Szergej Lukjanyenko

Arkagyij Suspanov

VARÁZSŐRSÉG

Сергея Лукьяненко / Аркадием Шушпановым: Школьный Надзор

© Szergej Lukjanyenko Arkagyij Suspanov, 2014

Fordította: Weisz Györgyi

Borító: Burger István

A szövegben szerepelnek Szergej Lukjanyenko és Vlagyimir Vasziljev az Őrség-sorozathoz tartozó regényeinek és Vlagyimir Vasziljev Káosz-Őrség című regényének egyes alakjai és motívumai.

JELEN SZÖVEG A FÉNY SZEMPONTJÁBÓL PEDAGÓGIAILAG

NEM ÉRTÉKELHETŐ.

ÉJSZAKAI ŐRSÉG

JELEN SZÖVEG A SETÉT SZEMPONTJÁBÓL PEDAGÓGIAILAG

NEM ÉRTÉKELHETŐ.

NAPPALI ŐRSÉG

JELEN SZÖVEG KISKORÚ MÁSFÉLÉK SZÁMÁRA NEM

AJÁNLOTT.

INKVIZÍCIÓ

ELSŐ RÉSZ

MÁSFÉLE IRODALOM

PROLÓGUS

Fjodor rövid szünetet tartott, mint egy jó tenor, mielőtt kivágná a magas C-t. Majd megszólalt:

– Törvényt sértünk, Anna Szergejevna polgártársnő? Ez baj. Nagy baj.

– Maga… – Anna Szergejevna polgártársnő összehúzta magát –

maga ügyész?

Ha hinni lehet az iratoknak, egy hónap múlva tölti be a tizennégyet.

A helyiség berendezése a legkevésbé sem emlékeztetett ügyészi irodára. Bár, őszintén szólva, Fjodor még soha életében nem járt ügyészi irodában, „ügyfele” meg pláne nem.

A falon ékeskedő kép egy lagúna partjára repítette a látogatókat. A padlót borító puha szőnyegen elég volt néhány lépést tenni, és az embernek máris elmúlt minden feszültsége. Fjodor és Anna Szergejevna között nem volt semmi, egymással szemben ültek.

Fjodor úgy helyezte el a fotelját, hogy az mindig a látogatóktól jobbra legyen. Feltételezése szerint ez bizalmat ébreszt bennük.

A fotelok átlátszó borításán keresztül látni lehetett, hogy az üléseket és háttámlákat nem rugók és habszivacs tölti ki, hanem tarka, félig felfújt léggömbök. Eléggé megbízató holmi volt ez, hacsak szándékosan ki nem durrantják a léggömböket. Az ilyen karosszékben a látogató hamar ellazul.

Az egész helyiségben csak a Fjodor térdén fekvő táskának voltak határozott élei.

– Nem, nem vagyok ügyész – felelte Fjodor az igazságnak megfelelően. Majd füllentett egy kicsit. – Pszichológus vagyok.

– Nem tudtam, hogy minket pszichológushoz… – A kislány kihúzta magát. Vöröses haja volt, szája sarkában mintha némi ravaszkodás bújt volna meg. – Én normális vagyok.

– Hát persze hogy normális – biztosította Fjodor. – Különben nem kerültél volna hozzám. Azt mondtam, pszichológus vagyok, nem pszichiáter. Tudod, mi a különbség? Majd a mostani beszélgetésünk után döntöm el, kivel kell még megismerkedned.

Talán még egy ügyésszel is.

– De nem csináltam semmit! – emelte fel a hangját a kislány. –

Nem loptam semmit!

– Ne kiabálj! – suttogta Fjodor, és közelebb hajolt a gyerekhez.

Majd két méter magas volt, és ez a mozdulat egy toronydaru manőverére emlékeztetett.

A kislány halkabban folytatta, és ő is közelebb hajolt Fjodorhoz.

– Én nem loptam semmit. Minden magától jelent meg, becsszóra!

Csak senki nem hisz nekem.

Fjodor ekkor így szólt:

– Én hiszek neked.

– Maguk mind hazudnak! – Anna hátradőlt a fotelban, a léggömbök panaszosan felnyögtek.

– Én hiszek neked – ismételte meg Fjodor nyugodtan, de gondolatban hozzátette: hiszem, mert képtelenség[1]. – Nem loptad azokat a holmikat. Maguktól jelentek meg.

– Hogy hihet nekem? – hangzott a kérdés a szemközti fotelból. –

Hiszen nem tudja…

– Nem is kell tudnom. Látom, hogy nem csapsz be. A szemedből, a lélegzetvételedből, az arcszínedből. Ezek mind igazat mondanak.

A kislány körülnézett – valószínűleg tükröt keresett. Hogy ellenőrizze az állítást, és egyben meggyőződjön arról, a szeme meg a többi nem árulkodik-e fölöslegesen.

De a tükör messze volt tőle, és Anna Szergejevna röstellt volna felállni.

Fjodor nagyon nem szeretett hazudni. Különösen gyerekeknek.

Most egyébként nem is arról volt szó, hogy csalt volna. Csak nem a teljes igazságot mondta. Azt, hogy Anna nem hazudik, elárulták

önkéntelen mozdulatai, Fjodor pedig megtanulta, hogy nagyon éberen figyeljen. Még mágiához sem folyamodva.

Azonban még ennél is ékesszólóbban bizonyította, hogy a kislány igazat mond, az aurája. De elárulni neki, mi is az az aura, csak nagyon óvatosan, fokozatosan lehet. Annának fogalma sem volt arról, ki is ő valójában, és ez volt a legérdekesebb az egészben.

– Maga… azt mondja majd, hogy nem loptam semmit?

– Azt mondom – válaszolta Fjodor. – Ha jól viselkedsz.

Azt már megállapították, hogy a kislány nem használ kábítószert, nem tartozik a veszélyeztetett csoportba. Csonka családban nevelkedő, hétköznapi kamaszlány. Anyja zeneiskolai tanárnő. Ő

vitte el a lányát a rendőrségre, amikor rendszeresen kezdtek megjelenni a lakásukban olyan tárgyak, amelyeket semmiképp sem vehetett volna meg a fizetéséből. Természetesen esze ágában sem volt elhinni lánya bizonykodását, hogy a holmik „maguktól jelentek meg”.

– Jó leszek – nézett Anna gyanakodva Fjodorra.

– Hát ez nagyszerű. És hogy csinálod? Például a mobilt?

– Rajzolok meg festegetek. Valójában nem igazán értek hozzá.

Eloltom a lámpát, gyertyát gyújtok, és csak mázolgatom a festékeket.

– Kár, hogy nem hoztál magaddal semmit.

– De hát nem tudhattam!

– Jól van. – Fjodor arra gondolt, hogy feltétlenül meg kell vizsgálni azokat a rajzokat.

– Én csak úgy hívom ezt, hogy mázolgatás.

– Hát ez csodás!

Ha egészen őszinte akart lenni magához, Fjodor szemében ez nagyobb csoda volt, mint a levegőből ott termett tárgyakkal teli lakás, és a kislány, aki magától tanult meg csodát tenni.

– Azt rajzolod le, ami azután megjelenik?

– Nem. Hiszen mondom, csak mázolgatok. Azt, ami eszembe jut.

Csak olyan színes foltokat. Néha fura ábrák lesznek belőle… Aztán meg megjelenik valami. Nem is gondolok semmire. Néha nem is akarom, de egyszer csak látom. Már ott is van.

– Ennyi az egész?

– Ennyi az egész. Hiszen már ellenőrizték: senki nem keres semmit abból, amit nálam találtak. Senkitől nem tűnt el. Én nem követtem el semmit!

– De elkövettél. – Fjodor válasza nem volt kemény, inkább barátságos. – Törvényt sértettél.

– De hát milyen, miféle törvényt? – Anna kihúzta magát, soványka teste húrként megfeszült.

– Mihail Vasziljevics Lomonoszovét. És Lavoisier-ét, Antoine Laurent Lavoisier-ét. [2] Egymástól függetlenül fedezték fel.

– És akkor mi van? Ezért talán megbüntetnek? – kérdezte Anna csodálkozva is, kihívóan is.

Fogalma sem volt arról, mi is lehet a Lomonoszov-Lavoisier-törvény. Mint ahogy arról sem, hogy a modern emberi fizika egyáltalán nem biztos abban száz százalékig, hogy ez a törvény megcáfolhatatlan. Ami pedig… hm… mondjuk így, a nem emberi fizikát illeti, már régóta kételyek merültek föl, hogy e törvény csak korlátozottan érvényes.

– Még nem – mondta Fjodor. – De amint látod, már felkeltetted az érdeklődésüket.

– Csakhogy én nem ismerek semmiféle ilyen törvényt – erősítette meg Anna Fjodor sejtését.

– A törvény nem ismerése, kedvesem, nem mentesít a felelősség alól. Ez, csak hogy tudd, egy másik törvény. Nem fizikai, hanem jogi.

– És most mi lesz velem? – A léggömbök Anna alatt megint helyzetet változtattak.

– Az események két lehetséges változatát látom. Az első: folytatod a mázolgatási kísérleteidet, és akkor előbb-utóbb rendkívül nagy kellemetlenségekkel számolhatsz. A második: követed, amit tanácsolok. Én pedig azt tanácsolom, hogy vegyenek fel téged a hozzád hasonló képességű gyerekek különleges iskolájába.

– Ez valamilyen zárt intézet?

– Egyáltalán nem zárt, csak nagyon nehéz oda bekerülni. Mert nem vesznek fel akárkit.

– Akkor biztosan sokat kell fizetni…

– Teljes ellátást kapsz. És még ösztöndíjat is.

– És alá kell írnom, hogy többé nem sértek törvényt?

Fjodor legszívesebben megint ellenőrizte volna az iratokban Anna Szergejevna Golubjova születési dátumát és életkorát.

– Erre nincs szükség. Na, melyik változat tetszik jobban?

– A második.

Fjodor felállt, végigcaplatott a szőnyegen, kinyitotta az előtérbe nyíló ajtót, és kiszólt:

– Tatyjana!

Odafordult Annához:

– Megírom a jegyzőkönyvet. Csütörtökön eljössz ide a mamáddal együtt. Nem javaslom, hogy „mázolgatással” foglalatoskodj. Inkább a fizikatankönyvet olvasgasd! Előre belenézhetsz a felsőbb osztályokéba is.

– Igenis, így lesz! – Anna felpattant a fotelból, a léggömbök megkönnyebbült sóhajjal búcsúztak tőle.

Amikor az ajtó becsukódott mögötte, Fjodor elővett a zsebéből egy bizonyos tárgyat. Azok egyikét, amelyeket Anna „mázolgatása”

hozott létre. Ezt a, hogy is nevezhetné, mesterségesen megalkotott tárgyat senki nem hiányolta. Senkinél nem kellett volna lennie. Ha valahol, hát egy világszerte ismert és igen nagy tekintélyű konszern laboratóriumában őrizhették volna. Olyasféle helyen, mint például annak a cégnek a széfje, amelyiknek egy almacsutka a lógója.

Egyetlen példányban, prototípusként. De ez ott sem létezett soha.

Bár alighanem vagyonokat fizettek volna érte.

Az Őrség szakértői hosszasan töprengtek fölötte, végül azt

mondták Fjodornak, hogy ezt a mobilt nyilvánvalóan még nem találták fel.

De a mindössze tizenhárom éves kislány képes volt materializálni a semmiből. Na nem, mindenképpen meg kell nézni, miket rajzolgat.

Fjodor visszament az irodájába – megírni a jelentést. Lehetsz Másféle, tekintheted magadat nem közönséges embernek, semmiképp sem úszhatod meg, ha ki kell töltened egy kupac papírt.

ELSŐ FEJEZET

– Elmehettek. – Dmitrij becsukta az osztálynaplót. – Hétfőre kérem a fogalmazást.

Az osztály felmorajlott, mintha a csengetés bekapcsolt volna valamilyen motort. Becsukódtak a notebookok, akár egy kagyló héja, bár ezekben nem gyöngyszemek rejtőztek, hanem a processzorok kristályai.

Az elektronikával telezsúfolt osztályterem leginkább valamilyen nagy

tudományos

központ

gyerekrészlegére

emlékeztetett,

méghozzá egy jövőbeli tudósvároséra. Józan ésszel elképzelhetetlen lett volna, hogy így fest a mágiaiskola: nyoma sincs boltíves folyosóknak, lúdtollaknak, palástoknak. Látszólag közönséges fiúk és lányok, nincs iskolai egyenruha. Hátizsákok, farmer, sokfunkciós mobiltelefonok, némelyeknél játékkiegészítőkkel, amelyeket az órák idejére könyörtelenül elkoboznak.

Még a tantárgyak zöme is egészen hétköznapi: fizika, kémia, matematika, mértan, angol, francia, német nyelv. Ám akad egészen más is, főleg a felsőbb osztályokban. Pontosabban nem más, hanem Másféle.

„Másféle történelem.”

„Másféle irodalom.”

„Másféle társadalomtudomány.”

És van még az egészen különleges, „az életműködés biztonsága”

nevű tárgy, amelyet a rossznyelvek nyomban átkereszteltek, és úgy hívták, „védekezés a Setét és a Fény erői ellen”. És volt még a sajátos biológia, pontosabban annak egy ága. „A vámpírok és alakváltók fiziológiája”, „a Másfélék életkorának konzerválása”, „a gyógyítás elemei”… Még a Setéteknek is képesnek kell lenniük ezt-azt meggyógyítani.

Dmitrij a gazda szemével végigpillantott az osztálytermen. No

lám, ketten mégsem kapcsolták ki a notebookjukat, a csibészek.

Nyilván Gromova és Scsukin.

Gondolatban azonnal jelzést kellett volna küldenie a csibészeknek, visszahívni őket, és kikapcsoltatni velük a gépüket. És ha figyelmen kívül hagynák a jelzést, mondván, hogy zűrzavaros gondolataik miatt nem ismerték fel, újabb igézetet küldeni rájuk. Az egyszerű

„viszketést”. Attól mindaddig nem lesz nyugtuk sem éjjel, sem nappal, amíg meg nem jelennek jóvátenni, amit elkövettek.

Dmitrij ehelyett határozottan felállt, és odament, hogy kikapcsolja a notebookokat. Volt egy alapszabálya – amit meg lehet oldani mágia nélkül, azt meg is oldja. Már csak azért is, mert most lyukasóra következett. És a két lustaság majd soron kívüli ügyelettel bűnhődik.

Az iskolai sportpályára nyíló ablakon túlról behallatszott a kosárlabda sokat szenvedett gyűrűjének döngése. Kiáltások hangzottak. A legmélyebb hang tulajdonosa Boriszics volt, a tornatanár.

– Karaszjov, le a pályáról! Kettes levitáció! Nem látom! Le a pályáról, kinek beszélek?

A kosárlabdának is a legközönségesebb változatát játszották. Bár Dmitrij, amikor ide került, a Harry Potter-filmekből ismert különlegességekre számított. De itt nem rendeztek seprűnyélen vívott rögbimeccseket. Bár a seprűnyél, mint repülőeszköz, nagyon is valóságos volt, és időtlen idők óta használták. Igaz, nagyon ritkán, mivel sokkal nagyobb becsben állt a közönséges sütőlapát, azon kényelmesebb volt ülni, és a boszorkányok könnyebben feltölthették Erővel a kemence melegéből.

Az iskola a városon kívül helyezkedett el, és egy erdősávon kívül egész sor mágikus igézet is védte: a Figyelemelterelés, a Láthatatlanság és még egy csomó más. Így hát akár a kviddics orosz változatát is játszhatták volna, de előnyben részesítették az olimpiai sportágakat, mivel azt a célt űzték ki maguk elé, hogy megtanítsák a növendékeket egy olyan világban élni, amelyben sok ezerszer több hétköznapi ember él, mint Másféle. Azért játék közben persze mindannyian csibészkedtek egy keveset a mágia segítségével. A Setétek, mert kedvükre volt, na meg gyakorlásképp (hátha nem veszik észre), a Fénypártiak pedig a csapatuk becsületéért.

Szerencsére a csapatok is, az osztályok is vegyes összetételűek voltak. Szó sem lehetett a Griffendél és a Mardekár közti vetélkedéshez hasonló összecsapásokról. Ez ellentétes lett volna a hazai pedagógiai elvekkel, sőt értelmét vesztette volna az egész kísérlet.

Ami a kísérletet illeti, őszintén szólva, Dmitrij nem igazán értette.

Teljesen értelmetlen dolog a Fény és a Setét kiskorú képviselőit egymás iránti toleranciára nevelni. Másrészt viszont az iskola lehetővé tette, hogy megtanulják megérteni a különbséget.

Valószínűleg ezért is vállalta Dmitrij, hogy átjöjjön ide tanítani.

Miután kikapcsolta mindkét gépet, azon a régi, értelmetlen szokáson kapta magát, hogy le akarja törölni a táblát. Mindenesetre volt tábla a teremben, de csak, mint a múlt afféle hagyatéka. Dmitrij már régóta az elektronikus interaktív eszközt használta, amelyet a maga tanári termináljáról kezelt. Azonban amikor megfordult, rájött, hogy mégiscsak le kell törölnie a táblát: a zöld felületre valakinek sikerült suttyomban krétával felrajzolni egy vigyorgó pofácskát.

Bezárva az interaktív táblán A Másfélék szerepe a modern irodalomban című téma prezentációját, Dmitrij fogta a nedves rongyot. Azonban alig közelített a keze a rajzhoz, az hirtelen máshova ugrott. Dmitrij megpróbálta egy pontos és hirtelen mozdulattal elkapni a pofácskát, de az az utolsó pillanatban ismét elsiklott a rongy elől.

Szóval tréfálkozni méltóztatunk.

Dmitrij a Homályon keresztül is megnézte a rajzot. Azonban így sem tudta azonosítani az igézetet. Alighanem közösen fundálták ki.

Csakhogy még az első rétegben is jóval gyorsabban lehet mozogni, mint a való világban, és ezzel érdemes volt megpróbálkoznia. De a pofácska még így is rendre elsiklott előle a táblán, sőt időnként még nyelvet is öltött rá.

Dmitrij megizzadt. Azt, hogy fütyüljön erre az ostoba vadászatra, nem engedte a büszkesége (bár mire lehetne büszke a maga hetedik szintjével…). No meg elképzelte, ahogy bejön a következő osztály, és a táblára nézve egész órán vihogni fog. Nem, nem adhatja fel.

A pofácskán a mosolyt hirtelen csodálkozás váltotta fel. Majd a fehér pupillájú szemek kitágultak, a mosolyra görbült száj hangtalan kiáltásra kerekedett – és a rajzocska szertefoszlott, csak a krétapor felhőcskéje maradt utána.

– Zavarhatlak, Dreher? – hangzott fel mögötte.

A tanterem hirtelen visszanyerte színeit – Dmitrij kilépett a Homályból.

– Foglaljon helyet! – mondta megfordulva.

– Már ülök – jött a válasz.

A tanári asztalnál Egyszemű Lihegő ült a terminál mögött. A rossznyelvek így nevezték Liharjovot, az Iskolai Felügyelet új vezetőjét. Igaz, megvolt mind a két szeme, csak a bal szemhéja egy sérülés miatt mindig félig a szemére ereszkedett. Liharjov korábban az Éjszakai Őrségben dolgozott, és akkor sérült meg a szemidege, amikor elfogtak egy törvénysértő boszorkánymestert. Már régen megoperáltathatta volna a szemét, de nem akarta. Azt mondta, az emberorvosokban nem bízik, gyógyítóhoz pedig azért nem fordul, mert nem akar lehetőséget kínálni a Setétek számára, hogy helyreállíthassák az egyensúlyt. Ahogy az emberek mondják, inkább dögöljön meg a szomszéd tehene.

Amikor pedig átment az Inkvizícióhoz, már végképp mindegy volt neki. Azonkívül azt hangoztatta, így félelmetesebb a kinézete, és tekintettel kiskorú felügyeltjeire, ez a fő.

De Egyszemű Lihegőtől csak az újoncok féltek.

– Beszédem van veled, Dreher.

Liharjov valamilyen oknál fogva csak a családnevén szólította az irodalomtanárt. Talán tetszett neki ez a név, talán épp ellenkezőleg, gyanakvást keltett benne. Dmitrij úgy gondolta, Lihegő munkájához tartozik, hogy folyton gyanakodjon. Elvégre Inkvizítor. Különben sem zavarta a Dreher meg a tegezés. Lihegő még szimpatikus is volt neki valamennyire.

Annak ellenére, hogy Inkvizítor.

Egyébként a közelmúltban történt valami, ami szintén indokolta, hogy Liharjov hivatalos hangnemben érintkezzen Dreherrel. Hiszen Drehernek köszönhette, hogy ő lett az Iskolai Felügyelet főnöke. És egyben egyetlen munkatársa is, ráadásul ő tanította a Másféle társadalomtudomány nevű tárgyat.

Dmitrij szó nélkül letelepedett vele szemben az egyik padba.

Liharjov bizonyára szándékosan foglalta el az egyetlen tanári széket.

Így bárhova ül is Dmitrij, mindenképpen a diák helyzetébe kerül, akinek felelnie kell az órán.

Egyébként is minden szempontból alacsonyabban helyezkedett el a ranglétrán. Az Erő szintje szerint is, meg a belső hierarchia szerint is. Lihegő volt a rendőri hatalom az iskolában.

– Jobb lesz bezárni az ajtót… – A felügyelő meg is tette, anélkül, hogy felállt volna a helyéről.

A diákoknak tilos volt mágiát alkalmazniuk az órákon is, órán kívül is, kivéve a mágiával kapcsolatos különleges foglalkozásokat.

Gyerekek jelenlétében a felnőttek sem használhatták.

De senki nem ellenőrizte ezt. Olyan volt, mintha megtiltották volna, hogy a gyerekek rohangáljanak a szünetekben, vagy dohányozzanak a félreeső helyeken. Suttyomban mindenki meg is szegte ezt a szabályt, ahogyan a közlekedési szabályokat szokták, amíg csúnyán rá nem fizetnek.

Liharjov korábbi főnöke, Sztrigal felügyelő mégis ráfizetett. És, mondhatni, ennek Dreher volt az oka.

– Kitaláltad, miért vagyok itt? – húzta össze egészséges szemét Liharjov.

Az irodalomtanár bólintott.

Egy hónappal korábban összehívták valamennyi tanárt és nevelőt Szorokin igazgató irodájába. Nem volt túl népes az iskola személyzete, kényelmesen elfértek.

Az igazgatói iroda látszólag olyan volt, mint bármelyik főnöki szoba. Épp csak az elnök portréja nem függött a bőr karosszék fölött, de az orosz trikolór ott díszelgett az íróasztalon. Bár egy közönséges iskola igazgatói irodájához mérten túlságosan is elegáns volt ez a helyiség, inkább egy menő pénzügyi akadémia rektorához illett volna. Értékes fából készült bútorok, jó minőségű kárpitozás, gondozott szobanövények, kissé egzotikus csecsebecsék. Egyébként csecsebecsének csak a különböző emberi ellenőrző bizottságok látták ezeket, amelyek időnként mégiscsak felkeresték az iskolát. Ha hinni lehetett Szorokin igazgatónak, ezek a holmik régen hatástalanított talizmánok voltak, és kizárólag arra szolgáltak, hogy elvonják a hivatalos vendégek figyelmét. Azok részére pedig, akiket az érdekelt, miből telik minderre egy bentlakásos iskolának, készült egy afféle ikonosztáz gazdag szponzorok aranyozott keretbe foglalt adományozó okmányaiból. Sőt, ott lógott néhány oligarcha fényképe is, akik állítólag meglátogatták egykori alma materüket.

Az okiratok is, a fényképek is valódiak voltak. Dmitrijt ez lepte meg a legjobban, amikor először járt Szorokin irodájában. Nyoma sem volt semmiféle hamisításnak, mágikus „kozmetikázásnak”, ezt az irodalmár a maga szerény hetedik szintjével is meg tudta állapítani.

Az állam első emberének portréja helyett egészen mások arcképei sorakoztak a falakon. A múlt kiemelkedő pedagógusai, nagy nevelői néztek le a látogatóra, valami miatt Arisztotelésszel kezdve a sort.

Talán azért, mert a nagy filozófus, a Poétika szerzője alapította meg a Lükeiont, talán, mert ő volt Nagy Sándor nevelője. A többiekre

Dmitrij jól emlékezett az egyetemi Pedagógia Tanszék előadásaiból.

A nevek egy része hasonlóan végződött: Usinszkij, Lunacsarszkij, Szuhomlinszkij, holott viselőik különböző korokban éltek… Mintha a név maga arra indította volna őket, hogy ugyanazt az ügyet válasszák élethivatásuknak. Arisztotelészén kívül csak Comenius, Lev Tolsztoj, Anton Makarenko és Janusz Korczak[3] neve lógott ki a sorból. Az a benyomása támadhatott a szemlélőnek, hogy a múlt nagy tanítóit is meghívták a tanácskozásra, csak kicsit magasabban helyezték el őket, mint valami tekintélyes bizottság tagjait.

Az asztal körül a jelen pedagógusai helyezkedtek el, akik egyáltalán nem törekedtek sem a jelenben, sem a jövőben elnyerni a Nagy Tanító címet. Viszont mindannyian Másfélék voltak. Az iskolában egyetlen ember sem akadt, sem a növendékek, sem a nevelők között.

Dmitrij kínosan érezte magát. Az igazgató jobbján ott ült mind a két iskolai felügyelő – tehát komoly dologról lesz szó. A legjobban egy ismeretlen, magas férfi jelenléte nyugtalanította. Dmitrij alaposan szemügyre vette az illetőt a Homályon keresztül.

Fénypárti. De mégis valahogyan…

– Kollégák, vendégünk Fjodor Nyikolajevics Kozlov, a városi Éjszakai Őrség munkatársa. A fiatalkorúakkal foglalkozó részlegből.

Az őrségbeli felállt, mindenki felé biccentett.

„Na tessék – gondolta Dmitrij. – Egy operatív munkatárs. Az ilyeneknek valami furcsaság jelenik meg az aurájában.” Talán mert gyakran kell szkennelniük idegenek auráját. De az is lehet, hogy Dmitrij emlékezetében feléledt az a nagyon régi, talán még az óvodai időkből megmaradt félelem a rendőröktől és általában a mindenféle szervek képviselőitől. Egészen kicsi korában még fel is nézett ezekre az emberekre, emlékezve a kémekről és zsarukról szóló filmekre, de azért tartott is tőlük.

– A Setét kollégák megnyugtatására közlöm, hogy Kozlov úr látogatását a Nappali Őrséggel is egyeztettük – folytatta közben

Szorokin. – Kérem, Fjodor Nyikolajevics!

Az őrségbeli rövid szünetet tartott.

– Uraim – kezdte végül.

Dmitrij már megszokta, hogy a Másfélék között nem mindig érvényesek az emberi viselkedési szabályok, többek között a megszólításban

sem.

Az

igazgató

kollégának

nevezte

a

pedagógusokat – a Fénypártiakat és a Setéteket is, az Inkvizíciótól érkezett felügyelőket is, és ez senkinek nem sértette a fülét. De Kozlov nem így járt el. Valószínűleg nem tudta, hogyan szólítsa meg ezt a vegyes társaságot.

– Mint tudják, városunkban valamivel több mint félmillió ember él…

Őszintén szólva, nem demográfiai előadásra számítottak az őrségbelitől.

– Ez azt jelenti, hogy már pusztán statisztikai alapon is körülbelül ötven Másféle lehet köztük. Hogy egészen pontos legyek, adataink szerint nyolcvanketten vannak. Ők azok, akik városi regisztrációval rendelkeznek.

Itt megint szünetet tartott. A hallgatóság várakozott. Hallani lehetett a szekrényen álló óra ketyegését. Régi darab volt, hajdan alighanem egy kandallón állt, és valószínűleg szintén talizmán volt, nem egyszerű időmérő.

– Közülük mindössze öten Fénypártiak.

– Ismerjük ezt a statisztikát – szólt közbe a tanulmányi osztály vezetője, Salazar-Diego Vargas.

Vargas kubai születésű volt, és Setét mágus. A Castro-rendszer elől menekült a már demokratikusnak mondható Orosz Föderációba, úgy tíz évvel korábban. Mi köze lehetett egy Másfélének, sőt Setétnek az emberi hatalomhoz, Dreher elképzelni sem tudta. De mindenkinek megvannak a maga furcsaságai. Lehet, hogy a Castro-rezsim nem kedvez a Setéteknek? A kubai a tanulmányi osztály vezetése mellett matematikát tanított.

– Önnek igaza van – mondta az őrségbeli. – Szóval öt Fénypárti és csaknem hetvenhét Setét. Mint általában.

– Várjon! – szólt közbe ismét Vargas. – Mit jelent az, hogy csaknem?

– Éppen e miatt a csaknem miatt vagyok itt – felelte Kozlov. – Ha megengedi, folytatom.

A kubai csak beharapta az ajkát.

– Az öt Fénypárti közül négyen az Éjszakai Őrségben dolgoznak.

Az ötödik még túlságosan fiatal… Egyébként ez a gyerek, pontosabban kislány itt tanul, önöknél. Ugyanakkor az önök iskolájának és a város különleges státuszának köszönhetően Őrségünket megerősítették külső káderekkel. Városunkban az Éjszakai Őrségnek valamivel több tagja van, mint ahány az itt született Fénypárti. Következésképp a Nappali Őrség létszáma is nagyobb, mint amekkorára szükség lenne, ha nem nálunk van az iskola. Ezenkívül mindkét Őrségnél megalakult a kiskorúakkal foglalkozó részleg. Mindez az Inkvizíció engedélye és felügyelete mellett.

Az őrségbeli biccentett Sztrigal és Egyszemű Lihegő felé. Azoknak a szemük sem rebbent. Ők bizonyára tisztában voltak azzal, mi szükség van erre a hosszadalmas bevezetőre.

Kozlov folytatta:

– Mindennek köszönhetően nálunk fordul elő a legritkábban, hogy megsértik a Megállapodást. Nemcsak a központi szövetségi régióban, hanem néhány közeli körzetben is. Pontosabban így volt ez a közelmúltig.

„Na tessék” – gondolta megint Dmitrij.

– A legutóbbi hónap során kilenc esetben regisztráltunk engedély nélküli támadást emberek ellen. Szinte valamennyi támadás farkasemberek keze… pontosabban foga műve.

– Engedély nélkül? – kérdezte „az életműködés biztonsága”

tantárgy oktatója, a Káin nevű Fénypárti tanár. Az iskolai

rossznyelvek természetesen nem hagyták ki a lehetőséget, és azt terjesztették, hogy „ő az a bizonyos, vagy legalábbis távoli rokona”.

Valójában egyetlen krónikában sem volt semmi nyoma annak, hogy

„az a bizonyos” Káin Másféle lett volna, vagy egyáltalán létezett volna.

– Engedély nélkül. Egy vérfarkast megtalálni nem túl bonyolult feladat. Megjegyzem, a szabálysértések száma városunknak ebben a körzetében az utolsók között van Oroszországban. Nagyon jó ez a mutatónk. Azonban ebben az esetben rendkívüli helyzettel állunk szemben. Először is, ezek a farkasemberek nem magányosan támadnak. Falkában járnak. Három-négy egyed. Némelyik áldozat öthat támadóról beszél. De ez még ellenőrzésre szorul. Aki fél, hajlamos többet látni a valóságosnál.

– Az alakváltók nem járnak csapatostul – mondta Káin. –

Legfeljebb a filmekben.

– Tökéletesen igaz – értett vele egyet az őrségbeli. – Az átalakulás időtartama mindegyiküknél más és más. A harci egység persze egy időben mozog. Nekünk azonban most nem harci egységgel van dolgunk.

Drehernek eszébe jutott, amit nemrégiben tanult. A történelem persze tud alakváltók harci egységeiről. De a modern nagyvárosok körülményei közt ilyesmiről már időtlen idők óta nem hallottak.

Csak valahol nagyon messze, eldugott, elhagyatott helyeken fordulhat elő, távol a hatalmas Őrségektől, és csak olyan esetben, ha a vezér alakváltó maga neveli föl a fiatalokat. Azonban az ilyen ügyeket villámgyorsan földerítik, és a vezér elkerülhetetlenül az Inkvizíció Bírósága elé kerül. Tanítványai pedig feltétlenül ide kerülnének, ebbe a bentlakásos iskolába…

– Van egy meglepő körülmény is – folytatta Kozlov. – A vérfarkashordák általában ölni igyekeznek. Vadásznak, és nem ejtenek foglyokat. Azonban az itteniek máshogy viselkednek.

Áldozatok lényegében nincsenek. Egyelőre nincsenek. De ez

változhat, ha nem tudjuk elkapni őket. A vért már megízlelték.

Mégsem próbálnak ölni.

– Akkor miért támadnak? – kérdezte Káin.

– Alaposan kikérdeztük a megtámadottakat. Valamennyien hétköznapi emberek. Az emléket majd töröljük az agyukból, nem okoz sokkot vagy pszichológiai traumát. Mindent összegezve…

ennek a hordának a hajtóvadászat jelent örömet. Az üldözés kedvéért üldözik az áldozatot. Csak az érzelmekre van szükségük.

– De a vérfarkas húst akar kóstolni – mondta „a mágikus védelem” tanára, mintha valamelyik előadását idézné. – Olyan neki a hús, mint a vámpírnak a vér. Koncentrált energia, amelynek hordozói a mikroelemek, a fehérjék és szénhidrátok. Az áldozat stressze Erővel tölti el, mint amikor feltöltenek egy elemet… – Káin már nem tudta leállítani magát, mintha órát tartana. – De a vért sem vetik meg az alakváltók.

– Erről van szó – bólintott az őrségbeli. – Ezek ugyanis alig harapnak. Csak a félelemre van szükségük. A pánikra. A kétségbeesésre. Ebből merítik az Erőt.

– Nagyon különös – ismerte el Káin.

– Nem ez a legkülönösebb. Két embert mégis megharaptak. A szakértők megvizsgálták a harapásnyomokat, előbb a mieink, azután a Setétek. Az áldozatokon felismerhetőek az alakváltói hasonítás jelei. Csakhogy… ez nem történt meg. Megmutatkoznak egyes elemei, főként pszichológiaiak. Például az áldozatok képesek meglátni az aurát. Vagy nyugtalanok lesznek, rövid emlékezetkiesést tapasztalnak telehold idején. De nem képesek teljes értékűen lemerülni a Homályba, továbbá átalakulni sem. Egyetlen új szőrszáluk se nőtt. Na gyon különös félig-hasonítás ez. Először tapasztaltunk ilyet. Az áldozatokat még a Nappali Őrség moszkvai központjába is elküldtük, hiszen formálisan mégiscsak új Setéteknek tekintendők. Csakhogy ők jelenleg egyszerűen nagyon gyenge Másfélék, meghatározhatatlan aurával.

– És mi köze ehhez az iskolának? – kérdezte Káin.

– Az áldozatok nagyon kis termetű egyedekként írják le a támadókat. Olyanok is voltak, akik kóbor kutyáknak nézték őket.

Mindenesetre nyilvánvalóan kamaszokról van szó. Azt mondhatjuk, hogy városunkban azonosítatlan, tizenhat évnél fiatalabb Másfélék bandája garázdálkodik. Különböző lehetséges magyarázatokat dolgozunk ki, ellenőrizzük a regisztrált alakváltók kapcsolatait. Bár valamiféle kóbor Másféle is hasoníthatta a gyerekeket, akár egy másik körzetben is, és a folyamat azután láncreakcióként terjedhetett tovább. Akár a drogozás, már elnézést, csak ebben az esetben az egyik megharapja a másikat, nem fecskendővel vagy füves cigarettával kínálja. De van még egy bizonyíték… Eduard Szergejevics, használhatom a terminálját? – fordult Kozlov az igazgatóhoz.

– Természetesen – felelte Szorokin.

Kialudt a világítás, mintegy hangsúlyozva, hogy a Setétek viselt dolgairól lesz szó. A mennyezet alatti vetítő fénysugarat bocsátott a legördülő fehér vetítővászonra.

– Ez körzetünk térképe – kommentálta a látványt az őrségbeli.

A térképen villogva megjelent néhány négyszög.

– Ez itt a bentlakásos iskola. És ezek a támadások helyszínei…

Egymás után felvillant néhány piros kör.

– Mint látják, annak ellenére, hogy az iskola a városon kívül van, valamennyi incidens hozzá elég közel történt és történik.

– Ez nem bizonyít semmit – hangzott fel a sötétben a matematikus Vargas hangja.

– Természetesen – válaszolta nyugodtan Kozlov. – Tudjuk, hogy az önök növendékei felnőtt kísérete nélkül nem hagyják el az iskola területét. Pontosabban egyelőre nincs tudomásunk ilyen esetről…

De túl sok a közvetett bizonyíték. Az iskola helye. A támadók életkora. A nyomok teljes hiánya – támadás után mintha a föld nyelné el őket. Nyilván lemerülnek a Homályba.

– Az alakváltók nem tudnak huzamosan tartózkodni a Homályban

– vetette ellen Káin. – A Homály segítségével transzformálódnak, de nem merülnek mélyre.

– Igaza van – bólintott ismét Kozlov. – Uraim, ismertetem az egyik teóriát, ami miatt ide jöttem. Egyelőre nem gyanúsítjuk a farkasemberek

közé

tartozó

növendékeiket.

Azonban

feltételezhetjük, hogy valaki azt akarja, ezt gondoljuk.

– De miért? – kérdezte Nagyezsda Hramcova, az egyik Fénypárti nevelőnő.

– Például, hogy lejárassa az iskola ötletét és az egész kísérletet.

Vagy az is lehet, hogy valamelyik diák, aki képes átalakulni, rájött, hogyan juthat ki, és azt akarja, hogy másokat gyanúsítsunk.

Bármiről legyen szó, a segítségüket kérem. Tájékoztassanak a gyerekek viselkedésében tapasztalt minden furcsaságról! Minden apróságról.

Hiszen

már

haraptak.

Legközelebb

már

marcangolhatnak is.

– Azt mondja, minden furcsaságról… – kezdte elgondolkodva az iskolai pszichológus, magának Carl Gustav Jungnak[4] a tanítványa.

– Már megbocsásson, de nálunk itt mindenki furcsa. Mint minden gyerek. És ők ráadásul nem is közönséges gyerekek.

– Minket a középső osztályok alacsony szintű Setét diákjai érdekelnek.

– Tisztelt uram! – szólalt meg hirtelen hivatalos hangon Vargas. –

A Setétek még az iskola területén kívül sem kötelesek kiadni a vétkeseket, csak az Inkvizíció követelésére. Az iskola területére pedig nem terjed ki az Őrségek fennhatósága. Nincs joga elvárni, hogy a Setét pedagógusok feljelentsék a tanítványaikat.

– Nem adhatok utasítást vagy parancsot – válaszolta Kozlov. –

Nagyon helyesen mondja, még csak el sem várhatok semmit.

Egyelőre csak kérhetek. De nem azért jöttem, hogy lebuktassak valakit. Még csak azt sem akarjuk bebizonyítani, hogy az iskola érintett ebben az ügyben, señor Vargas. Azonban ha kiderülne, hogy valamelyik itteni tanuló riogatja éjszakánként az embereket…

Tisztában van azzal, hogy akkor felmerül a kérdés, van-e értelme ennek az iskolának? Elvégre nem csak maguk szeretnék, hogy megmaradjon. Ha bezárják ezt a vegyes tanintézetet, az azt jelenti, hogy a város elveszti különleges státuszát. És ez azt jelenti, hogy Őrségünkben megint csak négyen leszünk hetvenhét Setétre. És ez azt jelenti, hogy városunkban ugyanolyan lesz a helyzet, mint az egész országban. Olyan, mint amilyen mindig is volt, és nem olyan, amilyen most. Én ezt nagyon nem akarom. És ön, señor Vargas?

A tanulmányi vezető hallgatott, csak sasorrát fintorította el.

Salazar-Diego alacsony termetű volt, Kozlovhoz képest pedig szinte törpének látszott.

Szorokin igazgató is hallgatott. Szótlanok voltak a tanárok is. És természetesen hallgattak a portrék, ezek az előkelő vendégek is.

Csak az óra halk ketyegése hallatszott.

– Az Éjszaki Őrség egyelőre a hivatalos változathoz tartja magát, mely szerint „vad” Másfélék csoportjáról van szó, akik nincsenek tisztában a következményekkel, nem tudnak a Megállapodásról. És napjaink tömegkultúrája vonzó színben tünteti fel az alakváltókat.

