te is ragyogóan nézel ki, apa - felelte Nágya. - Öltönyt és nyakkendőt kellene hordanod. Ez olyan... bájosan régimódi.

- Köszönöm, kedvesem - bólintottam. - Értesz hozzá, hogy az apádat felvidítsd. Frau Waldvogel, hogy állunk az idővel?

- Negyedórátok van - felelte a boszorkány. - Sörözhettek, vagy ihattok bort a bárban. Vagy vodkát. Vodkát? Általában mit isztok esténként?

- Nem, vodkát nem ihatok, megígértem a mackómnak, hogy nélküle nem iszom - feleltem. Nágya vihogott. - Frau Waldvogel, elégítse ki a kíváncsiságomat... valóban ez a hatszázhatvanötödik találkozója?

Úgy tűnt, sikerült zavarba hoznom a boszorkányt.

- Bizonyos tekintetben igen - tért ki a válasz elől] - Tudja, Anton... mi, boszorkányok, egy kissé babonásak vagyunk. Ezért már majdnem egy évszázada a hatszázhatvanötödik találkozója van a Konklávénak. Ezért is „hagyományos".

- Érdekes elhatározás - feleltem.

- Én is úgy hiszem - válaszolta a boszorkány a gúny legapróbb árnyalata nélkül. - Hiszen a lényeg, hogy megőrizzük a lelki egyensúlyt, és a pozitívan szemléljük a világot.

Nem tudtam, mit feleljek.

Azonban Nágya halkan így szólt:

- Egy-egy, apa.

HARMADIK FEJEZET

A BOSZORKÁNYOK Konklávéja a szálloda éttermében gyűlt össze. Ahogy mondani szokták, „úgy döntöttek, hogy összekötik a megbeszélést és a bankettet". Nem, ételhegyek szerencsére nem voltak, kétszáz falatozó boszorkány túl erős látvány lett volna. Ráadásul a többségük imád enni, és a bőséges falatozás még a világvége kezdetétől is elvonta volna a figyelmüket.

Ily módon, az asztalokon csak tea, kávé, bor, sör és konyak sorakozott (sok hölgy éppen ezt részesítette előnyben), vörös és fekete ikrás falatkák, libamáj pirítóssal, különféle sütemények és tortaszeletek (a boszorkányok mindig kaphatók arra, hogy édességet egyenek, bármekkora mennyiségben).

Akkor érkeztünk, amikor a hölgyek nagy része már letelepedett. A többség amellett döntött, hogy fiatalnak és üdének nézzen ki, de még az éltes korúak külseje is hazugság volt, a valóság kiszínezése. Az Erő, amellyel a boszorkányok rendelkeznek, kiveszi belőlük a szépséget és a fiatalságot. Sokáig élhetnek, nagyon hosszú ideig, gyakorlatilag örökké, mint minden Másféle, de míg mi a hosszú életünket fiatal testben éljük le, addig a boszorkányok egy öregasszonyéban.

Frau Waldvogel, aki pompás estélyit és divatjamúlt (ám nyilvánvalóan drága) ékszereket viselt, odavezetett minket egy asztalhoz, amelynél nyilvánvalóan a legtiszteletreméltóbb boszorkányok ültek. Amennyire meg tudtam ítélni, valamennyien a Legfelsőkhöz tartoztak. Ott ült Hohlenko is, de nekem úgy tűnt, hogy ez még őt is meglepte. Valószínűleg a moszkvai Nagymamát az irántunk tanúsított tiszteletből ültették a főasztalhoz.

„Nagyezsdához - helyesbítettem gondolatban. - Nem hozzánk. Nágyához. ő érdekli őket."

Amíg átvergődtünk az asztalok között, ahol a boszorkányok iszogattak és falatoztak, beszédfoszlányok hatoltak el ; hozzám:

- ... Jack kedves fickó volt. De ilyen gyerekkorral, hiszen érted, galambocskám, nem tudod rendben tartani a fejed! Pszichológusok akkoriban nem léteztek. Rátámadt ezekre a szegény prostituáltakra...

- Nem-nem! Nem jól értetted! A fizikai ártatlanság egyáltalán nem fontos, vagyis kívánatos, de nem fő kritérium! Fontos a lelki ártatlanság, szinte azt is mondanám, a lelki naivitás, a tisztaság, ami a szív mélyéről indul, a tudat érintetlensége! És akkor pont egy ilyen szűz lány szívizma, amit helyesen kezeltek...

- Micsoda aljasság! - jegyezte meg halkan Nágya, közben megfogta a kezem. Ő is belehallgatott a beszélgetésekbe. - Egy dolog tölt el örömmel, az, hogy én egy ilyen szűz lányra biztosan nem hasonlítok!

Úgy tettem, mintha nem hallottam volna.

Egyébként nyugodtabb beszélgetések is folytak.

- Korán reggel! Alighogy megjelenik a nap széle a horizonton, kimész a mezőre, és elkezded szedni a bimbókat. Szép gondolatokkal, mosollyal az ajkadon, esetleg halk énekkel. ..

Lehetséges, hogy ha tovább hallgattuk volna, akkor kiderült volna, hogy az összegyűjtött virágot valamilyen aljasságra kell felhasználni. De nem hallgattuk végig, odamentünk az asztalunkhoz.

Igen, a vámpírok gyűlésével összehasonlítva itt minden nagyon kedves volt, különösen akkor, ha az ember nem hallgatózott, és nem próbált meg átnézni a kozmetikai varázslatokon.

A mosolygó szűz lányok és öregasszonyok igyekeztek arcon csókolni Nágyát, engem pedig átölelni. A többség rózsaszínbe öltözött, szinte majdhogynem a lányom volt az egyetlen, aki fekete ruhát viselt. Mindenféle viccelődés, tréfás mondások, mosolyok, tortaszeletecskék, amelyek egyik asztalról a másikra úsztak kistányérokon, kitöltött teácska és borocska, söröcske, konyakocska. A boszorkányok Konklávéja apró, pelyhes, rózsaszínű szőrű állatocskákra hasonlított, akik koncentráltak, majszoltak, és megható módon csóválták a farkukat.

Az ilyen bűbájos állatkákkal való bánásmód fő szabálya, hogy ne mutogassunk ujjal, ha nincs rajtunk vastag kesztyű.

- Nővéreim! - Az asztalunknál ülő egyik boszorkány felállt. A hangja egyenletesen és erőteljesen hangzott, betöltötte az egész termet, ugyanaz a mutatvány volt, amit nemrég Nágya is elvégzett. - Szerény köreinket megtisztelte jelenétével Nagyezsda Gorogyeckaja és az édesapja, Anton Gorogyeckij.

Elkomorultam. Igen, természetesen, nagyon kellemes, amikor a gyerekeidet ismerik és értékelik. De mégiscsak elszomorító, amikor úgy érzed magad, mintha a saját lányodat ellensúlyoznád.

- Mindannyian tudjuk, hogy mi történt - folytatta a boszorkány. Karcsú volt, napbarnított, fekete szemű, a haja olyan színű, mint a varjú szárnya, ahogy a költők előszeretettel használják. - Én, Ernesta, mindannyiunk nevében üdvözlöm a vendégeinket, és megígérem nekik, hogy lehetőségeinkhez képest minden segítséget megadunk nekik.

Ez nagyon optimistán hangzott. Egy kis segítség a változatosság kedvéért.

- Köszönöm, Ernesta úrhölgy - feleltem, miközben felálltam. A felszólalóról azt hallottam, hogy spanyol boszorkány, egyike azoknak, akik a legnagyobb tiszteletnek örvendtek a Konklávéban. De volt egy furcsaság... - Feltehetek-e egy személyes kérdést?

Ernesta elmosolyodott és bólintott.

- Úgy tudom, hogy már sok éve van az Inkvizíciónál - kezdtem.

- Ezernyolcszázkilencvenegytől - felelte szívélyesen a boszorkány. - Meglepődött, hogy a Konklávéban vagyok?

- Igen.

- A Konklávé nem tekinthető olyan szervezetnek, ami valamilyen úton-módon részt vesz az őrségek konfrontációjában. Köztünk vannak Fénypártiak is. És összességében a Konklávé - érdekeit tekintve - olyan, mint egy lányklub.

Megeresztettem egy mosolyt, mivel ezt várták tőlem.

- Úgyhogy én szolgálhatok úgy az Inkvizícióban, hogy közben megmaradok boszorkánynak, és részt vehetek a Konklávéban - fejezte be Ernesta.

- Rendben van - bólintottam. - Akkor rögtön válaszoljon nekem, mint a Konklávé résztvevője és gyakorló Inkvizítor. Hogyan veszhetett el az információ a Kétlényűről, az; istenségről, amit a Homály hívott létre? Még a középkorban emlékeztek a Hatodik Őrségre, tehát emlékeztek a Kétlényűre is. Mi történt később? Miért törjük magunkat, hogy morzsánként szedjük össze a tudást, és most sem vagyunk biztosak abban, hogy mindent helyesen értelmezünk?

Csönd lett, a boszorkányok még a rágást is abbahagyták!

- Nincs válaszom. - Ernesta nem jött zavarba, egy boszorkányt semmivel sem tudsz zavarba hozni, de nyilvánul valóan nem volt ínyére a kérdés. - Egy ilyen fontos információt nem szabadott volna elveszíteni. De nyilvánvalói hogy nincs meg. Önálló, másodrendű dokumentumok a utalások, apró említések könyvekben... Ha tudni szeretnéd a véleményemet...

- Akarom - bólintottam.

- Az információt tudatosan semmisítették meg. És ebbé bele kellett keverni néhány Másfélét is: Fénypártit, Setétet, Inkvizítort. Mágusokat, boszorkányokat, vámpírokat...

- Ebbe a Hatodik Őrség is belekeveredett - jegyeztél meg váratlanul Nágya. - Hiszen így van, nem?

- Bravó, kislány - mondta Ernesta. - Pontosan így. Arra a következtetésre jutottunk, hogy maguk a Hatodik Őrség tagjai semmisítették meg az emlékét.

- Mi? - kérdezte csodálkozva a pufók, világos hajú boszorkány, aki Ernesta mellett ült.

- Mi, az Inkvizícióban - magyarázta Ernesta. - Anton, sajnos semmilyen információval nem szolgálhatunk neked. A nővéreink közül senkinek nincs tudomása a Kétlényűről és a Hatodik Őrségről.

- Nekünk is vannak olyan rettenetes meséink, amiket megpróbálunk elfelejteni... - szólalt meg a szomszéd asz-j tálnál egy nyikorgó hangú boszorkány. Ő azon kevesell egyike volt, aki nem kendőzte el az életkorát varázslattal. Emberi számítás szerint mintegy százévesnek nézett ki. - A Kétlényű, kedveském, egyike az olyanoknak...

- Te tudsz valamit, Mary? - érdeklődött Ernesta.

- A Kétlényűről? - Mary megrázta a fejét. A hajfürtbe rendezett ritkás ősz hajcsomó, ami arra volt hivatott, hogy kopasz koponyáját ékesítse, ettől elmozdult. - Nem-nem, nővérem... Tudok Thomasról és a gyufaszálairól, az Orsócskáról és...

- Nem kell ezt idegenek előtt szóba hozni, nővérem - kérte kedvesen, de határozottan Ernesta. - Értékeljük a történeteidet, nővérem. De kicsit később!

Mary bólogatott, és ráncos tenyerével pajkosan eltakarta a száját. Valamiféle tiszteletet éreztem ez iránt az ősi boszorkány iránt, aki meg sem próbálta elkendőzni a korát.

- Apropó, nővérem, semmit sem felejtettél el? - érdeklődött Ernesta. - És nem a Kétlényűről beszélek.

- Mit felejthettem el? - háborodott fel Mary.

- Nos... belenézni egy tükörbe, amikor kijöttél a szobából... - Ernesta vállat vont. - Bepúderozni az orrocskát... Ónixcsészéből az arcodra fröcskölni egy kis vizet...

Mary elkomorult. Aztán falfehér lett. Lesütötte a szemét, és a megtisztított asztali ezüstre meredt.

A boszorkányok körülötte halkan felvihogtak. Akár-mennyire is a nővérei voltak egymásnak, de elsősorban nők voltak.

Mary az arcához emelte a kezét, majd felállt, és leengedte. Már nem öregasszony volt, hanem egy fiatal és káprázatosan szép, világosszőke, kék szemű, arisztokratikus, szabályos arcvonásokkal rendelkező nő.

- Nos, köszönöm, nővérkéim - mondta Mary jeges hangon. - Köszönöm mindenkinek, aki ezen az estén rám mosolygott...

- Ülj le, Mary! - kérte Ernesta. - Mindenki tisztában van az extravagáns mivoltoddal. Feltételeztem, hogy szándékosan jöttél a találkozóra ilyen külsővel. Ülj le, és ne hozz magadra szégyent!

Mary leült, és barátságtalanul végigmérte Ernestát.

Gyorsan megszólítottam:

- Nos, akkor felmerül a segítséggel kapcsolatos kérdés. Szükségünk van a képviselőtökre, akit a Konklávé vezetője nevezett ki vagy hagy jóvá. A Nagymamák Nagymamájára.

- Ez az a probléma, amihez közvetlenül közöd van 4 mondta Ernesta.

- Arina - bólintottam. - Igen, ez így van. Beültettem a Dédanyátokat az Idő Szarkofágjába. Csak azt hozhatom fel mentségemre, hogy arra készültem, hogy egy örökkévalóságot fogok ott vele eltölteni.

- Szórakoztató ember vagy - horkant fel Ernesta. - Nem fogom azt hazudni, hogy szomorkodom Arina miatt. Meg aztán valószínűleg feltűnt neked, hogy általában nyugodtan viszonyulunk egymáshoz.

- Nem lehet nem észrevenni - bólintottam, miközben az ezüstkanálkát forgattam az ujjaim között.

- Ezért Geszer és Zavulon kérését a segítséggel kapcsolatban meghallgattuk és pozitívan fogadtuk - mosolyodott el a boszorkány.

- Nos? - kérdeztem. - A nyelved hegyére fagyott a „de". Mondd ki gyorsan, különben még félrenyelsz.

- De nem tudunk új Dédnagymamát választani - sóhajtotta Ernesta. - Hiszen az előző még él.

- Váltsátok le! - mondtam. - Nem igaz, hogy ennyire rugalmatlanok vagytok.

- Mi? - Ernesta felhúzta a jobb szemöldökét, és fürkésző tekintettel nézett rám. - Mi azok vagyunk. A rugalmasság; a mi második nevünk. Máskülönben hogyan maradtunk volna életben a vérszomjas, durva férfiak világában? De tudod-e, miként zajlik nálunk a Dédnagymama-választás?

Megráztam a fejem. És éreztem, ha megtudom, nem fogok örülni neki.

- A Nagymamák Nagymamáját a Csírának kell elismernie - jelentette ki Ernesta.

- Hurrá! - kiáltottam lelkesen. - Attól tartottam, hogy valami sokkal... Sokkal egzotikusabbról lesz szó.

- Apa, ismerem a „fallikus" szót - jelezte Nágya.

Ernesta a lányomra mosolygott.

- Nem is kételkedtem benned, kedveském... Nem, Anton; Csak egy Csíra. Íme, itt van.

Hanyag mozdulattal leemelte a szalvétát az asztalon előtte álló cserépedényről. Kissé felemelkedtem, hogy megszemléljem azt, ami a szalvéta alatt volt.

A cserépedényt láttam, de azt gondoltam, hogy valamilyen étel van benne. De kiderült, hogy ez egy virágcserép. És belőle kilógott egy fából készült...

- Ez micsoda? - kérdeztem.

- A Csíra - válaszolta mosolyogva Ernesta.

- De ránézésre azt mondanám, hogy ez egy fából készült...

- Csíra - ismételte a boszorkány nyomatékosan. - Az örökké élő és virágzó közösségünk szimbóluma.

- Nekem úgy tűnik - a Csírából kiindulva mintha a közösségetek egy kicsit kiszáradt volna.

- Ne ítélj a külső alapján! - hárította el a boszorkány. - A Nagymamák Nagymamája kezében a Csíra kivirágzik. Ez a nyilvánvaló és egyértelmű megerősítése a tisztségnek. Na, és a hatalom és erő megszerzésének.

- Rendben van - mondtam. - Tehát megválasztották?

- A Csíra nem virágzott ki - válaszolta Ernesta. - Vannak olyan legendák, miszerint ilyen már történt néhányszor, amikor kétségkívül arra méltatlan Nagymamák Nagymamáját választottak, amikor a szavazás során nyomást gyakoroltak, és egyszer, amikor egy idős boszorkányt akartak megválasztani, de az előző még életben volt.

- Maguknál nem fordul elő, hogy valakit leváltanak a tisztségéből?- kérdeztem.

- Hacsak nem lekvármérgezés útján - szólalt meg gonoszkodva a helyén Mary. - A régi jó arzén...

- Amíg Arina él, nem tudjuk újra megválasztani. -. Ernesta széttárta a karját.

- És mit tehetünk? - kérdeztem. - Miért hívtak hát ide...

- Reménykedünk benne, hogy a Csíra mégiscsak megengedi, hogy megválasszuk a főboszorkányt - jegyezte meg hízelkedő hangon Ernesta. - Ha a jelölt...

- Ó, nem! - kiáltottam. - Erről ne is álmodjanak!

- Akkor a világ elpusztul - felelte a boszorkány. - Gorogyeckij, mi nem viccelünk. Felajánljuk a lányodnak, hogy ő lehet a Nagymamák Nagymamája.

- Badarság - jelentettem ki. - Badarság, és nincs értelme.

- Miért?

- Valamennyire ismerem a szabályaitokat - közöltem kárörvendően. - A leendő boszorkánynak adományban kell részesülnie, beavatásban egy igazi boszorkánytól, ráadásul egészen kicsi gyerekkorban, még csak nem is serdülőkorban...

Ernesta mosolyára elhallgattam, hirtelen minden eszembe jutott. Arina elrabolta Nágyát. Mi Szvetával kiszabadítottuk a lányunkat. Arina, mintegy engesztelésképpen megajándékozta...

- De felszentelték, Anton - emlékeztetett a boszorkányt - Maga Arina, a Dédnagymama tíz évvel ezelőtt megajándékozta azzal a képességgel, hogy használja a növényeket. Ez a boszorkányság alapjainak az alapja.

- Maguknak elment az esze! - kiáltottam fel. - Tizenöt éves! Sőt, tizennégy!

- Vajon ennek köze van az életkorhoz? - csodálkozott Ernesta. - Arina sem a legidősebb közülünk.

- Az én lányom Fénypárti - emlékeztettem, miközben rájöttem, hogy vesztettem.

-A boszorkányoknak csaknem a tizenöt százaléka Fénypárti - közölte kedvesen Ernesta.

- Rohamosan megöregszik... és torzalakká válik - jegyeztem meg halkan.

- Mint mi - bólintott a boszorkány. - Álarcban kell élnie, és ha Másfélék lesznek a kedvesei, akkor ők tudni fogják, hogy nem egy ifjú lányt csókolnak, hanem egy aszott öregasszonyt. Így igaz. Ez az ára. De hiszen a világot akarjuk megmenteni, nem?

Nágyára pillantottam.

- Apa, természetesen beleegyezem - jelentette ki a lányom.

Az arca végtelenül nyugodt volt. Békés, rendíthetetlen, jóindulatú.

- Nágya, ez visszafordíthatatlan folyamat - magyaráztam. - És nagyon gyors. Néhány év leforgása alatt megöregszel. Na... maximum tíz-húsz év alatt... Neked most ez egy egész örökkévalóságnak tűnik, de ez nem így van. Majd megérted, hogy tíz év úgy elszalad, mint egy pillanat. Természetesen nem tudom, hogy Kesáról van-e szó, vagy valaki másról... de mégiscsak egyszerűbb és becsületesebb, ha egy Másféle egy Másfélével él... és csak a boszorkányok élnek átlagemberekkel, mert ők nem tudják, hogy kit csókolnak...