Lehetséges, hogy ösztönösen érzik az iskolát, mint az Erő forrását, és amikor átalakulnak, egyszerűen megérzik a magukhoz hasonlók közelségét. Ezért is ólálkodnak a környéken… Valamelyik növendék is megérezhette őket. A gyerekek pedig könnyen találnak közös nyelvet. A mi dolgunk az, hogy minél hamarabb elkapjuk az alakváltókat. És ha nem lesz érkezésük valami komolyabb dolgot elkövetni, minden erőmmel azon leszek, hogy az önök tanítványai közé kerüljenek. Feltételezem, hogy itt észhez tudják téríteni őket.

Éppen ezért kérem a közreműködésüket. – Kozlov hangsúlyozta a

„kérem” szót, ugyanúgy, ahogy előbb Vargas azt, hogy „feljelenteni”.

–

Már

kérelmeztük

az

Inkvizíciónál,

hogy

ideiglenesen

engedélyezzék az Éjszakai és Nappali Őrség munkatársainak jelenlétét az iskolában.

– Erre semmi szükség – szólalt meg most először az Iskolai Felügyelet vezetője, Sztrigal. – Mi majd lefolytatjuk a belső

vizsgálatot. Minden szükséges információt megkapnak, őrségbeli.

– Nos, Dreher – kezdte mondókáját Liharjov, miután messziről bezárta az ajtót –, nem találtad ki, miért jöttem. Tudom, Sztrigalra gondoltál. Nem, nem miatta vagyok itt. Bár persze azért valamit megsejtettél.

Az ablakon túl ismét sípszó harsant.

Lihegő pattintott az ujjával. A kosárlabdapályáról behallatszó lárma egyből megszűnt. A tanári terminál ventilátorának amúgy is nagyon halk surrogása még csöndesebben hallatszott.

Dmitrij biztos volt benne, hogy most őt és Liharjovot sem hallhatja meg senki. Nem kizárt, hogy Lihegő a legendás Müller-kupolát borította föléjük, amelyet hajdanán a thulei[5] Másfélék egyike dolgozott ki. Később mindannyiukat a Bíróság elé idézték, zárt tárgyalásuk Nürnbergben zajlott le. Amit megalkottak, az viszont az Inkvizíció kezére került, és az ügy érdekében még most is felhasználhatták azokat.

– Dreher, hallottál már a szerről? – kérdezte Liharjov.

– Miféle szerről?

– Tudod, te még új ember vagy nálunk, nem tudhatsz mindenről.

És a szennyest senki nem szereti kiteregetni. Vegyes társaság vagyunk, itt nem lehet unatkozni. Körülbelül egy éve, amikor te még nem voltál itt, három főt narkózáson kaptunk. Természetesen Setétek voltak. Bohémeskedni akartak. Amikor kimentek a városba, persze megfigyelés alatt tartottuk őket. Az „anyagot” nem tudták behozni az iskolába, de a drogüzér embereket sikerült volna elijesztenünk. Illetve nem is elijesztenünk, remoralizálni kellett volna őket, és annyi. Akkor maguk mennek be a rendőrségre, és kiadják az egész hálózatot. Csakhogy ezek a mocskok azt találták ki, hogy elkapnak valakit, elkábítják, és kiszedik a memóriájából a képletet. A kémialaborban titkon, igézet segítségével elkészítették a drog transzmutációját. Még jobban is sikerült nekik, mint az eredeti volt. A kolumbiaiak meg a többi banda eszelős pénzeket adott volna ezért az új anyagért. Még szerencse, hogy az alkimisták hajdanán a bölcsek kövét keresték, és nem az ideális kábítószert. Abban van a pénz! De, röviden szólva, elkaptuk őket. Pontosabban Konsztantyin kapta el őket.

– Tudom én, hogy csinálja ő ezt! – mondta Dmitrij komoran.

– Őszintén szólva, Sztrigalt én se kedveltem – közölte Liharjov. –

Harci mágus, különb, mint én, és Inkvizítornak se utolsó. De nekünk túl jó volt.

– Inkább úgy mondanám, túlságosan Inkvizítor – jegyezte meg Dreher.

– Ennek már nincs jelentősége. Ha nincs itt Inkvizítor, problémánk sincs. Azonban a narkóügyben kitett magáért. Az egész helyi boszorkánykonyhát felszámoltuk. A gyerekeket persze kizártuk az iskolából, hazaküldtük őket, gondoskodjanak róluk az ottani Őrségek. A narkó végül is emberi csinálmány, a Megállapodást nem sértették meg. Formálisan az iskolai rendtartás megsértése miatt zárták ki őket. De remélem, a Nappali Őrségnek sikerült rendesen megfékezni őket. Az is lehet, hogy Shahab Ustorával.

Dmitrij ismerte a Shahab Ustorát, és értékelte Liharjov fekete humorát.

– Az ügy lezárult. De most megint hírek terjengenek valamilyen szerről. Mint a visszhang…

– Viktor Palics – Dmitrij kissé oldalt hajtotta a fejét –, honnan szerzi ezeket a híreket? Besúgói vannak?

– Ez operatív információ – vágott a szavába Lihegő. – Még mit nem akarsz tudni? Értem én, hova akarsz kilyukadni. Elárulom neked, hogy valami azért maradt itt Konsztantyintól. Az egész Sztrigal-féle bagázst

eltávolítottuk

az

iskolából,

de

a

mendemondákat már nem tudod eltakarítani. Csak éppen sem igazolni, sem cáfolni nem lehet őket. Legalább igazi bizonyítékok lennének, de csak afféle fecsegés…

– És én miben segíthetek?

– Segíteni én fogok – felelte Lihegő. – Hogy elháríthassuk a gyanút a farkaskölykeidről.

– Ők nem ez enyémek, Viktor Palics. Ők maguknak valók, a magukéi.

– Csakhogy ők mintha maguk közé valónak tekintenének téged.

Már a Konsztantyin-féle história előtt is így gondolták, utána pedig még inkább.

Az iskolában a Fénypárti és Setét pedagógusok, mondhatni, egy hajóban eveztek. Váltották egymást az órákon, beszélgettek, kórusban szidták a főnökséget, a szabályokat, az Őrségeket. De a gyerekek között mindez sokkal bonyolultabban, ugyanakkor sokkal egyszerűbben alakult. Ők határozottan meghúzták a határvonalat a „sajátjaik” és a „mások” között. És általában csak a saját tanáraikat és nevelőiket ismerték el. A másik felet – elviselték. A felügyelő

Inkvizítorokat az erejükért tisztelték, de semmi több.

Az egyetlen kivételnek Dreher számított.

Ő, a legalacsonyabb szintű Fénypárti mágus valamilyen oknál fogva már itteni munkájának első hónapja során elnyerte néhány ifjú alakváltó bizalmát. Ő maga sem tudta, miért. Csak találgatni tudott – talán azért, mert semmi különbséget nem látott a tizennégy éves vagy még fiatalabb Setétek és Fénypártiak között. Még külön elnevezést is kitalált magának – úgy gondolta, ő „szürkületi színvak”.

De részben a tantárgya is lehetett az ok. Az irodalomban ugyanis jóval több Setét játszott szerepet, főleg a külföldiben. Akár az életben is.

Amikor az egyébként konfliktuskerülő Dreher hatalmas botrányt rendezett az iskolában, amelynek nyomán a Felügyelet vezetőjét,

Sztrigalt sürgősen Prágába rendelték, a Setétek bizalma az irodalomtanárban még jobban megerősödött.

Nem volt abban semmi rosszindulat, amikor Liharjov farkaskölykökről beszélt. Dmitrij azért is tekintette rendes fickónak, mert Lihegő szemében a diákok elsősorban gyerekek voltak, és csak másodsorban Másfélék.

– Az alakváltók utáni nyomozás nem mozdul ki a holtpontról. És ha komolyabban kezdenek szimatolni az iskola körül, végül célt érnek. Hidd el nekem, nincsen füst tűz nélkül. Valami rossz dolog készül nálunk. Konsztantyin megérezte ezt, és túllőtt a célon. De az iskolára a Setéteknek is szükségük van. Legalább annyira, mint a Fénypártiaknak. És ha az Inkvizíció szagot fog, légy nyugodt, megtalálják, kinek lehet az egészet a nyakába varrni. És mit gondolsz, ki lesz az? Bármit mondott is Diego arról, hogy a Setétek nem adják ki a sajátjaikat. Néhányukat feláldozzák, elvégre az ő

szemükben ez csak ágyútöltelék.

– De hát ezek gyerekek!

– Dreher, mikor hasonítottak téged? – kérdezte váratlanul Liharjov.

– Hiszen tudja, Viktor Palics. Még egy éve sincs.

– Erről van szó! Engem viszont 1918-ban. Higgy a tapasztalatomnak! Ha pedig te meg én nem emberek vagyunk, akkor ezek a te farkaskölykeid biztosan nem gyerekek. Van egy elméletem.

Az egyik idősebb Setét, talán tizenegyedik osztályos, valamit forgat a fejében. Lehet, hogy megint narkót kotyvaszt. És az alakváltók meg a támadások csak a figyelemelterelést szolgálják. Vagyis blöff. Hiszen valaki felhívta Sztrigal figyelmét a farkaskölykökre, ezért is foglalkozott velük… behatóan.

– Én mit tudok csinálni, Viktor Palics? – kérdezte ismét Dreher.

– Kérek tőled valamit. Ha tetszik, emberi kérés…

Dmitrijnek a Kozlov nevű őrségbeli jutott eszébe. Ő is csak kért, nem követelt.

– Beszélj velük! Nyíltan. Persze, ha képes vagy rá. Hátha mondanak valamit. Egy ilyen beszélgetés nem árthat, de hasznot hozhat.

– Senkit nem engednek közel magukhoz…

– Erről beszélek. Senkit nem engednek, de téged igen. Egy idegennek néha olyasmit is elmondasz, amit a sajátjaidra nem bíznál rá.

Dreher figyelmesen nézett bele Liharjov egészséges szemébe.

– Végül is rájuk ijesztettek. Ha kiadják őket, az Inkvizíció nem fog viccelni.

– Ezt már tudom – mondta Dmitrij. – Sztrigal megtanított rá.

– Nem tudsz te semmit – dühödött fel Lihegő. – Az Őrségek gyorsan változnak, de az Inkvizíció lassan, már ha változik egyáltalán. És éppen itt követte el a hibát Sztrigal. Nem olyan időket élünk manapság, hogy vallatást lehessen alkalmazni. De a Legmagasabb Szintű Inkvizítorok olyanok, mint Sztrigal, és nem olyanok, mint te meg én. Nekik semmit nem jelent megsemmisíteni egy kiskorút. Ha ezt követeli a Megállapodás érdeke.

A kosárlabdapályán hirtelen éles kiáltás harsant, majd hangos vita kezdődött Borisziccsal, hogy nem volt semmiféle szabálytalankodás.

És valahol a távolban zajlottak az Őrségek végzetes játszmái az örök, láthatatlan fronton. És valahol még távolabb üléseztek az Inkvizíció zordon Bíróságai, és halálos ítéleteket hoztak. A Másfélék világában sosem lesz moratórium a kivégzésekre, sosem törlik el végleg a halálos ítéleteket. Ez afféle fizetség a hosszabb életért.

– Megnéztem a farkaskölykeid tanulmányi eredményeit –

folytatta Liharjov. – Valami miatt egyre rosszabbul tanulnak. Pedig korábban egytől egyig mind kitűnőek voltak, főleg Maska Danyilova.

És most mi van? Még ő is kettes-hármas, és valami miatt csak a Másféle tárgyakból.

– A Másféle irodalommal minden rendben van – vetette ellen Dreher.

– De „az életműködés biztonsága” tárgyból gyalázatosan visszaestek az eredményeik! Ahol mágikus gyakorlat van, mindenütt csak bukdácsolnak. Mintha kevesebb lenne az Erejük. Mitől lehet ez?

– Nem tudom.

– Én sem. Úgyhogy beszélj a fejükkel!

– Jól van – felelte Dmitrij kelletlenül.

– Akkor ez rendben – mondta Lihegő.

Felállt, és búcsúzkodás nélkül eltűnt a falon keresztül.

A folyosóról egyetlen hang sem hallatszott – folytak az órák. Az ablakon túl még zajlott a kosárlabdameccs. Boriszics megint belefújt a sípjába.

MÁSODIK FEJEZET

Az iskola épülete hajdanán elegáns udvarház volt. Azt beszélték, hogy a forradalom előtt a cár is vendégeskedett itt. A NEP-korszak[6]

idején kommuna működött benne, árva gyerekeket próbáltak átnevelni. Később átépítették az udvarházat, két új szárnyat húztak fel, ezenkívül még néhány épületet az akkor divatos konstruktivista stílusban, és gyerekszanatóriumot rendeztek be benne. Szerencsére megmaradt az udvarház kiterjedt parkja.

Történetéről már csak a homlokzat néhány eleme és a feljáró két oldalán álló farkasszobrok tanúskodtak. Ez jelképes volt.

A kilencvenes években a szanatórium rogyadozni, omladozni kezdett. A parkból őserdő lett. Néhány ügyeskedő spekuláns fel akarta vásárolni a területet, hogy lakóparkot építsen rajta, de ekkor közbeléptek az Őrségek.

Ez éppen az ezredforduló táján történt. Zavaros idők voltak azok még a Másfélék számára is. Moszkvára csaknem rászakadt a pokolnak még a negyvenötös hirosimainál is nagyobb tölcsére.

Azután Szentpéterváron történt valami érthetetlen história. Azt beszélik, a Setétek estek egymásnak. Azután nem is olyan régen, egy éve Bajkonurban volt valamilyen incidensük a Másféléknek. Senki nem tudja pontosan, mi is történt ott. Az Őrségek nem árultak el semmit, már csak azért sem, mert az ügy valahogyan az Inkvizíciót is érintette. Márpedig azt mindig és minden érinti.

De az ezredfordulót nem csak különös előjelek kísérték.

Egyszerűen növekedni kezdett a Másfélék létszáma. A jelenséget egyelőre nem tudják megmagyarázni az Őrségek tudományos részlegei. Lehet, hogy egyszerűen a demográfiai helyzet alakulása okozta, de az is lehet, hogy a Homályban keletkezett valamilyen zavar. Amikor hatmilliárd ember táplálja az ottani Erőt – bármi megtörténhet. Vagy a Másfélék körében is működésbe lépett a hírhedt mutáció, ezt pedig az ökológiai változások, a génmódosított élelmiszerek és a többi rémség okozhatta, amelyekkel az emberiséget riogatják. De végül is még azt sem tanulmányozták igazából, hogyan jelennek meg egyszer csak a mágusok a közönséges emberek között.

Több lett a Másféle. Persze nem sokkal több. Azonban már nem egy jutott tízezer hétköznapi emberre, mint korábban, hanem körülbelül egy a kilencezer-nyolcszázra. És ismét született egy Hatalmas Varázslónő, nem is akárhol, hanem Moszkvában.

Még nem is olyan régen csak az Őrségeknél lehetett elsajátítani a Másféle lét csínját-bínját. Az Éjszakai Őrség tantermei félig se teltek meg, ez mindig így volt. A moszkvai Nappali Őrségnél éppen ellenkezőleg, osztályokra kellett osztani a növendékeket, és több turnusban folyt az oktatás. És ennek az oktatásnak a színvonalát az összes emberi egyetem megirigyelhette volna. Mivel egy nem túl képzett szakember, vagy aki örökké bukdácsolt az iskolában – kellemetlen ember, de elviselhető. Az olyan helyekről, ahol túl nagy veszélyt jelentenének, többé-kevésbé sikerül kiszűrni őket. Kivéve természetesen a politikát és a hatóságokat. Azonban egy képzetlen Másféle – gyakorlatilag valakinek a pusztulását okozhatja.

De a növendékek között mindig akadtak néhányan, akik képtelenek voltak beilleszkedni. Bármily furcsa, nagyjából ugyanannyian voltak a Setétek és a Fénypártiak, a megszokott „egy a tizenhathoz” aránytól függetlenül. Az alakváltók foggal-körömmel estek neki annak, aki megsértette őket. Az ifjú boszorkák túlságosan is hevesen alkalmazták a mágiát, csak hogy megerősítsék az önértékelésüket. Az elvhű Fénypártiak túl sok embert akartak jó útra téríteni. A kamaszok „ő kezdte” jeligével folytatott összecsapásairól nem is beszélve.

És akkor valakinek fényes ötlete támadt. Sőt, Fénypárti. Ez a bizonyos valaki valamikor a harmincas években egy, csavargó gyerekek számára egy hajdani főúri kastélyban létesített kolónián nevelkedett. Nem nehéz kitalálni, az az ötlete támadt, hogy bentlakásos kolóniát kell létrehozni mindkét oldali Másféle kamaszok számára. Tanuljanak együtt, egymás mellett.

Az ötlet elnyerte az Inkvizíció tetszését. Mégiscsak könnyebb felügyelet alatt tartani a megrögzött törvényszegőket, ha egy helyre gyűjtik őket, mint ha szerte kóborolnak a városokban és vidékeken, ahol több négyzetkilométerre jó, ha egy őrségbeli jut.

És az is lehet, hogy az a Dreher számára ismeretlen Másféle egyszerűen csak le akarta csapni elképzelt iskolai köztársaságát az elszemtelenedett spekulánsok kezéről. Akárhogyan is volt, sikerült neki. De hogy mi lett ebből az egészből…

A növendékeket sikerült fele-fele arányban összeszedni. A tanári karban is tartották magukat a paritás elvéhez. Azonban tekintettel kellett lenniük arra is, kinek mi megy jobban. Így a Fénypártiak többnyire nevelők lettek, a Setétek pedig a Másféle tantárgyak tanárai. Az igazgatói posztra az Inkvizíció javasolta Szorokint, jelölését mindkét Őrség elfogadta. Az egyensúly kedvéért két helyettese volt, különböző „színűek”.

A megnyitóra még Moszkvából is érkeztek vendégek, az ottani Fénypárti és Setét nagyfőnök, Geszer és Zavulon. Az Inkvizíció egyik magas rangú vezetője is megjelent egyenesen Prágából. Igaz, mindez még Dmitrij idekerülése előtt történt.

Hogyan kerülhetett egy legalsó szintű mágus más varázslók tanárának szerepébe? Ennek története van. A Másféléket, akik nem emberi iskolába járnak, a mágián kívül meg kell tanítani a kémiára, fizikára, algebrára és a többi tárgyra is. Csakhogy ilyen szakos tanárok nem akadtak az Őrségeknél. Sok tapasztalt mágus még az írásbeliség megjelenése előtt nyerte el az Erőt. A világról alkotott kép az ő fejükben még akkor alakult ki, amikor úgy gondolták, hogy a Föld lapos korong, az égbolt pedig kristálygömb. Volt, aki nem bízott a technikában, a tudományt puszta elmejátéknak tekintette. A Setétek nem kedvelték az iskolát, mert minden tekintetben nagy igényeket tápláltak, legalábbis holmi luxus-gyereküdülőt képzeltek el. A Fénypártiak meg szívesebben gyógyították, mint tanították a gyerekeket. Meghaladta erejüket az állandó kísértés, hogy a hosszadalmas pedagógiai erőfeszítés helyett alkalmazzák inkább a remoralizálást.

Tűvé tettek mindent, hogy találjanak olyan Másféléket, akiknek van valamilyen pedagógiai képesítésük. És amikor a frissen hasonított Fénypárti Dreher ráírta a kérdőívre, hogy van diplomája, egyből meghívták egy beszélgetésre…

Amikor az órák már rég véget értek, a vacsorán is túl voltak, Dreher könnyen megtalálta a gyerekeket. Liharjovnak hosszú időbe telt volna, de Dmitrij tudta, hol keresse őket.

Felment a központi épület második emeletére. Ha a fizikai előadó mellett befordul az ember, egy szűk kis folyosó végén csigalépcsőt talál, amely a tetőn magasodó toronyba vezet. A toronyban van az obszervatórium. Igazi, ha nem is túl nagy. Erős, földönkívüli lézerágyúra emlékeztető teleszkóppal és átlátszó kupolával. A hetek szerettek itt összejönni, közelebb a csillagokhoz.

Tévedett Egyszemű Lihegő, amikor farkaskölyköknek nevezte őket. Nem mindegyikük alakult farkassá, ketten pedig nem is alakváltók, hanem vámpírok voltak. Ők „holt költőknek” nevezték magukat.

Ez éppenséggel Dreher lelkén száradt, mert egy órán kívüli foglalkozáson ő mutatta meg nekik a Holt költők társasága című

filmet. A lemezt ő hozta magával az iskolába, bár ott nem okozott gondot bármilyen anyagot beszerezni.

Az egyetem befejezése után Dmitrij sosem dolgozott iskolában, pontosabban emberi iskolában. De titkon mindig is tanítani szeretett volna. Amikor megengedhette magának, hogy vegyen egy DVD-lejátszót, észre sem vette, hogy az iskolai témájú filmeket kezdi gyűjteni, köztük az olyan ősrégi amerikaiakat, mint a Carrie meg a Class of 1999. [7]

A Holt költők társasága volt a kedvence.

Az iskolában a Fénypártiak és a Setétek nem ellenségeskedtek egymással. Lehet, hogy azért nem, mert nem éltek emberek a közelben, így nem volt ki miatt összecsapniuk. De voltak, akiket nemigen ismertek el még maguk között sem. A vámpírok és alakváltók alkották a legalsó kasztot. Az előbbiek donorvért kaptak az orvosi rendelőben, az utóbbiak pedig különleges étrendet az étkezőben. És ha a felnőtt Setét tanárok leplezni is tudták megvetésüket, a gyerekek erre még nem voltak képesek. És bár a „holt költők” könnyedén lefőzték a leendő mágusokat szinte minden tárgyban, bár az alakváltóknak nem volt párjuk a testnevelésben, a Fénypártiak nem becsülték őket, mert Setétek, a sajátjaik pedig azért, mert alacsonyabb rendűek.

A „holt költők” kitűntek intellektusukkal és a költészet iránti szeretetükkel. Szinte mindnyájan írtak verseket, bár kamaszkorában sok Másféle él a szublimációnak ezzel a módjával. De, őszintén szólva, az is igaz, hogy ezeknek a gyerekeknek a versei is „holtak”

voltak. Mélabúsak, fényezettek, élettelenek, azonban keresetten szépek. Dreher így gondolta, de hangosan nem mondta ki. Egyik-másik ilyen költemény még az iskolai faliújságra is kikerült.

Azonban a „holt költők” nem akarták nagydobra verni alkotásaikat.

Mégiscsak kiközösítettek voltak.

Nem mondhatni, hogy a legalsó szintű Setéteknek ehhez a hétfős csapatához Dmitrij kezdettől fogva máshogy viszonyult volna, mint a többiekhez. De az irodalom közel hozta őket egymáshoz.

…Az obszervatórium természetesen be volt zárva, és nem csak anyagi zárral. Egyáltalán, vélte Dmitrij, az iskolában túlságosan is sok a védőigézet, amelyek nem engednek be ide meg oda, meg sehova. Ez valószínűleg az önérzetét sértette – hetedik szintű

képességeivel nem juthatott át a mágikus akadályok többségén.

Ugyanakkor a tantestület tagjaként Drehert felruházták egy mágikus belépési engedéllyel is. De a diákok kénytelenek voltak kerülőutakat keresni. Dmitrij néha arra gondolt, hogy szándékosan hagyták meg ezeket a kerülőutakat, hogy ezzel is gondolkodásra serkentsék a növendékeket. Mindenkinek az igazi feladatok megoldása jelenti a fejlődés legjobb eszközét. Még a mágusoknak is.

A bejárat a Homályban volt lezárva, de a „hetek” megmutatták az irodalmárnak, hol van a „rés a kerítésen”. Bejutva a csigalépcsőre Dmitrij

–

legalábbis

így

érezte

–

nesztelenül

kezdett

felkapaszkodni… míg bele nem ütközött egy láthatatlan mágikus akadályba. És ebben a pillanatban barátságosan felharsant egy invitálás, betöltve az egész obszervatóriumot: „Come on, everybody!”, valamilyen oknál fogva a Rio Rita dallamára énekelve.

Ezt a jelzést nyilvánvalóan azok helyezték itt el, akiket keresett.

Nem volt értelme tovább rejtőzködni.

– Üdvözlöm a versfaragókat! – mondta hangosan Dmitrij, túlkiabálva a fura dalt.

– Jó estét, Dmitrij Leonyidics! – hangzott fel összevissza kórusban a kupola alól.

A Sztrigal-féle história után időnként ők maguk hívták meg Dmitrijt az összejöveteleikre. És az irodalomtanár ilyenkor olyasmiről mesélt nekik, ami nem szerepelt a tananyagban. Például arról, ki volt az a titokzatos Másféle, aki felfogadta a Will Shakespeare nevű színészt, és az ő neve mögé rejtőzve írta meg színműveit. Mert akkoriban a Másfélék arisztokráciájának körében épp annyira illetlen dolognak számított a drámaírás, mint az emberek arisztokratái között. Arról is mesélt Dreher, hogyan merült le a Homályba Robert Louis Stevenson, hogyan harcolt a vámpírok ellen Ambrose Bierce, és miért hárította el a hasonítást Bulgakov vagy Stephen King.

Most úgy kapaszkodott fel az obszervatóriumba, mint matróz a rádiósfülkébe – valamiért ez a hasonlat jutott eszébe. A hetek együtt

voltak, egyszerűen a földre telepedtek a teleszkóp körül. A Másféléket nem fenyegette az a veszély, hogy fölfáznak.

Néhány különböző méretű gyertyát gyújtottak. A kupolára egyszer, találóan Tonizálásnak nevezett igézetet borítottak – hogy kívülről ne lehessen meglátni a fényt. Liharjov meg Szorokin igazgató számára persze nem jelentett volna gondot átlátni rajta. De az igézet elterelte mindazok figyelmét, akik nem direkt erre összpontosítanak, és éppen ez volt a cél.

Dmitrij a kupolán keresztül felnézett az őszi égboltra: egy végtelenül nagy tábla fekete csokoládé, bőségesen telehintve csillagokkal. Szavalni kezdett:

És elcsitult a kert, feljött a hold,

Tucatnyi hosszú árny borult a tájra,

S a hársak tárt kezekkel álltak ott,

Lombsátrukat borítva száz madárra.

Ó, éji kert, ó, árva éji kert,

Ó, hosszú álmot kezdő földi lények!

S fölöttem, ó, mely fellobbanni mert,

Csillagrepesz gyors, pillanatnyi fénye! [8]

Majd megkérdezte:

– Nem zavarom az éjszakai virrasztást?

Egyébként nyilvánvaló volt, hogy zavar. Választ sem várva Dmitrij körülnézett, hová is üljön.

– Ugyan, Dmitrij Leonyidovics! – válaszolta udvariasan és hangsúlyozottan az előírt formában az egész kompánia vezére, Artyom Komarov vámpír a 9. A-ból. Tulajdonképpen csak két párhuzamos osztály volt, az A és a B. – A legjobbkor jött.

– Igen? – Dmitrij nem ült le a földre, odahúzott magának egy széket. Kézzel, nem pedig az Erővel. Szabály, az szabály.

– Vitatkozunk.

– Miről? – Dmitrij hirtelen elakadt.

Csak most vette észre, hogy az obszervatórium padlóján nem hét, hanem több kamasz tanyázik.

Nyolc fejet látott. Komarov hosszú haját. Tolik Kljuskin vöröses üstökét. Karen Szarkiszjan, a vérfarkas vad, fekete sörényét. A kissé dülledt szemű Gosa Burejev farkasember borzas, fésületlen loboncát. Az egyetlen tejfölszőke a csapatban, és egyben a legfiatalabb – Sztasz Alekszejenko. És természetesen kissé félrehúzódva a Danyilov ikrek, a fiú és a lány.

Nem meglepő, hogy Dmitrij nem vette észre rögtön köztük a fiúsan rövidre vágott, vöröses hajú kislányt. Pedig Artyom mellett gubbasztott törökülésben.

Dmitrij nem ismerte igazán ezt a kislányt, pedig már tartott órát az osztályában… Úgy rémlett neki, hogy a gyerek csak nemrégiben, szeptember elsején került az iskolába. És mintha Annának hívnák. A családnevére Dmitrij nem emlékezett.

De arra emlékezett, anélkül is, hogy megnézte volna az auráját, hogy a kislány Fénypárti. Az első Fénypárti a „holt költők”

kompániájában.

– Tolik azt mondja, hogy a Másféle színe attól a hangulattól függ, amilyenben először belép a Homályba… – mondta Komarov.

– Van egy ilyen hipotézis – felelte Dreher, le nem véve a szemét Annáról.

– A csudát hipotézis! – vágott közbe Gosa. – A Másféle biológiában csak erről beszélnek!

– I-i-gen – húzta el a szót Dreher. – És ki gondolja másképp?

– Én! – mondta a helyén ülve a mindig nagyon összeszedett Karen Szarkiszjan. Amikor izgatott volt, érzékelhetően megjelent a hangjában az örmény akcentus. Egyébként Dmitrij hajlott arra, hogy az irodalmi nyelvi kiejtését példaképp állítsa a többiek elé.

– Ez azt jelentené, hogy valami mániákus egész életében sorra

gyilkolja az embereket, mielőtt hasonítanák. És először jó hangulatban lép bele a Homályba, talán éppen azért, mert épp akkor ölt meg megint valakit… És akkor mi van? Fénypárti lesz?

– Sajnos – mondta Dreher.

– Ez igazságtalan! – jelentette ki mély átéléssel Karen.

– Természetesen – értett vele egyet Dmitrij. – De ilyesmi rendkívül ritkán esik meg. Elhanyagolhatóan ritkán. Az esetek többségében fordítva történik.

– A Setétek között nagyon kevés a gyilkos – szólt közbe a helyéről Masa Danyilova.

Csönd lett. Hiszen Drehert meg az új kislányt kivéve a jelelevők mindegyike megkapja előbb-utóbb a licencét embervadászatra.

– Vagyis… sokunknak táplálkoznia kell – helyesbített Masa.

Látható volt, hogy neki magának is kínos erről beszélnie. – De ők nem gyilkosok. Még a vámpírok se gyilkolnak csak úgy.

– Közönséges ragadozók vagyunk – mondta Karen. – Muszáj húst ennünk. Azonban nem ölünk többet, mint amennyit meg tudunk enni. De azt is megtehetjük, hogy nem ölünk. Én nem is fogok.

– Én sem – mondta Artyom.

Születése óta vámpír volt. Az idősebb Komarov egy nagy húsfeldolgozó kombinát értékesítési osztályának vezetőjeként dolgozott. Artyom anyja, amikor már terhes volt, maga ragaszkodott ahhoz, hogy a férje hasonítsa. A vámpírok gyerekei ritkán maradnak életben hasonítás nélkül, és az anya azt akarta, hogy fiát a szülőapja harapja meg. Az anya most egy véradó központban dolgozott, és még a Hívást is felhasználta, hogy a központba csábítsa a ritka vércsoportú donorokat. Az Éjszakai Őrség, a dolog hasznos voltára tekintettel és mivel a doktornő egyetlenegyszer sem folyamodott licencért, engedélyezte neki ezt.

Az asszony maga még az emberi donorvérhez sem nyúlt hozzá soha, kizárólag disznóvért ivott, súlyos bűntudata volt az emberekkel szemben.

Artyomnak nem is kellett volna idekerülnie, egyszer sem sértette meg a Megállapodást. Minden baját az esze okozta. Az ifjabb Komarov egyik iskolából a másikba került, mert folyton vitatkozott a tanárokkal, azt bizonygatva, hogy nincs igazuk. Végül maguk a szülők kérték, hogy vegyék fel ide – azt remélve, hogy a Másfélék között majd megnyugszik.

Meg is nyugodott. Majdnem teljesen.

– Itt senki nem akar ölni – mondta a puhány Alekszejenko, a korára és termetére nézve is legkisebb a „holt költők” között. De homálybéli alakjában nagyobb volt valamennyiüknél. Furcsa akcelerációs jelenség volt ez.

– És miről folyt a vita, gentlemen? – tért vissza az eredeti témához Dmitrij. Majd a Fénypárti kislányra és Masa Danyilovára pillantva hozzátette: – És ladies.

– Én úgy gondolom, hogy mégse az teszi az embert Fénypártivá vagy Setétté, milyen lábbal kelt fel reggel és lépett bele a Homályba

– jelentette ki Karen.

– Hanem mi?

– Az, ahogyan él!

– Tudod, alighanem így is van. Az életed talán nem hat a hangulatodra? Ha szeretnél jókedvű lenni, vidíts fel másokat! És akkor mekkora a valószínűsége, hogy depressziósan lépsz be a Homályba? Nagyon-nagyon kicsi.

– De mi már nem tudunk semmit megváltoztatni – mondta Ivan Danyilov, Masa fivére. – Senki nem kérdezte tőlünk, milyen a hangulatunk. Még a Homály sem.

A Danyilov ikrek nagyon nem tipikus Másfélék voltak. Kígyóvá alakuló alakváltók sokadik leszármazottai, nag és nagaina[9].

Egyedüliek a városban, és valószínűleg egész Közép-Oroszországban is. Nemzetségük valamelyik ága Indiából származhatott el.

Tősgyökeres orosz nevüktől függetlenül – Ivan és Marja – a Danyilovok arca halványan hindukéra emlékeztetett. Ivan úgy

festett, mint egy marcona hollywoodi színész, a kitűnő tanuló Marjáról pedig csak a szemöldöke fölötti színes pont és egy szári hiányzott. És bár gyönyörű volt az arca, akár az Ezeregyéjszaka valamelyik szépséges hősnőjéé, haja dús fekete, Masa kissé restellte a külsejét. Talán attól félt, hogy megjelenik rajta második, „kígyói”

természetének lenyomata. De az is lehet, hogy néhány fölösleges kiló miatt. Talán ezért nem járt soha testre simuló holmikban. A Setétek körében közismert Parandzsa igézet senkit nem tudott volna megtéveszteni.

Egyszer az Éjszakai Őrség egyik, még tapasztalatlan és túlbuzgó ifjú munkatársa az ikrek előtt óvatlanul mondott valamit a

„kígyófajzatról”. Persze alaposan megkapta ezért a magáét az övéitől. Igaz, csak utóbb, de abban a pillanatban Masa egész egyszerűen felszisszent, és nem alakult át kígyóvá, hanem tíz körömmel esett neki a fickó arcának. Az őrségbelinek az volt a szerencséje, hogy a kislány nem tigris-alakváltó volt – Indiában ezek se mennek ritkaságszámba –, és a körmei teljesen emberiek, nem tudta kimereszteni őket. De az őrségbeli ábrázatát így is alaposan kidekorálta. Az összecsapásban Ivan is részt vett, a többi őrségbelivel akaszkodott össze, akik társuk segítségére akartak sietni. Az ikrek elválaszthatatlanok voltak. És mivel nem ez volt az első botrányuk, mindkettőjüket ide irányították, az iskolába.

– Valamit mindig lehet változtatni – válaszolta Dmitrij Ivannak. –

A múltat nem, de a jövőt igen. Gondoljátok, hogy másképp létezne ez az iskola? Hiszen ti nem akartok emberre vadászni. Ez sem változtat meg semmit?

– Az emberek számára igen – nevette el magát Artyom. – De számunkra semmit.

– Hát igen – kapott a szón a borzas Gosa. – Történjen akármi, egyből az alakváltókat találják meg!

– Nos, Setét uraim – mondta Dreher, úgy érezve, itt a megfelelő

pillanat. – Nem véletlenül jöttem hozzátok. Lehetőség van tenni

valamit, hogy senki ne mondhassa, már megint az alakváltók.

– Mi lenne az? – élénkültek fel a „holt költők”.

Még a köztük eddig szerényen, szótlanul gubbasztó Fénypárti kislány is fölkapta a fejét.

– Ki hallott már a szerről? – kérdezte Dmitrij, és olyasfélének érezte magát, mint Egyszemű Lihegő.

Az obszervatórium padlóján kuporgok megdermedtek.

– Miféle… szerről? – húzta a szót Gosa.

HARMADIK FEJEZET

Dmitrij szívesen kóborolt éjszaka az utcákon. Bár tudta, hogy a csillagok utáni vágyakozása olyan, mint a fantomfájdalom.

Sajnálkozás valami régen elvesztett felett.

Erről is az iskolában értesült. Nem ebben, egy másikban.

Átesve a hasonításon, és vállalva, hogy tanítani fog, előbb Dmitrijnek magának is tanulnia kellett, nem is akárhol, hanem a moszkvai Éjszakai Őrségnél. Nem ő volt ott az egyetlen vidéki.

Sokan törekednek Moszkvába, és ez alól a Másfélék sem kivételek.

Dmitrijt meglepte, hogy az osztályuk nagyon… hm… furcsa volt.

Felnőtt férfiak, némelyiknek már ősz a haja, sokfelől jöttek össze. És valamilyen oknál fogva mindegyikük – a mágiaórákat kivéve –

fantasztikus

regényeket,

elbeszéléseket

írt.

Különösen

a

Kazahsztánból érkezett, bajszos Ruszlan gyártott sokat.

Dmitrij nemigen kedvelte a fantasztikus irodalmat. Hasonítása után sokkal lenyűgözőbbnek találta a világot, mint bármit, amit az írók kitaláltak. Iskolatársai írásait inkább csak udvariasságból olvasta el. Már csak azért is, mert ők az embereknél sokkal könnyebben elérhették, hogy megjelentessék műveiket. Elég volt valamiben könnyed igézetet bocsátani a szerkesztőre, vagy elvégezni rajta a legegyszerűbb remoralizálást. Legfeljebb ötödik szintűt, ezt a gyakorlás kedvéért engedélyezték is nekik. Ezenkívül az Őrség vezetése még támogatta is a fantasztikus irodalommal való foglalatosságot, mivel az pozitív érzelmeket válthat ki az emberekből.

Na de a mágiatörténet! Néhány foglalkozás után Dmitrij úgy járt-kelt a folyosókon, mint aki megittasodott. Hát hogy is ne, hiszen megtudta, hogy a Nagy Merlin egyáltalán nem kitalált alak, irodalmi hős. És hogy Thomas Learmont, a költő, a mi Mihail Jurjevicsünk őse[10], a mai napig él és virul, a skóciai Éjszakai Őrség vezetője.

Vagy gyerekkorának bálványa, Bruce Lee egyáltalán nem halt meg, csak kénytelen volt az operatív tartalékból sürgősen átmenni a hongkongi Éjszakai Őrséghez aktív munkatársnak, amikor ott hetvenháromban kritikussá vált a helyzet. Homálybéli alakja kis sárkány…

A foglalkozásokat általában egy eleven idős hölgy, Polina Vjacseszlavovna vezette, de nem az összeset. Egy előadást magának Geszernek a Gorogyeckij nevű helyettese tartott. Dmitrijnek valami miatt egyből szimpatikus lett. Valahogy olyan egyszerű volt, pedig Legfelső szintű. De látni lehetett, hogy belül valami gyötri.

Gorogyeckij elmondta, hogy a főnökség kezdetben ellenezte az előadását, de végül engedélyezték. Kísérleti céllal. Az előadásból Dmitrij megtudta, hogy a Másfélék egyáltalán nem abban különböznek az emberektől, hogy képesek felhasználni az Erőt, hanem, ha úgy tetszik, annak csökkentett szintjét. Pontosabban a csökkentett „mágikus hőmérsékletet”. Ezért vonzzák magukhoz a mágiát, ami nem más, mint átalakult érzelmei mindannak, ami él.

Legtöbb érzelme az embernek van. Következésképp – amikor előadásának ehhez a pontjához ért, Gorogyeckij komorabb lett, mint egy viharfelhő – a Másfélék nem szakadhatnak el tápláló közegüktől.

A Másfélék sosem léphetnek ki a világűrbe. Addig semmiképpen sem, amíg népes emberi települések nem alakulnak ott.

Dreher a Homályon keresztül próbálta megérteni ennek a különös őrségbelinek a bánatát. De hát mire juthatott volna a maga hetedik szintjével a Legmagasabb szintű mágussal szemben! Dmitrij minden próbálkozása úgy pattant vissza Gorogyeckij védelméről, mint teniszlabda a falról.

Körülötte ezalatt a fantasztikumkedvelő növendékek szinte a hajukat tépték. Mi, Fénypártiak tehát az emberiségen élősködünk! A legjobb esetben is terelgetjük őket, mint a juhászkutyák, de ettől még ragadozók maradunk!

Gorogyeckij egy darabig még beszélt bánatos mosollyal, majd

elbúcsúzott, és befejezte az előadást.

Dreher akkor senkivel nem osztotta meg a gondolatait. Nem szívesen verte nagydobra, amit fontosnak tartott. De arra gondolt akkor, hogy a Másfélék nem ragadozók. Ők egyszerűen az emberiség gyermekei. Dmitrij szülei a lehető leghétköznapibb emberek voltak, mindenféle mágikus képesség nélkül. Ennek a Gorogyeckijnek a szülei is valószínűleg ilyenek. És azt beszélik, hogy az ő kislánya nagyon nagy erejű Másféle. Szó, mi szó, nagyon szerencsés.