A teremben csend honolt. Fülsiketítő csend.

Alányom csendben nézett rám, mintha hagyná, hogy kibeszéljem magam.

- Még gyereket sem tudsz szülni... - mondtam. - Nem, nem mondok igazat, tudsz, de csak az azt követő legelső években, ahogy boszorkánnyá válsz... a fenébe, miféle első évek, hiszen te magad is gyerek vagy...

- Apa, én rögtön megértettem, hogy miért hívtak meg minket a boszorkányok a Konklávéra - mondta Nágya. A hangja megnyugtató volt, mintha ő lenne a felnőtt, én pedig egy riadt kisgyerek. - Felhívtam Innokentyijt, mindent átbeszéltünk. Rögtön azután összeházasodunk, miután elbántunk a Kétlényűvel. Természetesen, gyorsabban kell szülnöm. Lehet, hogy akár két gyerekünk is lesz. Nem, természetesen nem vagyunk egészen felnőttek, elsősorban pszichésen, de a mamával is mindent megbeszéltünk, azt mondta, hogy ti magatok fogjátok felnevelni az unokákat, hogy folytatni tudjuk a tanulást.

Ott álltam, és csak tátogtam. Valószínűleg úgy néztem ki, hogy egy boszorkánynak sem jutott eszébe, hogy kárörvendjen.

- Minden rendben lesz, apuci - mondta Nágya, miközben felállt. Lábujjhegyre állt, cuppantott egyet az arcomra, és ellépett az asztaltól. Egy asztalra Ernestától megállt. - Készen állok. Mit kell tennem?

A lányom boszorkány lesz. Az én lányom. Egy Abszolút varázslónő, aki okos és szép, szétfolyó öreg banyává válik. Ráadásul nagyon gyorsan, még a harmincat sem tölti be, máris undorító öregasszony lesz belőle, aki örökké álarcok igézete alá rejtőzik. És semmit sem tehetsz. Ernestának igaza van, és Nágyának is igaza van, az egész világ sorsáról van szó...

- Nővéreim, készen állunk, hogy a sorainkba fogadjuk Nágya Gorogyeckaját? - tette fel a kérdést Ernesta.

A boszorkányok beleegyező morajjal feleltek.

- Egyetértünk azzal, hogy az Abszolút var ázslónő, Nágya Gorogyeckaja a Nagymamák Nagymamájává váljon, vezérünkké és parancsolónkká? - folytatta Ernesta.

- Káosz! - szólt közbe váratlanul Mary. A mostanra elbűvölővé vált külseje ellenére a hangja ugyanolyan nyikorgó, öreges maradt. - Arina orosz volt. Nágya orosz. Nem helyes kétszer egymás után egy helyről választani vezetőt.

2991

- Afrikából mindössze egyszer került ki Dédnagymama! - rezzent meg váratlanul egy fekete bőrű nő a terem mélyén.

- Gondolhatnánk, hogy jobb a viszonyunk... - hallatszott egy másik felháborodott hang.

- Belgium még sohasem...

- Csendet! - Ernesta felemelte a hangját. - Sokan vagyunk, mindannyiunknak megvannak a maguk ambíciói, sérelmei, igényei! De értsétek meg, hogy ha most Nágya Gorogyeckaja nem lesz Dédnagymama, akkor örökre Arina marad az! Az idők végezetéig! És ennek tetejében az egész világ elpusztul!

A boszorkányok elhallgattak.

- Arina így is túl sokáig maradt az... - nyekeregett Mary.

- Úgyhogy kivételesen azt javaslom, hogy válasszuk meg Dédnagymamává Nágya Gorogyeckaját, az Abszolút varázslónőt! - jelentette ki ünnepélyesen Ernesta. - Támogassatok!

Ez alkalommal nem hangzott el tiltakozás. A nők nagy része helyeselt, egy részük elhallgatott, de már senki sem tiltakozott.

Volt valami meglepően egyszerű és vadóc ebben a procedúrában. Mint az atamánválasztás a kazakoknál, ahol mindenkinek kiáltania kell, hogy szereti-e az atamánt, vagy nem szereti.

- Nágya, nyújtsd ki a kezed, és helyezd a Csírára! - kérte Ernesta.

Rápillantottam erre azt obszcén és szörnyű látványra, a lányomra, ahogy a tenyerébe szorítja ezt az ősi, fából készült falloszimitációt. És hallgattam.

- Szorítsd össze a tenyered... - Ernesta hangja meglepően bizonytalanul hangzott.

- Esetleg meg is cibáljam? - kérdezte komoran Nágya, de rászorította a kezét a dildóra.

Nem történt semmi.

- A régi időkben félmegoldásokkal is beértük... - nyikorogta volna tovább Mary boszorkány, de elkapta a tekintetemet, és erre elhallgatott. Nágya levette a kezét a Csíráról, és beletörölte a ruhájába.

- Hiszen megfogtad, nem? - kérdezte Ernesta, mintha nem a saját szemével látta volna az egész folyamatot. - De akkor...

Felém fordult.

- Értem - mondtam. - Nem tehetnek semmit.

Ernesta megcsóválta a fejét.

- Sajnálom, signor. Nagy kár. Segíteni akartunk. Mi…mi szeretünk élni.

Végigpillantottam a termen. A kétszáz öregasszonyon, akik mágikus sminkbe burkolóztak, elbűvölő ábrázat mögé rejtőztek, szépségnek tettették magukat, olyannak, akik valaha voltak, vagy nem is voltak sosem.

Jóságosak és gonoszak, de valóban szerettek élni. Minden tekintetben. Pont ebből az életszeretetből fakadóan csodálatos gonosztetteket hajtottak végre. Feslettek és erkölcstelenek voltak, újszülötteket preparáltak, állatokkal közösültek, barmokat mérgeztek, anyatejet szívtak, éjjelenként ráugrottak a magányos utasokra, és arra kényszerítették őket, hogy a mezőn ugráljanak, és rohangáljanak. Valamivel kevésbé voltak esztelenek, mint az Április Bolondja[34]. Maga az anyatermészet, a Föld lényegei voltak, hiszen a természet is könyörtelen és kíméletlen, buja és csúfolódó, vérszomjas és álnok.

Boszorkányok voltak. Naivak és kegyetlenek, mint a gyerekek, akiket öregasszonyok testének csapdájába kergettek. A boszorkányoknak nincs férfi analógiája, a mesék varázslója egészen mást jelent. Ahhoz, hogy valaki boszorkánnyá váljon, képesnek kell lennie arra, hogy életet adjon. Másként nem lehet megszerezni az ahhoz szükséges könnyedséget, amivel azt el lehet venni.

- Hát még én mennyire sajnálom - nyögtem ki. - De ne aggódjanak, hölgyeim! Valamit kifundálunk.

Nágya felém fordult, én pedig átöleltem a lányom.

- Bocsáss meg, apa! - suttogta. - Ostobán néztem ki, igaz?

- Nem ostobán, hanem nevetségesen - feleltem.

- A „förtelmes" szó helyett mondod ezt - szögezte le Nágya. - Értem.

Ernesta megkocogtatta a kiskanalával a pohár oldalát. A csöndben a hang nyugtalanítóan hatott, mint az éjszakai telefoncsörgés.

- Tehetünk még valamit önökért, signor Gorogyeckij? - kérdezte. - Részlegesen levehetjük a védelmet, hogy megnyithassák innen a portált...

- Máris elkergetnek? - kérdeztem. Kinyújtottam a karom, és bemutattam a karom árnyékát az asztalon... hiszen annak lennie kell, nem igaz? A kristálycsillárok árnyéka, nem érdekes, hogy én nem látom. Attól még létezik. Az ujjaim árnyéka, melyek eltűnnek a Homályban...

- Nem, de... - felelte enyhén zavarban Ernesta, miközben a karomat nézte.

Megmozgattam az ujjaimat, az ujjbegyeimen éreztem a Homály hidegét.

- Apa, mit csinálsz? - kérdezte Nágya suttogva.

- Ha hirtelen azt hallod, hogy „gluk", ne ijedj meg, az a „hiba".

- Hogy jön ide Gluck[35]? - értetlenkedett Nágya. - írt valamilyen darabot dobokra?

- Jaj, milyen gyerek vagy! - feleltem, az ujjaimmal dobolva. Három rövid, három hosszú, három rövid. Az Erő impulzusai, amik elkúsznak valahova a térbe, a Homályba.

- Maga kicsoda? - Ernesta hirtelen a homlokát ráncolva a hátam mögé meredt. - Ez egy zártkörű rendezvény...

A hangja fokozatosan elhalkult, mintha lehalkították volna a lejátszó hangját, a szeme kikerekedett. Láthatóan azt a valakit nézte, aki a hátam mögött állt.

Megfordultam, és biccentettem Tigrincsnek.

- Bocsáss meg, hogy iderángatlak! Nem egyeztettük a jelet, de úgy gondoltam, hogy megérted.

- Boszorkányok - kezdte halkan Tigrincs, miközben elgondolkodva hordozta végig a tekintetét az öregasszonyok társaságán. Annak mértékében, ahogy a boszorkányok kezdtek magukhoz térni (ej, de kár, hogy nem láttam, hogyan intézte el, hogy megjelenhessen), az étteremben megnőtt... no, nem a pánik. Inkább a feszültség és az izgalom.

- Én sosem kedveltem a boszorkányokat.

- Miért? - csodálkoztam.

- Egy... - Tigrincs egy pillanatra elgondolkodott, mintha azt akarná szavakba önteni, amit mindig is értett, de nem adódott lehetősége arra, hogy hangosan kimondja. - Zaklatnak. Piszkálnak. Molesztálnak. Nyugtalanítanak.

- Értékelem a műveltségedet és a lexikai tudásodat - jeleztem. - És mit zaklatnak?

- A Homályt - válaszolta egyszerűen Tigrincs. - A közönséges Másfélék kérnek. A boszorkányok követelnek.

A homlokát ráncolta, és legyintett, mintha sajnálná a kibuggyanó szavakat.

- Szükségem van a segítségedre - mondtam.

- Igen. - Tigrincs bólintott. - Nagyon csodálkoztam, hogy nem kérted azonnal.

- Te nem ajánlottad fel, én pedig úgy gondoltam, hogy bonyolult. Vagy lehetetlen.

Nekem tűnt úgy, vagy Tigrincs arcán valóban teljesen emberi szenvedés tükröződött?

- Nem lehetetlen... Bonyolult.

- Nem tudnak vezetőt választani - magyaráztam. - Még Nágya sem tudott azzá válni. Amíg Arina az Idő Szarkofágban él...

- Két dolgot tehetek - kezdte Tigrincs, a szemembe nézve. - Megsemmisíteni a Szarkofágot. Feloldani az örökkévalóságban. Valószínűleg ez egyet jelentene Arina halálával.

- És a másik? - kérdeztem.

- Megpróbálhatjuk kihúzni onnan - válaszolta Tigrincs. - De te fogsz beszélni vele. A Szarkofágból csak azt lehet kihozni, aki maga is ki akar jönni. De ennek... ennek lehetnek előre nem látható következményei.

- Milyenek? - pontosítottam.

- Nem vagyok benne biztos. - Tigrincs a homlokát ráncolta. - Én... én nem látom tisztán a jövőt. Mindkét szituáció ködös, de az, amelyikben visszahozzuk Arinát, kétszeresen is az.

- Anton, ha helyesen értelmezem a szituációt - szólt közbe gyorsan Ernesta -, minket tökéletesen kielégít az első verzió. Arina nyugodjék békében, mi pedig megválasztjuk a Nagymamák Nagymamáját. És az nem a lányod lesz! Minden a lehető legjobban elrendeződik!

- Apa! - Nágya izgatottan nézett rám. - Te... te ebbe beleegyezel?

Felsóhajtottam. Félrevontam Nágyát, és tettem egy lépést Tigrincs felé.

- Sejtettem, hogy így lesz - mondta szomorúan.

- Gorogyeckij... miért nem szereted az egyszerű megoldásokat?

- Általában bonyolult következményekkel járnak - feleltem.

Úgy tűnik, az angoloknál létezik olyan kifejezés, hogy tigrisen lovagolni''.

Tigrincs mancsain utazni nem nagy élvezet. Akkor sem, ha Tigrincs a változatosság kedvéért egy intelligens fiatalember képét vette fel.

Alig egy pillanattal ezelőtt még az alpesi étteremben voltunk kétszáz boszorkány között, akiknek az életkora összességében mintegy százezer évre rúgott.

Most pedig Tigrincs galléron ragadott, és máris a kavargó, szürke délibábban kötöttünk ki. Ez szappanbuborékokból álló habhoz hasonlított, amit gyengén világított meg a bágyadt, fehér fény. Körülöttünk szétnyíltak a buborékok, a lábunk alatt rugóztak, kitértek a kezünk elől.

- Mi ez? - kérdeztem. Tigrincs még mindig a galléromnál fogva tartott a kinyújtott kezében. - Lennél olyan szíves elengedni?

- Ez a Homály rétegei közti tér - felelte Tigrincs. - Ezek az emóciók visszhangjai és az érzelmek ekhója. Ez mindaz, ami valaha létezett a világon. Az első kisegér cincogása, akit az első macska kapott el. A macska nyávogása, aki egy nő térdén melegedett. A szülő nő kiáltása, aki megérezte, hogy a fia gonosztevővé válik. A bűnöző sírása a kivégzés előtti éjszakán. A világ valamennyi hangja. A világ valamennyi színe. A világ valamennyi érzése.

- Köszönöm, ez felettébb költői - mondtam. - De...

- Ha elengedlek, szétesel... - Tigrincs elgondolkodott. - Buborékocskákra.

- Zavulon azt mondta, hogy elrejtőzött a Homály rétegei között...

- A te Zavulonod sok mindenre képes, Gorogyeckij. Tűrj egy keveset! Beszélnünk kell. Egyáltalán nem okoz nekem élvezetet, hogy a grabancodnál fogva tartalak.

- „Buborékocskákra", „grabancomnál fogva" - elmosolyodtam van egy szókincsed. Sok minden ragadt rád. Rendben, beszéljünk!

- Most átlépjük a vissza nem térés pontját, Gorogyeckij - jelentette ki Tigrincs. A gyenge, szürke fényben az arca gipszmaszknak tűnt. Az ajkai is alig mozogtak, a szemei a semmibe meredő sötét nyílásokat formáltak. - Biztos vagy benne, hogy azt akarod, hogy kihúzzuk Arinát? Esetleg egyszerűen csak nyugalomba helyezzük?

- Mi a baj, Tigrincs? - kérdeztem. - Attól tartasz, hogy az öreg boszorkány végleg összezavar engem?

Tigrincs megrázta a fejét.

- Nem, Anton. Egyáltalán nem.

Megértettem. Napról napra okosabbá válok, félelmetes abba belegondolni, hogy milyen éleslátással rendelkezem majd, ha megérem Geszer korát.

- Pont fordítva, mindent megmagyaráz?

- Igen, Anton. Arina mindent tud. A Hatodik Őrségről, a Kétlényűről. Még a Homályról is többet tud, mint mutatja. Lehetséges, hogy még annál is többet, mint amennyit én magam.

- Ezt honnan veszed?

- Előre látom. Ha beszélsz vele, minden megváltozik. Minden egészen másképp lesz, Anton.

- Például? - kérdeztem dühösen.

- Nagyon is elképzelhető, hogy meghalsz - válaszolta Tigrincs.

- De hát hogyan? Az emberekkel nem történnek ilyen kellemetlenségek.

- Te nem vagy ember, te Másféle vagy. Ti nem feltétlenül haltok meg.

- És még?

- Én halok meg - válaszolta egyszerűen Tigrincs. - A jövőnek ebben a változatában meghalok.

- És a másikban? - kérdeztem, és elhallgattam.

- A másikban is.

- Értem. - Bólintottam. - Akkor áruld el a legfontosabbat Tigrincs...

- Nágya abban a valóságban hal meg, amelyben a Szarkofág megsemmisítéséről döntesz - felelte Tigrincs. - Az alternatívban nem feltétlenül.

- Akkor egyáltalán minek kérted ki a véleményemet!

Elnevettem magam.

- Azért, mert az a valóság, amelyben Nágya nem hal meg, neked nagyon nagy szenvedést okoz. - Tigrincs elkapta a tekintetét. - Elképzelhető, hogy megbánod, hogy nem oszlattuk szét a Szarkofágot az örökkévalóságban.

- Ez lehetetlen! - csattantam fel. - Ez nem következhet be! Miért?

- Nem tudom - válaszolta Tigrincs. - Nem vagyok biztos benne. Hiszen nem én vagyok a Homály, csak annak egy része. És betegség gyötör, Anton. Az emberségbe betegedtem bele, ezért is beszélek most veled. Még ha egészséges is lennék, borzasztóan nehéz a Hatalmasok és az Abszolút sorsát fürkészni...

Felnyögtem. Szerettem volna leseperni Tigrincs karját a vállamról és feloldódni a „buborékocskákban". Sosem gondoltam volna, hogy egyszer majd ilyen egyszerű és gyáva befejezésen gondolkodom majd.

- Menj a... boszorkányhoz! - nyögtem ki. - Lehet, hogy majd megbánom, de most semmi mást nem tudok mondani. Nem választom azt a jövőt, amelyben Nágya meghal. Bemegyünk a Szarkofágba.

- Jól van - mondta Tigrincs. - Tudtam, de kénytelen voltam pontosítani. Menjünk, Setét szülötte! Elviszlek Arinához...

- Micsoda? - kiáltottam fel, amikor a szürke, lyukacsos, ködös homály eloszlott, és lebukfenceztem a hideg márványpadlóra. - Micsoda??? Kié?

De Tigrincs nem válaszolt, csak a távolból jutott el hozzám a halk suttogás:

- Te magad fogod rábeszélni.

Feltápászkodtam. Körülnéztem. Tigrincs eltűnt. Csak a magas kupolával fedett, homályos kőterem. Arina nem volt sehol. Néhány lépést tettem előre. A levegő ugyan-olyam tiszta és hűvös volt, mint az emlékeimben.

- Arina - szólítottam. - Én vagyok! Anton! Anton Gorogyeckij!

- Rájöttem, hogy nem Csehov, ő intelligens volt, nem üvöltözött, amikor az emberek alszanak...

A boszorkány hangját felülről hallottam. Megálltam, és felkaptam a fejem. Három méterrel felettem, ferdén a plafon kupolájához simulva egy szürke, rongydarabokból és fonalakból font selyemgubó függött. A selyemgubó megremegett. Széthúzták az oldalfalat, megjelent egy tenyér, majd egy másik. Aztán a résen kibukkant egy fej.

- Jó reggelt, Arina! - mondtam, a boszorkányra nézve. - Ne haragudj, hogy felébresztettelek!

- Egy kis elnézéskéréssel nem úszód meg - felelte a boszorkány. - Egyedül vagy?

- Igen. - Haboztam. - Miből van ez a... ez a...

- Azt neked nem kell tudnod - vágott közbe Arina. - Fordulj el egy percre!

Elfordultam, és tettem néhány lépést a Szarkofág közepe felé. A hátam mögül zizegést és ropogást hallottam, mintha Arina felgombolyítaná a selyemgubóját. Őszintén szólva, undorító. Nagyon racionális, nagyon ökologikus és természetes, nagyon ésszerű selyemgubót fonni és téli álomba merülni. Ilyet várhatsz egy rovartól, de nem egy embertől. Boszorkányok...

- Örülök, hogy látlak, Anton - közölte Arina. - Jól nézel ki. Csak valahogy olyan fáradtnak tűnsz...