Minden szülő arról álmodik, hogy a gyereke túléli és eltemeti őt.

Illetve nem is álmodik ilyesmiről, mert ez magától értetődik. A Másfélék évszázadokkal, sőt évezredekkel élik túl az embereket, ha nem pusztulnak el a Fénypártiak és Setétek összetűzéseiben, az emberek háborúiban vagy boszorkányokra vadászva. Igaz, az egész emberiséget nem élhetnék túl, mivel az Erőtől megfosztva maguk is közönséges emberré válnának. Vagyis szülőjükként kell az emberiségre tekinteniük. Mondhatni, csak a Setétek húzhatnak belőle afféle nyugdíjat büntetlenül, a Fénypártiak viszont élve örökségükkel ott segítenek, ahol tudnak. Egyébként a Setétek sem vágják maguk alatt a fát, amelyen üldögélnek, nem igyekeznek elherdálni az apai örökséget.

De Dmitrij azt alaposan megtanulta ebből az előadásból, hogy a csillagok nem valók Másféléknek. Talán jól is van ez így. A mágusok, boszorkánymesterek, alakváltók ahhoz a világhoz tartoznak, amelyben Atlasz tartja a vállán az eget, elefántok és teknősbékák a földet, és amelyben még nem fedezték fel az első és második kozmikus sebességet. Számukra idegen volt az életnek az az ünnepe, amikor magasba emelkedett az első szputnyik, amikor pályára állt Gagarin űrhajója, amikor összekapcsolódott a Szojuz és az Apolló. A Másfélék szemében a Hold – a holtak égitestje, nem a holdjáró járművek gyakorlóterepe.

Dmitrij kényelmesen ballagott, a csillagokat nézte, mintha hozzájuk igazítaná útvonalát. Bár nagyon jól ismerte az utat. Az

obszervatóriumi társasággal végül is nem sikerült igazán őszintén beszélgetnie. Az a makacs meggyőződése támadt, hogy a költők ködösítenek.

A társaság nagyon akkurátus választ adott minden kérdésére, de tartózkodóak voltak. Az után a vita után, hogy hangulatuk szerint nyerik-e el a színüket, vagy természetes hajlandóságaiknak megfelelően! A „holt költőket” amúgy is a szenvedélyesség jellemezte, de itt aztán szabadjára is engedték. Dmitrij kérdéseire válaszolva mintha mindent elmondtak volna, és nem mondtak semmit. Dreher már arra kezdett gyanakodni, vajon nem az iskolások körében népszerű Tartsd a szád igézetet alkalmazzák-e éppen. Bár a hetek szintje egyenként nem volt valami magas, de közös erővel képesek létrehozni valami furfangos megoldást.

Ráadásul itt van velük ez a kislány… Csakhogy személyesen Szorokin, az Első szintű mágus vértezte fel Dmitrijt az Igazságcsöpp nevű

védő-közömbösítő

igézettel,

így

a

próbálkozások

kilencvenkilenc egész és még néhány tized százaléka egyszerűen nem hatott Dmitrijre.

– Értsétek meg – győzködte őket Dmitrij –, ha itt valaki kavar valamit, az az egész iskolára vet rossz fényt. Sztaszt már elkapták.

Még két-három ilyen eset, és a nyakunkra jön az Inkvizíció egész hadserege. És nekik több mindenre lesz felhatalmazásuk, mint Sztrigalnak. Már megbocsáss, Sztaszik…

Észrevette, milyen grimaszt vág Alekszejenko.

– Dmitrij Leonyidovics – szólalt meg Kozlov –, maga is értse meg, mi se tudunk semmit! Azt hiszi, bárki elárul nekünk bármit is? Kik vagyunk mi? A „holt költők”. A legutolsók a sorban.

– Aha – kapott a szón Gosa. – Pontosan. A Homály hulladéka.

– Gogi! – kiáltotta szemrehányóan Masa Danyilova.

– Miért, mi rosszat mondtam? – csodálkozott Burejev.

Dreher egy darabig még elüldögélt köztük, próbált jó képet vágni a dologhoz, hogy ne derüljön ki a kudarca. Elmesélt néhány történetet

sci-fi író Másfélék életéből, abból az időből, amikor a moszkvai Őrség iskolájában tanult. A költőknek különösen az a néhány évvel korábban elterjedt hipotézis tetszett meg, hogy a közönséges embereket mágussá lehet változtatni, vagy legalábbis komolyan meghosszabbítani az élettartamukat. Ehhez az kell, hogy több Másféle

egy

időben

könyvet

írjon,

amelyben

különböző

módszerekkel ölnek meg embereket. Azt beszélték, még akadt is egy önként jelentkező, de a kísérlet nem járt sikerrel. Az önkéntes, legalábbis egyelőre, nem lett Másféle.

Később Dmitrij otthagyta őket. Egyáltalán nem volt álmos. Ami a diákokat illeti, a cseperedő Setétek akár egy hétig is kibírták alvás nélkül, ez nem ártott az egészségüknek, ahogyan az sem, ha egész éjjel ültek a csupasz padlón.

Dreher átvágott az iskola udvarán, betért a sötét parkba, és elindult a fasorban. Felnézett az obszervatórium tornyára. A „holt költők” továbbra is jobbnak látták rejtőzködni, még azután is, hogy Sztrigalt eltávolították az iskolából.

Az egész egy, a mostanihoz hasonló éjszakán kezdődött. Csak Dmitrij akkor nem céltalanul kószált, mint most, hanem a klubból tartott

a

pedagógusok

lakótömbje

felé.

Bikovszkijjal,

a

kémiatanárral üldögélt a klubban, aki néhány mágikus fogásra kezdte tanítgatni Dmitrijt. Némelyik sikerült is neki. Dmitrij szinte ugrándozva, hadonászva tartott hazafelé, és majdnem belebotlott egy alakba, aki egy pad szélén ült összegörnyedve.

Hogy mentse tekintélyét, Dreher szigorúan megnézte a Homályon keresztül, és meglátta az alakváltó pecsétjét. Az egyéni rajzolat alapján már meg tudta állapítani, ki is az.

– Sztasz? – Dmitrij odahajolt az alakhoz. – Miért nem alszol? Mit művel a felügyelőtök?

Válasz helyett Sztasz Alekszejenko leesett a padról, és kezdett transzformálódni.

Az irodalomtanár látott már ilyen átalakulást, de csak

felvételeken. Az alakváltók transzformációja fiatalkorban nagyon intim folyamat volt, és legalább annyira röstellték, mint például az alvás közbeni magömlést. Nem való idegen szemnek, főleg nem egy Fénypártiénak…

De itt… valami nem stimmelt. Sztasz kimeresztette karmait az egyik kezén, azután visszahúzta őket. Egyik lába átalakult az állat hátsó lábává, a nadrágszára széthasadt, edzőcipője pedig cafatokra esett szét. Azonban a másik lába változatlanul emberi láb maradt.

Állkapcsa mintha lüktetett volna, hol kezdett farkaspofává alakulni, hol visszatért eredeti állapotába. Sztasz eközben a földön hempergett, nyögött, időnként morgott is. A szája habzott.

Drehert kitanították, mi a teendő ilyen helyzetben. Gondolatban azonnal riasztotta mindkét iskolai gyógyítót, a Fénypártit is, a Setétet is. Odaérve ők hozzá se nyúltak az összegörnyedt Sztaszhoz, telekinézissel fölemelték, és átvitték az iskola ispotályába. Dreher persze a nyomukban maradt.

Nem értette, amit a két gyógyító művelt, de Alekszejenko az ágyon fekve teljesen visszanyerte megszokott emberi alakját. Szemjonov, a Fénypárti gyógyító a fejét csóválta, megnézte a gyerek auráját, valamiféle manővereket hajtott végre. Setét kollégája, az orosz anyanyelvű német Karl Friechling sokkal nyugodtabb volt. Végül meg is állította kollégáját: – Nem látod? Ez az Igazságszerető! Nézd meg a szemét, a szivárványhártyáját! Meg az aurája alján azokat a jellegzetes sávokat!

– Tényleg! – mondta Szemjonov. – Hogy az a…

– Mi az az Igazságszerető? – kérdezte Dreher.

Friechling fura, nem sok jót ígérő mosollyal fordult felé. Az idős orvos Fénypárti volta ellenére is kedvelte az irodalomtanárt. Talán németes családneve miatt.

– Az Inkvizítorok kihallgatáshoz használt igézete, fiatalember. Azt beszélik, nagy hasznát vették negyvenötben, az ahnenerbei mágusok

ügyében folytatott nyomozás során. Egyrészt rendkívül hatásos.

Hajdan még azokra a boszorkányokra is hatott, akik kibírták még a harmadfokú kínvallatás megszokott eszközeit is. Másrészt a hatására megszerzett bizonyítékokat a Bíróság elfogadja. Formálisan nem számít kínvallatásnak.

– És valójában? – Dreher érezte, hogy megremeg a hangja.

Friechling vállat vont.

– Nem próbáltam ki magamon. Nem nagyon ismerem a… szürke mágiát. Tudomásom szerint az Igazságszeretőt végső eszközként vetik be, ha kétségtelen, hogy a gyanúsított bűnös. És kizárólag ötvenévesnél idősebb Másféléken alkalmazható. Hatása alatt hazudni vagy eltitkolni valamit… rendkívül fájdalmas. Igazat mondani viszont könnyű és kellemes.

– A mocskok! – tört ki Szemjonov. – Hogy az a taláros rohadék…

– Nem Lihegő volt az – intette le Friechling. – Ő mégiscsak a tieitek közül való, hogy úgy mondjam, fehér.

Dmitrijnek nyomban az a kis mondóka jutott eszébe, amelyet a két iskolai felügyelő háta mögött szoktak ismételgetni a gyerekek:

„Egyik szürke, fehér másik, két víg gúnár egy sorban…” Tudta, hogy Sztrigal, mielőtt átkerült volna az Inkvizícióba, Setét volt. Hogy hány éves lehet valójában, senki nem tudta volna pontosan megmondani.

Szorokin igazgató alighanem tudta, de ő hallgatott.

Sztasz

eközben

teljesen

megnyugodott.

Szemjonov

fájdalomcsillapítót és nyugtatót adott be neki.

– Korbáccsal kéne ezeket a disznókat kiverni innen – mondta, mikor kihúzta a fiú karjából a fecskendőt.

– Mi mindannyian az ő alárendeltjei vagyunk – jegyezte meg nyugodtan, mint mindig, Friechling.

Háromszáz éves volt, Dmitrij legalábbis így tudta. Friechlinget későn fedezték fel és hasonították, amikor már bőven túl volt a hatvanadik évén. A vén cinikus már csak a jelleme miatt sem lehetett Fénypárti. De soha nem ártott az embereknek, tiszteletben tartotta a hippokratészi esküt. Megszüntette az emberek fájdalmát, megszabadítva bensőjüket minden negatív jelenségtől. Még idegrendszeri betegségeket is meggyógyított ezzel a módszerrel. Ez a képessége, amelynek természetével hasonításáig maga Friechling sem volt tisztában, felülmúlhatatlan gyógyító hírébe hozta környezetében, és kiterjedt praxist biztosított neki. Sajátos szimbiózis alakult ki: a Setét mágus vonzódott a bajban levő

emberekhez, azok pedig tódultak hozzá, hogy megszabadítsa őket bajuktól. Közben Friechling kezdte kezelni a sajátjait is. A kor, bár formálisan felvilágosult volt, nemigen tanúsított toleranciát a nem emberi képességekkel rendelkezőkkel szemben. Az alakváltók hozzá vitték el a gyermekeiket, ha valami bajuk volt, így Friechling fokozatosan rendkívül nagy tapasztalatra tett szert ezen a téren.

A második világháború idején orvosi segítséget nyújtott a német ellenállóknak, még rejtegette is őket, elterelve róluk a titkosrendőrség figyelmét. A nürnbergi perben tanúként hallgatták ki. A háború után Nyugat-Berlinben telepedett le.

De nyilván neki is megvoltak a maga kisebb-nagyobb bűnei, mint minden Setétnek. Ezért tudta az Inkvizíció rábeszélni, hogy bújjon elő a barlangjából, és legyen a két iskolaorvos egyike.

– Az aurája nyomának meg kellett maradnia! – mormolta Szemjonov. – Még nyilván világosan kivehető, mert ezt látta utoljára a fiú. Mindjárt leveszem! Akárhogy is nézem, ez tárgyi bizonyíték!

– Petrovics – szólalt meg hirtelen Friechling –, én nem fogok ellene tanúskodni, ha történik valami.

– Én igen – mondta Dreher.

És hogy miért tette azt, amit utóbb megtett, Dmitrij nehezen tudta volna megmagyarázni magának.

Dmitrij elhagyta az ispotályt, és ahelyett, hogy egyenesen Szorokin igazgatóhoz ment volna, vagy legalább gondolatban jelentést tesz neki, felment az emeletre, és bekanyarodott abba a szárnyba, ahol a felügyelők irodája volt.

Az ajtó alatt fény szűrődött ki. Az ajtó zárva volt, azonban a Homályban nem volt blokkolva a belépés. Dmitrij csak az első

rétegbe tudott lemerülni, de az is elég volt.

Az irodában egyedül ült Sztrigal, a vezető felügyelő. Nem viselte az Inkvizítorok szürke lebernyegét. Azt a felügyelők csak különösen ünnepélyes alkalmakkor hordták, és valamelyik Legmagasabb szintű

Másféle hivatalos látogatása idején.

Sztrigal vállára vetett zakóban, pipázva a notebookján dolgozott.

Asztalán régimódi, kerek ernyőjű lámpa égett. Az asztal előtt, a falnál terebélyes, kopott bőrbevonatú fa karosszék állt, azok számára, akiket valamely ügy tisztázására vagy afféle megelőző

beszélgetésre rendeltek ide. Dmitrij nem tudta megállapítani, milyen igézetek vannak azon a karosszéken, de akkor az emberi inkvizíció arzenáljába tartozónak látta, úgy a tizenötödik századból.

– Miben lehetek… – mondta Dmitrijnek az Inkvizítor, hátra se nézve.

– Maga felelni fog. – Dreher érezte, hogy remeg a hangja.

Sztrigal ekkor kegyeskedett megfordulni. Halántéka őszesen csillant meg, pedig simán hátrafésült haja csaknem ideálisan fekete volt. Mélyen ülő szeme az irodalomtanárra meredt.

– Miért?

– Kínvallatásnak vetett alá egy gyereket.

Dmitrij nem szívesen magázta az Inkvizítort, de reflexei gyorsabban működtek, mint meggondolásai.

– Dreher nevelő – jelentette ki keményen és hivatalos hanghordozással a felügyelő –, az Iskolai Felügyelet kizárólag az Inkvizíciónak tartozik elszámolással. Magának pedig nem lett volna szabad belépnie ide figyelmeztetés nélkül. Világos?

– Tehát akkor ön az Inkvizíció előtt fog felelni. Erről én gondoskodom. – Dmitrij visszafojtotta lélegzetét, rá egyáltalán nem jellemző késztetést érezve, hogy szeretné itt és most képen törölni Sztrigalt. Még azt se hagyva, hogy az Inkvizítor felálljon.

Sztrigal, az első szintű mágus egyébként könnyedén elhárította volna ezt a kísérletet, még mielőtt Dmitrij ökölbe szoríthatta volna a kezét. Bár… a támadás váratlansága talán segíthetett volna.

De Dmitrij nem kezdett verekedni. Utóbb már ezt sem tudta megmagyarázni magának, miért. Egyébként ebben az egész históriában végig nem az esze vezette.

– Hagyja el az irodát, Dreher nevelő! – mondta Sztrigal. – Én nyomozást folytatok. Panaszt tehet, ha akar.

Megfordult, és újra a szájába vette a pipát. Még egy füstfelhőt is kifújt.

Az iskolában tilos volt dohányozni, de az Inkvizítorok nyilván alkalmaztak egy speciális igézetet, és azt is kitalálták, hogyan indokolhatják ezt meg a szabályzatnak megfelelően.

– Maga iskolában dolgozik, nem sintértelepen – vágta oda Dmitrij.

Őszintén szólva, fogalma sem volt arról, hogyan bánhatna el Sztrigallah Elvégre tényleg nem vághatja képen. Tulajdonképpen azt sem értette, mit keres itt. Valahogyan mégis fontos volt, hogy ide, éppen ide jöjjön, és ne Szorokinhoz. Talán az a meggyőződés vezette, hogy mielőtt elkezdődik a háború, hadat kell üzenni.

Sztrigal nem reagált a megjegyzésre.

– Ezek nem kutyakölykök, hanem gyerekek – folytatta Dreher. –

Talán még a középkori inkvizíció sem kínzott meg gyerekeket…

Az Inkvizítor rendíthetetlen nyugalma megtette a magáét. Dmitrij azon kapta magát, hogy a hangja nem túl határozott.

– Az Amor Veri igézet, amelyet az orosz anyanyelvű Másfélék Igazságszeretőnek neveznek, nem minősül a Question egy formájának – felelte Sztrigal, hátra sem fordulva. – Vagyis, hogy maga is megértse, nem számít kínvallatásnak. Ez az egyik, Dreher nevelő. A másik pedig az, hogy ezek nem gyerekek. Ezek Másfélék.

– Tizenhárom éves, és most az ispotályban van.

– Sajnálom. – A felügyelő ismét Dmitrij felé fordult. A pipát nem

vette ki a szájából. – De a maga érdekében történt, hogy minél előbb felderítsük az ügyet.

– Mi? – Dmitrij nem kapott levegőt. – A növendékek kínvallatása az én érdekemben?

– Lehet, hogy a módszer megválasztása nem volt szerencsés. –

Sztrigal végre kivette a pipát a szájából. – Ami pedig az érdekeket illeti… Érintett az egész iskola, így maga is. Sőt, az a… vérfarkas is.

Ez a szó mellbevágó volt. Dmitrij még egy Inkvizítortól is azt akarta volna hallani, hogy „az a fiú”.

– A Másfélék az idők folyamán soha nem osztották magukat felnőttekre és gyerekekre. Ez emberi csinálmány, de még az embereknél sem túl régi. Hajdanában a gyerekek teljes felelősséggel tartoztak önmagukért, ahogyan a felnőttek is. Szerintem ez pedagógiailag is helytálló nézet. Csak napjainkban engedhetik meg maguknak, hogy sokáig ne nőjenek fel. Az Őrségek iskoláiban ma sincsenek külön felnőtt-és gyerekosztályok. Talán elfelejtette? A Megállapodás színe előtt pedig mindenki egyenlő.

– Miért éppen őt választotta ki, hogy kivallassa? – kérdezte hirtelen Dmitrij. – Miért ezt a kisfiút?

– Nem tartozom magyarázattal.

– És miért nem a Hosszú Nyelv? Miért éppen az Igazságszerető?

– Nem tartozom magyarázattal.

Sztrigal már készült visszafordulni, de Dmitrij hirtelen előbbre lépett.

– Ő a legkisebb közöttük, a „holt költők” között. Maga úgy gondolta, ő a leggyengébb, és gyorsabban kitálal mindent, amit tud.

Ő pedig valószínűleg nem mondott semmit. Az alakváltók az anyatejjel szívják magukba az egymás iránti felelősséget. Különösen, ha született alakváltók, és nem egyszerűen harapás áldozatai. Ugye így volt?

– Itt rendszerint én teszek fel kérdéseket – válaszolta Sztrigal. –

Mehet, ahova akar, hogy elmesélje a feltételezéseit. Én csak a Prágai

Irodának fogok számot adni. Távozzon, Dreher nevelő! A gyógyítók meg… – Sztrigal a megszokott módon nevezte meg az iskolaorvosokat – Friechling nem fog tanúskodni. Szemjonov meg lehetőséget kap egy első fokú Fénypárti beavatkozásra.

– Nem is tudtam, hogy az Inkvizítoroknak jogukban áll bűnbocsánati búcsúcédulákkal kereskedni – mondta Dmitrij.

– Maga nem tud még semmit. – Sztrigal az ajtóra nézett, és az magától kinyílt.

Dmitrij kiment. De mielőtt becsukódott volna mögötte az ajtó, még sikerült visszafordulnia és kijelentenie:

– Csak ma tanítottak meg rá, hogyan kell lenyomatot venni a memóriáról. Hogy pontosan felmérhető legyen, ki mit tanult meg.

Elvégeztem Alekszejenkón.

Valami miatt nem tartott attól, hogy Sztrigal megpróbálja megállítani. Abban a pillanatban Dmitrij nem félt semmitől.

De Sztrigal tévedett.

Dreher beszámolója után Szorokin azonnal az ispotályba sietett, és ott találta a felügyelőt, aki éppen próbálta elsimítani az ügyet.

Csakhogy Szemjonov gyógyító az igazgató nélkül is megbirkózott a helyzettel, elküldte az Inkvizítort melegebb éghajlatra. Mint utóbb Friechling elmesélte, keresetlen és igen gazdag szókincsű

kifejezésekkel. Egyébként felmérve a helyzetet, az öreg német vajákos is csatlakozott a Fénypártiakhoz.

Másnap megjelent Prágából néhány szürke lebernyeges funkcionárius. Levették az információs lenyomatokat, összeszedték a bizonyítékokat. Már-már úgy nézett ki, hogy elalszik az egész ügy, amikor kiderült még valami: Sztrigal a szabályokat megkerülve telerakta az iskolát mágikus megfigyelőeszközökkel. A „bogarak” – valóban mesterséges rovarfélék voltak – behatoltak a diákok lakószobáiba, és – ami már túlment minden határon – a tanárokéiba is. Dmitrijnek nem sikerült megtudnia, honnan származott az információ. De valami miatt biztos volt benne, hogy valamelyik „holt költő” keze volt a dologban.

Sztrigalt Prágába rendelték. Szorokin köszönetet mondott Dmitrijnek. Lihegő, akit a hivatalos változat szerint a vezető

felügyelő nem avatott be a terveibe, maga lépett a vezetői pozícióba.

És minden rosszban van valami jó is: a mesterséges bogarak adatai szerint bebizonyosodott, hogy a tanulók nem hagyták el az iskola területét.

Igaz, ezek a bogarak egyáltalán nem fordultak meg mindenhol.

Dmitrij észre sem vette, mikor lépte át a területük határát. A közeli városi utcáktól csak egy elvadult, gazdátlan, keskeny erdősáv választotta el az iskola parkját. A sávot nagyfeszültségű távvezeték osztotta ketté. A vezeték tartóoszlopai úgy festettek a csillagos ég alatt, mintha a marslakók legutóbbi támadása után hátramaradt háromlábú harci eszközök lennének, amelyeknek a földiek békésebb alkalmazást találtak.

Távolabb egy másik erdő feketéllett. Dmitrij egyáltalán nem félt. A megszokott emberi félelmektől az Őrség moszkvai iskolájában végleg megszabadult. Nem félt utcai támadástól, kötekedő

fráterektől a bolti sorban álláskor, az idióta szorongástól egy rendőr láttán, a rettegéstől, nem felejtette el kikapcsolni valamilyen készüléket vagy bezárni a lakást – mindez nyomtalanul eltűnt. Mint gyerekkorában, amikor egy csapásra elmúlt a félelme, hogy egyedül, sötétben kellett aludnia.

Persze azért sok minden megmaradt. Például, ha késő este nézett egy hollywoodi mestermunkával készített rémfilmet, legalábbis kellemetlen érzés volt a sötét folyosón kimennie a mosdóba.

Nevetséges, de ez az igazság. És természetesen megmarad a szeretteidért

érzett

aggodalom

is,

pedig

tudhatod,

hogy

nagyságrendekkel több lehetőséged van segíteni, ha kell.

És előfordulnak néha buta misztikus félelmek is. A tanfolyamon

egyébként elmagyarázták, hogy ezek nem is olyan buta dolgok. A Homályból hatol bele valamilyen információ a tudatalattiba. Csak meg kell tanulni helyesen értelmezni. Ezt-azt Dmitrij meg is tanult.

Azonban ezen a téren is akadályba ütközött – tulajdon alacsony szintjébe. Egy Legfelső vagy legalább Első szintű mágushoz hasonlóan pontosan értelmezni a Homály jelzéseit Dmitrij a legjobb szándékkal, a legnagyobb igyekezettel sem lett volna képes. De előtte álltak még a fejlődés évtizedei, ha nem évszázadai.

Most éppen ilyen félelem fogta el. Teljesen indokolatlan volt, teljesen idegen. Iskolai munkája néhány hónapja alatt többé-

kevésbé megismert minden ösvényt. Az erdőn túl már látszottak a városszéli faházak. Itt-ott világítottak az ablakok, az ajtók fölötti lámpák. Dreher még az út fölött függő reklámtáblát is megnézte: „Mindenfajta kültéri reklám. Hívja a…” A telefonszám az ágaktól nem látszott.

Elfogta a nosztalgia. Az egyetem után Dreher egyből a reklámszakmában kezdett dolgozni. Mondhatni, szerencséje volt.

Cégük kicsi volt, sok mindennel foglalkoztak: utcai reklámtáblákat, olcsó öntapadós címkéket készítettek, szlogeneket találtak ki, és maketteket terveztek kalóz Photoshop segítségével. Ebből a vidám, a maga módján élettel teli közegből rántotta ki Dmitrijt a hasonítás.

Feje fölött susogott a lomb a szélben. Távol kutyák ugattak az udvarokban.

– Alszik Morzsi kutya, szunnyad Csirip, a veréb… – mormolta Dmitrij.

Valami nem stimmelt.

Belépett a Homályba. A világ olyan lett körülötte, mint egy elmosódott fénykép. Ez is a képszerkesztők alkotásait idézte emlékezetébe.

Szájából pára gomolygott. A fák a valóságnak ezen a szintjén sokkal vaskosabbak és magasabbak voltak, mesebeli rengeteggé változtatva az erdőt. De a fákon kívül nem volt itt semmi, nem

érzékelt semmiféle jelenlétet. Távolabb elmosódott fényfoltok látszottak – az előváros házai. Vajon hogy festenek ebben a rétegben? Biztosan mohos, ablakukig a földbe süppedt kunyhóknak látszanak.

Dmitrij kilépett a Homályból, mély lélegzetet vett – a fagyos októberi levegőt most szinte melegnek érezte. És nyomban megpillantotta maga előtt a farkast. Vagy tízlépésnyire tőle.

Igazából nem is farkas volt, csak afféle növendék. Szemében visszatükröződtek az útról odaszűrődő fények.

Igazi farkasok nem éltek az itteni erdőkben. Jó tíz esztendővel korábban, a kilencvenes években, amikor tönkrement a vadászati ágazat, felbukkant egy falka. De amikor az iskola épült, a Másfélék elterelték őket messzire. Ebben részt vettek a szülői munkaközösség alakváltói is.

Úgyhogy

a

Dmitrijjel

szemben

felbukkant

kölyökfarkas

nyilvánvalóan… hm… nem természetes eredetű volt.

– Ez itt az iskola területe – mondta Dmitrij, és igyekezett minél nyugodtabban és határozottabban beszélni. – Transzformálódj!

Vagy hívom az Őrséget…

Dmitrij tudta, hogy badarságot hord össze, de valahogy lyukat kellett beszélnie a farkas hasába.

És a Homályon keresztül is szemügyre vette a vadat. A pecsét alapján megállapíthatta, melyik iskolás adta a fejét farkaskalandra.

Átvillant az agyán az a nagyon nem helyénvaló gondolat, hogy milyen szerencsés meghatározás ez a „farkaskaland”.

Csakhogy annak a lénynek, ami ezt a gondolatot kiváltotta belőle, nem volt regisztrációs pecsétje. Vagyis: „vad” Másféle.

– Nem hallottad? Azonnal alakulj vissza! – Dmitrij lépett egyet a farkas felé, sürgősen próbálta emlékezetébe idézni a megállító igézeteket.

Rájött, hogy, szinte bosszantására, egy se jut eszébe. Hát ennyit számít, hogy nincs gyakorlata. Az Őrség tanfolyamán elsajátított

néhány egyszerű trükköt. Csak hát az iskolában ezekre nem volt semmi szükség, hiszen itt senkinek, még a leghegyesebb fogakkal teli pofával rendelkező diáknak se jutott volna eszébe, hogy megtámadjon egy tanárt. Már csak azért sem, mert tartott attól, hogy közelebbi ismeretségbe kerüljön az Iskolai Felügyelet módszereivel.

A farkas halkan felmordult. Ezzel egy időben balról is felhangzott egy morgás.

Dmitrij félrefordította a fejét, de közben igyekezett nem szem elől téveszteni a szürke bundájú jószágot. Vagy tízméternyire tőle egy kidőlt fatörzsre felugrott egy másik farkas. Ezt kikapta, Dreher nevelő – szólalt meg a fejében Sztrigalnak, a felügyelet volt vezetőjének hangja.

A vele szembeni alakváltó közben lelapult a földre. És Dmitrij keze ekkor, szinte gazdája akaratától függetlenül, működésbe lépett.

Vagyis nem az egész keze, csak az ujjvégei. Mint kiderült, néhány tanult gyakorlat a jelek szerint már reflexévé vált. Mikor sétálni indult, Dmitrij öntudatlanul előkészített egy egyszerű kis igézetet, amellyel szükség esetén fényt tudott kelteni, hogy lássa, hova lép.

Most aktiválta az igézetet, és ettől vakító fény lobbant fel. Őt magát ez semmiképp sem vakíthatta el. Ezt kihasználva teljes erőből nekiiramodott az iskola irányába, mintha nem is szolid, huszonnyolc éves tanerő lenne, hanem taknyos harmadikos, akit megrémített egy nagy juhászkutya.

A farkasok nagyon hamar, alig néhány másodperc alatt magukhoz tértek, és üldözni kezdték. Gyerekkorában arra tanították Dmitrijt, hogy sose fusson el a kutyák elől, de most magától vitte a lába. Csak körülbelül kétszáz métert kellett megtennie – és a védelmező

igézetek oltalma alá kerül. Ott viszont már semmi jó nem várt a nem tudni, honnan ide került farkasfajzatokra.

Ezt a védelmet még maga Sztrigal építette ki. Ő pedig értette a dolgát.

Dmitrij kiért a távvezeték menti nyiladékba. A vezeték tartóoszlopai fölött ragyogtak a csillagok. Amikor a város felé tartva átvágott itt, egyáltalán nem tűnt neki szélesnek a nyiladék. Most viszont szinte elérhetetlenül távolinak látta a túlsó szélét.

Nem kellett hátranéznie, tudta, hogy a farkasok is kiértek már a nyílt területre.

Szúrt az oldala. Hiba volt, jaj, nagy hiba volt elhanyagolni a testedzést, Dreher nevelő. Nem elég bokszkesztyűben püfölni a zsákot meg a súlyzót emelgetni. Hiszen biztatta ő magát, hogy reggelenként futnia kellene. Főleg itt, a fenyvesben, a parkban, a tiszta, friss levegőn.

Dmitrij gyorsított. Az erdő szélén mégis visszanézett – és attól, amit látott, még jobban felgyorsított, nem törődve fájó oldalával.

Már nem két farkas üldözte, hanem három. És a harmadik vagy másfélszer akkora volt, mint a másik kettő.

Murphy törvényének megfelelően természetesen megbotlott, és végigterült a fenyőtűvel borított talajon. Valami miatt a félelme megszűnt, csak valami gyerekes sértettség maradt benne. Mögötte morgás, sőt vonyítás hallatszott.

És elöl megmozdult valami.

Dmitrij fölemelte a fejét. Valami kúszott, tekergőzött a bokrok alatt, átsiklott egy vaskos, földből kitüremkedett gyökéren. Majd ez a valami felágaskodott, ingadozott és sziszegett.

Hatalmas kígyó magasodott Dmitrij fölé, akinek a szeme már megszokta a sötétséget, így tisztán látta az óriási királykobrát.

Akkora volt, amekkora a természetben nem létezik, csak a mesékben és a titkos katonai kísérletekről szóló vacak rémfilmekben.

A morgás hangneme mögötte hirtelen nagyon megváltozott.

A kobra még magasabbra nyújtózott, kitárta csuklyáját. Figyelmét ekkor nyilvánvalóan nem az irodalomtanár kötötte le.

Dmitrij sosem hitte volna, hogy kész lenne megölelni egy kígyót.

Olvasta a Danyilov testvérek személyi anyagát, és tudta, hogy a

nagoknak a transzformáció után kinő a méregfoguk. Harapásuk sokkal gyorsabban megbénítja a légzőrendszert, mint a valódi királykobráé. Dmitrij nem tudta, melyik ikert látja maga előtt.

Valóságosan egyiküket sem látta még kígyóalakban, csak fényképen.

De

két

kobrát

valószínűleg

csak

egy

biológus

tudna

megkülönböztetni nemük szerint, Dmitrijnek még a hím és nőstény farkast sem sikerült volna.

Óvatosan feltápászkodott. Különös, vajon Masa vagy Ivan merészkedett el ilyen messzire? Vagy ő kevert össze ennyire valamit? De a védett terület határa nem is itt van, hanem ott, azokon a fákon túl. Hogy tudott bármelyikük is kijutni?

A kígyó előrelendült. Dmitrij körülnézett. A vad farkasfajzatok tompán morogva hátráltak.

Dmitrijnek eszébe jutott, hogy ha a Homályon keresztül megnézi, a pecsét alapján könnyen megállapíthatja, melyik iker a kígyó.

De a kígyónak nem volt pecsétje. Ahogyan a farkasoknak sem.

Egy regisztrálatlan nag. Oroszország szívében. Egyszerűen csak kapta magát, és idekúszott.

Azonban nem volt ideje ezen tűnődni. Dmitrij nekiiramodott, de már nem tudott olyan gyorsan futni. Nem is annyira hallotta, inkább csak megérezte, ahogyan a kígyó farka söpri a lehullott fenyőtűket.

Szerencsére az igézetekkel védett terület határa már szinte karnyújtásnyira volt. A Homályon át Dmitrij látta is az ívüket, olyanok voltak, mint az északi fény vagy az energiamezők reszketeg fénye valami fantasztikus filmben. Nagy ugrással bemenekült a védőernyő alá, a biztonság kedvéért futott néhány lépést, és ismét hátrafordult.

Néhány méternyire tőle csendben ingadozott a királykobra.

Dmitrijben feltámadt a kétely, hogy a kígyó valóban ne lett volna képes utolérni őt. Talán egyszerűen nem is akarta? Egyébként ki tudja, milyen gyorsan mozognak a kígyók. Végül is nem gepárdok. A nagok nem üldözik áldozatukat, hanem magukhoz csábítják a vámpírokéhoz hasonló hívással, és csak aztán támadnak villámgyorsan. Az áldozatnak rendszerint ideje sincs felfogni, mi történik vele.

De ez a kígyó egyáltalán nem úgy viselkedett, ahogyan a tankönyv szerint egy nag szokott. Igaz, közeledni nem próbált, ettől Dmitrij felbátorodott. Őszintén szólva, egyébként sem félt a kígyóktól, nem undorodott tőlük. Az állatkertben egyszer lefényképeztette magát egy pitonnal a nyakában, amely meglepő módon meleg és kellemes tapintású volt. Azonban ez a kígyó itt nem félelmet keltett benne.

Valami mást. Gombócot érzett a torkában.

– Dmitrij Leonyidovics!

Dreher összerezzent. A hang, Masa Danyilova hangja a háta mögül jött.

– Ne ingerelje! Nem bántja magát!

– Honnan tudod? – kérdezte Dmitrij, le sem véve a szemét a hüllőről. – Ivan az?

Rájött, hogy ostobaságot kérdezett. Masa bátyjának mellén ott lenne a regisztrációs pecsét, ahogyan Masáén is.

– Ivan itt van – hangzott fel egy másik hang.

Masa Dmitrijtől jobbra állt, balra pedig ott volt a fivére. A fiú komor volt, és mintha nem lett volna teljesen magánál.

A kígyó hirtelen felsziszegett, és megint széttárta csuklyáját, mintha veszélyre reagálna.

– Dmitrij Leonyidovics – Masa megfogta Dreher kezét, és hátrafelé húzta menjen el! Gyorsan! Mi majd elkergetjük.

– De honnan…

– Menjen el! – Szinte sikoltotta a nagaina. – És ne szóljon senkinek! Kérem! Ha elmondja, nekünk végünk.

Dreher sehogyan sem értette, honnan kerülhetett elő ez a harmadik kígyó, elvégre több tízezer kilométernyi körzetben nem lehetnek nagok. De érezte, hogy – finoman fogalmazva – nem alkalmas a pillanat ennek tisztázására.

Hátrálni kezdett, ahogyan az imént a farkasok. Aztán rájött, hogy az ikrek csak arra várnak, hogy ő eltűnjön a környékről.

Valószínűleg transzformálódniuk kell.

Dmitrij megfordult. De előtte még az a benyomása támadt, mintha az ismeretlen nag mellett valami megmozdult volna.

Mintha… mintha ez a nag se lett volna egyedül.

Az ikrek egymás kezét fogva álltak.

Dmitrij elérte a kitaposott ösvényt, és gyorsan megindult a lakótömb felé. Úgy rémlett neki, mintha még mindig hallaná a sziszegést.

NEGYEDIK FEJEZET

Dmitrij fel-alá járkált a szobájában, és azon töprengett, mit tegyen. Vad alakváltók – fura kifejezés, de máshogy nem lehet nevezni őket – kószálnak az iskola körül. Azonkívül nem tudni, honnan, felbukkant egy fölösleges nag. A „holt költőknek”

természetesen közük van a dologhoz, csak nem világos, hogyan. Ha nem fordul Lihegőhöz, a vadak folytatják a randalírozást. Ha szól neki, az obszervatóriumi alakváltókra nehéz napok várnak.

Ráadásul még a végén kiderül, hogy Sztrigalnak igaza volt…

Hogy reggelre valahogy rendbe hozza magát, Dmitrij a pontmasszázshoz folyamodott, amelyre még szeptember elején tanította meg Szemjonov, a gyógyító. A masszázs most nem sokat használt, ezért Dmitrij tónusjavító igézetekkel próbálkozott, ezeket szintén szeptember elején tanulta Friechlingtől.

Tanítás előtt nem látta a Danyilov ikreket. A harmadik óra utáni szünetben sikerült elkapnia Masát.

Körülöttük dolguk után siettek tanárok és diákok. Az iskolások feje fölött kék lepkék röpködtek – Nagyezsda Hramcova teremtményei. Ha valamelyik diák nem tanulta meg a házi feladatot, a feje fölött elrepülve a lepke bordóra változtatta szárnyának színét, és fölötte keringett. Egyébként a diákok sem hagyták magukat.

Beetettek és megbűvöltek egy verébcsapatot, és attól kezdve a verebek csiripelve keringtek a folyosókon, vadásztak a szárnyas árulkodókra, és mindent telepiszkítottak, a kisegítő személyzet nagy bosszúságára.

A légi összecsapások csak az órák alatt szüneteltek.

– Semmit nem akarsz nekem mondani?

Masa gyanakodva nézett Dreherre. De nem menekülhetett.

Egyébként, ha bujkálni akart volna, nem jön el az órákra.

Azonban nem mondott semmit Dmitrijnek. Csak megrázta a fejét,

és szorosabban ölelte magához a tankönyveit.

– Mi volt ez? Valamelyik rokonotok jött látogatóba? Titokban, regisztráció nélkül?

– Nem – vágta rá gyorsan Masa.

– Akkor honnan került ide… – Dreher csaknem elharapta a nyelvét, nehogy kimondja a kígyó szót. Tudta, mennyire utálják a Danyilov ikrek, ha így nevezik őket – …az a nag?

– Nagaina volt. – Masa zavarba jött, láthatóan bánta, hogy elszólta magát.

– Ez egyre jobb és jobb – állapította meg Dmitrij. – Legalább tisztában vagy azzal, hogy az erdőn túl emberek laknak, akik semmit nem tudnak a nagainákról? Legfeljebb a Riki-tiki-téviről szóló rajzfilmből ismerik.

– Ő nem bánt senkit – felelte Masa. – Mi nagyon ritkán táplálkozunk. Nem ragadozók, hanem hüllők vagyunk. A boák hónapokig emésztenek.

– Vagyis jóllakott, mert valakit már lenyelt?

– Ő nem eszik. Biológiai ételt nem eszik. Nincs rá szüksége.

– És mire van szüksége?

– Dmitrij Leonyidovics, nem tehetem – felelte őszintén Masa, alulról fölfelé nézve Dreherre egy keleti hercegnő hatalmas szemével. – De ő nem nagyon veszélyes, csak tudni kell, hogyan bánjunk vele. És elzavar másokat az iskola környékéről.

– A farkasembereket?

A kislány nem bólintott, de nem is tagadott. Mintha igyekezne nem elárulni semmit.