Megfordultam. A boszorkány ott állt a hátam mögött, a selyemgubó eltűnt a plafonról. A boszorkány arca nyugodtnak, békésnek tűnt. Szolid nadrágkosztümje (homályosan úgy derengett nekem, mintha más ruhát viselt volna, amikor idekerült) ki volt vasalva, és tiszta volt.

- Hogy van a minószi gömb? - kérdeztem. - Mindenre emlékszem vele kapcsolatban. Azon gondolkodtam, kihúz-e téged innen.

Arina végighúzta a kezét a ruháján, a tenyerében megvillant egy apró gömböcske.

- Vicces - mondta. - Ide nagyon kevés Erő folyik be. A gömbnek még két-három tucat évvel ezelőtt kellett feltöltődnie.

- Ezért is vonultál el téli álmot aludni?

- Igen. De amikor beléptél, veled együtt sok Erő áramlott be. A gömb fel van töltve.

- Ne siess bevetni! - kértem. - Lehetséges, hogy más úton-módon megyünk el.

- Ó, mik vannak! - Arina elmosolyodott. - Nocsak, mesélj!

- Gondjaink támadtak.

Arina bólintott.

- És mik a fejlemények?

- Mit tudsz a Hatodik Őrségről és a Kétlényűről? - kérdeztem.

Arina arcvonásai hirtelen megkeményedtek, a szeme szigorúvá és haragossá vált.

- A Hatodik Őrség halott! A Kétlényű nincs többé!

- Az Őrség ugyan halott - bólintottam. - De a Kétlényű már két alkalommal megpróbálta megölni a lányomat.

Arina egyik lábáról a másikra állt, és méregetett. Aztán felsóhajtott, és leereszkedett a padlóra.

- Ülj le, Gorogyeckij! A lábakban nincs igazság. Beszélgessünk!

- Te még nem ültél eleget? - képedtem el. - Ki akarsz innen menni?

- Szeretnék. De nem tudom, hogy kell-e. - Arina legyintett. - Na, ülj már le! Egy-két óra semmit sem változtat, én éveket töltöttem el itt...

Bólintottam, és leültem vele szemben a földre.

- Mi történt? Mindent, szép sorjában! - utasított Arina.

- Először megjelent egy vámpír. Geszer úgy véli, hogy egy újjászületett vámpírnő, akit én valaha nyugalomra helyeztem. Embereket harapott meg, akiket a monogramjuk alapján választott. Úgy, hogy a kezdőbetűk ezt az üzenetet adják ki: „Anton Gorogyeckij, végül eljöttem a tiédért."

- Micsoda badarság! - mormolta Arina. - Mint egy Agatha Christie-krimi. Ez nem a Kétlényű. Ez nem az ő stílusa.

- Én ezt nem is állítottam. Bárki is legyen ez a vámpírnő, de az kiderült, hogy a mi oldalunkon áll. A lányomat megtámadták az iskolában. Két őt védelmező Másféle - egy Fénypárti és egy Setét. Megölték a harmadik biztonsági őrt, az , Inkvizítort. Olyanok lettek, mint a megszállottak.

- Hogyan ölték meg? Tűz és jég?

Megkönnyebbülten bólintottam. Arina valóban tudott a Kétlényűről!

- Együtt vannak? - pontosított Arina.

- Kéz a kézben harcolnak - erősítettem meg óvatosan.

Arina bólintott.

- Mi Szvetlánával képtelenek voltunk győzelmet aratni felettük - folytattam. - De megjelent ez a vámpírnő, és elkergette őket. Sima verekedés volt, csak nagyon gyors....

- Tovább! - kérte Arina.

- Prófécia. Minden próféta és jövendőmondó egyszerre közölte ugyanazt: „Nem hiába ömlött ki, nem feleslegesen égettetett föl. Elérkezett az első határidő. Ketten testet öltenek, és kitárják az ajtót Három áldozat, negyedszerre. Öt nap marad a Másfélék számára. Hat napja marad az embereknek. Azoknak, akik útra kelnek, semmijük sem marad. A Hatodik Őrség halott. Az ötödik erő eltűnt. A negyediknek erre nem volt ideje. A harmadik erő nem hisz. A második erő fél, az első erő elfáradt." Ezek után elkezdtük keresni a Hatodik Őrséget, és azokat, akik oda tartoznak...

Arina bólintott, és behunyta a szemét.

- Te érted, hogy miről van itt szó? - faggattam.

- Mikor hangzott el a prófécia?

- Négy napja.

- Az utolsó nap - mondta Arina. - Igen... Mindent értek. Mi zajlik most a világban, Anton? Mi van az emberekkel?

- A szokásos - válaszoltam. - Háború a Közel-Keleten. Háború Ukrajnában.

- Ezek apróságok. - Arina a fejét csóválta. - Egyébként az egyensúly nem feltétlenül bomlik meg ennyire nyíltan. A legutolsó napig a világ a megszokott formájában mutatkozhat.

- Mi ez az egyensúly?

- Egyértelműen a jó és rosszé.

- Nem állítom, hogy a Nappali Őrség már teljesen elkanászodott volna...

- A jónak és a rossznak a legcsekélyebb köze sincs az Őrségekhez! - jelentette ki élesen Arina. - Számodra ennek nyilvánvalóvá kell válnia! Az Éjszakai Őrség az önzetlenség álláspontjára helyezkedik, pontosabban a Másfélék cselekvő altruizmusára az emberekkel való viszonyban. A Nappali Őrség úgy tartja, hogy az emberek java és az igényeik nem jelentenek semmit a Másfélék szükségletei szempontjából.

- De végeredményben ez mégiscsak jó és rossz. Banális szinten - fejeztem be.

- Mondd ezt azoknak az embereknek, akik az Éjszakai Őrség magasztos eszméiért vesztik életüket! - utasította el Arina. - A Másfélék és az emberek elképzelése a jóról és a rosszról teljes mértékben eltér egymástól.

- Jól van - mondtam. - Tegyük fel, hogy az egyensúly összeolvadt. Elhiszem. A világnak mintha valóban elment volna az esze. De ezek emberi dolgok, akkor is, ha az emberek agyalják ki a világháborút.

- Mi az a Homály? - érdeklődött Arina.

- Egy bizonyos racionális erő - mondtam. - Szupererő.

Arina várakozón rám nézett.

- Amit az emberi gondolatok, érzelmek, vágyak hoztak létre...

- A Homály nem rendelkezik fizikai testtel - mondta Arina. - Emberi felfogás szerint vett értelemmel sem rendelkezik, ez valami egészen más. A Homály minden emberi tudatosság összessége. A jelenleg élő emberek öntudata az ő akaratának az analógiája. Az elhunyt emberek emlékezete a Homály emlékezetének az analógiája. Ha a világ a rosszra hajlik, akkor a Homály is zordabbá válik. Ha a világ a jó felé húz, akkor a Homály is kedvesebbé válik. De a Homály nem szereti a változást, minden élő lényege a homeosztázisban van...

- Azt akarod mondani, hogy a világban most több a rossz, mint... nos, tegyük fel, a második világháború alatt? - Megráztam a fejem. - Nem hiszem!

- Nem arról van szó, hogy miből van több. Nem az egyensúlyról van szó. A világháborúk iszonyatos bűntettek, tengernyi fájdalom és rettegés. De emellett hatalmad remények, áldozatok, könyörület! A háború nem változtatja meg az egyensúlyt, mindössze falakat húz fel. De ha egyszer eljött a Kétlényű, akkor az azt jelenti, hogy az egyensúly elmosódott. Tehát, mindenütt ott van a rossz. A csendes, nyugodt, közömbös rossz. A férfiakban és a nőkben, a gyerekekben és a felnőttekben. Az egyensúly változik, a Homálynak ez már nem kényelmes, elkezd ellenállni a változásoknak. És megszüli az emberi világban ezt vagy azt a lényeget. A legegyszerűbb esetben a tükörmágusokat, akik lokális szinten kijavítják az egyensúlyt. Ha komolyabb a dolog, akkor az Abszolút Másféléket, akik képesek arra, hogy a világnak új igazságot nyújtsanak, ami megváltoztatja az emberek természetét. Ha olyan próféciák hangzanak el, amelyek képesek megbontani az egyensúlyt, akkor eljön Tigrincs. De ha az egyensúly mégis véglegesen megbomlott, akkor megjelenik a Kétlényű.

- Ki ő? - kérdeztem. - Találkoztam a vámpírokkal, tudom, hogy egy ősi vámpír istenség...

- Ugyan, ő nem vámpír. - Arina a homlokát ráncolta. - Miféle ősi agyaras ambiciózus vérszívók... A Kétlényű egy nagy kiegyenlítő, eltörlő, tisztító. Amikor az emberi civilizáció lejtőre kerül, ő eljön és megsemmisíti, az életet a legbanálisabb igazságokra korlátozza. Enni, inni, ölni, sokasodni. Ezt teszi a Kétlényű. Egyszerűsít.

- Na, ez még nem sikerült neki - jelentettem ki.

- Ki mondta neked? - csodálkozott Arina. - Már sokszor eljött.

- De hiszen élünk! Az emberek élnek! Ő pedig...

- De hiszen a Kétlényű nem öli meg az összes embert! - Arina legyintett. - A Másféléket öli meg. Mindenkit, vagy majdnem mindenkit, őszintén szólva, nem is tudom. „Öt nap a Másfélék számára, hat az embereknek", igaz? Hol van itt arról szó, hogy mindenki meghal?

- Na... - Zavarba jöttem. - Valahogy a kontextus alapján...

- Nem mindenki - jelentette ki nyugodtan Arina. - A túlnyomó többség. Kilencvenkilenc százalék. Vagy kilencvenkilenc egész kilenctized. És ugyancsak kihal az állatok jelentős mennyisége, mindenekelőtt a magasan fejlettek. Tudod, miért?

Megráztam a fejem.

- Azért, mert az Erő áramlik be a világba. Azért, mert a Homály nem tudja az egészet felhasználni, nincs szüksége ennyire. És ha meghalnak a Másfélék, akik használják az Erőt, a Homályon keresztül irányítják, és egymásra uszítják a felesleget - az Erő elárasztja az embereket. Egymás után megszerzik a mágusi képességet. És ezzel el is kezdődik! Ez olyan, mintha nem egy automata fegyvert adnának az ember kezébe, hanem egy egész atombombát. Képzeld el, hogy egy hétköznapi ember vagy. És egyszer csak képessé válsz arra, hogy csodákat tegyél. Kezdetben egyszerűeket. Mi a legegyszerűbb? Elégetni. Felrobbantani. Lefagyasztani. Darabokra szaggatni.

- Mindenkinek vannak ellenségei - mondtam. Természetesen. És még ha nem is akarsz senkinek rosszat tenni, megrettensz attól, hogy neked tesznek rosszat; És elkezdesz jobbra-balra csapkodni a mágiával, egyszerűen azért, hogy megvédd magad és a szeretteidet. Valaki megtanul valamit, más megpróbál szabályokat és új törvényeket bevezetni, de az embereknek nem lesz arra idejük, hogy úrrá legyenek ezen az adományon, nem lesznek tanárok, hogy megtanuljanak úgy élni, ahogy a Másfélék. Nem lesznek Őrségek. És a világ összeomlik. Elhallgatott, majd hozzátette:

- És akkor még vedd számításba az állatokat. Hiszen ők is generálnak Erőt. És azok között a körülmények között, amikor a mágia mindenki számára elérhető, amikor dúskálunk benne, a Homály elkezdi az ő kívánságaikat is teljesíteni. Márpedig az állatoknak egyszerű igényeik vannak, Anton. Kevésbé összetettek, mint az embereké.

- A világ elpusztul - fejeztem be.

- Majdnem. Amíg nem marad túl kevés ember. Amíg a túlélők nem tanulják meg birtokolni az új Erőt. Amíg a homeosztázis nem áll helyre, és az emberek nem veszítik el a mágikus adományt... de köztük megjelennek az új Másfélék. A mi mércénk szerint primitívek és gyengék, de a megváltozott világban ők válnak a királyokká és uralkodókká. És a történelem elkezdi róni az új körét. Sokadszor.

- Ami visszavezet minket a Hatodik Őrséghez - mondtam. - Ahhoz, hogy honnan tudsz róla, és hogy mihez kezdhetünk. Arina bólintott.

- Jól van... Csak nem akarom százszor elmesélni. Hívd Tigrincset!

- Miféle Tigrincset? - tettettem magam.

- Azt, aki idehozott. Egy Másféle nem juthat be az Idő Szarkofágba. Nem vagyok ostoba, Anton.

NEGYEDIK FEJEZET

A BOSZORKÁNYOK ettek. Valószínűleg ez idegi alapon ment nálunk. Én ugyan azt hittem, hogy miután Tigrinccsel együtt eltűntem, megvitatják a helyzetet, vagy szétszélednek a szobáikba. De nem, úgy döntöttek, hogy esznek.

Az asztalokról eltűnt az előétel és a különböző kaliberű italok, ugyanakkor mindenféle meleg étel jelent meg: sült malac, báránygerinc, sült marha, madarak, a fürjtől a siketfajdig és a pulykáig, halak, a pisztrángszelettől a hatalmas darabokra szeletelt tokhalig. Az alkoholok közül már csak bor maradt, de az eszméletlen mennyiségben és választékban. A fiatal boszorkánylányok, akik a pincérek szerepét töltötték be, cipelték az osztrigával és a rózsaszín garnélarákokkal megpakolt tálakat, amelyeket nyersen fogyasztottak.

- Sikeresen bejutottam - mondta halkan Arina.

Ugyanarra a helyre tértünk vissza, ahonnan elindultunk - rögtön a főasztalhoz. Nágya a korábbi helyén ült, és barátságos társalgást folytatott boszorkány szomszédaival.

Arina fintorgott, és odalépett az asztalhoz. Átnyúlt Ernesta válla fölött, és elvett a tányérjáról egy fürjet.

A teremben csönd lett. Az állkapcsok, melyek elmélyülten őrölték az ételt, hirtelen megdermedtek, a tekintetek a nem-létből visszatért Dédnagymamára meredtek. Csak Nágya nézett örömmel rám. Kipréseltem magamból egy mosolyt.

- Sok a fűszer - jelentette ki Arina a beköszöntő csendben. A tojófürjet egyben nyelte le, mint egy farkas, ropogtatva törte össze a csontokat. - Jól teletömtétek magatokat, nővéreim.

- Arina! - Ernesta felugrott, és átölelte a boszorkányt.

- Neked is üdvözlet, vén bajkeverő! - válaszolta szívélyesen Arina. - Na mi az, most hirtelen eszetekbe jutottam?

- Na, hiszen tudod, kedvesem, nincs olyan procedúránk, amivel fel lehetne menteni a hatalomból a nyom nélkül eltűnt Dédnagymamát... vagy azt, aki dezertált... - dorombolta Ernesta.

- Neked kellene oda dezertálnod, ahol én ücsörögtem - felelte Arina gúnyosan. - Mi van, a Csíra nem ismert el más Gazdasszonyt?

Kinyújtotta a kezét, mire a cserép a fafallosszal odamászott hozzá az asztalon. Arina lágyan megpaskolta a tenyerével a Csírát, mire a száraz fa mintegy felrobbant, zöld hajtásokat lövellt ki, és zöld bokorrá változott, amit egy szemvillanás alatt fehér virágok borítottak el. Arina várt pár pillanatig, a virágokat sziromlevelek lepték el, melyek magházzá préselődtek, és a cserje tele lett terméssel. Furcsa termések voltak ezek, apró, fehér almácskákra hasonlítottak.

Arina hanyagul leszakított egyet, bedobta a szájába, és elkezdte majszolni.

Ernesta lehajtotta a fejét, és mély, régimódi pukedlit vágott le. A székek csörömpöltek, a boszorkányok felálltak, és meghajoltak Arina előtt, ki meghajolt, ki egyenesen térdre ereszkedett.

- Elég, elég... - intett Arina. - Visszatértem, nővéreim, Nincs szükség ovációra.

- Szórakoztató - szólalt meg halkan a hátam mögött Tigrincs. - Milyen jó, hogy nem öltem meg!

- Nekünk is szerencsénk van, hogy nem öltünk meg téged - értettem egyet.

Tigrincs elmosolyodott. Aztán lehajtotta a fejét, és hallgatózni kezdett. Elkomorult.

- Apa! - kiáltott fel Nágya. Felugrott, és hozzám simult.

Arina a combjába törölte a kezét. Majd azt kérdezte:

- Ernesta, megerősítettétek a Konklávé biztonságát?

- Arina! - kiáltotta felháborodottan a boszorkány.

- Halkabban, halkabban, nem hibáztatlak... - felelte Arina.

Az egyik ablak, amely a hegyoldalra nézett, amelyet a kivilágított síútvonalak és a hegyoldalon mászó hótaposógépek fonalai hálóztak be, hirtelen zörögni kezdett. A mellette ülő boszorkányok felugráltak és hátráltak. A szorosan a keretbe illeszkedő üveg hol befelé hajlott, hol kifelé dudorodott, mint egy műanyag szalag,

- El kell mennetek - jelentette ki Tigrincs. - Anton, hallasz engem?

Az üveg búcsúzóul szétrobbant, és tűhegyes darabjai szanaszét repültek. Egyes szilánkok a levegőben lógtak, más részük visszatükröződött, a többi pedig egyszerűen röptében elpárolgott - aligha akadt akár csak egy olyan a boszorkányok Konklávéjára érkezők között, aki ne lett volna teleaggatva védelmező amulettekkel.

A kitört ablakból hideg áradt. Aztán lentről, egyetlen könnyed ugrással a Kétlényű bent termett az étteremben. Átugrotta az ablakpárkányt, puhán földet ért, és megmerevedett. Az eltelt pár óra alatt alapvető változásokon ment keresztül. Most már értettem, hogy miért kérdezte Arina, hogy „ők együtt vannak?"

Az egykori Fénypárti mágus, Denisz és a volt Setét mágus, Alekszej eggyé forrt. Már nem viseltek ruhát. A meztelen testek az oldaluknál össze voltak nőve, mint a sziámi ikrek, a medencéjük és a válluk oldalra fordult, a nyakuk kinyúlt, mostanra ez egy kifacsarodott, négykezű és négylábú lénnyé változott. Két lába oldalt maradt, a másik két lába középre került (és úgy tűnik, azok összeforrtak), a nemi szervek szinte nyomtalanul befelé fordultak, két pár kéz nyúlt ki oldalra, a két, középre hajló feje egymáshoz simult. Ez az eszetlen hibrid méltó lett volna az őrült dr. Moreau-hoz. Pókember, csakhogy nem egy elbűvölő harcos egy amerikai képregényből, aki a gonosz ellen küzd, hanem egy undorító szörny.

- Gyönyörű - jegyezte meg halkan Nágya.

- Tisztelt uram, ez egy zártkörű rendezvény! - mondta hangosan Arina. - Hagyja el a helyiséget!

A Kétlényű két szólamban felnevetett. Széttárta a kezét, mintha az egész termet át akarta volna ölelni.

- Értékeltem! - mondta Alekszej feje.

- Ez kedves! - folytatta Denisz feje.

- Tartsátok vissza! - utasította Arina Ernestát, majd megfordult, és kézen fogott engem és Nágyát.

Sokatmondó volt, hogy a világ kétszáz legerősebb boszorkánya között, akiket az összejövetel helyszínével együtt varázslatok védtek, Arinában még csak fel sem vetődött, hogy azt mondja, „öljétek meg".

Futásnak eredtünk, az étterem szolgálati helyiségei felé vezető távolabbi ajtók felé vetettük magunkat, köztünk és a Kétlényű között hagytuk a rémült és dühös boszorkányok tömegét. És meg kell hagyni, bármennyire is féltek, a Dédnagymama parancsát végrehajtották. Már szinte az ajtónál jártam, megfordultam, előreengedtem Nágyát és Arinát, és ekkor valódi csata bontakozott ki a szemem előtt.

Az étterem padlója recsegett-ropogott, a parkettadarabok szanaszét repültek, tüskés, hajlékony indák szakadtak ki belőle, körbefonták a Kétlényűt, azonnal megsemmisültek vagy hamuvá égtek. A székek és az asztalok megmozdultak, és mint egy rajzfilmben, megindultak a pókszerű szörny felé. A szemem előtt egy asztal nekilódult (még a lábai is behajlottak!), élei belevágtak a Kétlényű hasába, mire az asztal azonnal forgácsokra hullott szét. Az evőeszközök egy csomóba repültek és összekapcsolódtak, egy kétméteres, csontvázszerű alakot formáztak, akinek az ujjai késekből, a pofája pedig homárhoz való fogókból álltak. Ez a fémszörny harcolt legtovább a Kétlényűvel, összevissza vagdalta a késekkel, és addig próbált beleakaszkodni a testébe, amíg el nem olvadt.

A Kétlényű egyáltalán nem válogatott a varázslatokban. Tűz és jég, forróság és hideg. Csak néhány alkalommal alkalmazott tiszta Erőt, hajigálta a boszorkányokat, és visszaverte azok mágikus csapásait.

- Anton! - Tigrincs vállon ragadott, és betolt az ajtón. Az arcát eltorzította a gonoszság, erre egyáltalán nem számítottam. - Ne aludj! Nem állítják meg!

- És ha mi valamennyien?

- Nem állítjátok meg.

- És ha te?

Tigrincs előrelökött, és én megbékélve az elkerülhetetlennel, futásnak eredtem. Tigrincs nem akarta felvenni a harcot. És Arina sem akarta, bizonyára ő még Tigrincsnél is jobban ismerte a Kétlényűt.

A konyhában találtuk magunkat, fiatal boszorkánylányok dolgoztak itt, láthatóan nagyon büszkén végezték a feladatukat. Az üstökben rotyogott az étel, finom aroma szállt, pittyegtek az időzítők, az asztalokon felaprított zöldségek és hús hevert.

- Was sollen wir jetzt tun? Was sollen wir jetzt bloβ tun?[36] - ragadta meg a vállamat a fiatal boszorkánylány. Valóban fiatal volt, ő még nem rejtette el az igazi külsejét. És ha úgy döntött, hogy kideríti, mi történik, és nem menekül el a mágikus harctól, akkor minden bizonnyal kíváncsi is volt.

- Fliecht![37] - kiáltottam. - Fuss!

- Aber wir können Ihnen helferi![38]- folytatta bátran. - Széttárta a kezét, az ujjai között kék szikra folyt. No, szép kis segítő...

- Fliecht! - rivalltam rá, és tekintetemmel Arinát és Nágyát kerestem. Ők már a konyha túlsó felén jártak. Ekkor észrevettem, hogy az asztalon egy három év körüli kisfiú ül. Bömbölt, és az öklöcskéivel törölgette a szemét. Valószínűleg lerítt az arcomról, hogy mit gondolok, mert a boszorkánylány elsápadt, megragadta a kisfiút, és magához szorította.

- Das ist mein Sohn! - kiáltotta. - Mein Sohn, nicht das, was Sie denken![39]

Nem hazudott, ez az ő fia volt, nem pedig előétel a boszorkányok számára.

- Dann solltest du erst recht von hier verschwinden, du Närrin! Bring dich in Sicherheit![40] - rikkantottam, és továbbfutottam. Tigrincs fedezte a visszavonulást, mozgott a káoszban, és a rá jellemző bájjal ordítozott.

Nem tudom, hogy a boszorkánylány élt-e a tanácsommal, vagy a „nővérek" iránti kötelesség legyőzte a fia iránti rettegést, és beszállt a Kétlényű elleni harcba. Nem néztem körül.

A konyhából átfutottunk egy tágas, hűvös helyiségbe. Ez valamilyen kisegítő helyiség vagy raktár lehetett... Arina már a széles fényajtók zárját babrálta, először megpróbálta kinyitni, aztán egy kézmozdulattal leverte (egészen apró, gazdaságos Erő-kiáramlást érzékeltem). Kitárta az ajtót, és kiugrott az éjszakába és a hóviharba. Nágya egy pillanatig habozott, bevárt engem, majd utánavetettük magunkat. Becsaptam az ajtót, és lepecsételtem az „abszolút zárral".

- Nem jó... - zihált a hátam mögött Tigrincs. - Nem jó... A Homály le van zárva...

- Nyisd ki, hiszen te magad vagy a Homály! - javasoltam.

- Most ő a Homály... - felelte Tigrincs. - Én nem tehetem. Nincs hozzá jogom!

A behavazott úton álltunk a lankás hegyoldalnál, melyen kék világítótornyocskákként pislákolt és mélabús hangokat kiadva lassan ereszkedett le a ratrak. A fagyot egyszerűen nem éreztem.

- Kénytelenek leszünk megküzdeni vele - állapítottam meg. - Kénytelenek leszünk...

Az „abszolút zárat" lehetetlen levenni, magától foszlik majd szét, idővel. Ezért a Kétlényű egyszerűen darabokra zúzta az ajtót. A fémet egy pillanatra kékes jégkéreg vonta be, majd szilánkokra tört, mint az üveg. Vajon abszolút nullára hűtötte az ajtót? Mindenesetre zárva maradt.

A Kétlényű kiszaladt utánunk, a látványból ítélve a boszorkányokkal való párbaj nem ment könnyen. Az egyik középső lába térdből le volt szakítva, a csonkból lökésszerűen fekete folyadék csordogált. Egyébként ez mintha nem is zavarta volna. Ugyanúgy nem ingerelte, mint az a hatalmas konyhakés, amit egészen a markolatig beledöftek Denisz szemébe, vagy az Alekszej nyakán csüngő hatalmas vörös macska, aki módszeresen karmolászta az egykori Setét mágus arcát.

- Korán jöttél, Kétlényű! - kiáltottam. - Ez még csak a harmadik alkalom!

Denisz egyetlen ép szeme megállapodott rajtam.

- Ezt kettőnek vesszük - felelte.

A Kétlényű négy keze felénk nyúlt. Gondolatban aktivizáltam a Pajzsokat, elmozdultam, hogy fedezzem Nágyát és Arinát.

- Apa! - kiáltott Nágya, és éreztem, hogy Erő áramlik felőle. Futólag rásandítottam a lányomra. Arina már nem állt ott mellette. - Elment a vén boszorkány! Otthagyta!

- Állj! - Tigrincs közém és. a Kétlényű közé lépett. - Megszeged a szabályokat! Még nem jött el az idő! A prófécia úgy hangzott, hogy három áldozat negyedszerre, az ötödik napon!

- Térj ki az útból, kölyökkutya! - mondta a Kétlényű. A jobb kezeiből forró tűzsugarak támadtak Tigrincsre, a bal kezeiből kékesfekete, gomolygó füst áradt felé. - Köpök a próféciáidra!

Tigrincs megrázta magát, a bíborszínű láng és a kék jégszilánkok lepotyogtak róla a földre. A lába alatt az aszfalt felforrt és halmokba púposodott. A hó és a jég elpárolgott, a nehéz, szürkéskék köd gomolyagaként emelkedett fel.

- Senkinek sincs joga köpni a próféciákra! - kiáltotta szinte vidáman Tigrincs.

Tett egy lépést, kihúzva a lábát a folyékony aszfaltból. Még a felemelt Pajzsok mögött is melegem lett.

- És most... ez... az én... jogom! - jelentette ki a Kétlényű felé közeledve Tigrincs.

Rávetette magát a Kétlényűre, és a Homály két szülötte egy gombolyagban fonódott össze.

A földön hemperegtek, ez már nem mágikus, hanem közönséges verekedés volt. Lehetséges, hogy némi varázslattal is fűszerezték. Végső soron, amikor két megtestesült természeti törvény küzd egymással, két emberi alakot öltött funkció, akkor mi ebben a nem mágikus? Akkor is, ha a harc agyarakkal és karmokkal folyik...

A Kétlényű nem változott, ugyanúgy a maga pókemberszerű alakjában harcolt. Tigrincs azonban átváltozott. Időről időre láttam a megvillanó tigrismancsokat, a vicsorgó állati pofát. Időnként emberi arcot, nem kevésbé elszánt vicsorgással és a véres karokat. Nekem úgy tűnt, mintha mindez ráadásul egy időben történne, egyszerre volt emberi és állati.

Az egyik pillanatban a gomolyagból szétterpesztett lábakkal kirepült a vörös macska, vad nyávogással végighemperedett a havon, és elszaladt az étterem bejárata felé.

Elkezdtem hátrálni, Nágya felé léptem. Semmivel sem tudtam segíteni Tigrincsnek. Még ütni sem tudtam, nem kockáztathattam, hogy beleakadjak az egyetlen segítőnkbe.

- Nyisd meg a portált! - kiáltottam a lányomnak.

- Képtelen vagyok! A Homály forr! - válaszolta elkeseredetten. - Itt minden... úszik...

Azt, hogy a Homályban nincs rend, én magam is éreztem. Ehhez még arra sem volt szükség, hogy belenézzek. A lábam alatt a föld kezdett meg-megremegni. A hegyek csúcsán illuzórikus lilás tüzek gyúltak ki. Mély, nehéz hang függött a levegőben.

A Homályt rázta a hideg. A Homály most magával harcolt, két megtestesülése keveredett halálos összecsapásba. A Kétlényű, a civilizációk ősi elpusztítója, és Tigrincs, az ősi megőrzője. Mindketten mindenhatók. Mindketten könyörtelenek. De Tigrincsnek csak egy elvitathatatlan joga volt, az, hogy úgy intézze, ne ma haljunk meg. Megőrizni a kinyilatkoztatott próféciát.

- Fussunk, Nágya! - kérleltem. - Fussunk... ez a zűrzavaros harc nem ér jó véget...

- Apa, nem futunk el... - A lányom kézen fogott. És hirtelen olyat mondott, amit még gyerekkorában sem hallottam tőle: - Apa, félek...

Felvillant valami, vakító tüzes-jeges kacskaringózással, mintha a verekedő testek mélyén valami felrobbant volna. A gomolyag szétesett, a Kétlényű az egyik irányba repült, Tigrincs a másikba.

De a Kétlényű feltápászkodott. Tigrincs fekve maradt.

A Kétlényű az egyetlen ép szemével meredt rám, Denisz szemével. A másik szemüregből még mindig kimeredt a kés. Alekszej arca véres egyveleggé változott, vakul forgatta a fejét minden irányba.

- Ti mindannyian... - hörögte a Kétlényű.

És ebben a pillanatban lánctalpaival az aszfalton dübörögve átkelt az úton a ratrak. A megkülönböztető világítás és a magassugárzó ki volt rajta kapcsolva, a hányólapát le volt engedve. A ratrak belefúródott a Kétlényűbe, recsegve felemelte, egyhelyben forgott vele, lánctalpaival összegyűrve az emberi testet. A Kétlényű két szólamban felüvöltött, majd elhallgatott.

Mi Nágyával kővé dermedve álltunk.

A ratrak megállt, a motor leállt. Arina kimászott a kabin nyitott ajtaján, és leugrott a hóba.

- Azt hittem, elfutottál - ismertem be.

- A sors elől nem lehet megfutamodni, ostoba - válaszolta Arina.

Odaléptem a géphez. Ránéztem a lánctalp alól kilógó kézfejre. Mintha megérezte volna a tekintetemet, a kéz megremegett, és belemarkolt a fagyott földbe. A ratrak megrándult. Felemelkedett. A megcsonkított, félig agyonnyomott Kétlényű elkezdett kimászni a több tonnás jármű alól.

- Még mindig nem nyughatsz, te elvetemült - mondta Arina. Odahajolt a félig már kikecmergett Kétlényű fölé. Hirtelen ott termett a kezében a Csíra, már nem olyan volt, mint egy virágzó bokor, hanem ismét egy fafalloszra hasonlított. Csak most így, cserép nélkül látszott, hogy a Csíra csak az egyik oldalról néz ki olyan pikánsnak. A másik oldalról egy fatőr volt.

Arina a feje fölé emelte, és egy éles ütéssel átdöfte a Kétlényű testét. A megnyomorított szörny nyomtalanul felszívódott. A földbe fúródó tőr elsötétült, kéreg vette körül, és egyetlenegy friss hajtást eresztett.

- Megölted! - kiáltottam. - Megölted!

- A Kétlényűt nem lehet ilyen egyszerűen elpusztítani - válaszolta sajnálkozva Arina. - Megállítottam. Egy időre.

- És hol van most?

- Elment a Homályba - felelte Arina. - A sebeit nyalogatni.

- Apa! - kiáltotta Nágya.

Odaszaladtam hozzá. A lányom Tigrincs mellett térdelt. Az gyengén mozgott, megpróbált felülni. Odahajoltam hozzá, kinyújtottam a kezem, segítettem neki talpra állni.

- Hogy nézek ki? - kérdezte Tigrincs, és felém fordult.

Félelmetes volt: Tigrincsnek a fél feje hiányzott. A feje búbjától a füléig egy egyenes, csillogó vágás húzódott, amit üvegszerű kéreg borított. Vagy üvegmasszával kitöltött.

- Azt mondanám, hogy halott vagy.

- Nagy szerencse, hogy nem vagyok ember. - Ahogy felállt, Tigrincs beletúrt az ujjával a lukba, és egy pillanatra megdermedt. Aztán vállat vont. - Akad nálad füstölnivaló?

- Nem árt meg? - Miközben ezt kérdeztem, igyekeztem nem ránézni a félelmetes sebre. Kutattam a zsebeimben. Hiszen elraktam a cigarettát, amit Tigrincstől kaptam...

- Nekem már semmi sem árt - felelte nyugodt hangon Tigrincs. - Két percem maradt az életben.

- És aztán? - kérdezte zavartan Nágya.

- Aztán elvonulok a Homályba, kislány - felelte Tigrincs. - Megszegtem a szabályokat.

- Semmit sem szegtél meg - jelentettem ki. - Te a próféciát védelmezted. Elláttad a funkciódat.

- Szócsavarás - fintorodott el Tigrincs. Kivette a kezemből a dobozt, előhúzott egy cigarettát, és beledugta a szájába. Az meggyulladt. - De... működött. Sajnos, mialatt verekedtünk, éjfél lett. Ezután már nem volt jogom ahhoz, hogy megakadályozzam a Kétlényűnek, hogy megöljön titeket.

- De hiszen mégiscsak megakadályoztad! - kiáltott fel Nágya.

- Igaz. - Tigrincs bólintott. - Tekintsük úgy, hogy elkalandoztam.

- Tehetünk érted valamit? - kérdeztem. - Segíthetünk? Hiszen nem vagy ember...

- Pont ez a lényeg. A Homály elvágott. Elzárt a tápláléktól, ha lehet így fogalmazni. - Tigrincs kifújt egy füstcsíkot, és felnézett a tiszta éjszakai égboltra. - Jó nektek. Vannak csillagaitok. Majdan az emberiség többé nem öli meg magát a Kétlényű kezével, és felnő a csillagokig...

- Én adhatok neked Erőt! - kiáltotta Nágya. - Hiszen Abszolút vagyok! Mennyi Erő kell?

Tigrincs a lányomra emelte a tekintetét, és nekem úgy tűnt, hogy valamiféle heves, hangtalan párbeszéd zajlott le köztük. Nágya lesütötte a szemét.

- Ne szomorkodj! - kérte Tigrincs. - Hiszen mondom, én tulajdonképpen nem vagyok ember. Még csak nem is úgy halok meg, ahogy ti. Ne szomorkodj! Inkább próbáljatok meg magatok boldogulni! Ott van nektek Arina, úgy tűnik, tudja, hogy mit kell tenni.

- Tigrincs - szólítottam meg. Életének utolsó másodpercei teltek, de nem bírtam magamban tartani. - Emlékszel, mit mondtál a Szarkofágnál? Hiszen tévedtél. Én Fénypárti vagyok.

- Nem is neveztelek Setétnek... - mosolyodott el Tigrincs. - Kérdezd meg Zavulont! Majd ő elmagyarázza.

Tigrincs letüdőzte, majd eldobta a cigarettát, és gondosan eltaposta. Aztán ismét felvetette a fejét, és az égboltra tekintve elmosolyodott. Leült a földre.

Természetesen nem volt ember, de minden szempontból emberként halt meg. A Kétlényűtől eltérően a teste ott maradt fekve a földön. Az üveges test besötétedett, és elkezdett vérezni.

Átöltem Nágyát, és magamhoz szorítottam. A csendben odalépő Arinára pillantottam, és kiadtam a parancsot:

- Vedd elő a minószi gömböt!

- Hova? - kérdezte halkan a boszorkány.

- A Nappali Őrség irodájába. Zavulonhoz.

Arina, a gömbbel a kezében, megdermedt.

- Biztos vagy benne?

- Teljes mértékben. És eszedbe ne jusson elszaladni, életed végéig mardosna a szégyen.

- Az ember azt gondolná, hogy sok maradt még hátra, abból az életből... - dörmögte Arina.

Ó, hogy milyen szemeket meresztettek rá!

A mi két Legfelsőnk és Hatalmasunk. Geszer és Zavulon. Tibet szülötte és Júdea fia. A Fénypárti és a Setét.

Zavulon irodájában velük szemben a tárgyalóasztalnál, szerényen a rá öntött kiskosztümben ott ült a boszorkány Arina. A boszorkányok Konklávéjának a feje.

Zavulon még mindig bámulatosan hóbortos állapotban volt. Első pillantásra ez nem tűnt fel, de Arinának szertartásosan kezet csókolt, és valamilyen oknál fogva franciául szólt hozzá:

- Comme vous étes charmant![41]

- Ah, te vén kópé! - felelte kacéran Arina.

Geszer hallgatott, és a boszorkányba fúrta a tekintetét. Az igyekezett ezt figyelmen kívül hagyni.

Olga, aki az iroda sarkában ült (dohányzott, és a füstöt a drága japán levegőtisztítóba fújta), feszült figyelemmel kísérte Geszert. Arina, egy futó pillantást vetve Olgára, egyszerűen így szólt:

- Ugyan, hagyd, Borisz! Már régen megbocsátottam neked.

Geszer elvörösödött, mint akit éppen agyvérzés kerülget, de hallgatott.

Szvetlana oldalt ült, és Nágyát ölelte. Nem is kérdezett semmit, amikor megjelentünk Zavulon irodájában, csak magához vonta, és átölelte a lányát. Lehet, hogy mindent előre tudtak. Lehetséges, hogy mindent előre láttak, és figyelemmel kísértek minket. Engem ez nem is izgatott.

- Megígértem Arinának, hogy nem okoznak kárt neki, nem korlátozzák a szabadságát, és nem kényszerítik számára kellemetlen cselekedetekre - jelentettem ki. - Arina ígéretet tett, hogy mindent elmesél nekünk, amit a Kétlényűvel és a Hatodik Őrséggel kapcsolatban tud.

- Mi is kiderítettünk egyet s mást - jegyezte meg kelletlenül Geszer. - Egyet s mást... Beszélj, Arina!

- A Kétlényű az emberi civilizáció megtisztítója - kezdte Arina. - Pontosabban, amikor az emberiség megbontja a jó és a rossz közötti évszázados egyensúlyt, a Homály elkezd szenvedni. Az egyensúly megbomlik, ő pedig megpróbálja helyreállítani. És mivel a Homály az emberiség morális és erkölcsi állapotát tükrözi, így a rossz felé hajló Homály nem a legbarátságosabb utat választja. Elküldi a Kétlényűt, aki... megtisztít.

- Milyen módon? - kérdezte Geszer.