– Masa – préselte ki magából nagy nehezen a szót Dmitrij –, értsd meg, tájékoztatnom kell…

– Ne! – vágott közbe éles hangon Masa. – Kérem, ne! Dmitrij Leonyidovics, hiszen megmentettük magát!

– Ti?! Engem?!

– Aha. – Masa hangja megváltozott, mintha visszanyerte volna

elvesztett biztonságérzetét.

– De hát te mondtad, hogy nem veszélyes – jegyezte meg epésen Dreher.

– Ha nem ingerük.

– Felingerelhetik mások – fortyant fel Dmitrij. – És ti éppen nem lesztek a közelben. Hiszen nem jártok ki. Vagy igen? Találtatok egy rést a védelmi rendszeren? Ki vele, őszintén!

– Nincs rés – felelte Masa. – Legalábbis mi nem tudunk róla. Mi itt vagyunk, minden más odakint. Dmitrij Leonyidovics, nagyon kérem! Adjon még néhány napot! Mindent elrendezünk. Senki nem lesz az erdőben. Különben… semmi esélyünk.

– Esélyetek? Mire?

– Semmire – felelte Masa halkan.

Dreher megérezte, hogy valaki nézi. Nem egyszerűen, hanem a Homályon át, és megpróbálja letapogatni az auráját. Már rég megszokta az efféle trükköket, az órákon néha akár kéttucatnyian is próbálkoztak ezzel egyszerre. Már azt is megtanulta megállapítani, ki az, aki bámul rá, a homálybéli érintés épp olyan jellegzetesen egyedi, akár például a járásmód.

De ezt a pillantást nem ismerte fel. Megfordult.

Szemben velük, a falnál az a vöröses hajú kislány állt, akit az obszervatóriumban látott a „holt költők” társaságában. Anna. A családnevére most sem emlékezett.

Ahogy a pillantásuk találkozott, a kislány nyomban lesütötte a szemét, gyorsan előreiramodott, és eltűnt a folyosón. De Dmitrijnek kételye sem volt, hogy még sikerült Masával valamiben megállapodniuk.

– Hogy került közétek ez a Fénypárti lány? – Dreher ismét az ifjú nagainára összpontosította figyelmét.

– Artyom hozta magával. Ő is olyan, mint mi.

– Hogyhogy mint ti?

– Legalul van.

– A Fénypártiaknál nincs olyan, hogy legalul.

– Dmitrij Leonyidovics, maga azt mondta, hogy a Setéteknél sincs. Hogy ezek mind csak előítéletek. Hogy az Erő szintje emelkedik.

– Én magam is csak hetedik szintű vagyok, ha tudni akarod. Ne engem akarj szavamon fogni, inkább mondd meg becsülettel…

Megszólalt a csengő.

– Fizikaórára kell mennem – fintorgott Masa.

– Menj! – lépett félre az útjából Dreher.

– És Anjutka azért is olyan, mint mi, mert szereti a verseket –

vetette oda menet közben Masa, és eltűnt a folyosón ugyanarra, amerre az előbb Fénypárti társnője is ment.

Dmitrij utána nézett. Szeme sarkában még mindig érzékelt valami nyugtalanítót. Az irodalomtanár elfordította fejét, és megpillantotta az ablakpárkányon Masa ottfelejtett füzetét. Danyilova szerencséjére nem a fizikafüzete volt, hanem „az életműködés biztonsága” tárgy dolgozatfüzete. Káin ragaszkodott hozzá, hogy a diákok minél többet írjanak közönséges füzetbe, és kizárólag töltőtollal. Mint ismeretes, a fájlok és a kinyomtatott szövegek nem őrzik meg a mágiát.

Dreher belelapozott, futólag átnézte a füzetet. Hm… begyűjtött egy csomó hármast, sőt kettesek is akadtak. Mi van veled, Marija?

Fizikából viszont alighanem minden rendben…

…Órák után megvárta, míg senki nem marad a tanáriban. A személyi anyagokat az igazgatói iroda és a tanári közti helyiségben őrizték. Valószínűleg senkiben nem keltett volna gyanút, hogy az irodalomtanár benéz ide. Hiszen bármikor szükség lehet sürgősen ellenőrizni valamit, valamilyen adatnak utánanézni.

De Dmitrij úgy döntött, ha már kockáztatnia kell, a minimumra csökkenti a veszélyt.

Az irattár ajtaját óvóigézetek sora védte, sőt még a Homály első

rétegében is le volt zárva. Azonban Dreher mellén természetesen ott volt a belépésre jogosító, láthatatlan pecsét.

Odalépett a polcokhoz. Sehol semmiféle modern műanyag irattartó. Csak karton, papír, kötözőszalagok és fémkapcsok.

Nem könnyen találta meg, amit keresett. Az asztalra tette a dossziét. Dmitrij végighúzta a tenyerét a borítón. A védelem felismerte őt, és Dreher kinyitotta az „aktát”.

Golubjova Anna Szergejevna. Születési dátum: 1990. szeptember 15. Tehát betöltötte a tizennégy évet. Na nézzük, apja… Golubjov Szergej Mihajlovics, hatvanhármas születésű, nem Másféle. Anyja Golubjova (Makarova) Veronika Jevgenyjevna, hatvanhetes, nem Másféle. A szülők hatvanhétben elváltak, az apa három év múlva közúti balesetben elhunyt. A baleset okozója egy ittas vezető, az utólagos vizsgálat Erő alkalmazásával végrehajtott beavatkozásnak nem találta nyomát. A távolabbi rokonság körében sem fordulnak elő Másfélék, az ősök közt sincsenek regisztrálva.

Úgy… A városi Éjszakai Őrség operatív munkatársa, Pjotr Bovikin bukkant rá. Felfedezése szokatlan körülmények között történt: tulajdon anyja vitte be a rendőrségre, mivel arra gyanakodott, hogy a lánya lop. Önmagát hasonított Másféleként határozták meg.

Fjodor Kozlov, az Éjszakai Őrség fiatalkorúakkal foglalkozó munkatársa vizsgálta meg, és javasolta a bentlakásos iskolába irányítását.

A várakozások ellenére a Fényt választotta.

Jellemzése előző iskolájából… Tanulmányi előmenetelének táblázata… Orvosi vizsgálat… A lélektani tesztek eredménye…

Intellektuális szintje… Mágikus képességeinek szintje – hatodik, harmadiknál magasabb nem várható…

A bentlakásos iskolában elért eredményeinek táblázatáról készült másolat… Stabil „jó” az általános tárgyakból, „elégséges” a Másféle tárgyakból, a humán tárgyakat kivéve. Ezekből stabil „kitűnő”.

Különös. Általában fordítva szokott lenni. Dmitrij továbblapozott, és rábukkant Fjodor Kozlov jelentésére.

Anna Golubjova rendkívüli, besorolhatatlan mágusnak, exotnak

bizonyult.

Dmitrijnek nem is jutott rögtön eszébe, mit is mondtak ezekről a tanfolyamon a moszkvai Éjszakai Őrségnél. Azt tudta, hogy Anna előtt nem tanultak ilyenek az iskolában. És hogy rendkívül ritkák, sokkal ritkábbak, mint az alakváltó nagok a középső övezetben. Az exot lényegében a Másféle mutációja. Vagyis természetesen igazi Másféle, képes a mágiát alkalmazni, de mintha maga a természet az Erő rendkívül szűk hatókörű, nem tipikus megtestesülésének szánta volna.

A legjelentősebb exotok az úgynevezett próféták voltak. Jövőbe látók gyakrabban akadtak, de ők nem voltak különlegesek, rendkívüliek; meglátni a jövőt, vagy legalábbis a valószínűségi vonalakat áttekinteni bármelyik, valamennyire is képzett mágus képes. Bár ne is beszéljünk a mágusokról – a hétköznapi emberek, nem Másfélék intuíciója is reagál néha a Homály zavaraira, megsejtve, mi történhet. Az igazi próféták arról beszélnek, ami biztosan megtörténik. Megtörténik, és nagyon sok embert érint.

Országokat. Népeket. Az emberiséget.

Próféciáik mindig valóra váltak. Léteztek ugyan valamiféle korlátozások, sőt legendák is keringtek arról, hogyan lehet megakadályozni a beteljesülésüket, de Dmitrij akkor nem nagyon figyelt oda, nem jegyezte meg ezeket, mivel nem hitte, hogy őt személyesen érinthetné ez az ügy.

Anna Golubjova egyáltalán nem próféta volt, hanem dzsinn.

Az Őrség iskolájában a dzsinnekről is meséltek. Dmitrijnek eszébe jutott egy gyakorlati foglalkozás, amelyen mulatságos, Pinokkió nevű gólemeket kellett készíteniük fából. Neki nem nagyon sikerült – gólem készítéséhez, még a legprimitívebbéhez is mégiscsak kell bizonyos kézügyesség. Egyébként éppen ezért kellettek a gyakorlati foglalkozások, hiszen Sztanyiszlavszkij is azt tanította: gyakorolni a legbonyolultabb feladaton kell. Azután azt is elmesélték nekik, hogy a legendás keleti mágusok elvben tisztán energiából is képesek voltak gólemeket alkotni, amelyek csak az irányított és megformált Erőből álltak. Közép-Ázsiában déveknek nevezték ezeket, az arab országokban dzsinneknek. Egyébként, ha létezett is ennek gyakorlata, már régen feledésbe merült.

Másrészt viszont, ha hihet Kozlov feljegyzésének, valóban léteztek másféle dzsinnek. Nem azért nevezték így őket, mert hasonlítottak a tűzből és füstből álló mesebeli lényekre, amelyeket egy egyszerű

tárgyba, akár egy agyagkorsóba is bele lehet zárni. Azokat a dzsinneket úgyis csak tapasztalt csodatévők láthatták, és nem a Homály első rétegében. Nem, ezek a dzsinnek húsból és vérből valók voltak, és azért hívták őket így, mert – mint minden exot – képességeik csak nagyon szűk területre korlátozódtak.

Ahogyan a próféták képesek voltak megjósolni a világ jövőjét, a dzsinnek kívánságokat teljesítettek. Igaz, nem minden kívánságot, csak korlátozott körben. Ahogyan minden exot működési köre is szigorúan korlátozott.

Hogy Golubjova miféle kívánságok teljesítésére képes, azt a jelentés csak nagyon homályosan tartalmazta.

Dmitrijnek csak ekkor jutott eszébe az a beszélgetés, amelyet fél füllel hallott a tanáriban. Az új kislányról beszéltek, és arról, hogy nagyon különleges. Akkor nem értette, miféle új kislányról van szó, hiszen itt mindenki különleges. És a legtöbbjük a Nappali vagy Éjszakai Őrség gyerekekkel foglalkozó részlegéből került ide.

Bármily furcsa, Dmitrij Fénypárti létére sokkal jobban ismerte a Setétek városi rezidenciáját, mint a sajátjaiét. Az Inkvizítorokat kivéve, akiknek nem kellett regisztráltatniuk magukat, minden pedagógusnak jelentkeznie kellett az Őrségeknél. Bár a bentlakásos iskolára nem terjedt ki a mágikus rendőrség fennhatósága, a szabály, az szabály. Ezért Dmitrij, amikor megérkezett a városba, azonnal jelentkezett regisztrációra a helyi Nappali Őrségnél. A fővárosban már a pályaudvarokon ügyeletet tartottak a regisztrációs irodák. Itt viszont mindössze két, unalomtól kornyadozó, különböző

„színű” ügyeletes volt, ők igazították útba.

Az irodalmár sejtette, hol van az Éjszakai Őrség hivatala, de még sosem lépte át a küszöbét.

A két hivatal mintha egymás tükörképe lett volna. Mindkettő a városközpontban volt, szomszédos utcákban, csak éppen a főút két különböző oldalán. Mindkettő a huszadik század elején épült, emeletes házban volt. Természetesen mindkettőnek volt több föld alatti, emberi szem számára láthatatlan szintje, amelyeket nem a hajdani építész tervezett.

De a helyi Setétek alaposan felújították a maguk villáját, amely valószínűleg műemlék épület volt. Ultramodern berendezés, azonban a divatirányzatnak megfelelően kívülről úgy festett, mint valami apró középkori várkastély, meredek tetővel, szélkakasokkal, tornyocskákkal. Még a kézzel készített téglát is Hollandiából hozatták.

Azonban a Fénypártiak rezidenciájára a látszat szerint ráfért volna egy alapos tatarozás. Sőt, nem egy, nem is három évtizede esedékes lett volna, de mindez csak alaposan átgondolt álcázás volt. Az egyáltalán nem feltűnő, a múlt század elejének modern stílusában épült ház aligha számított műemléknek, bár megvolt a maga történelme. A felső szint fehér volt, és a középső ablakok fölött stukkó díszítette,

az

alsó

szintet

az

első

világháború

katonaköpenyeinek színére festették. A ház sarkán még mindig látható volt egy repedezett emléktábla, amely azt hirdette, hogy tizenhétben itt ülésezett a munkás-és katonaküldöttek tanácsa.

Dmitrij elolvasva a szöveget halványan elmosolyodott. Ismerte a Másfélék szerepét a forradalmi múltban. Erről is tanult az Őrség iskolájában.

A földszinti ablakokat masszív vaszsaluk fedték. Valamikor nyomda volt ez a hely, itt nyomtatták a városi Pravdát, és a

zsaluknak kellett megakadályozniuk, hogy az éjszakai műszakban működő nyomdagépek zaja kiszűrődjön. A nyomda már régen elköltözött, az Őrség a földszinten rendezte be az ügyeleti részleget, és itt működött egy kis szállodaféle a kiküldetésbe érkezők számára, akik időnként

tapasztalatcserére

jöttek,

elvégre

a

város

mintaszerűnek számított a Megállapodás betartása terén.

De a vaszsalukat a helyükön hagyták. Vagy hagyománytiszteletből, vagy a védelmi rendszer részévé tették őket. Dmitrij biztos volt benne, hogy egyetlen szempillantás alatt mindet be lehet zárni anélkül, hogy hozzájuk érnének – és akkor próbálja csak meg bárki megrohamozni a földszintet.

A zsaluk most zárva voltak. Este volt, a közönséges intézmények már befejezték a munkát. Azonban a réseken itt fény szűrődött ki, a fenti ablakok is világítottak. Elvben csak most kezdődött az Éjszakai Őrség munkája.

Az irodalmár felment a lépcsőn, megnyomta a szögletes csengőgombot. Néhány pillanat múlva megjelent egy őrségbeli az őrzővédők jellegzetes fekete szerelésében, ruháján a Szvetozar nevű

őrzővédő magáncég emblémájával, mellén hordozható adóvevő, sőt az övén fegyvertok is lógott. Érthetetlen volt, mire jó ez a maskarádé

– a kívülállókat a Figyelemelterelésnek kellett távol tartania.

Egyébként bizonyára itt is megvannak a helyi hagyományok.

Az őr barátságosan üdvözölte:

– Á, Kozlovhoz jött. Lépjen be!

Ódon, vastag korlátú öntöttvas lépcső vezetett az emeletre.

Dmitrij nem is emlékezett, mikor látott ilyet utoljára.

Korai évei óta a „rendőrségi gyerekszoba” kifejezés hallatán egy játékokkal, fa hintalóval teli, de rácsos ablakú helyiség jelent meg a képzeletében. És persze volt ott egy jól megtermett, jóságos rendőr bácsi is fehér zubbonyban, fehér tetejű tányérsapkában. Termetét tekintve Fjodor Kozlov akár a jóságos rendőr bácsi unokája is lehetett volna, arckifejezése alapján pedig akár doktor Dolittle unokája is, mintha ez a két tiszteletre méltó família rokonságba keveredett volna még a szovjet időkben. De Kozlov nem viselt egyenruhát, feje pedig kopaszra volt nyírva.

Meglátva,

hogyan

fest

valójában

az

Éjszakai

Őrség

„gyerekszobája”, Dmitrij meghökkent. A játékok meg a rácsos ablakok persze csak az ő gyermeki fantáziájának termékei voltak. Na de az átlátszó huzatú, léggömbökkel töltött fotelok! És a falakon ékeskedő, zafírszínű tenger partját imitáló képek! Nyilvánvaló volt, hogy mindez mágia nélkül nem hozható létre.

– Golubjova miatt hívtam fel – kezdte Dmitrij rövid kölcsönös üdvözlések után.

– Minden rendben vele? – érdeklődött Kozlov.

– Teljes mértékben. – Dreher nem árulta el, hogy Anna a Setétek kompániájához csatlakozott.

– Akkor miben lehetek…

Ez a félbemaradt mondat, nem tudni, miért, a Sztrigallal folytatott magyarázkodást juttatta az irodalmár eszébe.

– Az előmenetele… – mondta Dmitrij majdnem becsületesen. – A Másféle tárgyakból alig vergődik fel a hármasig. Az orosz nyelvet meg a Másféle irodalmat kivéve.

– Irodalomból, gondolom, jeles.

– Természetesen. Ezt, mint tanár, tanúsíthatom.

– Tehetséges kislány. A művészetekhez van hajlama.

Dmitrij kényelmetlenül érezte magát a léggömbökkel töltött fotelban. Úgy érezte, elég egy ügyetlen mozdulat, és az összes léggömb kipukkad, ő pedig kirepül a folyosóra. De lehet, hogy kényelmetlen érzését az okozta, nem szokott hozzá, hogy hazudjon.

– Másféleként viszont gyengécske. Nem mennek neki a szakmai tárgyak. Az osztályzatai alapján év végén fölmerülhet, hogy kizárják az iskolából. Ráadásul olvastam a személyi anyagát is. A Megállapodást tudatosan nem sértette meg, mágiát csak tudatlanságból használt.

Nyugodtan

tanulhatna

közönséges

iskolában is, egyszerűen csak maguknak felügyelniük kellene.

– Nem szabad kizárni az iskolából – vágott közbe élesen Fjodor.

– Nem szabad, egyetértek. – Dmitrij próbált észrevétlenül nagy levegőt venni. – Fjodor Nyikolajevics, a maga jelentése szerint Anna exot. Tudom, hogy ezt a jelenséget még nem tanulmányozták alaposan, ezért nem is igen tájékoztatják róla a pedagógusokat. Bár elég furcsa… Maga vizsgálta meg a kislányt, maga irányította hozzánk. Lehet, hogy van valamilyen képessége… – Széttárta a karját. – Ezt fel lehetne használni, hogy javuljanak az eredményei.

Van például egy Mitya Karaszjov nevű tanítványom. Remek kis kölyök. Fénypárti, a helyesírása azonban szinte nulla. Egy mondatban nyolc hibát ejt. De borzasztóan szereti a komputeres játékokat. Kínlódtam, vergődtem vele, azután azt mondtam: minden hiba, amit nem találtál meg, egy-egy mágikus tárgy. Az a dolgod, hogy szedd össze mindet. És mintha kattant volna valami az agyában. A tollbamondási feladatokat kezdte stabil hármasra megoldani, végül felkapaszkodott négyesre. Most már minden szövegnek úgy megy neki, mint egy új szint meghódításának, bár megkapaszkodni fent még nem tud.

– Ügyes – bólintott Fjodor.

– Valami ilyesféle trükköt szeretnék kipróbálni Annával is –

hazudta őszintén Dmitrij.

Fjodor elgondolkodott. Végül ezt mondta:

– Rendben. – Felállt, mintha egy tűzoltólétra emelkedett volna fel. Dreher összehúzta magát. – Jöjjön! – Kozlov a fal felé indult.

Az ajtó olyan ügyesen el volt rejtve, hogy azt lehetett hinni, a fal vált ketté. A fal túloldalán viszont teljesen közönséges dolgozószoba rejlett: íróasztal, számítógép, papírok, iratrendezők és egy mosatlan kávéscsésze. A sarokban egy italautomata félig telt ballonnal.

Fjodor az íróasztal felső fiókjából kiemelt egy tárgyat, és letette Dmitrij elé.

– Mi ez? – kérdezte Dreher.

– Kommunikátor. Manapság okostelefonnak nevezik. Tökéletesen működik. Ellenőriztem, rákapcsolódik a hálózatra. Ez az egyik tárgy, amelyet Anna lakásáról hoztunk el. Kleptomániával gyanúsították, azt hitték, az üzletekből lopja el ezeket a tárgyakat. Amíg rá nem találtak a mieink, és nem azonosították, mint dzsinnt.

Dmitrij a kezében forgatta a kommunikátort.

– Hogy kell bekapcsolni?

– Aha, én se értettem rögtön. Nézze, így – mutatta meg Fjodor. –

És így kell kezelni. Látja, nem kell hozzá külső eszköz. Mindent az ujjunkkal kell csinálni.

– Milyen márka?

– Hát éppen ez az, semmilyen. Ilyen egyszerűen nem létezik a valóságban. Rengeteg anyagot végigolvastam az exotokról, ami csak az

adatbázisunkban

volt.

A

materializálás

a

legmegmagyarázhatatlanabb mechanizmusa az Erő alkalmazásának.

A Homálynak akkora készletei kellenek hozzá, hogy azokkal egyetlen tudat sem képes megbirkózni. Éppen ezért ilyen bonyolult ez az egész. A folyamat a tudatalattijukban megy végbe, és gyakorlatilag nem képesek irányítani azt. A legtöbb, amire egy dzsinn képes, az a kívánságok teljesítése. Az introvertált dzsinn a sajátját, az extrovertált másokét. Anna introvertált, ezért is lepett meg, hogy úgy döntött, Fénypárti lesz. A legerősebb materializáló dzsinnek a gyerekek. Egyszerűen azért, mert az ő tudatuk még nem olyan fejlett. A tudatalattijuk viszont a legnagyobb rendben működik. De még egyetlen exot sem csinált ilyesmit. – Fjodor a Dmitrij kezében lévő kommunikátor felé biccentett. – Nagy szerencsénk, hogy mégiscsak Fénypárti lett.

– Miféle holmi ez? Hogy csinálta?

– Épp ez a titok. A dzsinnek általában nem tudják megmondani, hogy csinálják, amit csinálnak. A tudatalatti láthatóan végtelen befogadóképességű

információs

csatorna.

Lehet,

hogy

a

nanorobotok valamiféle analóg változatát hozzák létre a

Homályban,

amelyek

megsemmisítik

önmagukat

abban

a

pillanatban, amikor befejezik a munkájukat. De nem ez a lényeg. A dzsinn rendszerint pontosan tudja, mi következik. Vagyis el kell képzelnie, hogyan működik majd az a holmi, milyen elv szerint, és így tovább. Anna nem tudja.

– De hát akkor hogyan…

Fjodor felkelt az asztal mögül, kinyitott egy szekrényt, kotorászott benne, majd elővett egy dobozt. Közönséges, fénymásolóhoz való papír doboza volt.

– Itt van. – Fjodor egy fényes papírú folyóiratot vett elő a dobozból. Belelapozott, majd megtalálva a megfelelő oldalt, Dmitrij elé tette. – Ez a cikk a jövő kommunikátorairól szól. Nézze meg az illusztrációt! Nem emlékezteti valamire?

De még mennyire emlékeztette! Nagyon is.

– Vagyis Anna olvasta ezt, és azt akarta, hogy legyen neki is ilyenje?

– Még az is lehet, hogy nem is akarta, csak arra gondolt, nem is rossz. És ennyi, innentől a dolog magától működésbe lépett.

Fjodor eres keze megint belenyúlt a dobozba, és elővett egy rajzfüzetet. A füzet eléggé megviselt volt, fedele repedezett, festékfoltok borították.

– Ő ezt mázolgatásnak nevezi. Olyasmi, mint a gépies firkálgatás, csak itt rajzolgatásról, festegetésről van szó. Nézze csak meg!

Dmitrij fellapozta az első oldalt. Olyan volt, mint az absztrakt festészet – színes akvarell krikszkrakszok. Továbblapozott.

Folytatódtak a krikszkrakszok, de mintha összeálltak volna valamiféle rendszer szerint. És ahogy lapozott tovább, az album közepe táján…

– De hiszen ez egy kapcsolási rajz!

– Pontosan, ez egy kapcsolási rajz. És tökéletesen működőképes.

Ha Anna először a Nappali Őrséghez téved be, senkinek eszébe sem jut, hogy ne rohanjon azonnal szabadalmaztatni a rajzot, és nagy

bizniszt csinálni belőle. De, tudja, nálunk működik az etika. Mi még mindig arra gondolunk, megtehetjük-e az ő hozzájárulása nélkül.

Egy tizennégy éves kislány hozzájárulása nélkül, aki maga sem tudja, mit csinál, és hogyan.

– Könyvekből szerzi az ötletet?

– A Másfélék közül elsőként Cornelia Funcke[11] írta le ezt a jelenséget. Biztosan ismeri, hiszen irodalomtanár.

Dmitrij csak bólintott. Funcke nehezen nevelhető Másféle kamaszokkal dolgozott, még az ő születése előtt. Bár a világ csak, mint gyerekkönyvek íróját, ismerte.

– Azt hiszem, Anna élőlényeket nem tud materializálni – mondta Fjodor. – De megfelelő türelemmel képes lenne akár csillagközi űrhajót is teremteni. Vagy időgépet. Legalábbis képes lenne könyvekből kiszűrni a használható működési elveit.

Dmitrij végiglapozta a rajzfüzetet.

– Na és most beszéljen! – Fjodor az asztal fölött Dmitrij felé hajolt. – Mit művelt a kislány? Maga nem az osztályzatai miatt jött ide. Mit materializált?

– Nem tudom – ismerte be becsülettel Dmitrij. – Valamit.

Kozlov asztalán élesen, kellemetlen hangon felberregett a telefon.

Fjodor felvette. Elfintorodott. Letette, felállt:

– Maradjon itt!

Nem a léggömbös fotelok szobája felé hagyta el az irodát, hanem az ellenkező oldalon. Dmitrij arra gondolt, hogy biztos, ami biztos, itt alighanem minden szobának két kijárata van, így egyenesen végig lehet menni rajtuk. Régi, forradalom előtt épült házakban gyakori megoldás volt ez.

Dreher egyedül maradt. A kommunikátort forgatta a kezében. Az okostelefon elnevezést még nem szokta meg. Őszintén szólva, még a mobiltelefon is csak nemrégiben jelent meg az életében, már a hasonítása után. Korábban valahogy idegenkedett tőle, azt mondogatta, nem akarja pórázon érezni magát. Valójában azt nem tudta elfogadni, hogy most már szabadon rendelkezhet egy olyan tárggyal, amelyet az ő diákkorában csak az újgazdagok engedhettek meg maguknak.

De az ő mobilján nyomógombok voltak, ezen meg nem. Kozlov megmutatta, hogy kell kezelni. Na tessék, akár egy fantasztikus filmben – az ujjával tudja megnyitni az ablakokat. Lehet, hogy pár év múlva mindenkinek ilyenje lesz? Hiszen már hagyományos, tárcsás telefonkészüléket se igen lehet látni.

És az még hagyján, hogy nincsenek nyomógombok. A készülék átlátszó volt, látni lehetett az alatta levő tárgyakat. Hol vannak benne az alkatrészek, a mikrosémák? A SIM-kártya itt van, az látszik. De hol van az akkumulátora?

Dmitrijt annyira lebilincselte a mobillal való játszadozás, hogy szinte észre sem vette, amikor Kozlov újra megjelent a szobában.

– Már megint – mondta.

– Az iskolánál?

– A közelében – felelte Kozlov. – Most kaptam a hírt. Persze lehet, hogy csak egy kóbor kutya. Akadnak időnként téves riasztások.

Máris indulok.

– Áldozatok? – kérdezte gyorsan Dreher.

– Egy idős asszony és egy gyerek. Egy nagymama vitte hazafelé az unokáját. Most a kórházban vannak. Itt, mellettünk.

– Mi történt? – állt fel Dreher.

– Még ellenőriznünk kell. – Kozlov hangja némileg megváltozott.

– A „vadak” eddig nem támadtak így.

– Várjon! – mondta Dreher. – Maga irányította hozzánk Golubjovát. Ezt megelőzően ugye nem volt semmiféle támadás, nem voltak semmiféle „vadak”?

Kozlov megmerevedett, lenézve az alacsony Dreherre.

– Maga arra gondol… – Nem fejezte be a mondatot. – Maga…

emiatt jött ide? A kislánynak valahogyan köze van ehhez? De hát Fénypárti!

– Semmit nem tudok biztosan – mondta Dmitrij. – Csak találgatok. Hiszen maga mondta, hogy a kislány dzsinn, aki a saját kívánságait teljesíti. Maga sem tudja, hogyan.

– Tehát mégiscsak az iskola – rázta meg borotvált fejét Kozlov.

– Ez baj.

– Figyeljen ide… – Dreher letette az asztalra a kommunikátort. –

El tudná őket kapni úgy, hogy senkinek ne essen baja? Egyszerűen elkapni az alakváltókat? Valami olyan igézettel, mint, mondjuk, a Morpheusz[12]?

– Maga látta őket? – fintorodott el megint Kozlov.

– Láttam valamit – felelte Dreher. – De hogy mit, nem tudom.

Nem vagyok biztos benne, hogy alakváltók. Még abban sem, hogy egyáltalán Másfélék.

– Egy csapatunk kiszáll az iskola környékére. Ami… – Kozlov mintha a megfelelő szót kereste volna – kompetenciánkba csak az tartozik, ami az iskola területén kívül esik. A fenébe ezekkel a szabályokkal!

– Tud portált nyitni nekem az iskolához? – kérdezte Dreher. –

Küldjön oda engem! Nem tudom, mi ez az egész, de a gyerekeknek bajuk eshet. Egyikük már úgyis pórul járt.

Kozlov értetlenkedve nézett rá. Dmitrij rájött, hogy elszólta magát: az Éjszakai Őrségnél nem tudtak a Sztrigal-féle históriáról.

– Majd mindent megmagyarázok – mondta gyorsan. – Maga nem tud semmit, én nem mondtam semmit, és ha kell, mindent letagadok. Még maguknak, őrségbelieknek is bizonyítékokra van szükségük, igaz?

Drehernek úgy tűnt, hogy Kozlov habozik: hivatalos hangon közöljön vele valamit, folyamodjon mágiához, vagy egyszerűen behúzzon neki egy jókorát.

Dmitrij is pontosan így készült lekeverni egyet Sztrigalnak.

– Csináljuk a következőt! Dobjon át engem az iskolához! Egy órán belül felhívom. Ha nem telefonálok, küldjön oda akár egy harci

egységet is! Akár hatoljanak is be a területre!

– És minek a portál? – kérdezte Kozlov.

– Nem akarok átmenni az… erdőn – ismerte be becsülettel Dmitrij.

– Hát erről van szó. Portált nem tudok nyitni, nincs elég készletünk. Beülünk a kocsimba, és odamegyünk. A terület határán kiteszem. Ha valami történne, erősítést hívok.

– Rendben van – egyezett bele Dmitrij.

Kozlov bedobta a fiókba a Golubjova-féle kommunikátort. Egy másik fiókból előszedett néhány amulettet, és szétosztotta őket a zsebeiben, mint valami tölténytárban. Egyet odanyújtott Drehernek.

– Fogja! Mindenesetre.

– Mi ez? – vette át a tárgyat Dmitrij.

– Morpheusz, ahogy kívánta.

ÖTÖDIK FEJEZET

Anna szobájába a Homályon át ment be Dreher. Villanyt érthető

okból nem gyújtott. Helyette halvány Fényecskét lobbantott fel a tenyerén.

A diákok kettesével laktak a szobákban. De Anna egymaga volt ebben a sarokszobában. Dmitrijnek nem volt még érkezése kideríteni, hogy miért. Az volt a legvalószínűbb, hogy egyszerűen páratlan számú gyerek lakott ebben az épületszárnyban.

Kinyújtott tenyerét jobbra-balra mozgatva szétnézett.

Egy iskoláslány megszokott szobája. Igaz, Dmitrij még sosem járt ilyenben, szaktárgyat tanító pedagógus volt, nem nevelő, akinek néha be kellett kopognia a növendékekhez, szétnéznie, ellenőriznie a rendet. De minden úgy festett, ahogyan korábban elképzelte.

Asztal, rajta notebook. Dmitrij elnevette magát, elképzelve, milyen gépet lenne képes teremteni magának a szoba lakója, ha használná dzsinn-képességeit. Egy halom tankönyv. Színes, vékony folyóiratok.

Az ágyon félig nyitott táska: az itteni kislányok legszívesebben a hónuk alatt hordták a könyveiket, mint az amerikai iskolások, akiknek mindnek van saját szekrénye a folyosón.

Apropó, szekrény: három polcon ruhák, fehérnemű. Dmitrij nem sokat töprengve gyorsan átnézett minden fiókot. Megint az jutott eszébe, hogy úgy viselkedik, mint Sztrigal. Ő egyébként nem hatolt volna be a szobába, hanem a „bogarait” küldte volna maga helyett.

Dmitrij különös gonddal vizsgálta át a kozmetikumok polcát.

Alaposan megnézett, megforgatott minden tubust, tégelyt, lecsavarta

a

szempillaspirál

kupakját,

beleszagolt

a

kamaszlányoknak való, virágillatú parfümös üvegcsébe.

Visszament az asztalhoz. Kihúzta a felső fiókot, félretolta a tarka jegyzettömböket, amelyek fedelén tündérek ékeskedtek.

Úgy is van.

Rajzalbum. Festékek. Az asztalon egy pohárban ecsetek, ezt nem vette rögtön észre. Gyertyák – közönségesek, akkorkák, mint egy nagyobb tabletta, az ilyeneket átlátszó edénykékbe szokták tenni.

Hol szerezte őket? Vagy talán hozott magával tartalékot is? Hogy is nevezte Kozlov ezt a szórakozását: „mázolgatás”?

Dreher kezdte átnézni a könyvkupacot. Az egyikben fényes könyvjelző volt. Régi kötet, az iskolai könyvtárból. Robert Louis Stevenson: A ballantraei földesúr.

A könyvjelző majdnem a kötet legvégén volt. Dmitrij még mielőtt meglátta volna a címet, már tudta, melyik írásnál állt meg Anna.

„Dr. Jekyll és Mr. Hyde különös esete”.

Ledobta a könyvet az asztalra, és folytatta a fiók átkutatását. A festékek mellett talált egy átlátszó kis fiolát, benne lisztre emlékeztető fehér por. Ezt se vette rögtön észre.

Az ajtóban kulcs zörgött. A padlón megjelent egy szögletes fényfolt, benne a kislány sziluettje.

– Gyere be! – mondta Dmitrij nyugodtan, mintha otthon lenne.

Anna belépett a szobába, mintha meg se hallotta volna a hangját, sőt felé se fordult.

Dmitrij csak ekkor vette észre, hogy a kislány fülében ott a fülhallgató dugója, amelynek vezetéke a kezében tartott telefonjához csatlakozik.

Az irodalmár lépett egyet előre, kioltotta a tenyerén a lángocskát, és felkapcsolta az asztali lámpát.

Anna összerezzent. Kihúzta a füléből a dugót.

– Hogy került…

– Ez nem fontos – vágott a szavába határozottan Dmitrij.

A kislány arca elé tartotta a fiolát.

– Szer?

A lelkileg teljesen összeomlott Anna csak szótlanul bólintott.

– Ülj le! – parancsolt rá Dreher. – És beszélj!

Anna leült az ágy szélére. Dmitrij vele szemben lovaglóülésben

telepedett a székre, mint a „rossz” nyomozó a filmekben.

– Kinek az ötlete volt? Artyomé?

– Az enyém – vetette oda kihívóan Anna. – És a magáé…

– Az enyém? – Dmitrij elképedt ettől a pimaszságtól.

– Maga olvasta fel nekünk doktor Jekyllt…

Stevenson szerepelt a Másféle irodalom tananyagában. Dmitrijnek csak most jutott eszébe, hogy Annáék osztályában is tartott órákat.

Többek közt Stevensonról is.

Hiszen a skót író töprengett el elsőként arról, hogyan lehet önálló lénnyé alakítani az emberben meglevő Setét erőt. De nem tudta véghezvinni. Mert nem volt mellette egy exot mágus, aki képes lett volna materializálni, ami más fantáziájában megszületett.

– És te a „mázolgatással” megcsináltad a szert a barátaidnak, ahogy doktor Jekyll a könyvben?

– Honnan tudja? A „mázolgatást”?

– Jól tudok kérdezni. És hozzád egész sereg kérdésem van.

Legalább végig is olvastad a történetet? Tudod, hogyan végződött?

– De nálunk minden máshogy lesz! A könyvben nincs végig kidolgozva az egész. Ott egyszerűen csak Jekyllből Hyde-dá változott. A szer meg még nem minden. Már megtanulták, hogyan engedjék ki magukból. Csak még nem sikerül hosszú időre…

– Az árnyék, amelyik önállóan jön-megy. Ügyes – mondta Dmitrij elgondolkodva. És hirtelen eszébe jutott, mit mondott Gosa Burejev az obszervatóriumban. Eszébe jutott, és hangosan megismételte: – A Homály hulladéka.

Valamire célzott, és ezért szólt rá Masa. És romlottak a jegyeik a Másféle tárgyakból – hát persze, hiszen a Másféle gyakorlatok valahol az iskola területén kívül zajlanak. És hiába küldenek maguk helyett dublőrt, mint a Sztrugackijoknál[13]. És még szinte minden képességet is át kell nekik adni. Azok az ostobák meg embereket támadnak meg.

– Nem veszélyesek – mondta gyorsan Anna, mintha kitalálta

volna vallatója gondolatait. – Nem kell majd senkit megenniük vagy vért inniuk. Olyanok, mint a kék moha, csak érzelmekkel táplálkoznak.

Dmitrij legszívesebben valami cifrát mondott volna a kísérletező

kedvükről, de visszafogta magát.

A kislány még egyre beszélt:

– Dmitrij Leonyidovics, hiszen ők nem olyanok, mint maga vagy én! Nem akartak ők Setétek lenni, így születtek! És senki nem segít rajtuk, ilyen igézet nem létezik. Setétből nem lehet Fénypártit csinálni!

– De lehet – mondta Dmitrij.

Anna elkerekedett szemmel bámult rá.

– Igen, lehet – ismételte meg az irodalmár, visszaemlékezve, mit érzett, amikor meghallotta ezt egy órán a moszkvai Őrség iskolájában. – De csak a Legfelső szintűt. Csakis egy Legfelső szintű

mágus képes megváltoztatni a színét. Majd a következő osztályban tanultok Merlinről, a varázslóról. Ő volt a régi idők legerősebb Másféléje. Fénypárti volt, és Setét lett.

– Mint Darth Vader? Átment az Erő Setét oldalára?

„Nem csak olvasott a kislány – gondolta Dmitrij. – Egyébként ki nem látta ezt a filmet manapság?”

– Nem. Darth Vader maga ment át a másik oldalra. Merlin viszont olyasmit követett el, ami egyetlen Fénypártihoz sem méltó. Egy normális

Fénypárti

ezután

maga

választotta

volna

az

önmegsemmisítést…

Dmitrij ráharapott a nyelvére. Ilyesmiről beszélni egy tizennégy éves iskoláslánynak! Hány kamaszt visz el a mentő az öngyilkossági kísérlete után, amelyet boldogtalan szerelem vagy egy olyan tett miatti bűntudata miatt követett el, amelyet egy felnőtt könnyedén túlél? Csakhogy az önmegsemmisítési kísérlet nem helyrehozható.

Nem, jobb nem beavatni a kislányt ezekbe a részletekbe.

– Mit csinált? – kérdezte Anna, elengedve a füle mellett az utolsó

mondatot.

– Zátonyra futtatott egy gyerekekkel teli hajót… Szándékosan –

mondta Dreher tudatosan közbeiktatott szünettel, logikusan hangsúlyozva, közben rendkívül elégedett volt önmagával, hogy a kislány már nem is emlékszik az önmegsemmisítésre.

Anna beharapta az ajkát. Majd megkérdezte:

– És fordítva ki ment át a másik oldalra?

– Nem tudom – ismerte be becsülettel Dmitrij. – Ez rendkívül ritka. Még a Legmagasabb szintűek közt is.

– Artyom meg a többiek sosem lesznek Legfelső szintűek – sütötte le a szemét Anna. – Ők vámpírok meg alakváltók. Nálunk nincsenek Legfelső szintű vámpírok, ilyen alakváltók meg egyáltalán nem is léteznek…

Dmitrij erre semmit nem válaszolt. Tudta, hogyan válhat Legfelső

szintűvé egy vámpír. Az oroszországi körülmények és az Éjszakai Őrség intézkedései szerencsére megakadályozták, hogy a vámpírok ilyen magasra emeljék a szintjüket. Általában egyszerűen nem érték meg a megfelelő életkort. Tanulmányai idején Dreher növendék büszke volt ezért az országára. De ugyanott fél füllel valami olyasmit is hallott, hogy kidolgozták, sőt ki is próbálták a módszert, hogyan válhat egy vámpír gyilkosság nélkül is Legfelső szintűvé. Azonban ez csak mendemonda volt, hivatalos tájékoztatást erről nem kaptak a növendékek.