- A legegyszerűbb módon, természetesen a Homály szempontjából. A Kétlényű megsemmisíti a Másféléket. Mindenkit, vagy a túlnyomó többséget. Feltételezem, nincs szüksége arra, hogy minden egyes vámpírt kirángasson a koporsóból, vagy minden átváltozót az üregéből. A normális életben mi, Másfélék fenntartjuk az Erő egyensúlyát, hasznosítjuk a felesleget. Ez nem biztosít az embereknek lehetőséget arra, hogy használják a mágiát, ugyanakkor megszabadítja őket a túlságosan veszélyes játékoktól.

- Ha mi meghalunk, az emberek megölik magukat - jelentette ki eltűnődve Geszer.

- Igen. A civilizáció maradványai leegyszerűsödnek, de bármily furcsa, a jó és a rossz egyensúlya eközben helyreáll.

- Mi ebben a különös? - kiáltott fel örömmel Zavulon. - Erősen fejbe verni egy furkósbottal a szomszédot, és arra kényszeríteni, hogy a te földeden dolgozzon, a feleségét pedig arra, hogy a te ágyadat melegítse, az nem gonoszság. Ez normális, természetes viselkedés. Célszerűség. Az állatok is kívül állnak a jón vagy rosszon. Amikor a farkas széttépi a nyuszit, az nem táplál iránta gyűlöletet. Az a gonoszság, ha meggyőzöd a szomszédot, hogy neked dolgozzon a te földeden, és át kell engednie neked a feleségét, és eközben magasztalnia kell téged.

- Köszönöm, enélkül is megértettük - válaszolta neki Geszer hidegen.

- A Kétlényű volt a Homály első szüleménye, az akaratának első végrehajtója - folytatta Arina. - Ő kötötte meg a Homály és a Másfélék legelső, legősibb szövetségét. Mi, Másfélék támogatjuk a jó és a rossz egyensúlyát. Biztosítjuk a Homály számára a nyugodt és kényelmes létezést. De amikor a rossz győz, eljön a Kétlényű, és benyújtja a számlát. És most eljött ez az idő.

- És ha a jó győz? - kérdezte halkan Nágya.

- Sajnos, kislányom, ilyenre még nem volt példa - felelte Arina. Nekem úgy tűnt, részvét volt a hangjában. - Mindenesetre globális méretekben ilyen még nem fordult elő. Annak ellenére, hogy természetesen erre törekedtünk. Minden időben. Kitaláltunk vallásokat, erkölcsi normákat, a társadalmi szerződés új formáit...

- A kommunizmus akkor is ostoba eszme volt - állapította meg Zavulon szándékosan halkan. Nyilvánvalóan azért, hogy ne gerjesszen szükségtelen vitát.

- Biztos vagy benne, hogy eljött az idő? - kérdezte Geszer Arinát, figyelmen kívül hagyva Zavulont. - Bár minek is kérdezem... hiszen másként nem jelent volna meg... Hogyhogy tudsz róla? És mi miért nem tudunk? Miért üresek az Inkvizíció archívumai, ki törölte el még a nyomát is a Hatodik Őrségnek és a Kétlényűnek?

- Te tényleg nem érted, Geszer? - kérdezte Arina. - Igazán-igazán?

Olga egy hirtelen mozdulattal eloltotta a cigarettát, és felállt.

- Mi magunk tisztítottunk meg mindent. Igaz, boszorkány?

- Természetesen - felelte Arina. - Ez magától értetődően titok volt, de létezett a Hatok Őrsége, amely ezt őrizte, léteztek dokumentumok az archívumokban. És a Legfelsők ezt tudták. Többek között ti, Zavulonnal.

- Én ezt logikai következtetés útján értettem meg! - szólalt meg váratlanul szorongatott helyzetében Zavulon. - Amennyiben létezik olyan információ, amit nekem tudnom kell, de én nem tudom, akkor csak egy dolog lehetséges, az, hogy én magam kényszerítettem magam, hogy mindent felejtsek el. Kívülről nem gyakorolhattak rám hatást! Vessük el a lehetetlent, és a hihetetlen igazzá válik.

- Köszönjük, értékeljük a véleményedet - mondta Geszer. - Ez mikor történt? Ki vett benne részt?

- A Hatodik Őrség, teljes létszámban. És minden Legfelső Másféle, aki be volt avatva a dologba.

- Miért? - kérdezte Geszer.

- Ez ezerkilencszáztizennégyben történt - kezdte egyszerűen Arina. - Száz évvel ezelőtt. Ti elkezdtetek egy kísérletet a világháborúval és az oroszországi forradalommal. Mint az ismeretes, a kísérletező hatással van a kísérlet eredményére, ha ismeri annak lényegét. Vissza szerettétek volna téríteni az emberiséget a jóhoz, és attól tartottatok, hogy ha tudomást szereznek a Kétlényűről, az megzavar titeket abban, hogy megtegyétek azt... azt, amit kell.

- Mi? - horkant fel Geszer. - Ki az a mi? Én? Zavulon?

- Többek között te és Zavulon. Egyébként minden Hatalmas részt vett benne, de ti Zavulonnal kitartottatok amellett, hogy a kísérlet helyszíne legyen Oroszország. Egyébként, az utolsó pillanatban Franciaország állt az élen. Németország és Nagy-Britannia a sarkában volt. Csak az észak-amerikai Egyesült Államok távolodott el azonnal, az ő múltbéli kísérletük a függetlenségi háborúval kudarcként lett elkönyvelve. De ti kitartottatok amellett, hogy Oroszország váljék a kísérlet tárgyává.

- Tehát hazaszeretetet tanúsítottunk... - krákogta Geszer.

- Nos, hogy is mondjam... - kezdte gúnyosan Arina. - Tulajdonképpen azt mondtad: „Vad ország, nem nagy kár érte."

Zavulon felkacagott. Hangosan az asztalra csapott a tenyerével.

- Ez nagyszerű, Geszer! Ez csodás! Ez olyan... Fénypárti módi!

- Te pedig..,- kezdte Arina.

- Állj! Nem akarom tudni! - kiáltott fel Zavulon. - Ez nem tartozik a tárgyhoz, és semmit sem akarok tudni!

- Ahogy akarod - egyezett bele könnyedén Arina. - Mi mindent megtisztítottunk. Minden adatot kitöröltünk az archívumokból. Minden bejegyzést az évkönyvekből. Csak a vámpírlegendák cafatjai maradtak, és az említések az elfelejtett, másodrangú dokumentumokban. Azután töröltük az emlékezetünket. Nagyon alaposan végeztük el.

- De te hogyhogy emlékszel? - kérdezte Geszer.

- Én eredetileg másként vélekedtem - közölte Arina. - Megéreztem, hogy ezek a kísérletek nem vezetnek jóra. Sem a világháborúval, sem a kommunista forradalommal. Nem szabad az emberi természetet ennyire meghajlítani. És nem szabad a rosszat jóvá alakítani. Ez senkinek sem sikerül.

- De te emlékszel! - ismételte meg Geszer.

- Én máshol őriztem az emlékezetemet - mosolyodott el Arina. - Nekünk, boszorkányoknak van egy olyan tárgyunk, ami az összes Dédnagymama emlékezetét őrzi. Nekem külön semmit nem is kellett tennem, ezért sem jöttetek rá a furfangra. Ahogy újra kézbe vettem, úgy vissza is emlékeztem rá... és megértettem, hogy mit műveltünk. De már késő volt. Nem maradt más hátra, mint hogy figyelemmel kísérjük, mi történik Oroszországgal. Na és titeket, idiótákat figyelni... parancsokat teljesíteni... Amíg végképp hányingerem nem lett.

Geszer és Zavulon leforrázva ült. Még Zavulon hóbortosán vidám arcáról is lehervadt a mosoly. És megmondom őszintén, nekem ez tetszett.

- Tehát te mindent tudsz - állapította meg Olga tárgyilagosan. - Úgy? Ki tartozik a Hatodik Őrséghez, hogyan lehet legyőzni a Kétlényűt? Elég volt abból, hogy a sérelmeken civakodjunk.

- Elég - egyezett bele Arina. - Igen, tudom. Azért is nyugtalankodtam... láttam, hogy mindez mire vezet. Kerestem a menekülőutat. A magam számára, nektek, mindannyiótoknak, az országnak, az emberiség számára. Nem találtam meg... Ti mit gondoltatok, mitől kezdett el ez az egész törékeny világ Oroszországban tombolni és görnyedezni a fájdalomtól? Az Inferno kitör, megszületik az Abszolút, létezik a „Fuaran", Tigrincs eljön... Minek nekünk ilyen mézeskalácsok? Ahol elcseszték, ott is megy tönkre.

- Nos... - Geszer rám nézett, és Szvetlanára. Majd elkapta a tekintetét. - Az Abszolút az én kezdeményezésem.

- A miénk - vágott közbe váratlanul Zavulon, mire én csodálkozva néztem rá.

- A miénk - egyezett bele Geszer. - Láttuk, hogy a Homály nyugtalan. A felszínre kerültek valamiféle foszlányok... a tudásé...

- Ezért meghatározott munkát végeztünk - vette át a szót Zavulon. - Előkészítettük az Abszolút varázslónő érkezését. A Homály elleni fegyvert.

- Tigrincs, miközben haldoklott, mondott nekem valamit - jeleztem, miközben Zavulont néztem. - A Setét szülöttjének nevezett engem. És hozzátette, hogy te elmagyarázod, hogy ez mit jelent.

- Akár el is magyarázhatom - egyezett bele könnyedén Zavulon.

- Nem szükséges - kérte Geszer. - Inkább foglalkozzunk a dolgunkkal...

- Ez az ügyhöz tartozik - vágtam közbe. - Beszélj!

- Lehet mondani, hogy ez a genetika kérdése - kezdte Zavulon. - Vagy még inkább...

- Nem szükséges! - Geszer felemelte a hangját.

- Vagy még inkább az eugenikáé - folytatta Zavulon.

- A Másfélék képességei nem feltétlenül öröklődnek, de bizonyos korrelációk léteznek. A legkönnyebb ezeket néhány nemzedék múlva kiszámolni. Mi nem tanulmányozzuk a géneket, de kiszámoljuk a valószínűségi vonalukat.

Geszer semmi mást nem mondott. Hallgatott. Engem figyelt.

- Az Abszolútnak két vonalból kellett megszületnie - folytatta Zavulon, és nem vette le rólam a szemét. - Az egyik a Fénypárti, ott minden egyszerűbben ment, nagyon nagy volt a választék. A másiknak Setétnek kellett lennie, és annak rajtam keresztül kellett történnie. Feltétlenül.

Lenyeltem a torkomat fojtogató gombócot. Majd így szóltam:

- De én Fénypárti vagyok.

- Borisz Ignatyevics meg volt róla győződve, hogy a Fénypárti és a Setét nem fér meg egymással - mondta Zavulon. - Ezért elkapta a pillanatot... és Fénypárti lelkiállapotban avatott be téged. Sokáig meg voltam rá sértődve emiatt. Na és rád is, őszintén szólva, dühös voltam, bár neked ehhez semmi közöd.

- Az apám közönséges ember - jelentettem ki magabiztosan. - Egy közönséges, átlagos ember!

- Igen - egyezett bele könnyedén Zavulon. - Sajnos a gyerekek ritkán öröklik a Másfélék képességét, általában azok egy nemzedék múlva bukkannak elő. Igaz, Geszernek és Olgának elő volt készítve a jelöltje, de elveszítették a fiúcskát, és túl későn találták meg. Na, és az én utolsó négy lányunokám a Másfélék semmilyen képességével nem rendelkezik. A fiúunokáimmal jobban alakultak a dolgok! De hármótok közül te voltál a szerencsés.

- Apa az unokád? - szólalt meg Nágya a csöndben.

Zavulon zavartan széttárta a kezét.

- Én pedig a dédunokád? - folytatta Nágya.

- És én?... Geszer, te ki vagy nekem? - kiáltott fel Szvetlana.

Felugrott, és odasietett Geszerhez. Ő elhúzódott, és megadóan felemelte a kezét.

- Te ki vagy nekem? Az apám? A nagyapám? Ez miféle indiai mozifilm? Esetleg táncoljam el és énekeljem el az elveszített és megtalált lány dalát?

- Nem vagy a rokonom! - emelte fel a hangját Geszer. - A felmenőid között voltak Fénypártiak, megvolt benned a Hatalmás potenciálja, ez elegendő volt! Igen, felhasználtunk téged, összehoztunk... a megfelelő jelöltekkel. És beleírtuk a sorsodba Nagyezsda születését! De ez minden, én pedig nem vagyok senkid!

- Milyen jó ezt hallani! - kiáltott fel Szvetlana, és lekent Geszernek egy pofont.

A Hatalmas Fénypárti az arcához kapott, és zavartan nézett rá.

- Már régóta álmodoztam erről - jelentette ki örömmel Szvetlana.

- Helyettem is adj egyet! - kértem.

- Örömmel! - És Szvetlana adott még egyet. Ezután megfordult, és odalépett Nagyjához. - Kész, elmegyünk!

- A világ elpusztul, kislány - szólalt meg Arina.

- Köpök rá! - vetette oda Szvetlana. - Mit parancsolgatsz, te vén boszorkány? Vagy te is az anyám, nagyanyám, dédanyám vagy?

- Isten őrizz! - Arina összecsapta a kezét. - Nem. Csak mi, nők mindannyian nővérek vagyunk! És bármit is művelnek a férfiak, nekünk az életért kell felelnünk, nem így van? Hiszen te orvos vagy, letetted a hippokratészi esküt...

- A szovjet orvos esküjét - felelte komoran Szvetlana, de visszaült Nágya mellé, és magához vonta.

- Mindenki nyugodjon meg! - folytatta békítőleg Arina. - Találtatok okot a veszekedésre. Te, Szveta nem tudtad, hogy odavezettek és felkészítettek Nágya születésére. Na és, mi van akkor? A lányod okos és szép. Csak nem sajnálod? És te, Anton? E között a vén csont között és a nagyanyád között volt egy kis entyem-pentyem. Hiszen a nagyanyádra is alig emlékszel, a nagyapádra vajon gondoltál valaha is? Volt, nincs. Nos, itt van, a biológiai nagyapád. És akkor mi van?

- Hogyhogy mi? - kérdezte Nágya. - Tőlem az osztályban megkérdezték: „Gorogyeckaja, te zsidó vagy?" Azt feleltem, hogy a mi családunkban nincsen zsidó. De kiderült, hogy van! Mindenkit becsaptam!

És ez hirtelen feloldotta a feszültséget. Először Zavulon kezdett el hahotázni, fel-felröffent, és az asztalt verte. Geszer is elmosolyodott, de még mindig nem vette el a kezét az első ütés helyéről. Olga elmosolyodott, és bár a fejét rázta, Szvetlana sem tudott elnyomni egy apró mosolyt.

- Megnyugodtatok? - kérdezte jámboran Arina, és bennem hirtelen felmerült a gyanú, hogy ezt a vidámságot ő hívta életre valamilyen finom, észrevétlen boszorkányos varázslattal. Ezekhez a dolgokhoz nagyon jól értett. - Most térjünk vissza a tárgyra! A Hatok Őrsége a hat Hatalmas Fél képviselőjéből állt...

- Milyen meglepő! - vetette közbe Szvetlana.

- Először is egy vámpír - szólt Arina. - A legősibb Másfélék képviselője. A Hatodik Őrségben a vámpírok testületét Vitezszlav képviselte.

- Béke poraira! - jegyezte meg Zavulon. - Ah, Kosztya, ah, te csibész, akit eltettem láb alól!

- Tulajdonképpen rajtam kívül már nincsenek élők - közölte Arina. - Másodszor a boszorkányok. A Konklávét, ahogy ti is tudjátok, én képviseltem. Harmadsorban ez a Fénypárti mágusok képviselője. Alfred Klaus Lange.

- Meghalt egy Setét mágussal, Christoph Gautier-vel folytatott párbajban, ezerkilencszáznegyvenben - mondta Geszer.

- Pontosabban, megölték egymást - helyesbített Zavulon.

- Valamilyen oknál fogva, hirtelen felértékelődött az akkori idők német-francia kapcsolata. Különös dolog, szinte vonzódtak egymáshoz... Á! Értem!

- Teljesen igaz - mondta Arina. - Gautier nálunk a Setét mágusokat képviselte. Láthatóan ők Langéval valóban tudattalanul és betegesen vonzódtak egymáshoz, a Hatodik őrségben nagyon baráti volt köztük a viszony...

Nagyezsdára sandított.

- Én kislány vagyok, és egyáltalán nem értem az allegóriáitokat - jelentette ki Nágya.

- Ötödször, a próféta - folytatta Arina.

- A próféta - ismételtem elégedetten. - Mégiscsak a próféta. Minden igaz... És... Arina, hiszen én ismerem ezt a prófétát.

- Ismerted - bólintott Arina. - Erasmus Darwin. Jó kis bácsika, kár, hogy ivott, mint a kefekötő. Különösen, miután megtisztította az emlékezetét... mintha láncról tépte volna el magát...

- Elvesztette az élete értelmét - jegyezte meg halkan Geszer.

Zavulonra pillantottam, de ő hallgatott. Csak a Setét mágus arca - akinek egykor Erasmus volt a tanítványa - merevedett meg, mint egy kőmaszk.

- És a Hatodik fél... - Arina szünetet tartott. - Őt nem Másféle képviseli a szó szoros értelmében...

- Beavatatlan Másféle - fejeztem be. - Egy tükörmágus. Igaz?

Arina bólintott.

- Magatok is majdnem tisztáztátok. A tükör. Egy derék lány, Maria Montessori. Miután elfeledte a Hatok Őrségében teljesített szolgálatot, teljesen megfeledkezett a Másfélék világáról. Egyébként nagyon sokoldalú személyiség volt, és érdekes életet élt. Emberit.

- Mi Geszerrel ki tudjuk nevezni a Setét és a Fénypárti felek képviselőit - jelentette ki Zavulon. - Ehhez jogunk van. Te kijelölheted a boszorkányok képviselőjét...

- Ugyan már! - Arina megcsóválta a fejét. - Én magam megyek.

- A vámpírok... megjelent a vezérük - folytatta Zavulon. - És figyelembe véve a legutóbbi eseményekben való szüntelen részvételét, feltételezem, hogy meg fog jelenni nálunk. Marad a próféta és a tükörmágus. Vagy?

- A tükörmágus Moszkvában van, te és én ismerjük - közölte hűvösen Geszer.

- Ah, minden mindennel összefügg, nem tudod szétszedni... - sóhajtott Zavulon. - Ki hozta ide?

- Én hívtam - feleltem.

- Ügyes vagy, Antoska - bólintott Zavulon.

Úgy tettem, mintha elengedtem volna a bizalmaskodást a fülem mellett.

- És a próféta - kapcsolódott be a párbeszédbe Geszer.

- Feltételezem, hogy Gliba...

- Nem Gliba - vágtam közbe. - Innokentyij Tolkov.

- Indokold meg! - kérte Geszer.

- Azért, mert minden összefügg - mondtam. - Azért, mert vannak további körülmények. És ezekből kiindulva Innokentyij Tolkov képviseli a prófétákat. Zavulon a Setéteket, és én a Fénypártiakat.

ÖTÖDIK FEJEZET

A NAPPALI ŐRSÉG irodája üres volt. Zavulon minden munkatársat elengedett, a műveleti ügyeletet is, még a mi megjelenésünk előtt. Úgysem várhattunk tőlük semmiféle segítséget. Ezért Szveta és Nágya hozott teát és szendvicset.

- A próféciában még másról is szó esett - kezdtem. - Emlékeznek? „A Hatodik Őrség halott", nos, ez világos. A prófétáknak meg kell tartania a prófécia ritmusát, ezért fel kellett sorolniuk a hat Felet. De a próféták nem tudnak próféciát mondani saját magukról. A többiekről kimondták. „Az Ötödik Erő eltűnt." Szerintem ez a boszorkányokra utal. Konkrétan Arinára.