Az irodalmár inkább folytatta a kihallgatást.

– Ki változtatta meg a képletet? – Dmitrij a fehér port tartalmazó üvegcsén keresztül figyelte Annát, mintha nagyítóval nézné.

Anna hallgatott, csak az ajkát harapta be.

– Minden világos. Artyom volt.

Hát persze. Tiszta kitűnő, nemcsak a versírásban jeleskedett (egész tűrhetően), hanem a Másféle kémiában is. Ezt a tantárgyat akár alkímiának vagy egyszerűen varázsfőzet-kotyvasztásnak is nevezhették volna, de a huszadik század, na meg a szerzői jogok közbeszóltak. Ezeken az órákon az anyagok mágikus tulajdonságait tanították. Artyom minden osztálytársát felülmúlta ezen a téren, pedig azoknak természetüknél fogva a vérükben volt ez a tudomány.

Dreher felállt.

– Gyere velem!

– Hová? – nézett fel rá Anna.

– A Felügyeletre. Ezek a ti Mister Hyde-jaitok mind itt kószálnak a környéken. Érted egyáltalán, hogy ha valaki elpusztítja az alakmást, meghal az eredetije is? Mindegy, hogy kívül farkas, vagy belül az. El tudod képzelni, mi történhet Artyommal vagy Karennal?

És ha itt a környéken meglátnak csak egyetlen ismeretlen alakváltót, nem kegyelmeznek.

Anna lehajtotta a fejét, majd hirtelen felállt.

– A következő a terv – mondta Dreher. – Elmegyünk a Felügyeletre, majd összeszedjük az összes „költőtöket”, és mindannyian leadjátok a szert az utolsó szemig.

Anna bólintott.

A pedagógusoktól eltérően a diákok a főépülethez csatlakozó szárnyban laktak. Valamikor régen ez volt a főúri kastély. Az Iskolai Felügyelet az ezzel szemközti szárnyban helyezkedett el. Dmitrij és Anna épp odaért az oktatási szárnyba vezető lépcsőhöz, amikor észrevették, hogy egy alak megy föl a lépcsőn. Dmitrij túl későn jött rá, hogy összetévesztette valakivel. – Tolik?

– Tolik?

– Nem Tolik – mondta Anna.

Az alak még néhány fokot haladt fölfelé, amikor Dmitrij meglátta, bizonyos mértékig mindkettőjüknek igazuk van.

Az alak bőre nagyon, nagyon sápadt volt. Arcvonásai kiélesedtek, mintha Kljuskin sok, nagyon sok évvel megöregedett volna. Jókora agyarai is voltak.

Dmitrij ekkor a Homályon át nézett Tolikra. A kép nem változott.

A „sötét oldal” ugyanolyan képet mutatott a valóság minden rétegében. A valóság egyszerűen nem ismer megkettőződést. Ez a tiszta „mínusz” volt „plusz” nélkül.

Stevenson egész életében kereste a receptet, míg kétségbe nem esett, és nem távozott végleg a Homályba. A romantikus Másfélék gyakran

tettek

így.

Anna

egyszerűen

csak

rajzolgatott

gyertyafénynél, mert neki csak magára az eszmére volt szüksége.

– Felmegyünk – mondta Dreher.

De nem volt idejük felmenni. A második emeletről tompán morogva rohant lefelé egy farkas. Erős vadállatszagot árasztott.

Az irodalmár nem tudta felismerni, melyik „holt költő” az. Nem volt idő gondolkodásra. Dmitrij aktivált egy egyszerű Farkasstopot.

Ezt az igézetet még Anna is képes lett volna alkalmazni.

Ezúttal Dmitrijnek időben eszébe jutottak a szükséges fogások.

A farkasstop néhány lépéssel visszavetette az alakváltót, az felnyüszített, mintha nem túl erős áramütés érte volna.

Ha városi utcán történik mindez, és ha Dmitrij helyén például az őrségbeli Kozlov van, minden sokkal egyszerűbb lett volna. Kozlov egy villámgyors igézettel megsemmisítette volna a regisztrációs pecsétet az alakváltó mellén. Igaz, az állat is nyomban elpusztult volna, és az is, akinek a megtestesülése volt.

De Kozlov előbb megpróbálkozott volna minden más lehetséges módszerrel.

– Takarodj! – visította Dmitrij, kezét előrelendítve a lehető

legerősebb Fényecskét gyújtva a tenyerén.

A farkas visszahőkölt, farkát maga alá csapva. A marján felborzolódott a szőr.

Az iskolában valahol üvöltés hangzott fel.

Dmitrij mögött ajtók csapódtak. A diákok kitódultak a folyosóra, kíváncsian, hogy mi történik.

– Gyorsan vissza a szobákba, ajtókat bezárni! – ordította Dreher

hátra se nézve. – Rendkívüli helyzet az iskolában! Aki nem engedelmeskedik, a szabadnapon nem mehet ki a városba!

Megint csapódtak az ajtók. Csak lenne mindegyiknek annyi esze, hogy nemcsak bezárja az ajtót, hanem mágikus védelmet is feltesz, rimánkodott gondolatban az irodalmár. Annát fedezve, hátrálásra kényszerítve a farkast, lassan megindult fel a lépcsőn.

– Mit keresnek itt? – kérdezte halkan, szemét le nem véve a farkasemberről.

– Valami visszahúzza őket. Az övéikhez…

„Mint a mínuszt a pluszhoz” – gondolta Dreher.

Az övéikhez… A testükhöz, a lelkükhöz? Bár az alakváltóknak és vámpíroknak nincs lelkük. Viszont sajnos van tudatalattijuk.

– Te nyitottál nekik átjárót?

– Nem, dehogy! Ők maguk csinálják valahogy.

Dmitrij ezt nem akarta elhinni. Az átjárás idegeneknek befelé, a növendékeknek kifelé egészen a Homály első rétegéig le volt zárva.

Az iskolások pedig általában nem voltak képesek annál mélyebbre lehatolni.

De ezek a lények képesek.

Dmitrij a farkasra hajította a Fényecskét, a szemét célozva meg. A villanástól elvakulva a farkasember néhány lépésnyit hátraugrott, és még komiszabbul kezdett vicsorogni. Az irodalmár a zsebébe nyúlt, kitapogatta az amulettet a Morpheusszal. Közben megpróbálta gondolatban szólítani Kozlovot. A homálybéli kapcsolatfelvétel mindig nehezen sikerült neki.

– Hallgatom – jelentkezett hirtelen Kozlov, mintha csak közönséges telefonon beszélnének.

„Vadak az iskolában” – közölte az irodalmár.

– Értettem – felelte az őrségbeli. – Hívja a Felügyeletet, én ellenőrzöm a környéket.

Dmitrij elképzelte, amint Kozlov kiszáll a szolgálati terepjáróból, és behatol az erdőbe. Az iskola területére nem volt joga belépni.

Az irodalmár a farkasember felé fordította az amulettet, és ezt mondta:

– Aludj, fenevad…

Jobb lett volna, ha nyomban aktiválja az igézetet. Mert végig sem tudta mondani, amikor a farkas nagy lendülettel előrevetette magát.

Nem érte el az irodalmárt, úgy látszott, mégiscsak működött benne az ösztönös félelem a mágustól, ez az ugrás inkább csak afféle felderítő próbálkozás volt. De Dmitrij a váratlan támadás miatt elejtette az amulettet, és az a lépcsőfokokon pattogva legurult.

És ekkor egy újabb villanás csapott a farkas szemébe. Anna is tudott Fényecskét csinálni, és követte tanára példáját.

Az alakváltó összegörnyedt, elvakította a villanás.

Az irodalmár gyorsan maga után húzta Annát, kikerülve az ideiglenesen harcképtelenné vált fenevadat. Annak mancsai megcsúsztak a fokokon, legurult a lépcsőn, útjában elsodort egy vámpírt, és magával rántotta.

– Gyorsan! – Dmitrij rohanni kezdett a folyosón.

Anna nem győzte az iramot, Drehernek lassítania kellett. Aztán Anna is sebesebbre fogta a futást, amikor egy másik alakváltó is üldözőbe vette őket.

A mögöttük hagyott szárnyból hirtelen kiáltások hallatszottak. És elektromos kisülésekre emlékeztető recsegés-ropogás, füttyögés és egy normális iskolára egyáltalán nem jellemző zavaros lárma. De Dreher, alacsony szintje ellenére is pontosan azonosítani tudta ezeket a hangokat, ahogyan egy jó autószerelő megállapítja a diagnózist a zajok, kopogások alapján.

Valamelyik Fénypárti tanuló mégiscsak kijött a folyosóra, meglátta a Setétek csetepatéját, és lecsapott rájuk. Halált okozó igézeteket szerencsére még nem tanultak, minden harci mágiájuk körülbelül annyira volt hatásos, mint egy gázpisztoly.

Ez azzal a reménnyel kecsegtetett, hogy mindannyian megérik a reggelt.

Dmitrij és Anna a folyosóról berohant a rekreációs terembe.

Dreher futás közben lázasan hívta Liharjovot, de az vagy összezavart valamit, mint mindig, vagy rosszul hallotta a Homály hangját –

akárhogy is, nem fogadta a hívást.

A második emeleten helyezkedtek el a Másféle tantárgyak előadótermei. Csak „az életműködés biztonsága” tantárgyat tanulták a jól megerősített pincehelyiségben.

Csakhogy itt is útjukat állták. A szemközti folyosó torkolatánál gigantikus királykobra tekergőzött.

– Lefelé! – vezényelte Dmitrij, és a főlépcsőn az első emelet felé vonszolta Annát. De már nem volt értelme lefelé menekülni. A lépcsőn egy másik kígyó kúszott fölfelé. Dreher hirtelen rájött, hogy valamilyen megérzéssel már meg tudja különböztetni őket. Lentről a nagaina kúszott fölfelé, az oldalszárny felé pedig a nag állta útjukat.

Dreher és Anna hátrahőkölt.

A rekreációs terembe berontott egy alakváltó. A folyosó torkolatánál tekergőző kobra sziszegni kezdett, és kibontotta a csuklyáját.

A Setétek barátkozhattak egymással. De tőlük különvált árnyaik magányos harcosok voltak.

A farkas elfordult a nagtól, Dreherre és Annára vicsorgott.

– Hagyjátok abba! – mondta Dmitrij. – Mi ez a misztifikálás?

Nem cirkuszban vagyunk. Ez itt hivatalos intézmény!

Miközben igyekezett az alakváltók lelkére beszélni, ujjait összedörzsölte, mintha mintázna valamit. Majd a keletkezett láthatatlan csomót kettéosztotta. Mielőtt a farkas elrugaszkodott volna, jobbjával hozzávágta az egyik csomót.

Ezt az igézetet Gyantának hívták. „Az életműködés biztonsága”

tantárgy itteni oktatója, Káin találta föl, és megtanította rá az irodalmárt. Az igézet ideiglenesen a helyéhez ragasztotta áldozatát.

Mintha gyantába pottyant volna, mint azok a rovarok, amelyeket néha borostyánban lehet találni. Káin félig komolyan, félig

tréfálkozva azt állította, hogy ennek segítségével a helyükön lehet tartani az órákon izgő-mozgó diákokat.

A farkas értetlenkedve felvonyított, miközben próbálta legalább az egyik lábát felemelni a padlóról.

Dreher megfordult, és a másik gyantacsomót megpróbálta a nagaina felé dobni: az már jóval közelebb volt hozzájuk, mint a fivére. Dreher bal kézzel dobott – és természetesen elvétette.

Pontosabban majdnem elvétette: a gyanta a kígyó farkának végét érte el. A nagaina néhány perc alatt ki tudott volna szabadulni, de ez is haladékot jelentett.

Haladékra pedig nagy szükségük volt. A lakószárnyba vezető

folyosón újabb két farkas tűnt fel. Kiűzték onnan őket, mint valami hajtóvadászaton. Bundájukon szikrák pattogtak. Valaki alaposan elbánt ott velük.

Karmaik felszántották a fényes iskolai parkettát. Lesz majd egykét szava a takarítók főnökének, Ninel Szergejevnának! Másfélének gyengécske volt, de jogos haragjában mennydörgött, villámokat, tűzgolyókat szórt. Még Egyszemű Lihegő is kitért az útjából.

Dmitrijnek nem volt ideje újabb Gyantát készíteni. A háta mögé tolta Annát. Rá nem számíthatott: a kislány egyelőre csak materializálni tudott ezt-azt, de ehhez is papírra, festékre volt szüksége. Bár a Fényecske jól sikerült neki.

A nag felsziszegett a két farkas láttán.

– Ezt akarjátok? – Dmitrij előkapta zakója belső zsebéből az üvegcsét Anna szerével.

Az alakváltók megdermedtek. Még az is, amelyik egyre a gyantától a padlóhoz ragadt mancsát próbálta kiszabadítani.

Dmitrij kihúzta a dugót, és egy kevés port a tenyerébe szórt.

– Ezért jöttetek?

Egy magvető mozdulatával Dmitrij széthintette a port, a nag felé célozva.

Az alakváltók felüvöltöttek. A kígyó megingott.

– Nesztek! – Dreher nagy lendületet vett, és a kígyóhoz vágta az üvegcsét, az egyik gyűrűjét használva céltáblának.

Pontosan az történt, amire számított. A farkasok az üvegcse után vetették magukat, mintha az valami rég áhított húsdarab lenne. A nag nem tehetett mást, mind a kettővel harcba kellett szállnia.

Mögöttük sziszegés hangzott fel. A nagaina kiszabadulva a gyantából eliramlott mellettük, és belevetette magát a küzdelembe.

A mind a négy mancsával a padlóhoz ragadt farkas felvonyított.

Alighanem úgy érezte magát, mint a légypapírhoz ragadt légy.

– Hívd a többieket! – fordult Dmitrij Annához. – Artyomot meg mindenkit! Addig én feltartóztatom itt ezeket…

– Minek hívjam őket? – intett Anna a lépcső felé.

Éppen a felső lépcsőfordulóra nyílt az obszervatórium bejárata.

Már rohant is onnan lefelé a magából kifordult Artyom Komarov. A nyomában loholt Ivan Danyilov meg még valaki, akinek egyelőre csak a lába látszott.

– Gyorsan ide! – ordította Dreher.

A Setétek engedelmeskedtek.

De még nem értek le, amikor az egész folyosót betöltötte az üvöltés:

– Itt a Felügyelet! Senki ne mozduljon!

„Palics! Hol voltál eddig?” – gondolta Dreher.

Liharjov arról a folyosóról rontott elő, ahonnan a farkasok is jöttek. Kezében baljósan villogó botot szorongatott. A Felügyelet főnöke a hívásra nyilván előbb a lakószárnyba sietett. És ott találta az alakváltókat. Lihegő bizonyára arra gondolt, hogy valamelyik diák huligánkodik, vagy elvesztette maga fölött a kontrollt. Ezért nem hozott igazán hatékony meggyőző eszközöket.

A farkasemberek kissé hátrébb húzódtak.

– Setétek a falhoz, Fénypártiak az ablakhoz! Úgy, hogy lássam a kezeteket! – Az egyetlen iskolai felügyelő kezében a bot fénye erősödött, és nagyon vészjóslóan felzümmögött.

Ám ekkor egy alak vetette rá magát felülről Liharjovra, olyan volt, mint valami jól megtermett, sápatag mérges gomba, amelynek kezelába van, sőt agyarai is.

A vámpír nyilván a mennyezeten haladva ment végig a folyosón, és a felügyelő a nagy sietségben nem vette észre.

Mire képesek még Mister Hyde e dörzsöltebb örökösei?

Egyszemű Lihegő egyébként nem bizonyult könnyű ellenfélnek. A vámpír lerántotta őt a földre, de a következő pillanatban már repült is, félredobta őt Egyszemű botjának töltete. Nem a falnak esett neki háttal, hanem a Másféle történelem tantermébe nyíló ajtónak. Az ajtó kiszakadt a helyéből, és a vámpír eltűnt a teremben, a feldőlő

bútorok hatalmas lármája közepette.

Artyom, aki Dreher mellett állt, feljajdult és elesett. Anna odaugrott hozzá, vele együtt Danyilov és Karen is. Megpróbálták Artyomot lábra állítani, de a fiú összegörnyedt a fájdalomtól.

Láthatóan ugyanaz a sérülés érte, ami a dublőrét is.

Liharjov is feltápászkodott. A farkasok és nagok folytatták a verekedést, ketten kettő ellen. A rekreációs termet betöltötte a vonyítás és sziszegés.

– Ismétlem… – kezdte volna újból Lihaijov, a Setétek felé irányítva eszközét.

– Ne! – mondta hirtelen Komarov. – Majd mi magunk elintézzük.

– A falhoz, azonnal! – Liharjov Artyomra irányította botját, mint valami pisztolyt.

Dreher ekkor olyat tett, amiről sosem gondolta volna, hogy képes rá.

Mialatt a különböző frontokon folyt a küzdelem, sikerült még egy gyantacsomót alkotnia. Csak azt ezúttal Liharjovra dobta. Az Egyszemű szerencsére közel állt a falhoz, és a gyanta a falhoz ragasztotta a kezét, a bottal együtt.

Az Iskolai Felügyelet főnöke sem számított erre a támadásra. Az ideiglenesen mozgásképtelenné tett Liharjov igen választékosan és

pedagógiailag nem helyénvaló módon cifrán elkáromkodta magát a diákok előtt.

– Tegyétek, amit akartatok! – mondta Dreher Artyomnak.

Liharjov keze és botja körül a fal repedezni kezdett. Miután nem tudta a kezét kiszabadítani, az Iskolai Felügyelet vezetője úgy döntött, egyszerűen lerombolja a váratlan akadályt.

– Palics, ne! – mondta Dreher, és közelebb ment hozzá, kikerülve a gyantába ragadt alakváltót. – Intézzék el ők maguk! Ha akarod, utána lőj le! Vagy állíts Bíróság elé!

Maga sem vette észre, hogy letegezte Liharjovot.

A fal repedezése abbamaradt.

Artyom sántikálva eltűnt a Másféle történelem tantermében, ahová bezuhant homálybéli hasonmása. A többi „holt költő” lassan közeledett saját, tőle különvált Setét lényegéhez.

A farkasok, a nag és a nagaina felhagytak a küzdelemmel, furcsán elcsendesedtek.

Karen Szarkiszjan közelítette meg elsőként a „totemjét”. Ez az a farkasember volt, amelyet Dreher igézete a padlóhoz ragasztott. A farkas felnyüszített, amikor Karen átfogta a fejét, és a szemébe nézett.

Azután alámerültek a Homályba. Ugyanezt tette mindenki, aki azon az emeleten volt, Liharjovot is beleértve. A Homályban nagy nehezen elszabadította a kezét a faltól, amelyet elborítottak a kék moha mintázatai, mintha valamilyen tekervényes motívumokkal teli gobelin ékesítené.

Az alakváltók megérintették farkasaikat, mire azok bizonytalan körvonalú, sűrű ködfoltokká váltak, és egyesültek kamasz gazdáik testével. Ivan Danyilov rátette a kezét a nag pofájára. A kígyó másként egyesült hordozójával, mint a farkasok: kitárta száját, és egy pillanat alatt elnyelte – mintha maga simulna rá második bőrként az emberre. Ivan úgy festett, mintha légvezeték nélküli búvárruhát öltött volna. De a második bőr rétege mintha felolvadt volna a teste felületén.

Amikor Dreher Danyilov nővérére nézett, már csak annyit látott, milyen gyorsan szívódik fel a nagaina bőre a kislány testén.

Tolik Kljuskin is megtalálta vámpír-hasonmását. Az ő Mister Hyde-ja elmaradt a többiektől, amikor legurult a lépcsőn, és már csak az utolsó felvonásra érkezett meg. Különös látvány volt. A vámpír kelletlenül

közeledett

Kljuskinhoz,

a

hívásnak

engedelmeskedve.

Amikor

karnyújtásnyira

megközelítette,

felrobbant, szürkés cafatok tömegére hullott szét, amelyek Tolik fejére borultak, és ugyanúgy eltűntek, ahogyan a Danyilov ikrekről a kígyóbőr.

– Mindenki kifelé a Homályból! – ragadta vissza magához az irányítást Liharjov.

Valamennyien engedelmeskedtek.

EPILÓGUS

– Tökfilkók vagytok – jelentette ki őszintén Dreher. – Bár el kell ismerni, nem reménytelenek.

A tökfilkók félkörben ültek az idecipelt székeken, mivel vádlottak padja nem volt a helyiségben. Szemben velük, akár egy géppuskás a tüzelőállásban, Liharjov ült az íróasztalánál. Úgy látszott, mintha bal szemét hunyorítaná, hogy jobban tudjon célozni. A sarokban mozdulatlanul állt Kozlov, mintha a berendezés egy darabja lenne.

Egyszemű Lihegő, miután ismét ellenőrzése alatt tartotta a helyzetet, jelentőségteljesen közölte mindenkivel, hogy jelenjen meg

„tisztázás végett”. A másodpéldányaikkal való egyesüléstől megviselt

„holt költők” engedelmes libasorban bevonultak az Iskolai Felügyelet helyiségébe. Mindannyiuknál jobban tartotta magát az összetört, de nem megtört Artyom Komarov. Őt, mint a legnagyobb sérülést

szenvedettet

a

kihallgatottaknak

rendszeresített,

mindannyiuk számára ismerős masszív bőrfotelba ültették. Ő szólalt meg elsőként:

– Mi nem akartunk Setétek lenni. Minket senki nem kérdezett.

– És ti kit kérdeztetek meg, amikor hozzájutottatok ehhez a szeretekhez? – érdeklődött Dreher.

A „költők” hallgattak.

– Nem a szőr és az agyar tesz Setétté – mondta Dmitrij. –

Gondoltatok volna azokra, akiket a tieitek martak meg…

– Mindenről én tehetek! – Anna felállt, feszesen kihúzta magát.

Látszott, hogy nem sok hiányzik hozzá, és sírva fakad. – Mindent én csináltam.

– Szóval így – mondta Liharjov rekedten. – Az ügy teljes tisztázásáig mindenki házi őrizetben marad. Az iskola és a lakószárny határát senki nem lépheti át, a parkba nem mehet ki.

Mindenki behúzza fülét-farkát. Világos?

A „költők” bólogattak.

– Te pedig – nézett Egyszemű Lihegő Annára – nem vehetsz festéket a kezedbe.

Anna is bólintott.

– Mindannyiatokat dutyiba kéne dugni – mondta Lihegő –, de azt már száz éve eltörölték. Na mindegy, majd elrendezzük a kérdést. És most tűnés innen! A székeket visszavinni oda, ahonnan elhoztátok!

Az ifjú vámpírok és alakváltók engedelmesen elhagyták a szobát.

Követte őket a banda egyetlen Fénypárti tagja is.

– Hát igen, szép kis napot rendeztek nekünk – sóhajtott Liharjov, amikor már csak Dmitrij és Kozlov maradt ott. – Még az a szerencse, hogy ténylegesen senkit nem martak meg. Ez kész csoda.

– Mi történik majd velük?

– Semmi – mondta Egyszemű Lihegő. – Ha mi ketten tesszük a dolgunkat. Maga mit szól, őrségbeli?

– Nem a mi hatáskörünk – vont vállat Kozlov. – Az a fő, hogy nincs több „vad” a városban. Azt pedig tudják, mi az álláspontom az iskolával kapcsolatban.

– Úgy vesszük, hogy néhány alakváltót elkapott a hév – foglalta össze Liharjov. – Talán először történt ilyesmi? Szünetekben néha átalakulnak, sőt foci közben is megesik, nem képesek visszafogni magukat. Narkónak nyoma sincs, a szer pedig egészen más dolog. És szer nincs többé, Dreher az utolsó szemig megsemmisítette. És nem is lesz többé, erről gondoskodunk.

– Ha az Inkvizíció garantálja ezt – mondta Kozlov némi iróniával a hangában –, az Éjszakai Őrség nem emel kifogást.

Az irodalmárt valami hirtelen arra ösztönözte, hogy hangosan szavalni kezdjen:

Múlt századok jelöltje,

új idők tábornoka,

értem én, e torzszülöttek

csak rémlátomás, csak mánia…

– Nem rossz. – Kozlov Dmitrijre is ironikusan nézett, de tekintetében tisztelet is volt. – Megyek, megírom a jelentést. Arról, hogy az iskolában minden csendes. Agyrém csak, ködevés, nyomában végtelen a kín, amit kínál, csak szenvedés, olyasmit ígér, ami nincs…

Dreher is elismerően nézett az őrségbelire. Az elnevette magát.

– Hallottam valahol.

– Elég! – szólt közbe Lihegő. – Nekem, mint az Inkvizíció vezetőjének az iskola területén, egyre-másra jogom van. És ezzel a jogommal élve licencet adok a Fénynek, hogy mágia alkalmazásával gyógyítsa meg a sérülteket.

– Erre nincs szükség – mondta Kozlov. – Ha bebizonyítjuk, hogy alakváltók harapása okozta a sérüléseket, a Setéteknek biztosítaniuk kell ezt a jogot. Úgyhogy ne pazaroljon fölöslegesen!

– Ahogy gondolja – felelte Liharjov.

– Minden jót! – És Kozlov távozott.

Hosszú szünet következett, mintha Kozlov bocsátott volna rájuk valami könnyű igézetet.

– Viktor Palics… – Dmitrij nagyot nyelt. – Bocsásson meg… a Gyantáért!

– Folyjon ki a szeme, aki a múltat felhánytorgatja… – hunyorgott Egyszemű Lihegő. – Gyorsan tudsz dönteni. Operatívan. Mondok én neked valamit, Dreher. Helyettesre van szükségem. Látod, mi történik itt? Persze nem szabályos a dolog a te hetedik szinteddel, na meg a hasonításod is csak nemrégiben esett meg, de azt hiszem, a történtek után a Setéteknek se lehet kifogásuk.

– De ki tanítja majd az irodalmat?

– Találunk valakit. Na meg, mi hasznuk a gyerekeknek ebből a te irodalmadból?

Bizonytalan kopogás hangzott az ajtó felől.

Liharjov a botjára tette a kezét, Dmitrij nyitott ajtót. Anna állt a küszöbön.

– Dmitrij Leonyidovics, én tényleg csak segíteni akartam nekik.

– Szép kis segítség volt.

Anna zavarba jött, de folytatta:

– Ők most már így is maradnak.

– Szervezzék meg a névtelen vámpírok és alakváltók klubját! –

szólt közbe Liharjov. Láthatóan bosszantotta, hogy a „holt költők” és Anna többet beszélget Dreherrel, mint vele. – Mint a filmekben.

Johnnak hívnak, és már két hónapja nem iszom…

– Van egy ötletem – mondta Anna.

– Mi az? – kérdezte Dreher és Liharjov szinte egyszerre.

– És ha megfestenénk az arcképüket, mint Dorian Grayét[14]? Az arckép végül is nem harap!

– Képzelem, milyen lenne az a dicsőségtábla – mondta Liharjov.

– Holnap. Leadod. Nekem. Az összes. Festékedet – mondta Dmitrij tagoltan, minden szót hangsúlyozva. – Értetted?

– Igenis. – Anna rögtön visszakozott.

– Micsoda népség! – mondta Liharjov, amikor a dzsinn kislány mögött becsukódott az ajtó. – Micsoda gyerekek teremnek manapság! A normálisak is, a Másfélék is. Jól mondtad: torzszülöttek. Na, leszel a helyettesem? Ki küszködjön velük, ha nem te? Nekik használnál.

Dreher válasz helyett megint szavalni kezdett:

Kételyek? Nyugtalanságok?

Elmúlt a nap, és te meg én

– fél állatok, fél istenek –

elszunnyadunk az ifjú,

új élet küszöbén.

– Hát igen, az éjszaka még tart – mondta Lihegő, és nem lehetett

tudni, mivel is ért egyet. – Egyébként kit idézgetsz itt folyton?

– Zabolockijt[15] – mondta Dmitrij. – Volt egy ilyen. költő…

– Ő is olyan exotféle volt? Vagy alakváltó?

– Ember volt. És nagyon jó költő. Nem szokványos.

– Figyelj, már rég meg akartam kérdezni, de nem volt rá alkalom.

Miféle név ez a Dreher? Német?

– Nem tudom – ismerte be Dmitrij. – Sose foglalkoztam családfakutatással.

– Mintha valaki csak úgy kitalálta volna.

– Mindannyiunkat csak úgy kitalált valaki – legyintett az irodalmár.

MÁSODIK RÉSZ

MÁSFÉLE FÖLDRAJZ

PROLÓGUS

Szorokin igazgató még sosem látott női Inkvizítort. Másféleként már szép kort ért meg, emberként pedig még annál is hosszabbat.

Ennek ellenére sem szokott el a csodálkozástól. Az iskolások a mai napig is elképesztették. Na de egy női Inkvizítor…

Nem, az asszonyon nem volt az előírásos szürke lebernyeg. Bár bizonyára az is jól állt volna neki. De a Szürkék csak rendkívül ünnepélyes alkalmakkor viselték „mundérjukat”, minden más esetben előnyben részesítették a civil viseletet. Még a nagyon öreg Inkvizítorok is, akik még Setét vagy Fénypárti mágusként élték át a Római Birodalom bukását.

Szorokin természetesen tisztában volt azzal, hogy az Európai Irodánál nincs és nem is lehet semmiféle genderalapú diszkrimináció. A legkülönfélébb személyzet dolgozik ott. Lenniük kell hosszú lábú titkárnőknek, referenseknek, adminisztrátoroknak.

És végül is kellenek asszisztensek is. Mint minden más korszerű

rendőrség, ez sem lehetett meg nők nélkül, függetlenül nagyon hosszú történetétől és a középkor óta fennmaradt előítéletektől.

Az igazgató mégsem igazán hitte el, hogy egy nő is teljes értékű

Inkvizítor lehet. Arról egyébként fogalma sem volt Szorokinnak, hogy ez az asszony hol helyezkedik el a belső hierarchiában.

Érkezéséről előre tájékoztatták. A prágai funkcionáriusok sosem takarékoskodtak az Erővel, és mindig portálon keresztül jelentek meg. De ez a hölgy vonaton érkezett. Tehát ez nem olyan magas rangú látogatás. Hivatalos indoklása teljesen hétköznapi volt az iskolában. Az ilyesmit általában őrségbeliek szokták intézni, nem Inkvizítorok. Az új Setét tanulókat a Nappali Őrség munkatársai hozták el, a Fénypártiakat az Éjszakai Őrség munkatársai. Ki-ki a sajátjait.

Ez volt a szokás.

Ám ez a hölgy Pétervárról érkezett. Az Északi Palmirájából[16]

származó első diák nemsokára átlépi a bentlakásos iskola küszöbét.

A polcon gubbasztó kis kínai bálvány, anélkül, hogy megszólalt volna, értesítette a vendégek érkezéséről: alighogy a küldöttség elérte az iskolai park szélét, bólogatni kezdett. Az igazgató elküldte a vendégekért a szolgálati autót. Elvben erre semmi szükség nem volt, de Szorokin tudta, ki érkezik, és úgy döntött, udvarias lesz.

Ráadásul az Inkvizítorok nem szoktak csak úgy, különösebb ok nélkül ellátogatni valahova, főleg nem az északi fővárosból.

Szokásával ellentétben odaállt az ablakhoz, és nézte, ahogyan a fényes fekete (akár egy lakkcipő) szedán közeledik a központi fasoron. A bejáratnál már ott kell állnia Liharjov felügyelőnek, hogy fogadja kollégáját. Nem kizárt, hogy a régimódi Inkvizítor még rá is hajol majd az érkező kezére, ideiglenesen félretéve megszokott viselkedésmódját.

Néhány perc múlva Szorokin már az irodájában üdvözölte vendégeit.

Az illem és a jó modor kereteit nem áthágva óvatosan megérintette az asszony auráját. Ez az aura az egyenruhához hasonlóan szürke árnyalatokat viselt magán. Ám a tapasztalt mágus ösztöne megsúgta neki, hogy az Inkvizítor szolgálata megkezdése előtt nyilvánvalóan Setét volt. Azonkívül azt is megérezte, hogy az asszony eléggé erős, bár nem Legfelső szintű varázsló, sőt még csak nem is első szintű.

– Tamara vagyok – mutatkozott be a vendég.

Kézfogása rövid és erős volt. Ránézésre harminc év körüli, legfeljebb harmincöt. Méghozzá ez a valóságos kora, az aurájában nyoma sem látszott az életkor konzerválásának.

Ez is eléggé furcsának tűnt. Az Inkvizícióhoz ritkán mentek át olyan mágusok, akik még nem érték el a legalább fél évszázados kort. Bár az ő esetük Dreherrel, az irodalomtanárral aligha tekinthető rendkívülinek.

Tamara elegánsan öltözött. Csinos hivatali kosztüm, mutatós, szinte súlytalan fehér köpeny, apró, drága karóra. Szorokin jegygyűrűt pillantott meg a kezén.

Ez is újdonság. Az Inkvizítorok persze nem szerzetesek, de közülük, akikkel Szorokin élete során találkozott, egy sem élt házasságban. A felügyelők, Sztrigal és Liharjov sem, a prágai kiküldöttek sem.

Az Inkvizítor egy melírozott hajú legénykét hozott magával. A fiú gyorsan körülnézett a szobában, tekintetével felmért minden érdekesebb tárgyat a polcokon és a főnöki íróasztalon.

– Eduard Szergejevicsnek hívnak – mondta az igazgató, lenézve a fiúra. – Téged pedig Vagyimnak, igaz?

Szorokin már átnézte a legényke személyi anyagát, mialatt ennek a dokumentumokkal és fényképekkel illusztrált regénynek a főszereplőjét várta.

Vagyim bólintott.

– Jól viselted az utazást?

– Rendben volt – biccentett az újonc. – Még sosem utaztam ilyen messzire vonattal. Muris volt…

– Itt is tetszik majd neked. Sok minden van nálunk, ami más iskolákban nincs.

– Aha – hagyta rá az újonc. – Az iskolákban most szünidő van.

Láthatóan hamar feltalálta magát.

– Nálunk is – mondta az igazgató. – De te elmaradtál a tanmenetünktől. Ezért már holnap megkezded a tanulást, napi néhány órában. Így lesz a június hátralevő részében, júliusban és augusztusban.

A

szünidő

miatt

meg

ne

nyugtalankodj!

Pihenőtelepünk is van. Erdő, folyó, csónakok, esténként tábortűz. És a klíma is melegebb, mint felétek.

– Könnyen megszokom – mondta Vagyim. – A klímát.

– Gyere, megmutatok mindent – szólalt meg Egyszemű Lihegő, a fiú vállára téve súlyos mancsát. – És elmagyarázom a házirendet és

a szabályokat. Ellenőriznünk kell az adataidat is, igaz, Eduard Szergejevics? – nézett egy csipetnyi hamissággal egészséges szemében a dolgozószoba gazdájára.

Vagyim gyanakodva sandított az Iskolai Felügyelet főnökére, majd, mintegy menedéket keresve, Tamarára és az igazgatóra nézett. Lihegő nyilvánvalóan már akkor mély benyomást tett rá, amikor a péterváriak kiszálltak az igazgatói autóból. Ráadásul a felügyelő az előírásoknak megfelelően az inkvizítori köpönyeget viselte.

– Igaza van, Viktor Pavlovics – hagyta rá Szorokin.

A kamasz a nyaka közé húzta a fejét, és láthatóan kelletlenül ment ki a szobából a felügyelő előtt.

– Viszontlátásra, Vágyik! – mosolyodott el gyengéden Tamara.

– Viselkedj rendesen!

– Úgy lesz. – Lihegő is mosolyt varázsolt az arcára.

–

Viszontlátásra,

Tamara

Anatoljevna!

–

mondta

reményvesztetten az újonc.

Az Inkvizítor asszony kérdőn nézett Szorokinra, mikor a páros kiment.

– Ne féltse a fiút! – sietett megnyugtatni az igazgató. – A kollégája mindig a kezdet kezdetén elbeszélget a növendékekkel, és tisztázza a fegyelem feltételeit. De egyáltalán nem félelmetes. – Szorokin is halványan elmosolyodott, majd ismét komoly arcot vágott. – Akik nem megfelelően viszonyulnak a növendékekhez, egyetlen napig sem maradhatnak nálunk. Még az Inkvizítorok sem.

– Hallottam erről a kellemetlen históriáról – mondta a vendég.

– Ezért is jöttem el ide.

– Foglaljon helyet! – Szorokin gálánsan odatolt Tamarának egy széket, maga pedig elfoglalta igazgatói karosszékét.

A titkárnő tálcán kávét hozott nekik.

– Szóval, minek köszönhetjük egy Inkvizítor személyes látogatását? – kérdezte félig-meddig hivatalosan az igazgató, de nem

akarta túlfeszíteni a húrt. – A rutinügyeket a maguk intézménye rendszerint átengedi az Őrségeknek.

– Sajnos nem könnyű túl sok mindent átengedni az Őrségeinknek

– mosolyodott el megint őszintén Tamara. – Ha ellátogatna hozzánk, Eduard Szergejevics, megértené.

– Jártam már ott, de régen. Ha jól emlékszem, utoljára ötvennyolcban. Valami miatt magamban még mindig Leningrádnak hívom, pedig amikor születtem, még Szentpétervár volt a város neve.

– De hatvanöttől kezdve harminc évig egyetlen Másféle sem volt a városban.

– Én is hallottam arról a kellemetlen ügyről – bólintott Szorokin.

– A Homály felbolydulása. Pétervárnak kijut a természeti csapásokból. Hol árvizek, hol a Homály.

– Sok egyéb kellemetlenség is volt – mondta Tamara szomorúan.

– Ezért is vagyok itt. Ez a fiú, Vagyim Szmeljakov, nem egyszerű

eset.

– Nálunk csak ilyenek tanulnak. – Szorokin arra gondolt, hogy ezt a mondatot naponta és széltében-hosszában ismételgetik az iskolában.

Bár a fiú anyagában semmi olyasmi nem volt, ami az intézményben tanuló diákok átlagától rendkívüli módon elütött volna. Tizenöt éves. Setét, boszorkánymester. Az nem szerepelt az anyagban, hogy ki és mikor hasonította. Szülei nem Másfélék. A Megállapodást nemegyszer megsértette, de jelentéktelen ügyekben, még halmazatban sem ért el olyan mértéket, hogy Bíróság elé állítsák. Egyetlen dolog volt igazán érdekes… Szmeljakov boszorkánymesterként csak nagyon szűk keretek között volt képes használni a tiszta Erőt, viszont megszállottan kezdte keresni a mágikus erejű tárgyakat. Kezdetben csatlakozott a „fekete nyomolvasók” helyi csoportjához, amelynek tagjai sehogyan sem értették, miért nem kellenek ennek a csodabogárnak sem a pisztolyok, sem a gránátok, sem a német kitüntetések, de lecsap holmi csecsebecsékre. Azután saját csapatot verbuvált magának, ekkor már Másfélékből, kezdett a város környékén is kutakodni és kiásni az Erő hordozóit – ősi sámáneszközöktől a kísérleti német darabokig, amelyekkel hajdan a Thule Társaság[17] tagjai próbálták a blokádot sikerre vinni. Leningrád nem adta meg magát. A náci Másfélék utóbb az Inkvizíció zárt nürnbergi Bírósága elé kerültek, de ritka fegyvereiket még őrizte a föld mélye, mint a fel nem robbant bombákat.

A konkurenciát a kincskeresők primitív igézetekkel riasztották el, a talált emberi tárgyakat, a nem mágikus relikviákat egyszerűen eldobták. Éppen ezek nyomán akadt rájuk a helyi Éjszakai Őrség.

Gyenge

Másfélék

dolgoztak

ott,

össze

se

mérhetőek

a

moszkvaiakkal, de többségük, bármily meglepő is, hasonítását megelőzően a híres pityeri rendőrségen dolgozott, amelynek dicsőségét tévés krimik hirdették. Értesülve a mágikus tárgyakról, az Éjszakai Őrségnél dolgozó volt zsaruk figyelni kezdték a régiségek feketepiacát, és meg is találták, amit kerestek. Az operatív munkatársak ekkor értesültek a különös kincskeresőkről, akiket nem érdekelnek a legértékesebb leletek. Rábukkanni a kiskorú visszaesőre, Szmeljakovra már gyerekjáték volt. A fiúra legfeljebb a következő figyelmeztetés, leleteinek elkobzása és mágikus képességeinek fél-egy évre történő blokkolása várt volna, ha az ifjú boszorkánymester nem veszti el a fejét, amikor apró személyes rejtekhelye közvetlen közelében rajtaütöttek. Vágyik akkor az egyik ott rejtegetett mágikus leletét az őrségbeliek ellen fordította.