Arina bólintott.

- A Negyediknek nem jutott rá ideje" - folytattam. - Ez Jegorról szól. Ha a tükörmágus megtestesült volna, vagy ha Vitalij Rogoza végleg be tudta volna tölteni a szerepét... Akkor minden másként alakult volna. Szvetlana meghalt volna. Nágya nem született volna meg. Lehetséges, hogy én is meghaltam volna.

Szveta csendben átölelte Nágyát. Most szinte egész idő alatt így egymás mellett ültek, egymáshoz simulva.

- A Tükör nem az erő közönséges elgörbülését akarta likvidálni a moszkvai Őrségekben - mondtam -, hanem a globális problémát. De nem jutott rá ideje... „A harmadik erő nem hisz." Ezt rólunk, Fénypártiakról mondja. Rólad, Geszer. Elveszítettük a célt, elveszítettük a hitet, elveszítettük a reményt.

Geszer elkapta a tekintetét.

- „A második erő fél" - biccentettem Zavulon felé. - Ne haragudj, nagyapa, de ez rólad szól.

Zavulon vicsorogva mosolygott.

- „Az első erő elfáradt" - fejeztem be. - A vámpírok. Ők voltak az első erő a Másfélék között. Elfáradtak. Megöregedtek. Elkorcsosultak. Mi jobb ragadozóknak bizonyultunk, mint a vért ivó élőhalott lény.

- Rendben, de hogy jön ide a Hatodik Őrség összetétele? - kérdezte Olga.

- Mindjárt folytatom - mondtam. - Addig azonban jó lenne idehívni hozzánk Jegort és Innokentyijt.

- Már megtörtént - mondta Geszer. - Egyelőre nem értek egyet veled, de idehozzák őket. Mondd tovább!

- Még van az, amit Lilit mondott. - Zavulonra néztem. - De először szeretném tudni, hogy ki ő, és milyen kapcsolatban állsz vele.

- Egyike az elsőknek - felelte Zavulon. - És valamikor, nagyon régen... ő pártfogolt engem.

Vártam.

- Nekem úgy tűnik, hogy az a vér folyik bennem, ami benne is - folytatta kelletlenül Zavulon. - Ő a legrégibb időktől kezdve élt. Mindenki elől rejtőzködött, még a Konklávéhoz se csatlakozott. De nekem valamivel a lekötelezettem volt. És én is a lekötelezettje voltam. Lehetséges, hogy ő azok között volt, akik találkoztak a Kétlényűvel. Reménykedtem, hogy Lilit többet elmond neked. Ugyanazon oknál fogva, amiért velem is szóba állt.

- Vér - mondtam.

- Igen, a vér.

Eszembe jutott az ősi teremtmény, aki az én házamban vált hamuvá. Lehetséges, hogy tőle származom? Hogy Nágya tőle származik?

Minden lehetséges. Nem mi választjuk az őseinket. És nem vagyunk kötelesek megfelelni a várakozásuknak.

- Abból, amit elmondott, bizonyos dolgok megerősítenek egy másik ínformációt - mondtam. - Felsorolta a feleket, csak úgy, a maga módján. A Fény szülötte a Fénypárti.

Senki sem szállt vitába.

- A Sötétség szülötte a Setét.

Most sem szólt senki semmit.

- Az, aki elvette az idegen Erőt, a vámpír.

Geszer bólintott.

- Az, akinek nincsen saját Ereje, a tükörmágus.

Zavulon bólintott.

- Az, aki lát, a próféta.

Szvetlana felsóhajtott.

- Az, aki érez, a boszorkány.

Arina felemelte a kezét.

- De a legfontosabb, amit mondott, az nagyon... vámpírosan hangzott. Ősinek. Mind a Hatot egy fő erőnek kellett összekötnie. Az első erőnek. A vérnek.

- Pjotr, a vámpír Neander-völgyi azt mondta, hogy mindenkiben, aki a Földön él, az ő vére csörgedezik - emlékeztetett Olga. - Elméletileg igaza van. És mi mindannyian ugyanahhoz a vérhez tartozunk.

- Igen,de én mégis úgy gondolom, hogy nem olyan homeopátiás hígításról volt szó - mondtam. - És akkor minden nagyon egyszerű. Okvetlenül köztünk kell lennie Nágyának, aki Abszolút varázslónő. Az egyetlen erő, ami képes elbánni a Homállyal, akármilyen formában is testesül meg.

- De én nem voltam rá képes - mondta Nágya. - Apa, én nem félek. De hiszen nekem nem sikerült.

- Akkor egyedül voltál - magyaráztam. - Most az őrségben leszel. Nágya képviseli a Fény erőit. A Sötétség erőit pedig te, Zavulon. Te, és csakis te, mivel te összeköttetésben állsz Nagyezsdával, rajtam keresztül. Próféta csak Innokentyij lehet. Ők összebarátkoztak Nágyával. Ők összeköttetésben állnak.

- Egy kiskéssel megvágták az ujjacskájukat, és vérrel eljegyezték egymást? - kérdezte Zavulon hitetlenkedve. - Hiszen ez nevetséges. Gyerekes játék!

- Attól függ, hogyan viszonyulsz ehhez - jegyezte meg halkan Geszer. - Jól van. Innokentyij Tolkov.

- Jegor. A tükörmágus.

- És mi van vele? - érdeklődött Zavulon. - Esetleg ő a te fiad, Gorogyeckij? Ez meglepő lenne!

- Valamikor megmentettem a vámpírnőtől, aki a Hívással csábította. Közöttük vérkötelék van. És apropó, ugyanazzal a Hívással állok én is kapcsolatban velük, rajtam keresztül pedig Nágya, és te, Zavulon.

- Ha ez valóban az a vámpírnő, aki visszatért a halálon túli létből - észrevételezte a Setét.

- Ki más lenne? - kérdeztem vissza.

- De hol van? - folytatta Zavulon.

- Azt mondta, hogy eljön a szükséges órában. Már eljött, nincs okunk rá, hogy ne higgyünk neki.

- Tegyük fel - zárta le Geszer. - De miféle vér köti össze Arinát közületek bárkivel?

- Esetleg te magad adod meg a választ? - kértem a boszorkányt.

Arina összecsapta a kezét.

- Milyen nyughatatlanok vagytok! Honnan jött nektek ez a vér? A Hatok Őrségében nem volt semmiféle vérkötelék... - Egy pillanatra elgondolkodott. - Még az is lehet, hogy volt, futólag, a fiatalság miatt... de senki sem követelt semmit. Miért hallgattok Lilitre? Már a neve is olyan förtelmes, sátáni, nem érdemes jelentőséget tulajdonítani a szavainak!

- Arina, áruld el! - kértem.

- Lehetséges, hogy én vagyok Zavulon nagymamája, akit lánykorában elvesztettek? - tételezte fel Arina. - Nem is tudom, de mit akaszkodtok rám? Nincsenek gyerekeim, az egyetlen lányom kisgyermekkorában meghalt, aztán a boszorkányok erőtlensége elvette a magáét, és már nincs, akit megszülhetnék. Senkit sem haraptam meg, vámpírokat... sem...

Elhallgatott, és az ajkába harapott.

- Micsoda? - kérdeztem

- Badarság - jelentette ki szilárdan Arina. - A fent felsoroltakhoz semmi köze. Ha ennyire szilárdan meg vagytok győződve róla, hogy vérkötelékre van szükségetek egy boszorkánnyal, akkor keresgéljetek tovább!

Először éreztem azt, hogy a magabiztosságom szertefoszlik.

- Nem, lennie kell köteléknek - dörmögtem. - Hiszen minden összeáll...

- Anton - szólalt meg halkan Szvetlana. - Valamit nem értek. Azt akarod mondani, hogy a Hatodik Őrségbe tartozik a lányunk, továbbá Zavulon, Arina, Jegor, Keska és az a vámpírnő? Akinek még a nevére sem emlékszel?

Bólintottam.

- Se te, se én...

- Igen.

- Neked elment az eszed - mondta Szvetlana jeges hangon. - Te meghibbantál, Gorogyeckij. Halálosan veszedelmes küzdelembe akarod küldeni a lányunkat, egy ok nélkül tréfálkozó Setét mágus, egy túlvilágról visszatért vámpírnő, egy kövérkés kisfiú, egy bűvészként dolgozó beavatatlan Másféle és egy vén boszorkány társaságában?

- Egyébként színt változtattam - emlékeztetett Arina.

- Én most egy kis Fénypárti és tisztácska gyógyító vagyok. Akárcsak te.

- A vér nem válik vízzé - vetette oda Szvetlana.

- Ez tény - egyezett bele könnyedén Arina. - De én Fénypárti vagyok. És tudod, Szvetlana... Antonnak igaza van!

Arinával egymásra néztünk.

- Hallgass, boszorkány! - mondtam. - Hallgass!

- Mindenki igyekszik megbántani - sóhajtott fel Arina. Egymás szemébe nézünk. És nekem úgy tűnt, hogy beszélgetünk, ez nem olyan mágikus párbeszéd volt, amire a Másfélék képesek, ez összességében nem is beszélgetés volt, egyszerűen most ugyanaz járt a fejünkben.

„Tehát így - gondolta Arina. - Hogyan jöttél rá, Gorogyeckij?"

„Valahogy megértettem" - gondoltam, a boszorkány arcát fürkészve. Vagy levetette az álcát, vagy én kezdtem el átlátni rajta, de a régi szépség eltűnt, ám a valódi szánalmas külső sem bukkant fel. Arina egyszerűen egy szomorú öregasszony volt.

„Másként nem lehet. Sehol, soha, semmi."

„Igazad van, Gorogyeckij. De jobb lenne megmondani. Higgy... a boszorkánynak!"

„Nem. Nem most."

Szvetlana idegesen nézett ránk. Aztán így szólt:

- Nekem egyre kevésbé tetszik az, ami itt folyik. Geszer... Zavulon... Nektek nem úgy tűnik, mintha ez a párocska valamit elhallgatna?

- Te jobban tudod - felelte diplomatikusan Zavulon. - Anton Gorogyeckij, kérlek, válaszolj! - szólt Geszer.

- Mint a vezetőd, mint a tanárod...

- Mint az, aki az előre megbeszéltek ellenére téged Fénypártivá tett - tette hozzá bosszúállóan Zavulon.

- Mit titkolsz? - kérdezte Geszer. - Ismerlek, Anton. Sosem indítanád el a lányod egy ilyen veszélyes társaságban magad vagy a feleséged nélkül. Mindenféle próféciától függetlenül!

- Meg vagyok róla győződve, hogy a Hatodik Őrség tagjait semmi sem fenyegeti a Kétlényűvel folytatott küzdelemben - jelentettem ki.

Geszer áthatóan fürkészett. Vállat vont, és mindenki füle hallatára bejelentette:

- Úgy tűnik, biztos a szavaiban. Tekintetbe véve Anton azon képességeit, amelyek révén szokatlan, de helyes döntéseket szokott hozni, én kész vagyok hinni neki.

Szvetlánát ez nem nyugtatta meg. De szerencsére ebben a pillanatban kinyílt az iroda ajtaja, és négyen léptek be: Jegor, aki valamiről élénken beszélgetett az öreg harci mágussal, Mark Germensohnnal, és a mogorva, elégedetlen Kesa, akinek a vállát kedvesen átölelte Szergej Gliba próféta.

- Mégiscsak túlbiztosítottam magam a legénykével - magyarázta Geszer.

- Jól is tetted! - jelentette ki fennhangon Gliba. - Már mindent elmagyaráztam neki, és Kesa beleegyezett, igaz, Kesa? A Szaturnusz a Mérlegben áll, az év a fordulópontjára ért. A Holdat éjjel felhők takarták el.

- Ma újhold volt - közölte Arina.

- Igen? - csodálkozott Gliba. - De akkor is voltak felhők. Úgyhogy Kesa beleegyezik, a Hatodik Őrségbe nekem kell mennem...

- Semmibe sem egyezem bele. - Kesa bosszúsan vállat vont, lerázva ezzel a kezét. Megpillantotta Nágyát, a szeme felragyogott, rögtön valahogy összeszedte magát, még a hasát is behúzta.

Jó fiú. Akkor is, ha esetlen és kövér.

- Köszönöm, hogy eljöttetek. Geszer felállt és előrelépett, kérés nélkül magára vette a házigazda szerepét. Zavulon színpadiasan széttárta a kezét, felháborodottam ingatta a fejét, de nem szólalt meg. - Szinte valamennyien ismerjük egymást... emlékszel rám, Jegor?

- Emlékszem - felelte az. - Nem változott.

Geszer bólintott.

- Maga pedig jobban néz ki, mint akkor a tetőn, Zavulon.

Jegor nagyon nyugodt volt. Szinte megbékélt.

- Szervusz, Jegor! - mondta Szvetlana. - Engem Szvetlánának hívnak, én vagyok Anton felesége. Ő Nágya, a lánya.

- Én pedig boszorkány vagyok - mondta Arina. - Egyszerűen boszorkány.

- Szia! - biccentett Jegor. - Nagyon örülök.

Odalépett Arinához, kinyújtotta a kezét, és a hajából egy apró, vörös virágocskát húzott elő, majd átnyújtotta neki. Aztán teljesen fesztelenül ugyanezt megismételte Szvetlanával és Nágyával is.

- Semmilyen mágiát nem érzékeltem - csodálkozott Nágya, a virágot nézegetve.

- Ez nem mágia, ez kézügyesség. - Jegor udvariasan meghajolt. - Ha jól értem, lesz egy csapatunk, ami megbirkózik a szörnnyel, hogy megmentse az egész világot. És nekem fontos szerepet szánnak. .

- Így is lehet mondani - erősítette meg Zavulon.

- Készen állok - bólintott Jegor. - A következményekről tájékoztattak, nincs ellenvetésem, önként, a saját felelősségemre veszek részt benne. Alá kell írnom valamit?

- Nálunk nincs bürokrácia - jelentette ki Geszer. - Ülj le! Teát kérsz, vagy kávét? Szendvicset?

- Kávét - intett Jegor, és odalépett az asztalhoz. Megszorította a kezem. Zavulon is átnyúlt az asztal felett, és Jegor, egy pillanatig habozva, vele is kezet fogott.

- Olga, hozzál kávét! - vezényelt Geszer. - Eszpresszót Jegornak, nekem pedig egy lattét.

Olga ugyanúgy széttárta a kezét, ahogy Zavulon, amikor Geszer elkezdett parancsolgatni. Az én kedves főnököm nemcsak a legfontosabbnak tekintette magát bármilyen szituációban, hanem a nőkhöz, még ahhoz is, akit szeretett, azzal az egyszerűséggel viszonyult, mint fiatalsága idején. A vendégnek a teát vagy a kávét a nő szolgálja fel, és pont. Ugyanúgy Olga sem szólt semmit, kiment az irodából a fogadóhelyiségbe, ahol a titkárnő asztalánál egy kávéfőző gép állt.

- Én szénsavmentes vizet kérek - szólt utána Germensohn, majd odalépett Geszerhez, és leült mellé.

- Még várunk valakit? - kérdezte Jegor.

- Igen, ide várjuk a csoport hatodik tagját - tért ki a válasz elől Geszer.

- Kissé zavaros a dolog - állapította meg Jegor. Rám nézett.

- Ne haragudj, meg kellett volna mondanom - magyaráztam. - A vámpírnő. Az, aki annak idején rád támadt.

Legnagyobb csodálkozásomra Jegornak egy arcizma sem rándult. Megvakarta az ujjai végével a szemöldöke fölött, majd elgondolkodva így szólt:

- Hiszen nyugalomra helyezték. Nekem ezt mondták.

- Néha visszatérnek. De úgy tűnik, mintha a mi oldalunkon állna, Jegor. Segített nekünk visszaverni a Kétlényűt, amikor az először megjelent. Aztán átvette a hatalmat a vámpírok gyűlésén.

Jegor elképedve nézett rám. Amikor kimondta, nem is ' J értettem meg azonnal, hogy ezek egy régi ének szavai:

- „Olyan okos, olyan karcsú, mindent elolvasott, amit kell, ez kétségtelen; kimegy vadászni, virágos selyembe öltözve..” Anton, azt mondtad, hogy az egy tapasztalatlan, fiatal vámpírnő volt. Ha feltámadnak, akkor ilyen erőssé válnak?

- Nos! - mondta hangosan Zavulon. - Még egy tapasztalatlan ifjú számára is világos, hogy ez milyen badarság! És én mondom neked, Geszer! Nem lehet, hogy ez ő! Nem lehet! Egy halott vámpír feltámasztása nem biztosíthat neki több erőt, mint amennyivel azelőtt rendelkezett! De feltámadni sem tud, a hamvai szétszóródtak a tenger felett, nincs mit feltámasztani!

Geszer vállat vont.

- Hát ki? Antonnak üzeneteket írt, behatolt hozzánk az irodába, és tanácsokat adott neki, Gorogyeckij egész családját védelmezte, a szemünk láttára!

- Nem ő - jelentette ki szilárdan Zavulon. - Nem tudom. Bármelyik másik vámpírnő, ők mindannyian nagy mesterei az illúzióknak.

- Fiúk, ne veszekedjenek! - kiáltott be a fogadóirodából Olga. - Hiszen várunk valakit.

Geszer és Zavulon elhallgatott.

- Kopogtak az ajtón - magyarázta Olga. - Kinyitom.

Szergej Gliba nagyon rutinosan áttelepült az ablakhoz, útközben megragadta Kesa kezét, aki Nagyezsdával beszélgetett. Germensohn, épp ellenkezőleg, felállt, és közelebb lépett az ajtóhoz. Az öreg harci mágus arcán szenvedély tükröződött.

Én is felálltam, és a családom, valamint az ajtó között helyezkedtem el.

- Nahát, hogy ez van - hallatszott Olga hangja. - Érdekes. Gyere be!

- Szépen megtartja a szünetet - kommentálta Zavulon.

Először Olga lépett be az ajtón. Titokzatos és elgondolkodó tekintettel nézett rám. Oldalra lépett.

Aztán belépett egy fiatal lány, farmerben és dzsekiben. A hó úgy ült a gallérján, ahogy az élő embereknél, akik bemennek egy helyiségbe, sosem fordul elő, csak a vámpíroknál, akik olyan hidegek, mint a jég. És erre a vámpírnőre emlékeztem. Sovány, kiugró pofacsontú arca, beesett, sötét szeme volt. Amikor a vámpír szervezete stabilizálódik, az örök hideg bélyege eltűnik, és elrejtőzik a mélybe. De ennek a vámpírnőnek nem volt ideje arra, hogy teljes értékű egyeddé nője ki magát. Szétporlasztották, mert engedély nélkül vadászott, és mert rátámadt az őrjáratokra.

- Hiszen mondtam, hogy igaza van! - jelentette be ünnepélyesen Geszer.

- Szia! - mondtam a vámpírnőnek. Mit lehet mondani a halott ellenségnek, aki feltámadt a pokolból? Különösen egy olyan ellenségnek, aki valamikor félelmetesnek és veszélyesnek tűnt, aztán kiderült, hogy egy gyenge bábu egy idegen játékban. Aztán váratlanul elképesztően szoros baráttá vált.

A vámpírnő rám nézett. Az arcán a felismerés árnyéka suhant át, majd erőtlen dühre változott. Nem, az a vámpírnő, aki így néz, nem menthetett meg engem... és hirtelen az arca lebegni kezdett, változott és transzformálódott, a test megnyúlt, az alak férfivá vált. Ez illúzió volt, amit annyira szeretnek a vámpírok, de ezzel egy időben ez egy teljes értékű morphing volt, amelyik kizárólag a Felső vámpírok számára elérhető.

- Nem - mondtam, miközben a sorjában előtűnő arcokat néztem. - Nem!

Vityezszlav vámpír az Inkvizíciótól. A tekintetében volt némi felismerés és szimpátia, aztán meglátta Arinát, és nyilvánvalóan igyekezett mondani neki valamit... de aztán egy új arc úszott elő, és én fájdalmasan összeráncoltam a homlokomat, ahogy megpillantottam Gennagyij Szauskint - akit Edinburghban fosztottam meg a megtestesüléstől -, az egykori derék, törvénytisztelő embert (már amennyire ez egy vámpírról elmondható), aki őrült gyilkossá vált...

Rájöttem, hogy egyikük sem valódi. Ez nem az életre kelt vámpírnő, Vityezszlav, Szauskin, akik egy testbe szorultak, és benne élnek. Ez valami más. Valamilyen álarc, de annyira jó minőségű, mély, hogy a maszkok szinte élőnek tűntek, szinte igazinak.

Szinte. De ezek mégiscsak álarcok. Amiket valakikre feladtak...

„Gennagyij" is megismert engem, és zavartan lesütötte a szemét, mintha szégyellte volna magát előttem, a hóhéra előtt, de a felszínre előtört még egy arc, ami hasonlított, de sokkal fiatalabb volt.

- Csak ezt ne... - mondtam.

Kosztja bűnbánóan széttárta a karját.

- Bocsáss meg! De ez én vagyok. A matrjoska közepén én vagyok.

- Én megöltelek - mondtam. - Kétszer. Elégtél a kozmoszban...

Kosztya bólintott. A homlokát ráncolta, és helyesbített:

- Szerencsére először megfagytam.

- Aztán visszavettem mindannyiótoktól a testet a hatodik rétegben - folytattam. - Merlin átka... Azt akarod mondani, hogy Merlin tévedett?

- Merlin nem tévedett. - Kosztya megrázta a fejét. - De a Homálynak más volt a véleménye ezzel kapcsolatban. Ő engem... - Kosztya elhallgatott, keresgélve a szót: - Felemelt.

- Ez érdekes, és miért? - hallatszott Zavulon hangja.

- Üdvözlöm, főnök!

Bármennyire nevetségesnek és abszurdnak is tűnt, de Zavulonhoz Kosztya tisztelettel viszonyult, sőt enyhe félénkséggel. - Bocsásson meg, hogy ilyen váratlanul állítottam be!

- Miért? - ismételte meg Zavulon.

Kosztya lehúzta a kabátja cipzárját, ami kezdett szűkké válni.

- Nyilvánvalóan a Hatodik Őrség miatt. Azért, hogy összehívják. Elnézést, de maguk ezt egyedül nem tudták volna megtenni.

- Azért, mert mi mindent elfelejtettünk? - érdeklődött Zavulon.

- Nem - ingott meg Kosztya. - Mert, ha nem lennék itt, akkor a Hatodik őrség még teoretikusan sem tudná legyőzni a Kétlényűt. Márpedig a Homály becsületesen játszik.

- Akkor úgy áll a helyzet, hogy a Homály a mi oldalunkon áll? - pontosított élénk érdeklődéssel Geszer.

- Ő a saját oldalán áll - mondta Kosztya. - De tudják, vannak szabályok, és ő betartja őket. Megállapodás született a Másfélék és a Kétlényű között. A megállapodást be kell tartani, vagy fel kell bontani. Ehhez két félre van szükség. És mindkét félnek meg kell adni az esélyt.

- Bármilyen furcsa, örülök, hogy látlak - mondtam.

Kosztya komolyan bólintott.

- Bármilyen furcsa, én is. Amiben vagyok, az egy nagyon különös létezés. De jobb, mint a semmi.

- Miért tette ezt veled? - kérdeztem.

- Nem beszélgettem vele. - Kosztya vállat vont. - De gondolkodtam ezen. Szerintem a Homály számára egyszerűen nincs különbség. Egy vámpír, két vámpír... Bárkit vissza tudott volna vinni a világba, de ez nekem adatott meg. Lehetséges, hogy azért, mert én öltem meg Vityezszlavot, a Hatodik Őrség korábbi vámpírját? És a Homály szempontjából én lettem a jogutódja? De a Homály adott nekem egy keveset a többiektől is. Még valamilyen oknál fogva az apámtól is.

- Gennagyij Szauskinnak én adtam vért - mondta halkan Arina. - Ő megpróbálta leutánozni a te „írásmintádat", felemelni a saját szintjét. Abban reménykedett, hogy a boszorkány vére segít.

- Még is van a vérkötelék - mondtam. - Minden a vámpírok miatt kezdődött, minden körülöttük zajlott. A Homály rajtuk keresztül kapcsolt valamennyiünket össze.

- Most pedig választásra késztet - bólintott Kosztya. - Ne haragudj, de fel kell tennem a kérdést. Nem azért, mert én parancsolok, de nagyon kevés időnk maradt... az eljövő erő már a küszöbön van. Választanod kell. Ki tartozik a Hatodik Őrséghez?

Geszerre néztem. Ő bólintott:

- Te dönts... téged kérdeznek.

Valahogy meggörnyedt, elernyedt. Mintha leeresztették volna belőle a levegőt.

- A Hatodik Őrségbe a vámpíroktól te tartozol - mondtam.

- A Hatodik Őrségbe a boszorkányok Konklávéjától Arina tartozik. A Hatodik Őrségbe a próféták közül Innokentyij tartozik.

- Mint a jövendőmondók és próféták egyesületének a feje, én nem... - Gliba elakadt, ahogy rám nézett. Vagy már nem rám? Hanem a jövőbe? - Nincs ellenemre... - fejezte be Gliba zavartan.

- A Hatodik őrségbe tartozik Jegor a tükörmágusoktól - folytattam. - Mivel a világban egyszerre csak egy Tükör létezik, ő saját magát szilárdítja meg. A Hatodik Őrségbe tartozik Zavulon a Setét erőktől, azon jog alapján, amit az Inkvizíció, a Nappali Őrségek vezetői és a Setét Másfélék közül a legidősebb, Lilit vére adott neki. A Hatodik Őrségbe tartozik... - Szvetlánára néztem, és megráztam a fejem.

- Nagyezsda Gorogyeckaja, a lányom, azon a jogon, hogy ő az Abszolút Fénypárti varázslónő.

- A Hatodik őrség összeállt - állapította meg Kosztya. Elhallgatott, majd hozzátette: - Mivel mindannyiunknak, aki jelen van, ez fontos, valamit leszögezhetek. A Hatodik Őrséget helyesen hoztuk létre. Lehetőségünk van felmondani a megállapodást a Kétlényűvel.

- Tehát képesek vagyunk a győzelemre - örvendezett Nágya, és tett egy lépést előre. - Köszönöm, apa.

Rámosolyogtam a lányomra, de megráztam a fejem.

- Nem, természetesen. Hiszen te is láttad. Ráadásul ő még csak nem is Tigrincs. Tigrincset felmorzsolta. És az egész boszorkány Konklávé nem tudta megakadályozni. Lehetséges, hogy te képes lettél volna erre, hiszen te egyenrangú vagy vele az Erőben. De ő ravaszabb, és hozzászokott az öldökléshez. És te eközben megölted volna az egész Homályt, kell az nekünk?

Nágya arca elborult.

- Semmiféle párbajra nem kerül sor, kislányom - szólalt meg halkan Arina, és odalépett hozzá. - Most értettem meg, én, vén bolond. Mi csak felmondani tudjuk a megállapodást. Elismerni, hogy elvesztette az erejét.

- Jön - mondta Kesa. - Jön, és...

A legényke tekintete hirtelen rajtam állapodott meg. És most már nem kételkedtem benne, látta a jövőt. Látta, és a fejét rázta.

- És mik a variációk? - kérdeztem.

- Te is todod, hogy nincsenek.

A fogadószobából lépések hallatszottak, és azok, akik a Hatodik Őrséghez tartoztak, akaratlanul egymás felé mozdultak. Még Zavulon is sóhajtva felállt az asztaltól, és közeledett feléjük.

Én a helyemen maradtam, az asztalok közelében.

- Anton! - kiáltott fel Szvetlana.

- Maradj a helyeden! - parancsoltam.

A Kétlényű megjelent a küszöbön. Megint megváltozott. A Fénypárti mágus, Denisz és a Setét mágus, Alekszej végképp átalakult, egy lénnyé forrt össze. Ez egy legalább két és fél méter magas ember volt, vastag karokkal és lábakkal, a feje még egy ekkora kolosszushoz képest is aránytalanul hatalmas, a szemei kidülledtek, a szája félig nyitva, nagy fogak lógtak ki belőle. Pucér volt, és teljességgel hiányoztak róla a nemi jegyek.

Ilyen szörnyeket rajzolnak időnként a kisgyerekek, ami után a gondterhelt szülők elkezdenek azon gondolkodni, hogy felkeressenek egy pszichiátert. A kisgyerekek időnként emlékeznek olyan dologra is, amit az öregek elfelejtettek, és előre látnak olyan dolgokat, amiről a felnőttek nem akarnak tudomást venni.

A Kétlényű lehajtott fejjel belépett az ajtón, és ebben a pillanatban megéreztem, ahogy a Homály megrezzent. Valahol a világ más tájain, az Inkvizíció prágai speciális raktáraiban, a boszorkányok Madridhoz közeli titkos rejtekhelyein, az Éjszakai és Nappali Őrségek regionális részlegeinél, London vámpír-katakombáiban, Berlinben és Tajpejben, Kijevben és San Franciscóban, Tokióban és Varsóban, egy időben töltődött fel az összes amulett és mágikus tárgy, amelyek több száz és ezer éve halmozzák fel az Erőt.

A kimondhatatlan nevű izlandi vulkán kitört, hamu-és tűzoszlopot lövellt a magasba, ahogy a tüzes talapzatán áthaladt az energiaáram. Az Atlanti-óceánban egy amerikai tengeralattjáró az Erő vonalába került - amelyet fortyogó víz jelölt meg százméteres mélységben és kettétört. Spanyolország felett egy könnyűmotoros repülőgép átváltozott egy öt méter hosszú hattyúvá, amelynek a nyakába kapaszkodott az eszét vesztett pilóta. Hatos erősségű föld alatti lökés rázta meg Moszkvát, ahol ismeretlenek a komoly földrengések, és elpusztította az épphogy felépült és átadott felüljárót. A levegőben csilingelő hang feszült.

A Kétlényűt zöld tűz hálója hálózta be. Felüvöltött, szétdobta a kezét, megpróbálva eltépni a mágikus szálakat. De az nem adta meg magát. Sok, nagyon sok Erő volt itt, több, mint amennyit akár a Homály el tudott viselni.

Az irodát zavaros, fehéres Pajzs vette körül, félő volt, hogy a még azon keresztül is átizzó háló kiégeti a recehártyát. A Kétlényű megtántorodott, megpróbált talpon maradni, a háló pedig mind élesebben ragyogott, az energiavonalak megvastagodtak, és kötéllé váltak, az elektromos kisülésű tüskék átdöfték a testét, és belefúródtak.

- Nahát - kiáltotta Geszer a vadász szenvedélyével, aki elejti a sebesült vadat.

A zöld láng behatolt a Kétlényű testébe, a fény elhalványult. A Pajzs kialudt. A Kétlényű úgy állt, mintha iszonyatos testén belülre hallgatózna. Aztán böffentett egyet, és a szájából bűzös, zöld füstgomolyag tört elő.

Csend lett, csak az asztalon zörögtek a csészék és a tányérok. Aztán szomorú búcsúcsörrenéssel megrepedt a csésze, a benne maradt eszpresszóval.

A Kétlényű felemelte a fejét, és halkan felbőgött.

- Mégis meg kellett próbálni, igaz? - szólt Zavulon elnézést kérő hangon.

A Kétlényű tett egy lépést előre.

- A Hatodik Őrség megalakult! - Arina előlépett, és mellém állt. - Kétlényű, a Hatodik Őrség megalakult, a vérszerződés jogán tárgyalásokat követelünk!

A Kétlényű tekintete megállapodott rajta. A gigász hallgatott, és hideg, közönyös hangon azt kérdezte:

- Ki tartozik a Hatodik Őrséghez?

- Én, Arina a boszorkányoktól. Zavulon a Setétektől. Nagyezsda a Fénypártiaktól. Jegor a tükrösöktől. Innokenytij a prófétáktól. És... - Arina egy pillanatig habozott. - Konsztantyin a vámpíroktól.

- Először vele beszélek - döntött a Kétlényű. - Az első Másfélék jogán az övé az első szó.

Kosztya kilépett Arinához.

- Én, a Sötét Másféle Konsztantyin Szauskin, a Mesterek Mestere...

- Ez átverés - szólalt meg váratlanul a Kétlény. - Te halott vagy.

- Régóta halott vagyok - válaszolta hidegen Kosztya. - Háromszorosan is halott. Akkor haltam meg, amikor vámpírrá váltam, akit a szülőapja avatott be. A Földtől távol haltam meg, elszakítva az Erőtől. A Homály hatodik rétegében haltam meg, miután Anton Gorogyeckij megölt. Én egy élőhalott vagyok. Vajon neked jogod van ahhoz, hogy felháborodj, amiért egy halott érkezett az őrségbe?

- Te zavartál engem.

- Kijavítottam a hibádat. Nem volt jogod ahhoz, hogy rátámadj a Hatok Őrsége leendő tagjára.

A Kétlényű várt egy kicsit, aztán így szólt:

- Beszélj!

- A vámpírok jogán, az első Másfélék jogán, akik megkötötték veled a szövetséget, mostantól és örökre megszakítom azt. Nem mindent kell olyan egyszerűen elintézni, ahogy azt te megszoktad. Azt mondom, hogy a vérszövetséget megszakítjuk.

- Kit áldozol fel a szavaid megerősítéseképpen? - kérdezte a Kétlényű. - Ismered a szabályokat. A vér kapcsol össze. Szeretet és gyűlölet. Nemeslelkűség és árulás. Erő és gyengeség.

- Anton Gorogyeckijt ajánlom fel - jelentette ki Kosztya, mire a hátam mögött Szvetlana felsikoltott. - Úgy szerettem, mint idősebb barátomat. Gyűlölöm, mint a gyilkosomat. Nemeslelkűen viselkedett, azzal, hogy az őrségek szabályai ellenére a barátom lett. Aljas módon lépett fel, amikor a halálba küldött. Miatta váltam erőssé, és miatta lettem gyenge.

- Most te beszélj, boszorkány! - mondta a Kétlényű, egy szóval sem reagálva Kosztya szavaira.

- Én, Se... Fénypárti Másféle vagyok, a boszorkányok Konklávéjának a vezetője - kezdte Arina. - A boszorkányok jogán, akik ellopták az Erőhöz való jogukat a vámpíroktól és az átváltozóktól, a nők jogán, akik véres szövetséget kötöttek veled, én megszakítom azt mostantól örökké. Túl sok a vér és a rossz, még nekünk, boszorkányoknak is. A véres szövetség örökre megszakíttatik.

- Ki a szavaid áldozata?

- Anton Gorogyeckij - bólintott Arina. - Szerettem őt...- hirtelen felkacagott - hiszen még egy agg boszorkánynak is van joga arra, hogy beleszeressen egy férfiba. Gyűlölöm őt, mert nem vett tudomást a szerelmemről, mást szeret, és soha nem lett volna az enyém. Nemeslelkűen viselkedett, amikor nem vett tudomást a szerelmemről, és aljas módon ignorálta. Odaadtam volna neki a saját Erőmet, de neki nincs szüksége még a gyengeségemre sem.

- Tükör - szólította a Kétlényű.

Jegor felsóhajtott.

- Na, hogyan is... Én, Jegor Martinov, beavatatlan Másféle, tükörmágus... valószínűleg. Azon a jogon... - egy pillanatra elhallgatott - annak az oldalnak a jogán, amelyik az egyensúlyt őrzi, annak az oldalnak a jogán, amelyik csak a halálban realizálja magát. Felbontom a véres szövetséget, mert az egyensúlyt valahogy másként kell kijavítani. Nem úgy, hogy mindent megsemmisítünk. Felbontom örökre, és bla-bla-bla, ahogy kell.

- Az áldozatod?

- Anton Gorogyeckij - felelte Jegor. - Szeretem, mert megmentett. - Gyűlölöm, mert becsapott. Nemeslelkűen viselkedett, mert megvédte a jogomat arra, hogy legyen saját sorsom, de aljasul viselkedett, mert fontosabb volt számára a saját sorsa. Megmutatta nekem az Erőt, és én a gyengeséget választottam. Így. Valahogy így.

- Próféta? - szólította a Kétlényű.

- Én, Innokentyij Tolkov - kezdte Kesa. - Próféta. Fénypárti. Első szint. Valamennyi próféta nevében, mert csak én felelek meg. Felbontom a vérszerződést, mert nincs benne jövő, én pedig látni akarom. Mostantól örökre.

- Áldozat?

- Anton Gorogyeckij... - suttogta alig hallhatóan Kesa. - Mintha engem is megmentett volna. De nem is erről van szó, szeretem őt, mert ő Nágya apja. És én... én gyűlölöm. Mert meg kellett neveznem, és megértette, hogy őt nevezem meg. És nemeslelkűen viselkedett, sosem akadályozta, hogy barátkozzam Nágyával, bár tudom, hogy nem tetszem neki, tohonyának, lomhának és gyengének tart. És... én is aljas vagyok... mert mi Nágyával becsapjuk. Nekem is van Erőm, és tudom, hogy ő nemcsak előrejelzi a jövőt, hanem meg is változtatja, de én gyenge vagyok... és nem tudom megváltoztatni a jövőt úgy, hogy mást nevezzek meg...

- Setét - szólította a Kétlényű.

- Az én vagyok, az én vagyok - erősítette meg Zavulon, de kísérletet sem tett arra, hogy elmozduljon a helyéről. - Zavulon, Setét, Legfelső, a Setétektől, ami nyilvánvaló. Felbontom a vérszerződést, ez archaizmus, az anyag nem racionális felhasználása. Mostantól az idők végezetéig. Az én áldozatom Anton Gorogyeckij. Szeretem, ő a legsikeresebb az utódaim közül. Gyűlölöm, Fénypártivá vált, és ez tetszik neki, és azért, mert ez tetszik neki, még jobban gyűlölöm. Ő jó, nemeslelkű ellenség, de készen áll az aljas módszerekre, és ez különösen felbőszít. A legnagyszerűbb Setét vált volna belőle. És én erősebb vagyok nála, és bizonyára mindig is erősebb maradtam volna, de azt, amit ő most tesz, én nem tudom megtenni. Ebben én gyengébb vagyok. Időnként megpróbáltam valami hasonlót véghezvinni, mindig időben megálltam, de ő nem tud megállni.

- Fénypárti - hívta a Kétlényű.

Nem bírtam ki, megfordultam, és Nágyára néztem. Biccentettem neki, mert most nagyon, nagyon rossz volt neki, de támogatni most egyáltalán nem tudtam, és védelmezni sem.

- Én a Fénypárti, Legfelső, Nagyezsda Gorogyeckaja vagyok - mondta Nágya. Olyan vacakul szólt a hangja, amitől a vér megfagy az ember ereiben. - Felbontom a vérszerződést. Én gyűlölöm őt. Lehet, hogy valaha ez volt a legjobb és leghelyesebb megoldás, csakhogy azok az idők már rég elmúltak. Én felbontom mindörökre. Legyen csak egyedül jó vagy csak rossz, ha az emberek erre szolgáltak rá. De elég volt ebből az egyensúlyból, a jó egyensúlya mindig együtt jár a rossz egyensúlyával. Én... én...

- Meg kell nevezned az áldozatot ^szólította fel a Kétlényű.