Pontosabban a tulajdon Erejét használta, de úgy csapott le vele, amire tőle senki nem számított. Mint utóbb kiderült, az Erejét a valahol a Mannerheim-vonal[18] közelében talált gyűrű sokszorozta meg. Még szerencse, hogy nem voltak áldozatok. De elkapni és engedelmességre kényszeríteni a fiút csak az Inkvizítoroknak sikerült.

– Útközben elég könnyen ellenőrzés alatt tudtam tartani –

mondta Tamara. – A természetes szintje nagyon alacsony. A gyűrű

járulékos hatása már rég elmúlt.

– A személyi anyagában nem esik szó a gyűrűről.

– Ennek semmi jelentősége a személyi anyag szempontjából.

Annál inkább az Inkvizíció szempontjából. Ez egy mentortalizmán volt. Hallott már ezekről?

Igen, természetesen. Szorokin el sem kerülhette, hogy tudjon róluk. Különben nem lehetett volna a Másfélék oktatásának résztvevője. Az ilyen holmikról szóló információt legendák kísérték, gyakran meg sem lehetett különböztetni egyiket a másiktól. A mentortalizmánok hatalmas mennyiségű Erőt halmoztak fel önmagukban, feltöltődésük folyamata évszázadokig eltartott. Nagy tapasztalatú mágusok

az

ilyen

„akkumulátorba”

szinte

materializálódott formában belehelyezték tulajdon lelkük egy részét.

Ehhez olyan sok Erőre van szükség, hogy az alkotó szintje visszaesik, és hosszú időbe telik, míg regenerálódik. Viszont egy ilyen talizmán képes még a gyengécske varázslót is egy Legfelső szintű erejével eltölteni.

Hajdan a mágusok általában saját maguknak készítettek hasonló relikviákat – ez lehetővé tette, hogy felgyorsítsák az Erő szintjének lassú, természetes növekedését. Veszítettek ugyan egy-két szintet, de sokkal többet nyertek. Azonban a legtöbb esetben saját magukat is becsapták, mivel egész egyszerűen nem érték meg azt az életkort, amikorra a talizmán teljesen feltöltődik, és eléri kapacitásának maximumát. Így hevertek ezek a mágikus bombák időtlen időkig, míg valaki teljesen kívülálló rájuk nem akadt. Vagy az ő kezével valaki más, aki tudta, mivel van dolga.

– Az Inkvizíció azt feltételezte, hogy a gyűrű Ulfenor Griddig[19]

holmija közül való. De ez nem igazolódott be. Azt sem tudni, hogy került a gyűrű a Mannerheim-vonalhoz. Azonban teljesen biztos, hogy jóval magának a vonalnak a kiépülése előtt történt. És ami a legfontosabb: a fiú nem árulja el, talált-e más hasonló holmit is.

Mindent, ami nála volt, elkoboztunk, de egyelőre csak erről az egy rejtekhelyről van tudomásunk. A többiről a fiú hallgat.

– Remélem, nem alkalmazták rajta… az Igazságszeretőt. –

Szorokin az asztalra tette a kávéscsészéjét.

– Ugyan, dehogy! Csak amit a szabályok megengednek. Például a Hosszú Nyelvet. De nem jutottunk semmire.

– Lehet, hogy nincs is semmi?

– Vagy a mentortalizmán védekezik. Hiszen meg kell őriznie alkotója tudatának részecskéjét.

– Várjon csak, Tamara… Talán arra számítanak, hogy itt az iskolában mi megtudjuk a fiútól azt, amit a maguk kihallgatói nem tudtak kihúzni belőle? Ezért irányították őt hozzánk?

– Nem, Eduard Szergejevics – mondta Tamara határozottan, és elmosolyodott. – Semmiképp. Az Inkvizíció arra számít, hogy a maguk iskolájában végzett tanulmányai után a fiú megtanul helyesen viselkedni és tiszteletben tartani a Megállapodást. Többé nem túr fel ősi temetkezőhelyeket. És ha el is rejtett valamit, százszor is meggondolja, mielőtt használná.

– Minden erőnkkel ezen leszünk, higgye el! – Szorokin nem viszonozta a nő mosolyát.

– Ahol minden büntetőeszköz csődöt mond, ott kezdődik a nevelés feladata. Eduard Szergejevics, valójában ideutazásomnak az a célja, hogy saját szememmel lássam az iskolát, és jelentést készítsek róla a főnökségnek. Ennek alapján tesznek majd ajánlatot az együttműködésre.

– Már így is a Prágai Iroda patronál minket. Miféle együttműködésről lenne szó?

– Magukat közvetlenül a Prágai Iroda patronálja. Az iskolának köszönhetően a város különleges státuszt élvez. Pétervár is különleges státuszú. Az ottani Őrségek gyengék, viszont megerősített az Inkvizíció kirendeltsége. Én is ott dolgozom. Tudja, egy ideje… nagyon sok kamasz Másféle tűnt fel a városban. Ráadásul mind Setétek. Senki nem hasonította őket, pontosabban önhasonítás történt. Ez ritkán ugyan, de előfordul. Végül is az első

Másfélék a bolygón szintén önmagukat hasonították. Vagy a Homály hasonította őket.

– Nálunk is van egy ilyen kislány – mondta az igazgató.

– Most már ketten lesznek – felelte az Inkvizíció pétervári részlegének munkatársa. – Vagyimnak se volt hasonítója. Sőt, nekem se.

Ez a hölgy egyre több meglepetéssel szolgált.

– Mielőtt átmentem az Inkvizícióhoz, Setét voltam – folytatta Tamara. – Hosszú évekig fogalmam sem volt a Megállapodásról. Ha nincs a Nappali Őrség, szörnyűség történhetett volna. Ezért most az Inkvizíció célja Szentpéterváron elérni, hogy minden kiskorú Másféle tejesen alávesse magát a Megállapodásnak. A maguk iskolájában már sok tapasztalat halmozódott fel. Az Európai Iroda sikeresnek tekinti a működésüket. Szeretnénk átvenni a tapasztalataikat. Az is lehet, hogy nyitunk Péterváron egy kihelyezett tagozatot. Végül is nem küldhetünk magukhoz sorra mindenkit, aki megsérti a Megállapodást.

– Ez hízelgő – mondta Szorokin. – Törvénysértőkből nálunk sincs hiány.

– Változik a világ. A Másfélék egyre fiatalabbak – mondta Tamara. – Az Inkvizíció pedig nagyon öreg. Nem szoktunk hozzá, hogy sok dolgunk legyen gyerekekkel. És a maguk pedagógusainak tapasztalatáért cserébe az Inkvizíció kész felajánlani valamit.

– Mi lenne az?

– A pétervári részleg felajánlja, hogy küldjenek kirándulni egy csoportot városunkba. Ha a kísérlet beválik, rendszeressé tesszük. A gyerekek pihenhetnek, megnézhetik a nevezetességeket, tágíthatják látókörüket. Mi pedig ideküldjük a munkatársainkat szakmai gyakorlatra. Mit szól hozzá?

Mielőtt Szorokin bármit mondhatott volna, Tamara még hozzátette:

– Az Európai Iroda teljes egészében támogatja az ötletet.

ELSŐ FEJEZET

Dreher nem szeretett iskolába járni. A tanárok többségét sajnos ugyanez jellemzi. A tanárok többsége nem szereti az iskolát, a gyerekeket, magát a munkát. Egyébként a bentlakásos iskola sem volt kivétel.

De Dmitrij szempontjából minden sokkal bonyolultabb volt.

Szeretett tanulni, már kiskorától fogva. Szívesen tanított.

Érdekesnek találta a munkát a gyerekekkel, ráadásul többnyire valamennyivel – a rémült elsősöktől a magabiztos végzősökig.

Tetszett neki az iskolai munka. Amit nem szeretett – ha maga került a tanuló szerepébe. Vagy a személyes tempója nem esett egybe azzal, amit a tanárok diktáltak, vagy természetes vitatkozó, ellentmondó hajlama tette meg a magáét – de a „padban”, az iskolában is, az egyetemen is feszélyezve érezte magát. Az olyanoknak, mint ő, valószínűleg valamilyen egyéni oktatási módra van szükségük: könyvből, magántanárral,

magántanulóként.

Dreher

azzal

nyugtatgatta magát, hogy az írók között is sok ilyen ember volt.

Gorkij csak két osztályt végzett. Gajdar tizennégy évesen otthagyta az iskolát, Ajtmatov hat osztályt végzett. Sem Hermann Hesse, sem William Faulkner nem tanult, de ez nem gátolta meg őket abban, hogy elnyerjék a Nobel-díjat.

A hivatalos oktatással szembeni ellenszenvét Dreher szégyellte kissé, titkolta környezete elől (főleg a tanítványai elől, szilárd meggyőződése ellenére, hogy a gyerekeknek tilos hazudni). Még az Éjszakai Őrség iskolája is (bár nevezhető-e az egyáltalán iskolának; inkább „kiegészítő szakképzést” nyújtó tanfolyam volt) megterhelő

volt számára.

Már csak abban reménykedhetett, hogy az Inkvizíció iskolája teljesen más lesz, mint a megszokott oktatás. De erre egyelőre kevés remény volt. És bár az iskola Prága történelmi központjában helyezkedett el egy régi épületben, teljesen hétköznapian festett: mindenféle gótikus ékítmény, színes üvegablakok, boltozatos mennyezetek, sötét folyosók és meredek lépcsők nélkül. Belül egy közepes szintű irodaépületre emlékeztetett, még csak mágiától sem „bűzlött” – bár Dreher megértette, hogy csak tulajdon alacsony szintje miatt nem érzi.

– Nem egy Roxfort, igaz? – kérdezte tőle valaki.

Dmitrij a szomszédjára nézett. A klasszikus, amfiteátrumszerű

előadóteremben – ez volt az egyetlen eltérés az irodaházi jellegtől –

körülbelül harminc ember ült. Pontosabban körülbelül harminc Másféle, de Dreher sosem szokott le végleg arról, hogy gondolatban a Fénypártiakat, sőt a Setéteket is embernek nevezze. A karzaton, ahová Dreher letelepedett, csak hárman voltak: ő maga, egy zömök, vörös hajú fiú és egy rokonszenves lány. Mindhárman Fénypártiak voltak, a vörös fiú szintjét Dreher negyediknek vagy ötödiknek nézte (valószínűleg inkább negyedik – ennél nem volt senki alacsonyabb szintű, leszámítva persze Drehert), a lány szintjét fel sem tudta mérni, tehát harmadik vagy annál is magasabb.

– Nem Roxfort – értett vele egyet Dreher. És miután nyilván elvárták tőle, kezet nyújtott. – Dmitrij. Dmitrij Dreher. Oroszország.

Arra gondolt, ha csak a családnevét mondja, az európaiak maguk közé tartozónak gondolják. – Ron. Ron Weasley – felelte a vörös. –

Nagy-Britannia.

Néhány másodpercig gyönyörködött Dreher elképedt arcában, majd boldogan felordított:

– Bevetted! Tuti bevetted!

Dreher zavartan elmosolyodott. A vörös elkomolyodott, és keményen megszorította a kezét:

– Maelgwn. Maelgwn Llewellyn. Wales.

– Wales nem Nagy-Britannia? – próbálta tisztázni Dreher.

– Hát… – Maelgwn elfintorodott. – Tulajdonképpen igen. Bocsáss meg a viccért, de ahogy itt leültünk… Imádom a Harry Potter—

könyveket. Hát te?

– Hát… gyerekirodalomnak nem rossz – tért ki Dreher az egyenes válasz elől.

– Hatvankettő vagyok – mondta Maelgwn könnyedén. – De nekem tetszik, becsszó! – Odafordult a mellette ülő lányhoz: –

Elnézést, nem Hermione a neve?

A lány nevető szemmel nézett rá. A beszélgetést természetesen hallotta. A teremben egyelőre nagy volt a lárma, mint mindig a tanár érkezése előtt, legyen az akár iskola, akár egyetem, vagy az Inkvizíció tanfolyama. De Maelgwn a jelek szerint képtelen volt halkan beszélni.

– Nem, kedves alakváltó, a nevem Iva Maskova, idevalósi vagyok, Brnóból jöttem.

– Nem alakváltó vagyok – komolyodott el Maelgwn. – A nevemtől függetlenül… honnan ismered a walesi neveket? [20]

A kérdés nem volt légből kapott. Bár a hivatalos ügyintézés a régi hagyományoknak megfelelően latin nyelven zajlott, egymás között a diákok angolul beszéltek, ez a nyelv ugyanúgy nemzetközivé vált a Másfélék között, ahogyan az emberi világban. És bár a mágikus úton elsajátított angoltudás lehetővé tette, hogy úgy használják, akár az anyanyelvüket, de azt semmiképp sem engedte meg, hogy a más nyelvű nevek jelentését megfejtsék.

– Filológus vagyok – magyarázta Iva. – A walesi nyelv és az angol walesi dialektusa a szakterületem. – Hirtelen zavarba jött. – Volt. Az előző életemben.

– És most? – kérdezte Maelgwn. – Egyébként gyógyító vagyok.

– Harci mágus vagyok – mosolyodott el lágyan Iva.

– Egyszerű mágus vagyok – mondta Dreher kelletlenül. – Hetedik szint.

Most valóban érdeklődve néztek rá, de sajnos ebbe együttérzés is vegyült. Szerencsére ekkor belépett a terembe a tanár, pocakos, már nem fiatal Másféle, bézs színű, nyári öltönyben. A terem lármája megváltozott, megszűnt a suttogás és nevetgélés, helyette annak zaja hallatszott, ahogyan a diákok felálltak. A tanár hanyagul intett, hogy üljenek le, és felment a katedrára. Gyors, eleven pillantással végignézett mindenkin.

– Én tartom meg az első előadás-sorozatot. Ezért hívhatnak Elsőnek – közölte mosoly nélkül. – Mai foglalkozásunk témája az Inkvizíció története, létrehozásának céljai, fejlődésének szakaszai, a vezetés struktúrája. Nyissák ki a jegyzetfüzetüket!

Dreher megkönnyebbülten kinyitotta füzetét, és írni kezdte: „Első

foglalkozás”. Tolla akadozva leírta, „El…”, és felmondta a szolgálatot. Dreher reményvesztetten nézett bele külön erre az útra beszerzett aktatáskájába. Tartalék toll természetesen nem volt benne.

– Fogd! – súgta oda neki Iva, és a levegőben felé úszott egy egyszerű golyóstoll. Dreher köszönetképp bólintott, és jegyzetelni kezdett.

Ók hárman – Dreher, Llewellyn és Maskova komolyan összebarátkoztak. Barátságuk nem volt olyan szoros, mint a gyerekkönyvben, de hát ők nem is voltak már gyerekek. Néhány nap múlva alig megfogható jelekből az újdonsült felügyelő rájött, hogy Llewellyn és Maskova egymásba szeretett. Ez nem keserítette el – Iva szép és nagyszerű lány, azonban második szintje (Dmitrij már megtudta) feneketlen szakadékként tátongott köztük. Na meg ideje sem volt Drehernek holmi romantikus kapcsolatra. Igen, az oktatás az Inkvizíciónál nem hasonlított sem az iskolára, sem az egyetemre, még az Órség tanfolyamára sem, és Dmitrij szívesen tanult, de hát a hetedik szint – az hetedik szint. Az elmélettel könnyen boldogult, de már a gyakorlat nagy erőfeszítésébe került. Amit például Maelgwn szinte oda sem figyelve, könnyedén megoldott, ahhoz Dmitrijnek minden erejét össze kellett szednie.

– Nem értem, hogy vehettek fel téged az Inkvizícióhoz – mondta egyszer Maelgwn, mikor egy sörözőben korsó sörök mellett múlatták az időt. Otthon a volt irodalomtanár nem kedvelte a sört, az ittenit megkóstolta egyszer, na meg a walesi is próbálta rászoktatni.

Iva és Maelgwn egymás mellett ült az asztal egyik oldalán, Dmitrij velük szemben. Hármasukban már ki voltak osztva a szerepek, és ők ezt elfogadták. Dreher néha mosolyogva arra gondolt, hogy ez a helyzet nagyjából olyan, mintha Harry Potter nem érkezett volna Roxfortba, és Ron meg Hermione helyette Neville Longbottomot vette volna be harmadiknak a társaságukba, a legkétbalkezesebbet az ifjú mágusok közül.

– A különleges helyzet miatt – találgatott Iva, aki a barátaival ellentétben bort ivott, abból is csak nagyon keveset. – Dmitrij egy Setéteknek és Fénypártiaknak alapított bentlakásos iskolában dolgozik, ez különleges helyzet, szükség van Inkvizítorra. Bár gyenge, de nem mindig és nem mindent az erő dönt el.

– Ez akkor sem helyes – mondta Maelgwn. – Segítenünk kell Dmitrijnek.

Llewellynnek valóban kimeríthetetlen, teljesen kisfiús készletei voltak romantikából, kalandvágyból.

– Hogyan? – érdeklődött kíváncsian Iva.

– A hetedik szint végül is nem megváltoztathatatlan ítélet – vont vállat Maelgwn. – Amikor hasonítottak, ötödik szintű voltam, most negyedik.

– A szint lassan megváltoztatható – bólintott Iva. – De ez keserves és hosszú munka. Ráadásul minden garancia nélkül. Neked hány évre volt szükséged, hogy emelkedjen a szinted? Negyven?

– Harmincöt. – Maelgwn vállat vont. – De csak vannak módszerek!

– Az idő – mondta Iva bölcselkedve. – Néhány ezer év alatt talán még Hatalmassá is lehet növekedni. Ha kitartó vagy, és ezt tűzöd ki magad elé célul. És nem rokkansz bele.

– Kell lennie valamilyen módszernek – makacskodott Maelgwn.

Belekortyolt a sörébe, Dmitrijre nézett, és megígérte: – Megemeljük a szintedet, Dmitrij. Majd meglátod.

És bármily különös, ennek a részeg, semmire sem kötelező

fecsegésnek komoly következményei támadtak.

…A sorozat ötödik részének (címe: Az Erő szintjei és kategóriái, a szintek különbsége az Éjszakai, a Nappali Őrségnél és az Inkvizíciónál) Sztrigal volt az előadója.

Dmitrij megérezte a közeledését, még mielőtt Sztrigal belépett volna az ajtón. Mintha valami ismerős szagot érzett volna… nem bűzt, nem mérgező, nem áporodott, egyszerűen kellemetlen szagot.

Ilyen kellemetlen lehet egy idegen kölni szaga – van, akinek tetszik, de téged zavar.

Egy hetedik szintű mágus természetesen csak akkor érzi meg egy első szintű közeledését, ha az akarja.

– Hívjanak Ötödiknek – mondta Sztrigal, helyet foglalva a katedrán. Mindenkit végignézett, de sikerült Drehert elkerülnie a tekintetével. Mintha az a hely üres lett volna.

Dreher felírta a füzetébe, hogy „Ötödik sorozat”, és örült, hogy a betűk egyenletesen, akkurátusan sorakoztak. Nem remegett a keze.

Ő is igyekezett nem nézni Sztrigalra, de a fényes fekete bozont és a hófehér halánték vonzotta a pillantást. Sztrigal nyugodtan, egyenletesen beszélt, továbbra sem véve tudomást Dreherről.

– Mint mindannyian tudják – kezdte –, az Erő általánosan elfogadott felosztása szerint hét szintre tagolható, a legalacsonyabb hetediktől kezdve a legmagasabb elsőig. Ezek fölött vannak a Legfelső szintű mágusok, akiknek ereje nem sorolható be a megszokott klasszifikáció

szerint,

de

köztük

is

megkülönböztethetjük a Nullás vagy Abszolút mágusok csoportját…

rendkívül ritka jelenség, de, mint mindannyian tudják, néha előfordul…

Dreher jegyzetelt. A diákok figyeltek. Sztrigal magyarázott.

Neveket, gúnyneveket sorolt, példákat említett. És nem nézett Dreherre.

– Önök közül sokakat foglalkoztat a kérdés – mondta Sztrigal –, hogyan fognak majd dolgozni az Inkvizícióban a maguk nyomorúságos negyedik-harmadik szintjével, hogyan szállhatnak vitába az erősebb mágusokkal…

Az előadóterem elégedetlenül felmorajlott – nagyon sokan voltak itt harmadik és negyedik szintűek, mondhatni, ők alkották a túlnyomó többséget. És semmilyen többség nem szereti, ha nyomorúságosnak nevezik. Ez a kisebbségnek sincs ínyére.

– De a Másféle erejét nemcsak természetes szintje határozza meg, hanem az intellektusa, a ravaszsága, az a képessége is, hogy nem szokványos döntéseket hozzon, a felhasznált mágikus eszközök is – folytatta Sztrigal. – Ezért a harmadik szintű Inkvizítor szembeszállhat egy első szintű mágussal is, sőt győzhet is. Néha.

– Kérdezhetek? – tette fel hirtelen a kezét Iva.

Sztrigal a homlokát ráncolta, de aztán bólintott.

– Ismeretes, hogy léteznek módszerek a mágikus szint emelésére

– mondta Maskova. – Ezeket az Inkvizíció nyilván ismeri. Végül is…

a mágikus erő elvétele, az emberré változtatás az egyik legelterjedtebb büntetés. Az Inkvizíció miért nem… – úgy mozgatta ujjait, mintha egy láthatatlan szótárt lapozna – miért nem emeli a szintet? Miért nem emeli magasabb szintre a munkatársait?

– Maskova kisasszony – Sztrigal nem is leplezte hangjában az iróniát –, maga összetéveszti a folyamatokat. Adott esetben a kivonást keveri össze az összeadással. A mágikus erőtől megfosztás nehéz, de ismert, kidolgozott folyamat. Ha a Másféle Erejét valamilyen tartálynak tekintjük, amelyet ő az élete folyamán feltöltött, mi leszívjuk ebből a tartályból a tartalmát, míg elérjük a hasonítása előtti állapotot. Azután lezárjuk, lehetetlenné tesszük az újbóli feltöltést. Ez nehéz, de lehetséges. Egyébként ugyanakkor nem nehéz az így nyert Erőt a magunk céljaira felhasználni… ami visszaélésekhez vezethet, igen… Ami a fordított folyamatot illeti – az egészen másféle… elnézést az elcsépelt szóviccért. Áttölthetjük az Erőnket egy másik Másfélébe, de ha kicsi a tartály, nem marad meg benne. Kifolyik.

– És hogyan lehet ezt a „tartályt” megnagyobbítani? – kérdezte makacsul Iva.

– Nagyon becsvágyó kérdések ezek egy második… majdnem első

szintű Másfélétől – nevette el magát Sztrigal. – Egy Fénypárti Másfélétől… ilyen kérdéseket rendszerint a Setétek tesznek fel.

Maskova asszony, hogyan lehet létrehozni a „tartályt” egy közönséges emberben, hogyan változtatható Másfélévé, ezt a folyamatot a tudomány nem ismeri. Az életben, tapasztalatot gyűjtve,

dolgozva

önmagunkon

képesek

vagyunk

növelni

„kapacitásunkat”, de hogy hogyan megy ez végbe, milyen sebességgel és milyen okból, senki nem tudja. Vannak, akik ezer évig is élhetnek, mégis hetedik szintűek maradnak. – Sztrigal elnevette magát, és most sem nézett Dreherre. – Az általánosan elfogadott elmélet

szerint

minél

több

a

tapasztalata,

minél

több

megpróbáltatáson, lelki gyötrelmen megy keresztül a Másféle, annál gyorsabban nő a szintje. De mindenképpen évtizedekről kell beszélnünk. Én inkább hiszek a misztikus történetekben közönséges ember Másfélévé változtatásáról, a „tartály” megalkotásáról, mint abban, hogy megnövelhető.

– Valahogy nagyon is mechanikusan áll ehhez a kérdéshez – szólt közbe

a

helyéről

sértődötten

Maelgwn.

A

hallgatóság

megkönnyebbülten felnevetett.

– Ez már csak így van – felelte Sztrigal. – Ha a fantázia világa érdekli, olvasson a bölcsek kövéről, a Dvorak-cseppekről, az asszír prizmáról, Čapek tükréről. De jobb, ha nem várnak csodákat, hanem dolgoznak önmagukon. Sokáig, kitartóan, erejüket nem kímélve… – Hirtelen elnevette magát, és mégiscsak Dreherre nézett, először és utoljára. – És néha eredménytelenül.

Az Inkvizíció könyvtára nem egyszerűen remek volt, hanem hangulatos is. Föld alatti terem, boltíves mennyezet, a lámpák fáklyákat és mécseseket utánoztak (sajnos mégiscsak árammal működtek, bár a könyvtárosok szerint az elektromosságot csak a múlt század hatvanas éveiben vezették be). Számítógépek nem voltak, amennyire Dreher meg tudta ítélni – biztonsági okokból, de a katalógusrendszer kiváló volt, a keresés nem vett el sok időt.

A bölcsek köve merő ostobaság volt, bár a Másfélék az idők kezdete óta egészen a tizenkilencedik század végéig foglalkoztak vele. Az asszír prizma inkább a legendák világába tartozott, és különben is legfeljebb a Setétek használhatták volna. A Dvorak-cseppek talán valóban léteztek valaha, és bizonyos mértékig hatottak is – tucatjával maradtak fenn Másfélék vallomásai, akik a cseppek segítségével gyorsan fölemelték a szintjüket (sajnos csak a természet megszabta mértékig, de legalább nem évtizedek vagy évszázadok, hanem néhány év alatt). Ráadásul nem elég, hogy a cseppek összetételének leírása réges-rég elveszett, a Dreher előtt korábban ismeretlen Fénypárti mágus, Dvorak (nem tévesztendő össze a zeneszerzővel) a cseppek hatékonyságának feltételeként előírta a „részvételt összecsapásokban, párviadalokban, háborúkban és intrikákban, utazásokban vad vidékekre és barbár országokba”. Úgy látszik, Sztrigalnak igaza volt, és a személyes tapasztalatok szerzésének felgyorsításáról volt csak szó. Az is lehet, hogy ez a csepp csak placebo volt, és az ezt alkalmazó Másfélék sikerének titka csak azokban a kalandokban rejlett, amelyekbe belementek?

Mindenesetre Drehernek nem állt szándékában belépni az Idegenlégióba, vagy „barbár országokban” utazgatni annak képzelt reményében, hogy sikerüljön hetedik szintjét hatodikra vagy akár ötödikre emelni…

Dreher megdörzsölte a szemét, és nekilátott a könyvtárból kikért

utolsó jelentésnek. Maga sem igazán értette, miért próbál ilyen makacsul találni valamilyen módszert Ereje természetes szintjének felemelésére. Nem volt meg benne a Másfélék ambíciója – hetedik szinttel úgysem jutsz messzire –, nem igyekezett felkelteni Iva vagy más magas szintű varázslónő érdeklődését… legalábbis most nem.

Akkor minek ez az ostoba kutakodás a könyvtárban, amelyet előtte már annyi becsvágyó Másféle végigcsinált? Hogy visszavágjon Sztrigalnak? Ezzel alighanem csak azt éri el, ami Sztrigal célja – hogy nevetségessé tegye magát.

Dreher makacsul megrázta a fejét, és fogta az utolsó jelentést –

egy szorgalmas diák készítette vagy negyven évvel korábban „Čapek tükréről”.

Ez a Čapek nem Karel, az író volt, aki megajándékozta a világot a

„robot” szóval, hanem annak távoli rokona, gyenge Setét Másféle, aki egész hosszú élete folyamán könyvtárosként dolgozott. Akárcsak Dreher, ő is hetedik szintűként kezdte, ám egyszer csak hirtelen felemelkedett negyedik szintre, ezt követően megjelentetett egy vékonyka brosúrát Janoš Čapek tükre, avagy a gyors emelkedés lehetőségéről címmel. Ezzel hozzájárulása a Másféle tudomány fejlődéséhez ki is merült. Drehernek az az érzése támadt, hogy a szerény könyvtáros még mindig él, de többé nem foglalkozott tudományos kutatással.

Dreher figyelmesen elolvasta a Janoš Čapek szövegéből vett idézeteket, majd félretette a dolgozatot. A csudába!

Hiszen ez működhetett!

Megint fogta a dolgozatot, lapozott. De a szövegnek vége volt – a diák valamiért beérte a tények ismertetésével, de nem vont le semmilyen következtetést. Dreher szerint az utolsó oldalon látható „hármas alá” értékelés tökéletesen megfelelő volt.

Dreher felállt, odament a könyvtároshoz – egy félénk, szemüveges fiúhoz, és kikérte a Janoš Čapek tükre, avagy a gyors emelkedés lehetőségéről című kötetet.

A fiú bele sem nézett a katalógusba. Bocsánatkérően elmosolyodott:

– Nincs bent. Ma kölcsönözték ki.

Dreher nem kérdezte meg, ki vette ki az egyetlen könyvtári példányt. Efelől kétsége sem volt.

– Magát nem Čapeknek hívják? – kérdezte meg mindenesetre.

A fiú elmosolyodott.

– Nem, ugyan már! Janoš úr már rég nyugdíjba ment.

Ivát Maelgwnnél találta meg Dreher. Tulajdonképpen ott is kezdte a keresését. Ha kérése meg is lepte a lányt, nem kérdezett semmit, egyszerűen azt tette, amire kérték. Maelgwn sem kérdezett semmit, bár ez láthatóan nehezére esett.

És Dreher most ott állt saját szállodai szobájában, inkább az idegességtől, mint a hidegtől reszketve – bár meztelenre vetkőzött, de a szobában meleg volt. Valahol a lelke mélyén Dreher sejtette, sőt tudta, hogy levetkőzése, a testére rajzolt jelek (ugyan miféle jelek, a latin és cirill ábécé közönséges betűi), a szobasarkokban égő

gyertyák – mindez hülyeség, ezek mind nem fontosak és nem is szükségesek. De nem akart eltérni a Čapek által kitalált rituálétól, olyan ember volt, aki bár egyáltalán nem babonás, ha fekete macskát látott, átköpött a bal válla fölött, vagy visszafordult. Lesz, ami lesz.

Dreher fölemelte a bal karját (már megint – miért éppen a balt?

de Čapek azt írta, a balt), és az Iva Maskova által rátett igézet levált az ujjairól. A Tagadás Szférája, ez a hagyományos védő igézet, csak éppen fordított előjellel, most nem védelmezte Drehert, ellenkezőleg, semmit nem engedett ki a környező világba. Azután, jobb kéz… a Mágus Pajzsa… még egy Mágus Pajzsa… még egy…

Szintén fordított előjellel.

Dreher ott állt az őt tombolva körülvevő, viharzó energia

közepette, amelyet ő maga sosem lett volna képes felidézni. A második szint az mégiscsak második szint! És az a rengeteg energia elvész a semmiben… persze ha nem feltételezzük, hogy a könyvtáros Čapeknak igaza van…

Dreher beállt a két „szabálytalan” pajzs közti megfelelő pontra.

Egy pillanatra elgondolkodott. Karel Čapek sosem tartozott a kedvenc írói közé. De tiszteletben tartva a rokoni kapcsolatokat…

– Istenem, már egy óra – mondta Dreher. – Az öreg már nyilván nem jön el…

Úgy rémlett neki, mintha valami megmozdult volna a levegőben.

Lépett egyet előre, és kissé belezavarodott. Majd folytatta:

– A Föld segít megérteni önmagunkat, úgy, ahogyan arra egyetlen könyv sem képes. Mivel a Föld ellenáll. Az ember az akadályok leküzdése közben ismeri meg önmagát. De ehhez a küzdelemhez fegyverre van szüksége.

Most már nem maradt semmi kétség – súlyos lökést érzett, szinte csapást, meleg, sőt forró levegő lökését, és ez egyszerre volt ijesztő

és örömteli, mint egy baráti vállon veregetés… Dreher nagyot nyelt.

A következő szavak is a szükségesek voltak, ebben nem kételkedett, bár ha egy órával korábban hallja őket, nem jött volna rögtön rá, honnan valók.

– Ez volt a helyzet. „Ha a király három napon belül nem lesz jobban, bármi megtörténhet” – mondta a doktor. „ A király súlyos beteg, és ha három napon belül nem javul az állapota, bármi, bármi megtörténhet. ” [21]

A Mágus Pajzsai közt tomboló Erő érintése ezúttal fájdalmas volt, hosszan, bánatosan zengett. Dreher majdnem elhányta magát, a szájára kellett tapasztania a kezét. De az Erő már távozott, csak könnyű, lüktető fájdalom maradt utána a mellében. Dreher ismét tett egy lépést.

– A feketébe öltözött ember igyekezett elrejtőzni a pusztaságban, de a mesterlövész a nyomában volt.

Száraz szélroham csapta meg, sós volt, és poros, orrát füstszag csípte, hosszú, időben és térben végtelen, szűnni nem akaró fájdalom gyötörte a testét, a szoba egy pillanatra szürke és kék lett, szürke, mint a kiszáradt föld, és kék, mint egy agyonmosott farmer.

Mi ez, honnan és miért?

Persze ismerte a modern irodalmat, a divatosat is. Már csak azért is, hogy megértse a tanítványait. És érdekes is volt – belenézni az új divatú görbe tükrökbe, amelyek azt tükrözik, ami örök… De ha ezt mondta ki, akkor tehát az nem egyszerűen tükröződése valaminek, nem igaz?

Egy lépés…

Egy mondat…

Egy lépés…

Egy mondat…

Dreher a pajzsok, azaz most csak tükrök között haladt, amelyek egy idegen, kölcsönzött életet hajtottak ide-oda egymás közt, vagyis rajta keresztül. Egy nem valóságos életet.

Vagy mégsem?

Egy lépés…

Egy mondat…

Tizenegy lépést sikerült megtennie, mielőtt megértette, hogy üres

– üres, ugyanakkor tele van, csordultig tele van, csak ki ne loccsanjon –, és a második szintű varázslónő által rárakott igézetek felrobbantak, szétrepedtek, porrá hullottak.

Az volt a legbántóbb, mint utóbb Dreher megállapította, hogy egyáltalán nem emlékszik a tizenkettedik mondatra, amelyet elkezdett kimondani – és amely már feleslegesnek bizonyult.

Sztrigal pontosan kilenckor belépett az előadóterembe, mint az

előző napokon is mindig. Mintha észre sem vette volna a teremben uralkodó izgalmat, nem figyelt volna fel a karzat felé irányuló pillantásokra – ahol ott ült a tegnap még hetedik, ma pedig már negyedik szintű Dmitrij Dreher.

– Visszatérünk a témára, amelyet az első előadáson tárgyaltunk meg – mondta Sztrigal. És letett az asztalra egy kis alakú, megviselt kötetet. Drehernek semmi kétsége sem volt afelől, ki a szerzője.

– A mágikus erőről? – kérdezte Iva. Gyermekes iróniával és némi szemrehányással hangjában.

– Szintje gyors emelésének lehetőségéről – mondta Sztrigal.

Csönd lett. És ebben a csöndben Sztrigal pillantása először súrolta Drehert.

– Ez valóban lehetséges – mondta Dmitrij régi ismerőse. –

Sarlatánok ezrei kitaláltak milliónyi sarlatán módszert, és ezek mind egyetlen eredményre vezettek – ahhoz, hogy valaki a lehető

leggyorsabban növelje a potenciálját, meg kell kapnia másnak a tapasztalatát, az idegen emlékezetet, az idegen életet. Az „asszír prizma” ritka, de valóban létező eszköz, éppen ezen az alapelven működik,

azonban

sajátos

volta

miatt…

nem

mindenki

alkalmazhatja. Az a fő probléma ezzel kapcsolatban, hogy a tulajdon fejlődés felgyorsítása végett csak erőszakosan vehető át az idegen tapasztalat, az idegen élet. Csak egyetlen lehetőség kínálkozik ennek a szabálynak a hatókörén kívül – és ez az irodalom.

– Hogy jön ide az irodalom? – kiáltotta elképedve egy lány az első

sorból.

– Az a csapda az egészben, hogy az irodalom is élet, még ha csak kitalált is. A többségünk a priori nem képes megváltoztatni és feltölteni a személyiségét az irodalmi szöveg alapján. De ha valaki valóban szereti a könyveket, ha valóban hisz a leírt világokban, a kitalált hősökben, a helyzet megváltozik. Abszolút mágussá persze nem válhat így, azonban az lehetséges, hogy meglevő izmait így felgyorsítva megerősítse.

– Akkor miért nem használatos ez a módszer? – kérdezte a lány kíváncsian.

– Használatos, csak rendkívül ritkán – nevette el magát Sztrigal. –

Azt kérdezi, miért? Nem, nem azért, mert rendkívül kevesen képesek igazán átereszteni önmagukon az irodalmi szöveget, és életük, sorsuk, személyiségük részéve tenni azt. Hanem azért, mert eredendő potenciáljukat nem növeli meg az ilyen mesterséges beavatkozás. Sikerült egy szép napon hetedikről negyedik szintre emelkedned? Természetesen ügyes vagy. Csak az nem világos, mit csinálsz ezután. Évekig, évtizedekig, évszázadokig…

– Ha egyetlen lendülettel sikerül egy egész hosszú szakaszt átugrani, akkor már nem lehetséges fokról fokra továbbhaladni? –

kérdezte a diáklány.

– Van ilyen vélemény.

Az „egyetlen lendülettel hosszú szakaszt átugrott”, újsütetű

negyedik szintű mágus gondolatban tapsolt. Volt kollégája, akinek nem volt módja közvetlenül kifejezésre juttatni ellenszenvét, mégiscsak elérte, amit akart. Megmutatta a pimasz ugrándozónak, hol a helye.

Az Inkvizítor persze dühös volt, mert a különös igézet valóban segített Dmitrijnek gyorsan megemelni a szintjét. Annak az erőnek a finom jele, amelyet a Čapek tükre adott az irodalomtanárnak, valahol mélyen ott volt a lelkében. Nem az ő erejének a jele… de nem is idegen, nem is olyan, amiért ne dolgozott volna meg… és nem is lopott erőé. És ha ez egyedülálló esély volt, hát ő élt vele – habozás nélkül.

Néha bizonyára érdemes megragadni az ilyen esélyeket. És persze, ha megérted, hogy átugorván egy hosszú szakaszt, sokáig tanulnod kell, hogyan haladj lépcsőfokról lépcsőfokra.

Ám jobb egy nagyot ugrani, mint egy helyben állni.

MÁSODIK FEJEZET

A csoportban tizennégyen voltak. Velük három felnőtt. A Fénypártiaktól Hramcova nevelőnő, a Setétektől Friechling. Plusz egy felügyelő.

Mielőtt visszatért volna az iskolába, Dmitrij kiharcolta magának, hogy egy napra hazalátogathasson. Megadták neki a latin nyelvű

engedélyt, de az volt a benyomása, nemigen értik, miért van erre szüksége. Az Inkvizítorok többsége túlélte a szüleit, vagy egyáltalán nem tartotta velük a kapcsolatot.

A rokonság körében a látogatása viharos lelkesedést váltott ki. A hivatalos változat szerint Dmitrij, mint a tehetséges gyerekek számára szervezett kísérleti iskola tanára, továbbképzésen vett részt.

Anyjának cseh üvegtárgyakat hozott ajándékba, a vendégeket a magával hozott körtelikőrrel kínálta, és reggel már elutazott – mint alezredes mostohaapja mondta – állandó szolgálati helyére.

Furcsa volt visszaérkezni… hm…”más színben”. A vonatról leszállva Dmitrij átment az állomásépületen, odabiccentett az ügyeletes Fénypártinak és Setétnek, és csak ekkor jutott eszébe, hogy többé már nem kell regisztráltatnia magát.

Az erdő szélén engedte el a taxit. Az iskola csönddel és békés hangulattal fogadta a helyettes felügyelőt. A kosárlabdapályán ketten rohangáltak, máshol egyetlen eleven lélek sem látszott. Bár közelebb érve az irodalmár megállapította, hogy ami az eleven lelket illeti, tévedett: Káin, az életműködés biztonságának tanára játszott Tolik Kljuskin vámpírral. Tolik fürgébb volt, de a bibliai név hordozója nyilvánvalóan mágikus úton segített magán.

– Jó napot, Dmitrij Leonyidovics! – kiáltotta Tolik örömmel.

Káin tartózkodóan odabiccentett neki. Ám ebben a pillanatban vibrálni kezdett a mobil a helyettes Inkvizítor zsebében.

– Megjöttél? – hangzott fel Lihegő hangja.

A kérdő hangsúly merő formalitás volt, az Iskolai Felügyelet főnöke természetesen már mindent tudott a valószínűségi vonalak alapján.

– Meg – felelte Dmitrij.

– Most rögtön bemész Szorokinhoz, utána pedig hozzám.