- Az én áldozatom... - Nagyezsda elhallgatott, és rám nézett. Én bátorítóan bólintottam. Nem volt mit tenni. Egyáltalán semmit. - Az én áldozatom Anton Gorogyeckij, az apám. Én... én szeretem, mert az apám, és ez elegendő is. És gyűlölöm! Gyűlölöm, mert nekem kellene a helyében lennem, és neki az enyémben, de ő mindent nálam korábban megértett, és úgy intézte, ahogy ő akarta! És ez baromira nemeslelkű tőle, csakhogy ez aljasság, aljasság, aljasság! És odaadnám az egész Erőmet, nincs rá szükségem, kész vagyok egyszerű földi halandóként élni, de túlságosan gyenge vagyok ahhoz, hogy megöljelek. De megerősödöm, és kirázom belőled az alvó istenecske förtelmes lelkecskéjét, és végigmegyek a Homályon, és kiégetlek, véglegesen, vagy kitalálok lombtalanító szereket a Homály számára, és minden rétegét megmérgezem. Hát azt hiszed, hogy hülye vagyok, nem tudom, hogy miben rejtőzködsz, és miből állsz, te kék, mohos szörny?!

Csönd lett, melyben csak Nágya zihálása hallatszott.

- A Hatok Őrsége elmondta a véleményét - szögezte le a Kétlényű. - A vérszövetség fel van bontva. Többé senki sem őrködik az emberek közti jó és rossz egyensúlya felett. Szabadon élhettek magatoknak, és megölhetitek magatokat. A sorsotok mostantól a ti kezetekben van.

Egy röpke pillanatra úgy képzeltem, hogy sarkon fordul, és elmegy. Mint ahogy annak idején Tigrincs. Egy szemvillantásnyi időre a lányom neve varázstalizmánnak tűnt számomra, ami megtart a szakadék szélén.

- Elfogadom az áldozatotokat - szólt a Kétlényű.

A szemem sarkából láttam, hogy felemeli a hatalmas mancsait, és felém nyúlik velük. De nem akarózott megfordulni. A lányomat, a feleségemet néztem, akiket Olga erősen fogott. Valahol még ott volt Geszer, aki azzá nevelt, aki vagyok; Zavulon, a Setét, akiről váratlanul kiderült, hogy a nagyapám; Arina, a kaján boszorkány, a maga lehetetlen szerelmével; a fiatal próféta, Kesa, aki átölelte a síró Nágya vállát; egy bátor és jó ember, aki a félénk kisfiúból, Jegorból nőtt ki; és a két agyafúrt fickó, Germensohn és Gliba...

De én a lányomat és a feleségemet néztem, és megpróbáltam, amennyire csak tudtam, őszintén mosolyogni, hogy ezt a mosolyt őrizzék meg, és legyenek tisztában azzal, hogy büszke vagyok rájuk.

Aztán valami jeges-kék és tüzes-vörös hátba vágott.

EPILÓGUS

A TEMETŐ az év egyetlen szakában sem vidám hely. Tavasszal, amikor a levegő hűvös és friss, és a fákat a friss lomb zöldes füstje borítja, a halálra gondolni különösen kellemetlen. Nyáron, a hőségben, amikor a kiszáradt föld szagát érezni, a temető egy rejtőzködő vadállatnak tűnik, amely bármely pillanatban rád vetheti magát. Ősszel, a szürke, esős ég alatt a temető undorító és szomorú.

De télen a legrosszabb. A kihűlt föld nem engedelmeskedik az ásónak, és attól, hogy most valaki örökre benne marad, a hideg futkározik az ember hátán.

Ez egy régi temető volt, magában Moszkva belsejében. Ide nagyon-nagyon ritkán temettek, vagy nagyon híres embereket, vagy nagyon gazdagokat. Nem, persze ez nem a Vaganykovszkoje, és nem is a Novogyevicsje temető. De Moszkva központja mindig drága lesz, az élők és a holtak számára is.

- Ritkán temetünk ide valakit a mieink közül - törte meg a csendet Zavulon. - Általában nincs mit eltemetni... a Fénypártiakkal sem gyűlünk össze gyakran.

Meleg kabátba burkolózva állt. Aztán lehúzta a kesztyűjét, és háta mögött álló segéd kezéből elvette a koszorút, amit ez a felirat díszített: „A moszkvai Nappali Őrségtől", és elhelyezte a friss síron. Ott állt, lehajtott fejjel.

- Isten veled! Becsületesen szolgáltál.

Geszeren nem volt kesztyű. Vagy azért, mert az egykor, Tibetben töltött ifjúsága évei alatt hozzászokott a hideghez, vagy pedig szerénynek akart mutatkozni. Neki Olga nyújtotta át a koszorút, ezzel a felirattal: „A moszkvai Éjszakai Őrségtől".

- Nehéz sors - mondta. - És nehéz halál. És... akkor is egy voltál közülünk, és az is maradsz mindörökre.

Toporgott egy kicsit, aztán Zavulonra pillantott, elővett a kabátja zsebéből egy kulacsot, és felé nyújtotta.

- Gyerünk... orosz szokás szerint... búcsúzzunk!

- Jó kis orosz szokást találtál: francia konyakot vedelni a temetőben... - mondta halkan Szveta, és belém karolt.

Zavulon is kortyolt egyet Geszer után, a homlokát ráncolta, majd felém nyújtotta a kulacsot.

- Anton?

- Nem kérek, ha lehet - mondtam. - Nekem most vigyáznom kell az egészségemre. Az embernek az egészsége a legnagyobb kincse.

- Anton, hagyd ezt! - Zavulon szemrehányón nézett rá. - Mi óvni fogjuk az egészségedet. És ha van valami, akkor gyógyítani, mindkét Őrség együttes erejével. Megérdemled.

- Nem akarok rájuk inni - jelentettem ki, és a sír felé biccentettem, ahol egy óriási koporsóban feküdt a Kétlényű szörnyűséges teste, az egykori Fénypárti mágus Deniszé és Setét mágus Alekszejé. - Mégiscsak ők öltek meg engem. Bizonyos fokig.

- Előbb vagy utóbb mindannyian elmegyünk - felelte Geszer. - A Másfélék halhatatlanok, de...

- De az emberek halandók - fejeztem be. - Ne haragudjatok, nem fogok inni. Nem ők a hibásak. De a saját gyilkosaira az ember nem iszik.

- Azt lehet mondani, hogy megsajnált téged - emlékeztetett Geszer. - Hiszen meg is ölhetett volna. Egyszerűen és véglegesen. Megsemmisíthetett volna. Elégethetett volna. Teljességgel kiszívhatta volna az Erőt.

- Meg is ölt - mondtam. - Azzal, hogy emberré változtatott, megölt. Lehet, hogy nem most, hanem ...húsz év. Harminc. És kész.

- Az emberek így élnek, apa - vigasztalt Nágya.

Mellettem állt, Innokentyij kezét fogta.

- Rendben - mondtam, és kivettem Geszer kezéből a kulacsot.

A konyak égette a torkom. Becsuktam a szemem, és befelé hallgatóztam. Megpróbáltam végigtekinteni a századokon, a Homályon keresztül. Természetesen semmi sem sikerült.

- Legyen neked könnyű a föld, jó Homály... - mormoltam, miközben visszaadtam a kulacsot.

Szép csöndben már mindenki szétszéledt. Bár közösen zajlott a temetés, de a halotti tort külön tartják a Fénypártiak és a Setétek. A temető kijáratánál álló két kis busz különböző utakon szállítja el a járőröket.

Kosztya Szauskin intett felém a kezével, de nem jött közelebb. Úgy gondolom, ez így helyes. A Homály a Földön hagyta. Visszaadta azt, ami a vámpíroknak az életet helyettesíti. De az, hogy mi barátok voltunk, nem változtatott azon, hogy én megöltem, ő pedig engem.

- Menjünk! - mondta Szemjon, és odalépett hozzám. - No... kell. Így illik. Ne haragudj Deniszre, ő munka közben égett el...

- Majd odamegyek - hárítottam el.

Szemjon zavarba jött. Bedugta a kezét a viharvert dzsekije zsebébe.

- De... Anton... Te izé ez... Az éttermet a Tagadás Köre fedi... Nem jutsz be oda egyedül.

Természetesen igaza volt.

- Én elviszem - mondta Szvetlana. - Menjetek, gyerekek! Majd utánatok megyünk.

Szándékosan lassan sétáltunk: én, Szvetlana, Nágya. És természetesen Kesa. Hogy is bújhatnánk el előle. Az is lehet, hogy pár hónap múlva Nágya és ő majd ellenkező irányba futnak... vagy száz év múlva. De Kesa nyilvánvalóan valami sokkal optimistábbat látott a jövőben kettejükkel kapcsolatban. El kell viselni őt.

- Híres emberek vannak itt... - törte meg halkan a csendet Nágya. - Nézd, hiszen ez egy híres rajzfilmkészítő! Ez meg egy író... Jaj, hiszen olvastam a könyveit!

- Igen, tisztességes emberek gyűltek itt össze - állapítottam meg. - A Kétlényű elégedett lehet.

- Apa, hagyd abba! - kérte a lányom. - Nem ölt meg, és ez a legfontosabb!

Felidéztem, ahogy Szvetlánával zokogtak, amikor átöleltek. Én pedig a földön ültem, és az egyik karomon az ingem elégett darabjait, a másikon az elszenesedett rongyokat tapogattam. A Kétlényű átlagos ütéséhez képest engem, úgymond, búcsúzóul megcsókoltak.

Búcsúzóul, mert a Kétlényű ebben a pillanatban az ajtónál hevert. Nem lélegzett, halott volt, és elvitte szörnyűséges testében a Fény és a Setét egykori járőreit...

Nem is fogtam fel akkor azonnal, hogy mi történt. Túlságosan örültem annak, hogy élek. Sem Geszer zavart tekintete, sem Zavulon elkeseredett nézése nem keltett bennem gyanút. És az sem, ahogy Szvetlana hirtelen elhallgatott, félrehúzódott, és áthatóan rám meredt...

Aztán Nágya, az ifjúság egész kíméletlen nyíltságával kimondta az ítéletet. „Apa, te ember vagy!"

Igen, emberré váltam. Teljesen hétköznapivá. A Másfélék legcsekélyebb potenciálja nélkül. A „mágikus hőmérséklettel", sokkal magasabban annál a küszöbnél, ahol akárcsak néha, elszórtan, előérzetek keletkeznek, és ahol létezik az apró trükkök képessége. Nem fulladtam ki, ahogy ez a Másfélékkel történik. Nem vagyok kipréselve, ahogy ez Szvetlánával történt, aki a Tükörrel harcolt. Emberré váltam, visszafordíthatatlanul és örökre.

- Én úgy vélem, hogy a Kétlényűnek az a része sajnált meg, ami jó volt - mondta Nágya. - Nem igaz?

Nem akartam megbántani a lányomat. Ő olyan okos. De mindehhez ő még Abszolút varázslónő is, és ezért hasznos lenne, ha még bölccsé is válna.

- Nem, Nágya - vetettem ellen. - Nagyon haragudott rám a Kétlényűnek az a része, ami gonosz volt. Ezért is maradtam életben.

Nágya elhallgatott

A buszok már elmentek, beszálltunk az autóba. Zavulon nem kérte vissza az ajándékát. Szvetlana ült a volánhoz, nem vitatkoztam vele, mivel nem éreztem a vonalak valószínűségét, az úton vak lettem volna.

- Mégis, neked sincs teljesen igazad, Anton - jegyezte meg Szvetlana. - Nem azért váltál emberré, mert valaki megsajnált vagy meggyűlölt. Azért váltál emberré, mert az is voltál. Az maradtál, azután, hogy Másféleként leéltél egy negyedszázadot, ami igen nagy ritkaság. Ezért amikor a Kétlényű megölte benned a mágust, életben maradtál.

Bólintottam. Valószínűleg igaza volt Bizonyára így is van. De még az én bölcs feleségem sem felel arra a kérdésre, hogy hogyan éljek ezek után.

Pedig ezt meg kell tanulnom.

Minden ember él.

2013-2014

Moszkva-London-Palermo

Szerzőnkről

Szergej Lukjanyenko

Kazahsztánban született, 1968-ban, és már fiatalon megragadták képzeletét a Sztrugackij testvérek és Robert Heinlein oroszul is hozzáférhető ifjúsági SF-jei. Ő maga 18 esztendős kora körül kezdett írással foglalkozni, és egy évvel később az alma-atai Zaija című újság meg is jelentette első novelláját. Eközben a helyi orvosi egyetemen kitanulta a pszichiáteri szakmát.

1989-ben dolgozni kezdett első komolyabb regényén, a Negyven sziget lovagjain. Ebben idegenek rabolnak el kisgyerekeket, hogy a jövő vezetőinek alakuló személyiségjegyeit tanulmányozzák egy mesterségesen létrehozott környezetben. A regény szinte egyszerre jelent meg a szerző első önálló novelláskötetével, amely a Nukleáris álom címet kapta. Ez utóbbiban az írások többsége pusztuló, széthulló jövőkben játszódik. (Több elbeszélése magyarul is olvasható a Galaktikában, illetve a Kétszázadik című antológiában.)

Ezek és Lukjanyenko későbbi művei számos hazai díjat elnyertek, így hamarosan már egyre népesebb oroszországi rajongótábor várta a következő kötet megjelenését. A határokon túli ismertségre azonban a szerzőnek még egy évtizedet kellett várnia. Timur Bekmambetov 2004-ben készített filmet az Éjszakai Őrségből. A kevés pénzből is látványosra összehozott produkciót átvették amerikai forgalmazásra, és ez lehetőséget adott a regény angol fordításban való megjelentetésére. Addigra a könyvnek otthon már két folytatása (Nappali őrség, Alkonyi Őrség) is elkészült, majd azóta még kettő (Utolsó Őrség, Új Őrség).

Számos további regény és sorozat fűződik még nevéhez, közülük is kiemelésre érdemes a sztrugackiji ihletésre született Ugrás-ciklus, melynek két kötete az Ugrás az űrbe és az Ugrás az ismeretlenbe.

Még kapható

Szergej Lukjanyenko

művei

a Galaktika Fantasztikus Könyvek

sorozatában

Őrség

Éjszakai Őrség

Nappali Őrség

Alkonyi Őrség

Utolsó Őrség

Új Őrség

Ugrás

Ugrás az űrbe

Ugrás az ismeretlenbe

Párhuzamos világok

Világok őre

Őrök világa

Igék Földje

A vas prófétája

A vas birodalma

WWW.GALAKTIKABOLT.HU

Impresszum

A fordítás alapját képező kiadás:

Szergej Lukjanyenko

Sesztoj Dozor

Izdatyelsztvo Aszt, 2015

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Egeres Zsuzsanna

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

ISBN 978 615 5621

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2014 by Szergej Lukjanyenko

© Hungarian translation 2016, Egeres Zsuzsanna

© Hungarian edition 2016, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: NaguaI Design

Nyomdai munkák: Print City Europe Zrt.

Megjegyzések

[←1]

Lefordíthatatlan szójáték. P-R-I-S-L-A-Ja - a kezdőbetűk oroszul egy nőnemű szót adnak ki, ami azt jelenti: „eljöttem". (A ford.)

[←2]

Szyjatoszlav Igorjevics (955-972) kijevi fejedelem legendás szólása. A fejedelem-hadvezér ezzel az üzenettel előre figyelmeztette ellenfelét, elejét véve ezzel a hosszan elhúzódó ostromoknak, háborúknak. (A ford.)

[←3]

Federacia Internet Obrazovania - Internet Képzési Szövetség (A ford.)

[←4]

Z-a-t-o-b-oj: Az apai nevek kezdőbetűi oroszul az „érted" szót adják ki. (A ford.)

[←5]

Thor Heyerdahl (1914-2002) norvég utazó, tengerbiológus, antropológus, aki Kon-Tiki expedíciójával vált híressé, melynek során tutajával 8000 kilométert tett meg Dél-Amerikából a Tuamotu-szigetekre.

[←6]

RH: Rendkívüli Helyzet (A ford.)

[←7]

Ockham borotvája: filozófiai elv, amely szerint egy adott jelenség leírására célszerű az egyszerűbb magyarázatott választani. ( A ford.)

[←8]

Ilja Muromec: az orosz hősi énekek legendás alakja. (A ford.)

[←9]

Régi kelta eredetű, gyors brit tánc. (A ford.)

[←10]

Írországban és Skóciában elterjedt hagyományos tánctípus. (A ford.)

[←11]

Részlet Oleg Medvegyev Hemoglobin keringő című dalából.

[←12]

Részlet Oleg Medvegyev Hemoglobin keringő című dalából.

[←13]

Visszaaghatatlan szójáték, az orosz eredetiben először „za toboj”, majd „za toboi” szerepel. (A ford.)

[←14]

Lefordíthatatlan szójáték. Az apai nevek kezdőbetűi összeolvasva az orosz „Resenyije” szót adják ki, ami magyarul döntést jelent. (A ford.)

[←15]

Lefordíthatatlan szójáték. A vezetéknevek kezdőbetűi összeolvasva a „Szila zsgyot" mondatot adják ki, ami magyarul azt jelenti, hogy „Az Erő vár". (A ford.)

[←16]

Smidolon: ragadozó macskaféle, gyakran kardfogú tigrisnek is nevezik. (A ford.)

[←17]

Belgiumi település, az első világháborúban először itt vetették be a mustárgázt hadi célokra. (A ford.)

[←18]

Az Ugyel krilatih( A szárnyalók osztályrésze) (1921) című vers első sora.

[←19]

Az orosz közlekedésrendészeti szolgálat rövidítése. (A ford.)

[←20]

A Népgazdasági Eredmények Kiállítása Moszkvában. (A ford.)

[←21]

Sarik: A moszkvai Seremetyevo repülőtér becézett alakja.

[←22]

Vigyen a párizsi Tőzsdéhez, kérem! (fr.) (A ford.)

[←23]

Itt álljon meg! (fr.) (A ford.

[←24]

Ez a magáé, (fr.) (A ford.)

[←25]

Kérnék egy üveg vörösbort. Önre bízom a választást, (fr.) (A ford.)

[←26]

Lányok, ne vitatkozzatok! (fr.) (A ford.)

[←27]

Az én hibám, (fr.) (A ford.)

[←28]

Sajnálom! (fr.) (A ford.)

[←29]

Szűzanyám, hogyan halhatott meg egy vámpír-zsidó a Setét kommunista „Szürke Imájától"? Egyáltalán, hogy fért ez össze a fejükben?" (A ford.)

[←30]

Id. Thomas Chippendale híres 18. századi bútortervező. (A ford.)

[←31]

Utalás Ursula K. Le Guin „akik elhagyják Omelast” című elbeszélésére. (A ford.)

[←32]

Részlet a Piknik együttes Sokat szenvedett Nostradamus az emberektől című számából.

[←33]

Gyerek, konyha, templom (ném.) (A ford.)

[←34]

Szó szerint Márciusi Nyúl. Lewis Caroll Alice Csodaországban egyik szereplőjének a neve

[←35]

Lefordíthatatlan szójáték. Oroszula „gluk” jelentése „a számítógép programban előforduló hiba”, Gluck 18. századi német zeneszerző.

[←36]

Most mit tegyünk? Most már mit tegyünk? (ném.) (A ford.)

[←37]

Menekülj! (ném.) (A ford.)

[←38]

Segíthetünk maguknak! (ném.) (A ford.)

[←39]

Ez itt a fiam! A fiam, nem az, amire gondolnak! (ném.) (A ford.)

[←40]

Akkor el kellene tűnnöd innen, te bolond! Keress biztonságos helyet! (ném.) (A ford.)

[←41]

Hogy maga milyen elbűvölő! (fr.) (A ford.)

Table of Contents

PROLÓGUS

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HARMADIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

Szerzőnkről

Még kapható

Impresszum

Table of Contents

PROLÓGUS

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HARMADIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

Szerzőnkről

Még kapható

Impresszum