Az előcsarnokban porszemek táncoltak a napfényben. Az iskola valószínűleg úgy érezte magát, mint egy nyugdíjba vonult, idős tanárnő: már régóta szeretett volna pihenni, de vissza is húzta valami, hiányzott neki a legfontosabb.

– …Itt van a résztvevők névsora, nézd át! – térítette vissza Dmitrijt a valóságba Lihegő hangja. – A személyes anyagok az asztalodon vannak. Én magam hoztam el őket a kancelláriáról.

Javaslom, hogy nézd át mindet. Egyet fejből kell fújnod.

A listán csak azoknak a neve szerepelt, akik nyárra is a bentlakásos iskolában maradtak. Az első név Alekszejenkóé volt, a harmadik Golubjováé.

– Mi ez, a kislány nincs otthon? – emelte fel a fejét Dmitrij.

– Természetesen otthon van – felelte Liharjov. – Elvégre nem árva.

– Félárva – pontosította helyettese.

– Van anyja – hagyta figyelmen kívül a közbeszólást a Felügyelet vezetője. – Bár szép kis dáma, ha figyelembe vesszük a feljelentését.

Szóval a kislány a városban van, elmehet a kirándulásra. Még sosem volt Pityerben[22].

– Én sem – mondta Dmitrij.

– Legalább összekötheted a kellemest a hasznossal. Még a mi Szorokinunk is sajnálkozott, hogy Prága után nem pihenheted ki magad. Bár nem tudom, hogyan pihentek a tieid Prágában…

– Viktor Palics, ki hagyta jóvá a névsort?

– A nevelők állították össze, Szorokin meg én írtuk alá, a pityeriek hagyták jóvá. Miért?

– Á, semmi különös – mondta a helyettes felügyelő. – Arra

tanítottak minket, hogy figyeljünk oda minden apróságra.

– Itthon akarod hagyni Golubjovát?

– Nem, miért is… – mondta Dmitrij határozatlanul, és kihúzott a kupacból egy dossziét. – Csak nem értem a logikát. Hét-hét Setét és Fénypárti. Milyen alapon? Az előmenetelük szerint? Szinte mindegyiküket tanítottam. Annának csak a humán tárgyakból van kitűnője. A Másféle tárgyakból maradt, amilyen volt. Itt van, nézd meg!

– Előmenetel és magatartás – mondta Lihegő. – Pontosabban a viszonyuk. Az előmenetel ne legyen túl jó, a magatartás ne legyen túl rossz. Nem fecsegtél Prágában a kislányról meg a „farkaskölyök”

cimboráiról?

– Nem. De ez az egész valahogy nem tetszik nekem.

– Nekem se – ismerte be őszintén Lihegő. – A gyerekeket persze el kell vinni valahova, különben úgy fest a dolog, mintha egész évben börtönben lennének. Na de a mieinket? És éppen Pityerbe?

– Miért, mi a baj Pityerrel?

Útközben Dmitrij áttanulmányozott bizonyos anyagokat. Értesült az Erő háborgásáról az ingermanlandi mocsarakban[23], megnézte a Homály anomáliás zónáinak térképét, végigolvasta a Másfélék demográfiai adatait a múlt század elejéig visszamenően. Ám ezekben az anyagokban szinte semmi nem volt az utóbbi két évtized eseményeiről, holott ekkor kezdtek visszatérni a városba a Másfélék.

Pontosabban a még csak tanuló Dreher hozzáférési szintje volt túl alacsony.

– Figyelj csak… – Lihegő hátradőlt a széken. Ezt a helyet nemrég még Sztrigal foglalta el. – Engem bíztak meg, hogy tájékoztassalak.

Bár nekem se mondtak el mindent. Nyilván hozzászoktál már, mekkora adagokban csöpögtetik nekünk az információt. Fölvetted a Büntető Tűz Jelét?

– Igen. – Dmitrij elfintorodott.

– Rajtam már annyi pecsét van, mint valami tetovált

börtöntölteléken. Kijut majd neked is. Szóval, némelyik város is lehet Másféle…

Lihegő szünetet tartott.

– Milyen értelemben? – kérdezte óvatosan Dmitrij.

– Ahogy mondom. A hosszú történelmi múlttal és egymilliónál több lakóval rendelkező város szert tehet valami kollektív öntudatfélére és Másféle képességekre. Bizonyos körülmények között. Átesik a hasonításon, akár egy ember, és saját aurája lesz.

Csak nem lehet se Setét, se Fénypárti. A városok ennek fölötte állnak.

– És Pityer az egyik ilyen?

– A helyzet még bonyolultabb. – Liharjov összefűzte a kezét a hasán. – Nem minden potenciális Másféle város lesz ilyen. Prága például egyszerűen régi város, Moszkva is. Az átmenet feltételeit igazából még nem sikerült kideríteni. Ebben egyébként a Setétek előrébb tartanak. Szentpétervárt egy jamaicai boszorkánymester hasonította. Igen, ne csodálkozz! Két évszázadig foglalkozott vele az a befejezetlen báró Subbota. Két évvel ezelőtt elkapták, lekötözték, de művét sikerült véghezvinnie. Majdnem Szentpétervár lett a történelemben az első igazán Setét város. És tudod, a Másféle városok egyből kategórián felüli mágusok lesznek. Senki még csak meg se próbálta felmérni az Erejüket. Azonban nem is ez az igazi gond. Szentpétervár elkezdte tömegével előállítani a Másféléket.

Szinte mind gyerekek vagy kamaszok voltak. És semmit nem tudtak sem a Homályról, sem a Megállapodásról. Úgy is nevezték őket, a

„vadak”…

Liharjov megint jelentőségteljes szünetet tartott. Dmitrij önkéntelenül ismét a kirándulók névsorára pillantott. A „holt költők” közül Annáén kívül (bár miféle „holt költő” lehetne ő?) Kljuskin, Szarkiszjan és Alekszejenko neve szerepelt rajta. Artyom Komarov, Gosa Burejev és a Danyilov ikrek a nyári szünetre hazautaztak. Karennek július közepén kellett elutaznia Jerevánba, és Sztasz sem sokáig marad már, apja jön érte kocsival.

Tolik Kljuskinnak két évvel korábban Kazahsztánban megölték mindkét vámpír szülőjét. Nem volt hova hazamennie.

– Úgy garázdálkodtak, ahogy akartak. Még emberáldozatot is bemutattak, nem is sejtve, miből merítik valójában az Erőt.

Nemigen voltak tisztában azzal, mit művelnek, tulajdonképpen a város kontrollálta a tudatukat. Az Inkvizíció Setét büntetőexpedíciót küldött ki a helyzet rendezésére. Ukrajnából toborozták a résztvevőket, bár a moszkvaiak is segítettek nekik, méghozzá mindkét Őrség.

– Hallottam erről valamit – mondta Dmitrij. – Az Éjszakai Őrség iskolájában, amikor ott tanultam.

– A legfontosabbat nem hallottad. Az egésznek az lett a következménye, hogy eldöntötték, megsemmisítik a várost, mint Másfélét. Mindenféle Bíróság nélkül. Másféle városokra nézve nem létezik bíráskodásra vonatkozó előírás.

– De hát akkor…

– Maga Pityer persze megmaradt, láthatod. Még senki nem tanulta meg, hogyan lehet egész városokat a Homályba küldeni.

Nem, csak Másféle jellegét semmisítették meg. Most már megint csak egy város. Furcsa, megmagyarázhatatlan, azonban aura és kollektív tudat nélkül. Legalábbis így szól a hivatalos változat.

– De valójában…

– Hogy mi van valójában, majd a helyszínen megtudod. Rengeteg félvad Másféle maradt ott. Felügyelet nélküli mágusok, bár látszólag lehetnek teljesen közönséges, családjukkal élő fiúk és lányok. És rengeteg a mágikus tárgy, a különös jelenség, mindenféle paranormális izé. Mindezzel az Inkvizíció foglalkozik. Egyetlen városban sincs az ottaninál erősebb sejtjük, Európában csak a Prágai Iroda nagyobb. A – megint csak – hivatalos változat szerint a kapcsolatok megerősítésére és tapasztalatcserére utaztok oda. Na és a jó szándék, és úgymond az átnevelés sikerébe vetett hit jelképeként. Támogatást ígértek, a költségek fedezését és külön kurátort. De valahogy valami nem stimmel. Bár, te is tudod, Prága szerint a főnökség jóváhagyta a dolgot. És a parancsokat nem szokás megvitatni.

– Viktor Palics – mondta Dmitrij –, mi az, ami a leginkább „nem stimmel”?

– Mindent figyelembe véve nekem kellett volna a csoporttal utaznom – felelte Lihegő. – Egyetlen komoly mágus sincs itt köztetek. Hramcova második szint, Friechling harmadik, te most már negyedik, de… És valami miatt az az utasítás, hogy te mész velük. Még a tanfolyamról is kiemeltek. Minek nekik egy gyenge Inkvizítor, ha küldhetnének erőset is? Már meg ne sértődj…

– Eszemben sincs – mondta Dreher. – Elvégre ez az igazság.

– Úgyhogy tartsd nyitva a szemed, és bármi történik, azonnal hívj!

– Viktor Palics – ismételte Dmitrij. Azon kapta magát, hogy akkor szólítja kereszt-és apai nevén Liharjovot, amikor nem biztos valamiben, vagy bűntudata van. – De hát mi magunk vagyunk az Inkvizíció. Egy ügyet szolgálunk.

– Túlságosan sok ott a volt Setét – mondta Liharjov. – Most persze mind szürkék vagyunk, azonban az eredeti színt nem lehet lemosni. Olyan az, mint a tetoválás, beléd ivódik. Másodszor pedig…

szeretik mással kikapartatni a gesztenyét a tűzből. Mi meg, te meg én, sorkatonák vagyunk, nem tudunk ehhez hozzászokni. Ők meg fütyülnek arra, sorkatona vagy-e, vagy iskolás. Hiszen Pityer hasonítása felett is szemet hunytak. Hosszú évekig. És én nem hiszem el, hogy nem láttak semmit. Nem, csak tudni akarták, mi lesz ebből az egészből. És amikor kiderült, hogy semmi jó, elküldték a Setéteket, hogy elvégezzék a piszkos munkát. Egyébként azért, hogy megöljenek ugyanolyan iskolásokat, mint a mieink. Ki tudja, mi történhetett volna, ha a város nem vállalja magára az egészet. A város, mondhatni, tulajdon megsemmisítése árán megmentette azokat az ostoba srácokat meg lányokat. Tudod, az a legnagyobb baj az Inkvizícióval, hogy a legtöbbjük vén mágus. E téren nagyon tapasztaltak, de az emberi tapasztalatuk már kevés…

A csoportot az iskola mikrobusza vitte ki az állomásra. Dmitrij Oleg, a sofőr mellett ült. Oleg Dreherrel egyidős volt, de valami

„meleg helyen” szolgált, ahonnan félig megőszülve tért vissza. Már ezt követően hasonították. Oleg akkor tudta meg, minek köszönheti, hogy túlélte a háborút, ezt korábban hihetetlen szerencséje számlájára írta. Egy fél évvel korábban még mindketten hetedik szintűek voltak, Oleg kissé lekezelően, de jóindulatúan bánt Dmitrijjel. Rendes srác, úgymond, azonban nem szolgált a seregben.

Most megváltozott valami. Bár érzékelhető volt a szintbeli különbség, annyira azért nem, hogy Oleg haptákba álljon előtte.

Amikor reggel Dmitrij kezet nyújtott neki – „Rég találkoztunk!” –, Oleg gyanakodva nézett rá, és csak lagymatagon szorította meg a kezét. Pedig korábban alaposan megszorongatta, és kajánul leste az irodalomtanár eltorzuló arcát.

A sofőr egész úton hallgatott. Mit gondolt az Inkvizítorokról?

Dmitrij sosem figyelte meg, hogyan viszonyul Oleg például Liharjovhoz.

Pontosan ugyanilyen láthatatlan gátat érzékelt a helyettes felügyelő önmaga és a diákok közt. A Csoport mind a tizennégy tagja ismerte őt még a Másféle irodalom óráiról. A „holt költők” és Anna még jobban. Most mégis úgy viselkedtek vele, mintha Dmitrijt egy méter átmérőjű védő erőtér venné körül.

Pedig ő úgy érezte, semmit nem változott. Na jó, megemelte a szintjét. Elutazott továbbképzésre. Más munkakörbe került. „Pedig én akkor is ugyanaz a Martin Eden[24] voltam…”

Most Dreher volt az utazó csoport vezetője, függetlenül attól, hogy a felnőttek között ő volt a legfiatalabb, mágikus rangját tekintve a leggyengébb. Ráadásul az iskolai órákat vagy városi sétákat leszámítva még soha senkit nem irányított.

Dmitrij köszönt az ügyeleteseknek – Rinatnak az Éjszakai és Viktornak a Nappali Őrségtől. Az őrségbeliek segítettek a csoportnak elhelyezkedni a helyjegyes kocsiban. Ez az előnye a kisvárosnak – a különböző „színű” Másfélék között nem volt ellenségeskedés.

Az Inkvizíció a vagon összes jegyét megvette, a felnőtt mágusok pedig fenntartották a figyelemelterelő igézetet. A diákok útközben azzal

foglalatoskodtak,

amivel

csak

akartak.

A

Setétek

„sárkánypókert” játszottak a Fénypártiak ellen, felhasználva minden létező bűvésztrükköt. Hramcova felügyelt rájuk, alig tudta visszafojtani mosolyát. Tolik Kljuskin, Karen Szarkiszjan és Sztasz Alekszejenko külön ült az egyik fülkében, beszélgettek, de ha Dmitrij elhaladt mellettük, elhallgattak. Ánya Golubjova a felső ágyon feküdt, és olvasott. Egy másik fülkében Dreher druszája, Mitya Karaszjov elmélyülten játszott a notebookján.

Vlad Csizsov, a leendő boszorkánymester egy Kíváncsi Charlie-t akart végigküldeni a vonaton. Ezzel az egyszerű homunculusfélével az újoncokat szokták ijesztgetni az iskolások – éjszakánként felkúszik, és beles az ablakokon, többre nem képes. Dmitrij idejében megakadályozta a csibészkedést, és figyelmeztette a srácot.

De ezzel még nem volt vége.

Jaroszlavlban leszálltak levegőzni egy kicsit. A felügyelő

észrevette, hogy Csizsov és két Setét cimborája, Garik Fedotov meg Jura Scsukin félresündörög. Észrevétlenül követte őket, és épületes látvány tárult a szeme elé.

A dicső hármas találkozott egy mit sem sejtő pályaudvari bandával. Azok, szinte kéjesen a szájuk szélét nyalogatva, azt hitték, könnyű zsákmányra akadtak. A Setéteket a falhoz szorították, és szemlátomást arra készültek, hogy kifosszák és alaposan eldöngessék őket. Dmitrij majdnem elnevette magát, amikor meglátta,

milyen

mágikus

álcát

öltött

a

két

leendő

boszorkánymester és a leendő mágus. Mindegyiken szemüveg villogott, hónuk alatt könyveket szorongattak, matrózblúzt viseltek.

Az izmos Fedotov pedig, az iskolai tornászbajnok olyan sovány lett, mint a piszkafa.

Dmitrij tudta, mi következik, de gyorsan közbelépett, és elrontotta a készülő színielőadást. Egyébként kiderült, hogy az agyafúrt hármasnak addigra már sikerült teleszívnia magát Erővel a balszerencsés rablókból. Dreher a vonatra zavarta a Setéteket, és megtiltotta nekik, hogy Szentpétervárig kiszálljanak, a bandát pedig – élve inkvizítori jogával – remoralizálta.

Az út további része nyugodt volt. Jaroszlavl után Friechling aludni küldte a kiskorú utasokat. A nevelőnő is lefeküdt. Dmitrijnek semmi kedve nem volt felmászni a felső ágyba, de nem tudott mit kezdeni magával. Akkurátusan ellenőrizhette volna neveltjei álmát, egyben gyakorolva a tanfolyamon tanultakat. Azonban nem akart sem a „holt költők”, sem a többiek fejébe behatolni, akik álmukban még nem tudták elzárni a tudatalattijukat. Dmitrij nem tette ezt meg.

Nem akart olyan lenni, mint Sztrigal, még ha szürkére váltotta is a színét.

Kiment a kocsi peronjára. Karl Friechling a nyitott kocsiajtónál pipázott. Jó, erős, adalékanyagok nélküli dohányt szívott. Ennek füstjét még a nem dohányzó Inkvizítor is hajlandó volt passzívan beszívni.

– Van ebben az egészben valami furcsa – mondta a gyógyító, miközben a mellettük elúszó, homályba burkolózó tájat nézte. A látványt csak az elszórt fények különböztették meg a Homály első

rétegétől. – Két német visz egy csoportot Leningrádba.

– Én nem vagyok német – felelte Dmitrij. Már nemegyszer emlékeztette erre a gyógyítót.

– Hát akkor? Zsidó?

– Nem tudom. Ez a nevelőapám családneve. És maga nem antiszemita véletlenül?

– Miféle antiszemita lehetnék én? Másféle vagyok. Mi mindannyian a zsidók helyzetében vagyunk, minden korban. És sosem láthatjuk meg a magunk Izraeljét.

– El tudom képzelni azt az országot. – Dmitrij a falhoz dőlt a gyógyítóval szemben. – Csak a mi államunkat máshogy hívnák.

Például Avalonnak.

– Vagy Dzsinnisztánnak – dicsekedett a gyógyító, hogy ismeri nagy honfitársa, Hoffmann műveit.[25]

– Vagy Neverland – tette hozzá önkéntelenül Dmitrij, de a Dzsinnisztán szóról Anna jutott eszébe, aki most kezét a feje alá téve alszik. Azután az jutott eszébe, hogy Neverland már létezik, Michael Jackson birtoka volt.

– Nem tudom, nem tudom – nevette el magát Friechling. – Már ami az országot illeti. De a gettó fogalma nagyon is ideillik. Vagy a kijelölt tartózkodási hely. Még sosem gondolt arra, Dmitrij, hogy ez a mi bentlakásos iskolánk éppen ebbe az irányba tett lépés? Hogy elzárkózzunk az emberektől?

– Most éppen olyan helyre utazunk, ahol nagyon sok az ember –

vetette ellen Dmitrij.

– Mint egy múzeumban – felelte Friechling.

Dmitrijnek nem volt joga elmesélni mindazt, amit Liharjovtól megtudott Szentpétervárról. De hirtelen eszébe jutott egy kérdés, amelyet nem tett fel a főnökének.

– Herr Friechling – Dmitrij valami miatt sosem nevezte Karl Ernsztovicsnak, ahogy a gyerekek. Először is nehéz volt kiejteni, másodszor pedig a gyógyító nem eloroszosodott német volt. – Maga jól ismeri a megsemmisítés mechanizmusát?

– Az orvostól kérdezi, jól ismeri-e a halál mechanizmusát, Herr Inkvizítor? – felelte mosolyogva Friechling.

– Maga nem egyszerű orvos. Maga a Másfélék gyógyítója.

– Hát mi érdekli magát, fiatalember?

– Mindig azt tanították nekem, hogy amikor megsemmisítenek

egy Másfélét, a teste is a Homályba kerül. És ott feloldódik, méghozzá jóval gyorsabban, mint a földben. És minél mélyebbre merül a rétegekben, annál gyorsabban hullik szét a porhüvelye.

Dmitrij valójában nemigen igazodott el ebben a dologban.

Megtanították lemerülni a második rétegbe. Hogy mi lehet lejjebb, elképzelni sem tudta. A harmadiknál mélyebb rétegek létezésének még anyagi bizonyítékai sincsenek, elvben nem is lehetségesek. Csak a mágusok elbeszélései és a személyes tapasztalat bizonyíthatja létezésüket. A fiatal Inkvizítor azt még kevésbé tudta elképzelni, milyen lehet az önmegsemmisítés. Képzeletében valami olyasmi rajzolódott ki, mint a Martin Eden utolsó jelenete. A Másféle egyre mélyebbre merül a Homályba, elzárva maga elől a visszautat, igyekezve legyőzni ösztöneit.

– Ehhez semmit nem tudok hozzátenni. – Friechling nyújtózkodott. – Egész életemben azzal foglalkoztam, hogy megakadályozzam ezt a folyamatot.

– Lehetségese, hogy… a megsemmisítéskor csak a Másféle rész törlődik? Eltűnik a Másféle aurája, de megmarad az élő ember?

– Vagyis az érdekli, megölheti-e önmagában egy Másféle a Másfélét?

– Nem okvetlenül önmagában.

– Ó, fiatalember, ez minden vámpír és alakváltó évezredes álma.

Minden alacsonyabb szintű Setété. Ha nem sikerül feljebb kapaszkodni, ki lehet-e szállni úgy a játékból, hogy azért életben maradj?

– Hallottam ilyen… kísérletekről. – Dmitrij nem tette hozzá, hogy ezeket a kísérleteket egyáltalán nem embereken végezték. Bár nem zárta pecsét a száját, nagyon alaposan elsajátította az inkvizítori tabukat.

– És mi lett a végük?

– A kísérlet tárgya még létezik. – Csak ennyit tudott válaszolni a felügyelő, aki maga mászott bele a csapdába.

– Gondolkodik? Mozog?

– Nem tudom. Aligha.

– Megadta a feleletet a saját kérdésére, Herr Inkvizítor.

Semmisítse meg az emberi lényeget, de hagyja életben magát az embert. Vegye el az agyműködését. Mi marad? Egy két lábon járó zöldség. És ha a lelkét semmisíti meg, ki marad?

– Egy vámpír – mondta Dmitrij.

– A vámpíroknak is van lelkük. – Friechling kiverte a hamut a pipájából. – Elátkozott lélek, de van.

Dmitrij valami miatt Tolik Kljuskinra gondolt.

– Mindenkit lehet szeretni – folytatta a gyógyító. – És valószínűleg kell is. Még ezeket is, az elátkozott lelkűeket. Különben minek kellene az iskolánk?

Furcsa volt ilyen szavakat hallani egy Setéttől. Dmitrij nem felelt a költői kérdésre, bár készen állt nála a válasz.

Az Inkvizítor válasza. Az iskola azért kell, hogy fenntartsa az engedelmességet.

– Nekem persze könnyebb – folytatta a gondolatát Friechling. –

Ugyanolyan vagyok, mint ezek a kleine Wolfchen[26]. Csak magasabb a szintem.

„A legfurcsább Setét, akit valaha is láttam” – gondolta Dmitrij. A többi Setét sosem hasonlította magát az alacsonyabb szintűekhez, főleg nem alakváltókhoz. Egy Legfelső szintű vámpír lehetett tiszteletnek örvendő Setét, de egy Legfelső szintű alakváltó – soha…

Már hajnalodott, amikor megérkeztek. Még az elővárosoknál jártak, amikor megszólalt Dmitrij mobilja.

– Jó reggelt! – mondta egy fiatal hang. – Alekszandr vagyok, a maguk kurátora.

– Az Inkvizíciótól? – kérdezte valami miatt Dmitrij.

– Úgy bizony! – válaszolta örömmel.

A hang sehogyan sem illett a zord pityeri Inkvizítorok Dmitrij képzeletében élő képéhez. Egyébként látott vidám pityeri zsarukról

szóló filmeket, hát nem csodálkozott.

Alekszandr tisztázta, hányas számú a vagonjuk, majd elbúcsúzott.

Dmitrij ébresztőt vezényelt.

Azt mondták neki, hogy a megszokott itteni időjárás a szemerkélő

eső. De most sütött a nap. Amikor kiszálltak a szentpétervári pályaudvar peronjára, a felügyelő mégis reszketett a hidegtől.

Dmitrij még csodálkozott is: sehol egy felhő, vakítóan kék az ég, és tegnap még késő este is a hátára ragadt az inge a hőségtől – itt meg fagyos szél fúj. Azután emlékeztette magát, hogy elvégre az északi fővárosba érkeztek, és a kulcsszó ebben a kifejezésben az északi.

A diákok dideregtek, és sietve melegítő igézeteket gyártottak. „Az életműködés biztonsága” tantárgyban megtanították őket ezekre, hogy télen elkerüljék a megfázást. Mellettük utasok húztak el hátizsákokkal, bőröndökkel, kerekes utazótáskákkal. Áradatukon áttörve egy magas, szőke fiatalember igyekezett feléjük.

– Üdvözlet! – integetett mosolyogva. – Alekszandr vagyok.

Dmitrij, őszintén szólva, másra számított. Bár a hangjából ki lehetett találni, hogy az Inkvizítor nem kiaszott, borotvált fejű, beesett szemű, lángoló tekintetű aszkéta. Valami miatt mégis úgy képzelte, hogy az Inkvizítor legalábbis az előírásos külsőben jelenik meg. Szürke talárban, hátravetett csuklyával, nyakában vastag ezüstláncon ősi medállal. És nem egyszerűen a tömegből kellene előbukkannia, hanem a Homályból, valami hatásossal körülvéve magát, például a Figyelemelterelés Szférájával. Valami miatt Dreher nem tudta elképzelni, hogy a kurátor a kortársa, aki sportcipőt és fekete farmert visel. Fekete pólóján Batman jelképe díszelgett.

Szemét biciklikerék nagyságú napszemüveg fedte. Hosszú, hullámos haját egyszerű gumigyűrű fogta lófarokba.

– Dmitrij.

Keményen megszorították a kezét. Nem várt volna ilyen erőt a sovány Inkvizítortól. Igaz, elég izmos is volt.

Dreher bemutatta Nagyezsdát és a gyógyítót. Alekszandr üdvözölt

külön-külön minden diákot is. Majd bejelentette:

– Irány a regisztráció.

A pályaudvar épületének mélyén, egészen a kijárat közelében, egy eldugott szobában két, egymás melletti asztalnál ott ült az Éjszakai és a Nappali Őrség egy-egy munkatársa. A Setéteket középkorú, kellemes külsejű hölgy, a Fénypártiakat idős, katonás tartású férfi képviselte, aki valahogyan az ő iskolai Káinjukra emlékeztette. A hölgyet nyilvánvalóan francia parfüm illata lengte körül, a férfit erős, de kellemes hazai kölnié. És ezek az illatok nem keveredtek össze, mindegyik megmaradt a kicsi iroda egyik felén. És ebbe az irodába aligha tódult már be ekkora csődület.

Az őrségbeliek kissé meglepődtek. De aztán összenéztek, két sorba állították a diákokat, az egyik élére Hramcova, a másikéra Friechling állt. Zizegtek a papírok, szálltak a Homályon át a kék és vörös, vibráló fénycsomók, és az újonnan érkezettek mellére telepedtek ideiglenes pecsétként.

Dmitrij és Alekszandr a sarokban állva figyelte az egészet.

– Hol az autóbusz? – kérdezte Dmitrij. – Vagy később érkezik?

– Miféle autóbusz? – csodálkozott a kurátor. – Gyalog is csak húsz perc. És közben megnézhetik a Nyevszkijt[27].

Végre befejeződött a procedúra, és a csapat kitódult a Nyevszkijre.

Hosszú sorban haladtak, az élen megint csak Dreher és a pityeri Inkvizítor, mögöttük összekeveredve a Setétek és Fénypártiak Hramcovával. Az ő csomagját udvariasan átvette Alekszandr. A menetet a gyógyító zárta, aki senkinek nem engedte át jókora bőröndjét, maga cipelte, időnként elkáromkodta magát németül.

Dmitrij sejtette, hogy csak a rend kedvéért káromkodik, még jókor valamilyen levitációs igézetet bocsátott a csomagjára. Végül is tehetett bele valamiféle negatív gravitációt hordozó mágikus eszközt, léteztek ilyen játékszerek. Dmitrij mindenfelé nézelődött, és alig hallotta, mit magyaráz Alekszandr. Valami miatt az volt az érzése, hogy mindenki szembejön velük. Megnézte a Nyevszkijt a Homályon keresztül is. Nem tudta volna megmondani, milyen látványra számít. Talán a város aurájának a megsemmisítés utáni maradványát? De hát ilyesmi nem létezik. És ha még létezhetne is, ő

akkor sem lenne képes érzékelni.

Rengeteg elmosódott, az emberi érzelmek sokaságától tarka aura jött Dmitrijjel szemben. Nem volt bennük semmi rendkívüli. És ebben a tömegben az iskolásokat és Alekszandrt leszámítva egyetlen Másféle sem volt. A gyerekek élénken lépkedtek, egyfolytában forgatták a fejüket. Még Friechling arca is áhítatot és örömöt tükrözött.

– Arra megyünk – mutatta Alekszandr. – Javaslom, hogy a Homályon át menjünk. Vegyék úgy, hogy ez az első kirándulásunk.

Senki nem figyelt fel arra, hogy vagy másfél tucat kamasz és négy felnőtt egyszer csak egy szempillantás alatt eltűnt.

A pityeri Homály első rétegében még hidegebb volt. Meglátszott a leheletük. A sugárút most a Dosztojevszkij-regények illusztrációira emlékeztette Dmitrijt: fekete-fehér, köd borította, néptelen város.

Bár a Homályban nem esik eső, sem másmilyen csapadék, itt mégis az volt a nagyon valószerű benyomása, mintha a levegőt betöltené a láthatatlan, szitáló nedvesség.

Az épületek gyakorlatilag nem változtak. Az emberek elmosódott árnyékokká lettek, az autók és trolik hosszúkás ködfoltokká.

Dmitrijt mindig érdekelte, az épületek miért nem változnak meg az első rétegben, a mozgó szerkezetek pedig nem jutnak le, csak ha szándékosan lehúzzák őket.

Az iskolások továbbra is élénken nézelődtek, az üres Nyevszkij komor nagysága lenyűgözte őket.

– A Vasziljevszkij-sziget csúcsát is megnézhetjük a Homályon át –

ígérte Alekszandr.

Befordultak, azután még egyszer – és már meg is érkeztek. A kaputelefonos acélajtón át beléptek az előcsarnokba, és felmentek az első emeletre. Dreher, őszintén szólva, arra számított, hogy az Inkvizíció valamilyen szállodájában helyezik el őket. Ám az Inkvizítorok egy hatalmas, régi, nagyon magas mennyezetű lakást építettek át szolgálati szálláshellyé. Valószínűleg nem is egyet: egy egész emeletet foglalt el. Alighanem több társbérletet számoltak itt fel.

– Fürdőszoba csak kettő van – mutatta a kurátor. – Vécé is. Ez az egyetlen kényelmetlenség. Minden más első osztályú.

Igaza volt. Minden szobában stílusos, szinte antik berendezés, jókora lapostévé (az iskola lakószárnyában csak emeletenként egy volt, az is kisebb átmérőjű), és valami miatt még hűtőszekrény is volt minden szobában.

– Kettesével helyezkedünk el – vezényelt Alekszandr. –

Mindegyik szobába egy Setét és egy Fénypárti kerül.

– Mi nem lehetnénk hárman? – kérdezte Sztasz Alekszejenko magára, Karenra és Tolik Kljuskinra mutatva.

– Ez szabályellenes – torkolta le Alekszandr.

– Hadd menjenek – mondta Dmitrij halkan. – Van ott szerintem a két ágyon kívül egy kinyitható fotelágy is.

– Hm… Na jó – egyezett bele az Inkvizítor. Alighanem még egyszer alaposan szemügyre vette a hármast a Homályon át is.

Mitya Karaszjov eközben már előhúzta táskájából a notebookját.

– Rákapcsolhatod a tévére – tanácsolta a kurátor.

– Ohó! – pillantott az új „monitorra” Karaszjov.

– Ez már valami! – csatlakozott hozzá Kljuskin.

„Hát ezek mikor barátkozhattak össze?” – gondolta Dmitrij. A vonaton egyébként mi meg nem történhet! Hiszen a „holt költők”

Annát is befogadták maguk közé. A felügyelő elképzelte, amint éjszaka a fél csapat idegyűlik játszani, és úgy határozott, megbízza Friechlinget, hogy tartson rendet.

– Nos, van még egy lakosztályunk – folytatta Alekszandr. – Ki nem fél egyedül éjszakázni, fehér és fekete mágus polgártársak?

– Lehetek én? – kérdezte Anna.

Alekszandr Dreherre nézett, és bólintott. Dmitrij arra számított, hogy Anna Dasa Csernovához csatlakozik – egy Fénypárti kislányhoz, aki nyilvánvaló gyógyítói képességeket mutatott, még Friechling is elismerte. Ha nem is voltak barátnők Golubjovával, jóban voltak. De úgy látszik, a dzsinn kislány megszokta, hogy egyedül lakjon.

– A felnőttek mind külön szobát kapnak – folytatta Alekszandr. –

Erre jöjjenek!

Dmitrij szobája nem sokban különbözött a diákokétól. Csak a két ágy helyett egy méretes franciaágy volt benne, plusz bárszekrény. Az Inkvizíció vendégei a jelek szerint semmit nem tagadtak meg maguktól.

– Van éttermünk is – mondta Alekszandr –, azt is használhatják a szobaszerviz helyett.

A gyerekek szobáiból lárma és nevetés hallatszott. Már folyt a víz mindkét fürdőszobában, és a vécék előtt rövid sor álldogált.

A kurátor közben előhúzott egy okostelefont.

– Itt van a programunk – mondta ügybuzgón. – A szokásos látnivalók: Petropavlovszk, Ermitázs, a múzeumok. Petrodvorecba is kimegyünk busszal…

– Busszal? – csodálkozott Dmitrij.

– Vízibusszal, a Finn-öblön át. Mellesleg a Lenexpón most van a haditengerészeti kiállítás, nagyon ajánlom!

– Ha ajánlja… – vont vállat Dmitrij. – És az Inkvizícióval mikor találkozunk, már magán kívül?

– Egyelőre nincs intézkedés – tárta szét a karját Alekszandr mosolyogva. – Az az utasítás, hogy szórakozzanak. Én egész idő alatt a delegációjukkal leszek. A szintem egyelőre nem elég magas komolyabb feladatokhoz.

– És milyen a szintje, ha szabad…

– Második. Néhányszor csúcsformában már sikerült elsőig felvinnem.

Dreher elszégyellte magát. Lihegő egyébként nemegyszer hangsúlyozta, hogy az ő esetében olyan kivételt tettek, amely szinte az egyetlen az utóbbi jó kétszáz év történetében. A különleges helyzetre való tekintettel. „Különleges helyzeten” nemcsak a közös oktatás volt értendő, hanem Sztrigal bűnhődése is.

– Nemrégiben Hongkongból repültek ide vendégek – folytatta az Inkvizítor. – A Fénypártiak találtak az Ermitázs raktáraiban valamilyen mágikus kínai tárgyat, hát a szakértők rögtön iderohantak…

– És Bruce Lee még mindig az ottani Éjszakai Őrségnél dolgozik?

– kérdezte Dmitrij naivan.

– Azt hiszem, már régen egész Ázsia hozzá tartozik – felelte Alkeszandr, mint valami magától értetődő dolgot.

– Már majdnem olyan, mint Chuck Norris.

– Hogyan, ő is? – Dmitrij csaknem elesett, szerencsére mögötte volt egy szék.

– Erről senki nem tud. Ő az egyetlen Másféle, akinek a mágikus hőmérséklete nulla alatti. – A kurátor elnevette magát. – Mi van, Prágában már nem beszélnek a Másfélék a Chuck Norrisszal kapcsolatos tényekről?

– Hallottam ezt meg azt… – felelte Dreher. – Hogy a Fény és a Setét Chuck Norris jobb és bal lába. Amelyik lábával kel, aznap az az oldal győz. Meg még ezt is: Chuck Norris a Homály emberi alakban, csak szörnyű másnaposan. Pedig hát a Homály nem élőlény…

– Különböző változatok járják – mondta a kurátor. – A Homályról is, Chuckról is.

HARMADIK FEJEZET

A következő napok tele voltak élménnyel.

A kurátor nem hagyta őket lazsálni, mintha a rendelkezésükre álló egy hétbe bele akarta volna zsúfolni az egész várost és környékét.

Alekszandr estig velük maradt, hazakísérte őket, majd eltűnt, hogy másnap reggel újból megjelenjen.

Az inkvizíciós lakosztályokban rajta kívül senkit nem láttak, bár a soros városnézés után visszatérve mindennap azt tapasztalták, hogy minden ki van takarítva, a ruháik kimosva, kivasalva. Csizsov és társai csinálni akartak egy egyszerű megfigyelő homunculust, hogy kilessék, ki háziaskodik itt, de Dmitrij megtiltotta nekik. Holott persze őt is gyötörte a kíváncsiság. Az iskolások azt találgatták, nem használ-e munkára az Inkvizíció házimanókat – méghozzá teljesen komolyan mérlegelték a lehetőséget, mintha az első tanévben nem vettek volna részt egy rövid tanfolyamon a „valóságos és kitalált mágikus lényekről”.

A napközbeni kalandozások után Friechling került a figyelem középpontjába. Bár Alekszandr adott Dmitrijnek egy bankkártyát a kiadásokra és az étkezésre, a gyógyító nyomban az elején kijelentette, nem hiába áll a rendelkezésükre konyha és ebédlő.

Minden este konyhashow-t rendezett, önmagával a főszerepben.

„Mégse fogunk békacombot szopogatni” – közölte Friechling, kinyitva hatalmas bőröndjét, amelyből mindenféle gyógykeverék mellett egy csomó különféle fűszer is előkerült.

Gyógyítót figyelni legalább olyan érdekes volt, mint Petrodvorec híres szökőkútjait bámulni. A konyha igazán nem panaszkodhatott a méreteire (már ha a konyhák egyáltalán képesek panaszkodni…), esténként mégis valóban zsúfolt lett. A titokzatos lakás mind a tizenhat lakója összegyűlt itt, hogy a tizenhetedik nagy népszerűségnek örvendő sürgés-forgását figyelje. Még Karaszjov is – ó, csodák csodája! – otthagyta a notebookját és a játékait. Friechling egyébként nem szenvedhette, hogy a nézők tétlenkedjenek, mindenkinek talált valamilyen munkát.

Dmitrij, aki néhányszor részt vett ebben, arra használta a konyhai ténykedések idejét, hogy egyedül lehessen. Azon kapta magát, hogy féltékeny Friechlingre: a távolság közte és a diákok közt nem csökkent. Még Egyszemű Lihegőt is kezdte jobban megérteni.

Nagyezsda Hramcova nem volt féltékeny. Körülbelül százéves lehetett, bár a külseje legfeljebb negyvenet mutatott. Még a cár atyuska idején született, sőt, mint mesélte, annak idején még lánygimnáziumba járt. Valamikor régen volt férje, közönséges ember, és két gyereke, szintén nem Másfélék. Mindannyiukat túlélte. Az egészsége lehetővé tette volna, hogy megint legyenek gyerekei, de Nagyezsda elzárkózott ettől, annak szentelte az életét, hogy mások gyerekeit nevelje. A nyizsegorodi Éjszakai Őrség iskolájában dolgozott, míg meg nem jelent a bentlakásos iskola. Itt nem kellett attól félnie, hogy tovább él, mint a növendékei.

Alekszandr egy nap elcipelte őket a haditengerészeti kiállításra.

Fényképezkedtek a gigantikus torpedók előtt, megbámulták a torpedórombolókat, elképedtek a légpárnás hajó hatalmas csavarja láttán. Még a felügyelőt is elkapta a kisfiús lelkesedés.

A kiállítást elhagyva végigsétáltak a Nalicsnaja csatorna mentén.

– Ott is van egy tengeralattjáró, a Narodovolec – mondta Alekszandr. – Még Sztálin is járt rajta.

A hajóra nem jutottak fel, szünnap volt. Ám a közelben horgonyzott a Standart nevű fregatt, arra szerencsére felengedték őket. Mialatt a többiek a hajó és a kötélzet szerkezetéről szóló magyarázatot hallgatták, Dmitrij előrement a hajó orrába. Ha nem a part, hanem a Finn-öböl felé nézett, akár valamiféle regényhősnek is érezhette magát.

Amikor elhagyták a fregattot, Alekszandr kijelentette:

– Itt van mellettünk a város legnagyobb szemétdombja.

Közlését csodálkozó kiáltások fogadták.

Dmitrijt is érdekelte a dolog. Az Inkvizítor nyomába eredtek. Ő

átvezette a csapatot a Skiperszkij csatornán, útközben úgy fújta a tudnivalókat, mint egy vérbeli idegenvezető. Vajon a hongkongi szakértőket is elhozta ide?

– Az ott a körbástya. Nem tanácsolom, hogy odamenjenek.

Korábban katonai laboratórium működött benne, máig is radioaktívan fertőzött. Mellette el lehet menni, de a belsejébe semmiképp. Jobb minél távolabb maradni tőle.

– Miért nem tüntetik el a sugárzást? – kérdezte Anna.

– Honnan tudjam? Ezt az emberektől kellene megkérdezni.

– Nem, a Másfélék miért nem tüntetik el? Elvégre maguk az Inkvizíció! Utasíthatnák az Őrségeket…

Alekszandr megállt, és lenézett a kislányra.

– Nem létezik olyan igézet, amellyel megszüntethető lenne a radioaktivitás. Ehhez nem mágiára, hanem tudományra van szükség.

– De maguk hathatnának az emberekre.

– Mi nem hatunk az emberekre – mondta Alekszandr valami miatt bánatosan. – Nem tehetjük.

– Miért? – kérdezte Anna.

– Abból semmi jó nem sülne ki, hát ezért – felelte az Inkvizítor. –

Hányszor próbáltuk! A maguk iskolájában nem tanítják a Másfélék történelmét?

– Tanítjuk – felelte Anna helyett Nagyezsda Hramcova, és a kislány vállára tette a kezét. – Csak Ánya még nem tanulta az összes korszakot.

– Ha mindet megtanultátok, érteni fogjátok – felelte Alekszandr ingerülten. Majd hirtelen felélénkült, mintha mi sem történt volna.

– Az ott pedig a Gályakikötő. Látják azt a darut a parton? Gőzzel működik, és mellesleg még a tizenkilencedik század közepén építették.

– És ott az a víztorony! Király! – lelkesedett Sztasz Alekszejenko.

A torony valóban nagyon látványos volt. Vörös téglából épült, tetején fa fedélszék. Igaz, nagyon megviselt volt, és a helybeli

„alkotóművészek” telepingálták graffitivel, amíg csak fel tudtak érni.

A sportos Fénypárti Taraszov a kiszögelléseken fel akart kapaszkodni a tetejéig, de Dmitrij csak három méter magasságig engedélyezte neki. Azt az ötletet is elvetette, hogy a Homályon át hatoljanak be a torony belsejébe.

Alekszandr közben elvezette őket a szemétlerakóhoz. A hely sajátosan festőinek bizonyult: a kihalt tengerpart, a Finn-öböl acélkék hullámai, a kikötői daruk és a hajók a távolban. Nem is nagyon értették, miért nevezik ezt a helyet szemétlerakónak, bár akadt szemét bőségesen, de nem több, mint bármelyik elhagyatott helyen. Nem tudtak könnyen haladni: a szürke talaj, a homokkal keveredett földben meredező aszfaltdarabok és építési állványzatok roncsai akadályozták őket. A satnya növényzet úgy festett, mint egy lakatlan bolygóé a filmeken.

– Micsoda aura! – fintorgott Dasa Csernova.

– Nem csoda – mondta vígan Alekszandr. – Menjenek oda a parthoz! De nagyon óvatosan, mert nagyon meredeken szakad le a vízhez. Különben darabokban kell összeszednünk magukat.

– Ugyan már! – fújt egy nagyot Karaszjov, aki a tesiórákon jeleskedett a levitációban, ezért sűrűn kapott rosszpontokat.

Azért óvatosan közelítették meg a szakadék szélét.

– Látják? Az egész városból ide hordják a lomokat, hogy feltöltsék a partot – magyarázta Alekszandr. – Az ócska tévéktől a temetőkből a törött sírkövekig, keresztekig.

Friechling németül elkáromkodta magát. Dreher csak egy másodperc múlva jött rá, hogy a gyógyító a Homályon át nézi a látványt. Akkor Dmitrij is felemelte az árnyékát a homokból.

És majdnem ő is anyanyelve legszaftosabb kifejezéseihez folyamodott.

A csenevész növényzettel borított táj helyén kék moha vaskos szőnyege lepett el mindent. Még a Nyevszkijen sem láttak ilyet, pedig ott aztán nincs hiány érzelmekben. A moha elborított mindent, ameddig a szem ellát, a szakadéktól majdnem egészen a víz pereméig. Ha itt lennének a tudományos részleg biológusai, biztosan találnának valamilyen új kék hínárfajtát.

Alekszandr ott termett mellette, és nyomában a valami izgalmasat sejtő diákok is.

– De hát itt nincsenek emberek – mondta Dmitrij.

– A szakadék alján csövesek tanyáznak – válaszolta a kurátor. –

Azonban ez nem az ő művük. Ez az Erő visszamaradt felhalmozódása. Mennyi érzelmet szívtak magukba azok a temetőkből

idehurcolt

tárgyak,

mielőtt

elkorhadtak

vagy

megrozsdásodtak volna? A Szmolenszki temetőben egészen más a helyzet. De itt… az egész város mocska itt van. Szenvedélyek, füstbement remények, szánalom. Lakoma a mohának.

– És hol van az a Szmolenszki temető? – kérdezte a közelükben felbukkant Csizsov.

– A Vasziljevszkij-szigeten.

– Nos, Setét és Fénypárti hölgyeim és uraim – mondta Dmitrij –, mindenki emlékszik rá, hogyan kell elbánni a mohával?

„Naná!” „Még szép!” „A kisujjamból kirázom!” – hallatszott mindenfelől.

– Akkor mindannyian együtt, amikor kiadom a vezényszót, egész a horizontig!

– Hogyhogy a horizontig? – kérdezte Karen Szarkiszjan.

– Ameddig csak mohát látsz, Karen. Minden világos? Nyoma se maradjon ennek itt!

– Kész Csillagok háborúja – lelkesedett Scsukin.

A felügyelő demonstratívan fölemelte a karját, és vezényelt:

– Felkészülni! Figyelem! Tűz!

Ilyen tűzijátékot se látott az itteni Homály az ingermanlandi

mocsarakban hatvanötben történt emlékezetes kitörés óta. A kék moha szempontjából úgy festhetett a dolog, mint valami miniatűr nukleáris apokalipszis, ha a színek nem fakulnak meg az első

rétegben. Azért így is lenyűgöző volt a látvány.

Mindenki élvezettel küzdött, ahogy csak bírt. Vlad Csizsov az ujjaiból tüzelt. Mitya Karaszjov nagy karlendítésekkel. Még Anna is nagy összpontosítással vágott kiégett folyosókat a mohaszőnyegben, bár sem az ereje, sem a tudása nem volt túl sok.

Miután befejezték, még hosszú percekig keringtek a levegőben a mohacafatok, akár egy bosszantó légysereg – csak már nem kékek, hanem feketék voltak. A maradékot Friechling tüntette el, aki nem vett részt a mohairtásban.

– Király! – összegezte a dolgot Scsukin.

– Az aurával nem történt semmi… – állapította meg Dasa.

– Mire számítottak? Ne keverjék össze az okot az okozattal! –

replikázott Alekszandr.

– Alighanem néhány jó kis mágikus tárgy lappang itt a földben –

vonta össze szemöldökét Karen.

– Csak jó sokáig kellene keresni őket – mondta Alekszandr. –

Egyébként van egy ötletem. Ha tetszik maguknak, elintézhetem.

– És mi az? – kérdezték többen is kórusban.

– Az Inkvizíciónak van saját múzeuma. És vannak benne mágikus tárgyak.

– Tényleg? – hangzott megint kórusban.

– Mindet hatástalanították, ne aggódjanak! De sok ott a látnivaló.

Kit érdekel?

A kurátor reggeli után jelent meg, és közölte, az Inkvizíció múzeumába csak este mehetnek el, ezért addig megnézhetnek egykét közönséges múzeumot. Elmentek a zoológiaiba és az antropológiai és néprajziba. Dmitrijnek nem nagyon tetszett, minden kicsinek és porosnak látszott, a kitömött állatok meg vedlettnek. Csak a fehér cápa csontváza volt az igazi!

Végül Alekszandr elvezette őket a Pocstamtszkajára.

– Okos! – Dmitrij csak ennyit mondott, amikor meglátta a táblát az épületen.

– Ügyes! – tette hozzá Friechling.

– Állami Vallástörténeti Múzeum – olvasta fel hangosan Karen Szarkiszjan, mint akit megbabonáztak.

Alekszandr elnevette magát.

– A Homályon át megyünk be. A Másfélék számára akkor van nyitva a múzeum, amikor nincsenek bent emberek.

Az üres előcsarnokban már várták őket. Az ottani Inkvizítor nem hasonlított Alekszandrra. Vonzó nő volt.

Scsukin tapintatlanul el is Rittyentette magát.

A nő üdvözölte őket, és közölte, hogy Tamara a neve. Bármilyen furcsa, nagyon jól állt neki a szürke inkvizítori öltözet.

– Először megnézhetik az egész múzeumot – javasolta. – A kiállítás nagyon érdekes.

– Nem, menjünk egyenesen a mágikus tárgyakhoz! – jelentette ki buzgón Vlad Csizsov.

– Az nem megy – mosolyodott el Tamara. – Mindenfelé vannak.

Nem gyűjtöttük össze őket egy helyre. Azokat a termeket, ahová mindjárt elvezetem magukat, még nem nyitottuk meg a látogatók előtt. De ha majd megnyitjuk, az utcáról betérő emberek akkor se értenek majd belőle semmit.

– Miért itt van a múzeum? – kérdezte Tolik Kljuskin. – Azt mesélték nekünk, hogy vannak az Inkvizíciónak különleges raktárai, ahova nem lehet bejutni.

Dmitrij semmi ilyesmit nem mondott. Valószínűleg Lihegő

túlbuzgóskodott. Hogy, úgymond, javítsa a kapcsolatokat a jobb együttműködés kedvéért. Ejnye, Palics!

– Itt nincs különleges raktár. Csak hatástalanított mágikus

tárgyak. Közönséges játékszerek, amelyeknek kalandos a története.

Amíg nem létezett a Megállapodás, rengeteg Másféle játszotta el az emberek számára a sámán, sőt az istenek szerepét.

– Ez csúcs! – mondta elégedetten Vlad Csizsov.

– Az emberek hülyítéséhez nem kell sok ész – felelte Kljuskin.

– A vériváshoz se! – vágta rá Vlad.

Tolik arca eltorzult. A múzeum előcsarnokában már rég felmerültek a Homályból, de Kljuskin most néhány másodpercre visszasüllyedt bele, és kimeresztette az agyarait.

– Vlad! – mondta Nagyezsda Hramcova, megelőzve Dmitrijt.

Ő is lemerült a Homályba, és magával húzta az ellenkező

Csizsovot.

– Talán én vagyok az első? – méltatlankodott Csizsov.

– Az első, aki személyeskedett! Azonnal kérj bocsánatot!

Csizsov megvetően nézett Kljuskinra. Kívülről nézve furcsán festettek: egy magas, sápadt kamasz, akinek még nincs különleges homálybéli alakja, és a már igazi alakját felöltött, bár nagyon fiatal vámpír minden megfelelő külső ismertetőjeggyel.

Az ember, ha kelletlenül is, bocsánatot kért a vámpírtól. És a vámpír nyomban ismét emberi formát öltött.

– Mindenki kifelé! – parancsolta Hramcova.

Mindössze néhány másodpercre tűntek el a „normális” valóságból.

Tamarának mindent látnia kellett, de ennek nem adta jelét. Az is lehet, hogy érdeklődve figyelte, ami lejátszódott, ahogyan Dmitrij is.

Mint valami tapasztalatcserén.

– Javaslom, hogy kezdjük meg a nézelődést.

Az Inkvizítor asszony felvezette a csoportot a lépcsőn. A falak itt meglepő módon halvány rózsaszínűek voltak.

Megnézték a sámáneszközöket, az őskori törzsek varázslóinak kézműves módon készült mágikus tárgyait. Megcsodáltak egy sor szobrocskát, amelyekkel a halott Másféléket hívták elő a Homály mélyebb rétegeiből. Ebben a szellemben a hajdani emberek ezerféle őskultuszt alakítottak ki. A fiúk visszafojtott lélegzettel bámulták meg a látszatra teljesen ártalmatlan használati eszközöket, amelyekre hajdan pusztító igézeteket bocsátottak. Micsoda érték egymaga az a rítusokhoz használt parittya, amely kilométerekre visz, vagy az afrikai kunyhózáró figurák, amelyek üldözőbe vették a tolvajt!

Tamara végül beinvitálta a társaságot egy olyan helyiségbe, amelyet az emberek sosem láthatnak meg. Ezt a termet a Megállapodásnak szentelték. Ebben egyetlen mágikus tárgy sem volt. Csak kéziratok, pergamentekercsek, könyvek, dokumentumok.

Üvegvitrinben őrizték itt a Megállapodás egy másolatát mindkét fél aláírásával és pecsétjével. Ott volt az Inkvizíció megalapításáról szóló kétoldalú egyezmény másolata. Ennek a Szürke Paktum néven ismert dokumentumnak az eredetijét Dmitrij már látta Prágában.

Számára ez a gyűjtemény volt a múzeum legérdektelenebb része. A prágai tanfolyam idején elvitték őket az Inkvizíciónak egy ugyanilyen múzeumába, és az természetesen sokkal nagyobb volt. A dokumentumoknak ott az eredeti példányait őrizték, és a relikviákat sem hatástalanították, nagyon is működőképesek voltak. De annyi védő igézet volt rajtuk, hogy a Pentagon csak irigykedhetett volna.

A diákok éppen ellenkezőleg, felélénkültek. Az Inkvizíció titkai előlük rejtve voltak, ezért kétszeresen is érdekelték őket. A Fénypártiak és Setétek viszonyában már eligazodtak, de az az erő, amely mindenekfelett állt, ismeretlen, idegen maradt számukra.

Nem számítva Egyszemű Lihegőt.

Valószínűleg éppen ezért kerülték mostanában Drehert.

– És most ki a Nagy Inkvizítor? – kérdezte hirtelen Anna.

– Hogyan? – Úgy látszik, Tamara nem értette a kérdést. – Az Inkvizícióban sok az erős mágus, akad köztük néhány Hatalmas is.

– Nem, ki a legfőbb Inkvizítor? A leghatalmasabb?

– Mire gondolsz?

– Hát a Szent… az emberi Inkvizíció termében láttam, hogy

például Spanyolországban Torquemada volt a főinkvizítor. Vagy ott vannak az Őrségek. A társadalomtudomány-órán azt mondták, hogy Oroszországban a legfőbb Fénypárti Geszer, a legfőbb Setét meg Zavulon.

Dmitrij arra gondolt, hogy Anna egy kicsit füllent. Az ő osztályuk még nem tanult Másféle társadalomtudományt. Az egyik „holt költő” mesélhetett neki, valószínűleg Artyom.

– És az Inkvizíciónál ki a legfőbb? – Anna Tamarához intézte a kérdést, de aztán Dreherre és Alekszandrra nézett.

„Nem is rossz kérdés” – gondolta Dmitrij. Ő maga valami miatt röstellte feltenni ilyen egyenesen a prágai tanfolyamon.

Kíváncsi volt, hogyan vágja ki magát Tamara.

– Nem tudom – felelte a nő egyszerűen, és elmosolyodott. –

Tudod, nagyon régi szervezet a miénk. És nagyon konzervatív. A középkori hadseregben a közkatona nem is mindig tudta a generálisok nevét.

– De mi nem a középkorban élünk – kapcsolódott be a vitába Tolik

Kljuskin.

–

Bármelyik

közlegény

tudhatja,

ki

a

hadügyminiszter.

– Nem értettétek meg – mondta Tamara, még mindig mosolyogva. – Nagy Inkvizítor nincs. Az Inkvizíciót senki nem irányítja.

– Ez anarchia – fogalmazott nagy bölcsen az intelligens Karen Szarkiszjan. – Olyan, mintha a rendőrségnek nem lenne parancsnoka.

– Nem egészen – válaszolta Tamara. – Egyszerűen arról van szó, hogy minden városnak megvan a maga rendőrsége. És minden országnak is. Világrendőrség szerencsére nem létezik. Ezért felelni sem lehet arra a kérdésre, ki a világ legfőbb rendőrparancsnoka. Az Inkvizíciónak vannak Irodái. Európai, Ázsiai, Amerikai, Afrikai, Ausztráliai Irodája.

– Az Antarktiszt kifelejtette – hahotázott Vlad Csizsov.

– Az Antarktiszon nincsenek Másfélék – mondta Tamara. – Bár elképzelhető, hogy voltak. Igaz, akkor még nem volt jég, és a klíma is más volt. Időnként felmerül az ötlet, hogy expedíciót kellene odaküldeni, hogy mágikus eszközöket keressenek, vagy cáfolják meg a mindenféle hipotéziseket. Azonban egyelőre nincs elég tudósunk.

Bár volt egy író, Howard Lovecraft[28]. Gyenge Setét volt, de szélsőségesen emberkerülő. Egész életében távol tartotta magát a Fénypártiaktól is, a Setétektől is. Nem tanult mágiát, semmiben nem akart hinni. Álmában merült le a Homályba, és az ottani benyomásai alapján írta az elbeszéléseit. Nos, ez a Lovecraft állította, hogy az Antarktiszon…

– Kitér a kérdés elől – mondta Karen szigorúan. – Ki vezeti az Európai Irodát?

– Nincs állandó vezetője – felelte Tamara. – Egyszerűen összegyűlnek a mágusok az operatív kérdéseket megoldani, és elnököt választanak. A döntést az érintettek tudomására hozzák. A következő ülésen másik elnököt választanak. Minden kollegiálisan történik. Mi nem emberek vagyunk, kedveseim. Nincs államunk. Az Őrségek olyanok, mint a seriffek voltak a vadnyugaton. Az Inkvizíció pedig a seriffek seriffje. Ennyi az egész.

– De a vadnyugaton is volt elnök – mondta Tolik makacsul.

– Legalább az Inkvizíció oroszországi részlegében ki a legfőbb? –

kérdezte Anna.

– Majd én megmondom – avatkozott közbe Dmitrij. Ahogy máskor is gyakran megtörtént vele, magának se tudta volna megmagyarázni, miért teszi. – Az Inkvizíciónak oroszországi részlege sincs. Nálunk közvetlenül a Prágai Iroda látja el a felügyeletet. Ezért is ők patronálják közvetlenül az iskolánkat. Igen, Ánya, látom, azt akarod kérdezni, ki a főnök Prágában. Senki.

Minden úgy van, ahogyan Tamara mondta. Az Inkvizíció ravasz

szervezet. Mintha tiszta középkor lenne, de maga a demokrácia.

– De akkor ki felel mindenért? – Anna Dreherre nézett. Most mintha egyforma magasak lettek volna.

– Mindenki – felelte Dmitrij.

A szótlan Sztasz Alekszejenkóra nézett, és hirtelen elszégyellte magát. De aztán rájött, hogy az igazat mondta. Most ő is felelős Sztrigalért. És egyben az összes Inkvizítorért.

– A mindenki azt jelenti: senki – mondta Golubjova konokul.

– A mindenki azt jelenti, kislány, hogy mindenki – szólt közbe Tamara. – Az Inkvizíció a Megállapodást védelmezi. Mindannyian embernek születünk, azután válunk Fénypártivá vagy Setétté. És amikor átmegyünk az Inkvizícióhoz, egyszerre felelünk mindenkiért.

Dmitrij megérezte magán Tolik Kljuskin pillantását, és valami miatt zavarba jött. De nem fordította el a tekintetét.

– Maguk azt akarják, hogy minden maradjon úgy, ahogy mindig is volt – szólalt meg váratlanul Vlad Csizsov.

– Nem úgy, ahogy mindig is volt, hanem úgy, ahogy a Megállapodás megkötése óta. Higgyétek el nekem, hogy ezek a Másfélék

számára

legkedvezőbb

évszázadok,

a

boszorkányüldözésektől és hasonlóktól függetlenül is. Járjatok körbe a teremben, győződjetek meg erről magatok!

Tamara széles mozdulattal körbemutatott, majd egyszerűen leült az ajtó melletti székre. Mint az öreg teremőr nénik, akik minden múzeumban nagyon szívesen mesélnek a látogatóknak bármiről, amit eszük ágában sem volt megkérdezni. Talán elfáradt a tárlatvezetéstől, vagy egyszerűen csak nem szokott hozzá, hogy iskolásokkal legyen dolga. Dmitrij még tanárkodása idején gyakran hallotta a rokonságtól: „Hogy bírsz ki velük akár egyetlen órát is?”

Alekszandr unatkozott. Érthető, ő már járt itt. Alighanem delegációkat is kalauzolt itt, például azt a bizonyos hongkongit.

A diákok szétszóródtak a teremben. Vlad Csizsov és Garik Fedotov a Szürke Paktumot olvasta, és nagyokat hahotáztak közben. Scsukin

talált a falon valamilyen dokumentumot, és csodálkozva füttyentett egyet – talán a Kékszakállú ügyében a távollétében hozott ítéletet.

Kljuskint és Karent is lebilincselte az egyik tárló. Dmitrij távolról is meg tudta állapítani, mit pillantottak meg. Dreher a tanfolyamon maga is találkozott valami hasonlóval az Inkvizíció prágai múzeumában. A tárlóban részletek voltak láthatók a Bíróság azon ülésének jegyzőkönyvéből, amelyre tanúként megidéztek halott Másféléket a Homály alsóbb rétegeiből. Érdekesség, hogy némelyeket vádlottként idéztek meg.

Hajdan szokás volt a Bíróság üléséről rajzokat készíteni, érdemes volt megnézni néhány metszetet is. És ha a Homályon át nézte valaki, megszűnt a nyelvi akadály, el lehetett olvasni a latin nyelvű

képaláírásokat.

Sztasz Alekszejenko A Másféle boszorkányok pörölye[29] címen ismert fóliánst tanulmányozta – ezt a régi, már nem használatos, ezért szabadon tanulmányozható kézikönyvet a valódi boszorkányok ügyében folytatott vallatásokról. Magától értetődik, hogy az Inkvizíciót a különféle mágikus praktikák nem érdekelték, csak a Megállapodás megsértésével foglalkozott. A fóliánst természetesen szintén üveg alatt tartották, nem lehetett hozzáérni, de érintés nélkül persze szabadon lehetett lapozni. A tárlót mindenesetre igézet védte, nehogy egy óvatlan mágus kitépjen egy lapot. Sztasz éppen a vallatási procedúra leírásához ért. Valószínűleg azt kereste, milyen alapon lehet alkalmazni az Amor Verit, a fájdalmasan emlékezetes Igazságszeretőt.

A

Másféle

Inkvizítorok

nem

mocskolták be magukat a kevéssé higiénikus vasszűzzel vagy spanyolcsizmával[30] és az áltörténelmi kiállítások és panoptikumok egyéb kellékeivel.

Dmitrij oda akart menni Sztaszhoz. Ráadásul hirtelen úgy érezte, bocsánatot kell kérnie. Az ilyen könyvekért, Sztrigalért és azért, mert maga is Inkvizítor lett. Már indult volna, amikor megállította Anna kérdése: – És mi az a Fuaran?

– Honnan ismered ezt a szót? – élénkült fel Tamara.

– Itt van a tárlóban egy könyv: Fuaran – kitaláció vagy igaz?

– Kitaláció – mondta az Inkvizítor asszony. – Ez ma már teljesen biztos.

– De mi az a Fuaran? – kérdezte Anna megint.

– Az is egy könyv. – Tamara anélkül, hogy felállt volna, Anna felé fordult, és keresztbe vetette a lábát. – Léteznek ilyen könyvlegendák. Senki nem olvasta őket, de mindenki azt gondolja, hogy valami nagyon nagy és szörnyűséges titok van leírva bennük.

Talán a legismertebb ilyen a Nekronomikon[31]. A raktárainkban egyébként ennek van néhány hamisított példánya. A Fuaran is ilyen legenda. Állítólag volt benne egy igézet, amellyel a közönséges emberi gyermeket boszorkánnyá vagy boszorkánymesterré lehet változtatni.

– Ez lehetséges? – kérdezte Alekszejenko, és közelebb ment.

Bizonyára ráunt az Inkvizíció mágikus kínvallatásaira.

– Sajnos nem – ingatta fejét Tamara.

– Micsoda lökött cím! Fuaran – fintorgott Sztasz. – Mint egy kutyának adott parancs…

– Ez egy keleti varázslónő neve. Állítólag ő gondolta ki az igézetet.

És Másfélévé változtatta a lányát.

Tamara valami rövid és kegyetlen történetet mesélt el. A múzeumi tablókat megvilágító lámpák lágy fényében sötét hajával úgy nézett ki a női Inkvizítor, mint Seherezádé. Sztasz és Anna után a többiek is kezdtek köré gyűlni, pedig Tamara halkan beszélt. Odament Karen és Tolik Kljuskin, odaballagott Mitya Karaszjov, közelebb húzódott Dasa Csernova meg a többi Fénypárti is. Még Friechling is közelebb oldalazott, holott addig valamiféle ősi füveskönyveket lapozgatott. De a Setét iskolásokat, a „holt költőket” leszámítva, nemigen érdekelte a történet.

Tamarának még a hangja is megváltozott, amikor a történet

végéhez ért, az utolsó csatához, Fuarannak, a lányának és az általa Másfélévé változtatott embereinek a megsemmisítéséhez. [32]

– Minden holmijuk elégett. De a szájhagyomány szerint Fuaran naplót vezetett… Persze ez nem olyan napló volt, mint amilyet ti írtok, kislányok. Leírhatta a kísérletei eredményét, és a végén ott volt maga az igézet. Az egyik szolgája, akin kísérletezett, és aki ennek következtében gyenge mágus lett, állítólag megszökött a könyvvel együtt. De az Inkvizícióban senki nem látta magát a kéziratot. Legalábbis az élő Inkvizítorok közül.

– És oda mi van írva? – kérdezte Anna, és ujjával neveletlenül a Fuaran – kitaláció vagy igaz? című könyvet rejtő tárló felé mutatott.

– Az, hogyan működhetett az az igézet. Képes volt nem csupán Másfélévé változtatni az egyszerű halandókat, de a szintjüket is megemelni. Ez is nagyon ritka könyv. Mindössze tizenhárom példányban nyomtatták ki. Egyébként éppen itt, Szentpéterváron, a cári nyomdában. Természetesen titokban, újhold idején. Egy öreg könyvgyűjtőnél találtuk, és nagyon nagy pénzt fizettünk érte.

– Nagy kár, ha csak legenda – mondta váratlanul Mitya Karaszjov.

– Miért? – kérdezte Friechling, a gyógyító. – Ez felborítaná az egyensúlyt. És ahol nincs egyensúly, nagyon nagy a baj.

– Szép kis egyensúly – méltatlankodott Dasa Csernova. –

Tizenhatszor kevesebb a Fénypárti, mint a Setét.

– Lehet, hogy épp ezért nektek tizenhatszor annyi jut? – nézett rá görbén Tolik Kljuskin.

– Ha tényleg létezne ez a könyv, Másfélévé lehetne változtatni a mamát – folytatta gondolatát Karaszjov.

Hirtelen elhalt a lárma. Többségük szülei a leghétköznapibb emberek voltak. Bármily furcsa, Tolik Kljuskin kivételével ez ügyben csak a vámpíroknak és alakváltóknak volt „szerencséjük”.

Alekszandrról és Tamaráról Dmitrij nem tudott semmit.

– Na ne! – harsant fel hirtelen Vlad Csizsov hangja. A jelek szerint

mindent hallott. – Csak kevés Másfélének szabad lenni! Különben mi értelme? Különösen Setétből!

– Különösen az olyanokból, mint te! – sóhajtott szívből jövőt Dasa. Majd Mityához fordult: – Karaszik, ne hallgass a hülyékre!

– Ugyan már! – legyintett Karaszjov. – Úgysincs ilyen könyv…

NEGYEDIK FEJEZET

A szállásukra vezető úton a gyerekek ezúttal nem lármáztak.

Annyi újdonságot tudtak meg, hogy mindenki megpróbálta magában feldolgozni. Olyan ez, mint amikor új mobilt kap valaki: tulajdonképpen világos, mire való, és hogy működik, mégis muszáj kézbe venni, megforgatni, nyomkodni a gombokat vagy érinteni a képernyőt, testre szabni.

A bejáratnál a kurátor elköszönt, és megígérte, hogy másnapra megszervez egy kronstadti kirándulást. De Dreher gondolatban üzent neki:

„Csak két szóra.”

Egyszerre lemerültek az eső rétegbe. Dmitrij kissé már hozzászokott a hideg pityeri szélhez, de itt még a Homály is hidegebbnek tűnt, mint otthon, az iskolában.

– Nos, mi a helyzet? – kérdezte Alekszandr. Szájából párafelhő

csapott ki, mint nagy fagyok idején.

Dmitrij csak most vette észre hirtelen, hogy csoportjuk kurátora itt magasabb és testesebb, viszont a haja jóval rövidebb.

– Találkoznom kell a főnökeiddel – közölte Dmitrij.

Már rég áttértek a tegeződésre.

– Miért?

– A gyerekek veszélyben vannak.

– Honnan tudod?

– Beszélnem. Kell. A. Főnökeiddel – mondta tagoltan Dmitrij.

Majd áttért a normális beszédmódra. – Nem tudom egyszerűen elmondani. Bocsáss meg!

Alekszandr figyelmesebben megnézte.

– Rendben. Megpróbálom. Megszervezem.

– Várlak – mondta Dmitrij, és Alekszandr eltűnt.

Dreher kilépett a Homályból. Felhívta Egyszemű Lihegőt.

– Mivel örvendeztetsz meg? – kezdte üdvözlés nélkül Liharjov.

– Viktor Palics – tért rögtön a tárgyra a helyettes felügyelő is –, beszélt valakinek Golubjováról?

– Miről?

– Arról a dologról.

– Nem – jelentette ki határozottan és nyomban Liharjov.

– Akkor egy másik kérdés. Kitapogathatták ezt az agyamból Prágában valamilyen rituálé folyamán?

– Ha nem tudod blokkolni magad…

– Tanították.

– Lucien Ducrot tanította?

– Pontosan.

– Vén ravaszdi. Mielőtt megtanított a blokkolásra, valószínűleg levette az emlékezeted lenyomatát. És az ilyen lenyomatokat, ha emlékszel rá, általában tárgyi bizonyítékként mágikus tárgyakon tárolják. Ezekhez pedig minden magasabb rangú hozzáférhet. Miért kérdezed?

– Azt hiszem, tudom, mire való ez az egész kirándulás. Azt akarták, hogy Anna Pityerbe jöjjön. Nagy itt a hiány dzsinnekből.

Lihegő nem válaszolt. Dmitrij elképzelte, amint Palics a dolgozószobájában ülve, összpontosítva maga elé néz. Biztosan dobol is az ujjaival az asztalon. Jó a ritmusérzéke.

– Legyél óvatosabb! – mondta végül Liharjov.

„Nagyon értékes tanács” – gondolta Dmitrij.

– Találkozót kértem az Inkvizíció itteni vezetőivel.

– Minek?

– Figyelmeztetem őket. Ha ez az ő kezdeményezésük volt, panaszt teszek Prágában. Az iskola Prága felügyelete alatt áll.

– Na és ha Prága ötlete volt?

– Akkor kitalálok valamit. Tájékoztatom az Éjszakai Őrséget.

Elmegyek egészen Geszerig. Az Inkvizíció a saját céljai érdekében felhasznál egy kiskorú Fénypárti Másfélét. Hatalmas botrány lesz.

– Mire kellhet nekik a kislány? Dreher, nem képzelődsz?

– Viktor Palics, most jöttem a tanfolyamról. Ott egyfolytában azt szajkózták, hogy a Megállapodás védelmében bármi megengedett.

És nincs annál rosszabb, mint ha felborul az egyensúly. Úgyhogy tévedjek inkább én, mint fordítva.

– Beleegyeztek a találkozóba?

– Még nincs információm.

– Rendben. Tájékoztass folyamatosan!

– Úgy lesz.

Lihegő bontotta a vonalat.

A csoport már rég otthon volt. Felélénkültek, készültek a vacsorához. Friechling a konyhában csörömpölt az edényekkel, és valami német dalocskát dünnyögött.

Alekszandr akkor hívta, amikor már mindenki visszavonult a szobájába.

– Készen állunk a találkozóra. Itt a közelben.

Őszintén szólva, Dmitrij arra számított, hogy behívják a hivatalba.

És a hivatal egy háromszáz éves múltú, tetején allegorikus szobrokkal díszített, barokk stílusú kis palotában lesz. De a kurátor nem házat, nem is utcát, hanem egy hidat jelölt meg a találkozó helyszínéül.

Mielőtt elindult volna, Dmitrij benézett Anna szobájába. Nem kopogott, a Homályon át lépett be, gondosan ügyelve, nehogy a kislány észrevegyen valamit. Anna lábát a dívány oldalára feltéve feküdt, és olvasott. Dmitrij úgy látta, Dosztojevszkijt. Az Inkvizítor a fejét csóválta, és kiment. Bekopogott Friechlinghez.

– Jöjjön be! – hívta halkan a Setét.

– Herr Friechling – mondta Dmitrij a küszöbről –, elhívtak az Inkvizícióhoz. Távollétemben kinevezem magát vezetőnek.

– Micsoda megtiszteltetés! – felelte vidáman a gyógyító.

– Kérem, figyeljen mindenkire! Különösen Anna Golubjovára.

– Mi van vele? – szólalt meg Friechlingben a szakmai lelkiismeret.

– Valahogy olyan szomorkás – hazudta Dreher. – Lehet, hogy beteg. Mégiscsak ez a rengeteg benyomás… Nézzen be hozzá néhányszor, míg nem leszek itt! Az a legfontosabb, hogy ha úgy látja, rajzolni készül, ne engedje! Végső esetben vegye el a ceruzáit, vagy ami épp nála van.

A német, mint orvos, tudta, hogy Anna exot. De Dmitrij szerette volna azt hinni, hogy a kislány igazi képességeire nem jött rá.

– Ahogy óhajtja, Herr Inkvizítor – felelte Friechling.

Hogy ne kelljen az ajtókat nyitni-csukni, és ne kelljen már senkivel találkoznia, Dmitrij ismét a Homályon át hagyta el a házat.

Az utcára kilépve rákanyarodott a Lityejnajára, majd a Belinszkij utcára. A Fontanka partján elment a Pantyelejmonov hídig. Egész úton azon töprengett, miért nem jött érte Alekszandr.

A kurátor nem egyedül várta őt a hídon, vele volt Tamara is. Az asszony tartózkodóan biccentett Dmitrijnek.

– Javaslom, hogy menjünk be a Nyári kertbe – intett fejével arra Alekszandr. – Már zárva van, nyugodtan beszélhetünk.

– Várjon! – mondta Dmitrij. – És a találkozó?

– Avatárán keresztül. – A kurátor úgy nézett Dreherre, mintha a helyettes Inkvizítor legalábbis azt árulta volna el, hogy hírét sem hallotta Arkhimédész törvényének.

Dmitrij gondolatban elkáromkodta magát. Prágában találkozott ilyesmivel, de itt valahogy eszébe sem jutott, hogy az északi fővárosban is használhatják.

A Másfélék rengeteg olyan igézetet és az Erő átalakítására alkalmas tárgyat alkottak, amelyek bármi kiindulópontjául szolgálhattak, akár tengeralattjáróról, akár lélegeztetőgépről volt szó. Érthető okokból talán csak űrhajó vagy számítógép analógját nem voltak képesek megteremteni, bár akadtak néhányan, akik ilyesmire is gondoltak. Ezeknek a javaknak egyetlen közös rossz tulajdonságuk volt – alkalmatlanok voltak a sorozatgyártásra. Ezen a téren az emberiség elégtételt kapott. Bármily furcsa, ez Dmitrijt mindig a közoktatás helyzetére emlékeztette. A forradalom előtt a gimnazisták több nyelvet is megtanultak, ő viszont korrepetitor nélkül nem boldogult az angollal. Viszont hány gimnázium volt Oroszországban 1913-ban, és hány iskola akár 1983-ban, amikor a Gyima nevű kisfiú első osztályos lett?

A mágikus tárgyakat a legjobb esetben is csak tucatjával állították elő. Igaz, az igézetekkel valamivel jobb volt a helyzet. Az erős Másfélék pedig már nagyon régen megtanultak avatárákat alkotni.

Később az indiai hitvilágban Visnu isten földi megtestesülését nevezték avatárának. A Hatalmas indiai mágusok egyébként társaikhoz hasonlóan szívesen teremtettek mítoszt saját magukról.

Valójában az a Másféle volt az avatára, aki egy nála erősebb mágus képviselőjeként lépett fel. A képviselt az ő szemével, fülével érzékelt mindent a távolból.

Igaz, az évezredek folyamán senki nem jött rá, hogyan működtethető ez a dolog az érintett beleegyezése nélkül. Nem mindenki képes az akaratának alávetni egy Másfélét, bábfigurává változtatni. Hozzájárulása nélkül soha senkit nem lehetett avatáraként használni.

Az Inkvizíció ennek is megtalálta a módját.

– Melyikük az?

– Én – felelte Tamara.

– És kivel fogok beszélni?

– A vezetőkkel akart beszélni, Dreher Inkvizítor?

Dmitrijnek elállt a szívverése. Ott, a másik oldalon… csak nem Sztrigal lesz?

Dreher nagyon jól tudta, hogy az avatára konferenciabeszélgetést is képes lebonyolítani, amelynek során több mágus beszélhet egyszerre a kérdezővel. Nem kizárt, hogy Tamara érzékszervei most egy egész tanácskozásnak továbbítják a történendőket.

Oldalt baljós fényben úszott a kivilágított Mihajlov-vár.

A bezárt kapun átmenve egy tóparti padra telepedtek le. Dreher

Tamara és Alekszandr közé került. Elég kényelmetlen volt, ráadásul folyton forgatni kellett a fejét, ha beszélni akart velük.

– Mit óhajt mondani, Dreher Inkvizítor? – kezdte kertelés nélkül Tamara, vagy az, aki az ő hangján beszélt.

– Nem mutatkoznának be?

– Boleslaw… Leonard… Maurice…

Dmitrij akár azt is hihette volna, hogy ez egyetlen hosszú név. De észrevette, hogy a nő hangszíne minden szó kimondásakor más volt.

Tehát jól gondolta. Az Inkvizíció több mágusával beszél.

– Kérem a tisztelt Inkvizítorokat, közöljék velem ennek az utazásnak az igazi célját. Már több nap eltelt, és eddig csak Alekszandrral és Tamarával találkoztunk.

– A célról tájékoztatást kapott. Az iskola növendékei számára művelődés, nekünk pedig tapasztalatcsere.

– Elnézésüket kérem, de eddig semmiféle cserét nem tapasztaltam.

– Alekszandr naponta beszámol minden eseményről. Ez talán nem tapasztalat? Azonkívül ma az Inkvizíció múzeumában jártak…

Ez a Megállapodást szolgáló új projektünk. Korábban az ilyen helyekre csak a munkatársak juthattak be. Most látogatásokat szervezünk az ifjú szabályszegőknek. Még az emberek rendőrsége is szervez börtönlátogatásokat megelőzés céljából. Pedagógusként ezt önnek tudnia kell.

Dmitrij természetesen tudta. De most más jutott eszébe: a Galilei számára szervezett látogatás az emberi inkvizíció börtönében.

Szintén megelőzés céljából.

És azt is megértette, hogy csávába került. Ha most kitálal mindent, amit gyanít… természetesen nem nevetik ki. Sőt, talán még meg is dicsérik az éberségéért, és kap egy jó pontot. De nem ér el semmit.

Hazudni se lenne értelme. Most magánál jóval erősebb Másfélékkel volt dolga, akik könnyedén felismernék a hazugság

nyomait az aurájában.

Csak egy megoldás maradt: féligazságot mondani úgy, hogy maga is elhiggye.

– Attól tartok… – válogatta meg a szavait gondosan Dmitrij –

hogy

az

Inkvizíció

múzeumában

tett

látogatás

negatív

következményekkel járhat.

– Milyenekkel?

– Ezek nem igazán szerencsés gyerekek. Sok közöttük az alsóbb szintű Setét, akik éppen a nagyon nehéz változó kort élik át.

Azonkívül a tanulók többségének voltak ilyen-olyan gondjai a Megállapodással. Önök pedig egy kitalált könyvről, a Fuaran ról mesélnek nekik. Hiszen ők most hajlamosak hinni abban, amit hinni szeretnének. Mi a biztosíték arra, hogy nem gondolják azt, valóban létezik a Fuaran? És elindulnak megkeresni?

Dmitrij meggyőzőnek érezte a szavait. Nagyszerű! Az aurája olyan, amilyennek lennie kell.

– Ha valami ilyesmi történik, kénytelen leszek panaszt tenni –

jelentette ki határozottan.

Tamara összenézett Alekszandrral, és valamivel lassabban válaszolt:

– Ez kizárt dolog. A Fuaran valójában nem létezik.

– Honnan tudják? A legenda, az legenda. Trójában se hitt senki, amíg Schliemann ki nem ásta.[33]

– Dmitrij… – Tamara először mondta ki a nevét, de nem fejezte be a mondatot. Dmitrijnek az a benyomása támadt, hogy a három inkvizítor, akiknek Tamara volt az avatárája, vitatkozik, és nem jut megegyezésre.

Tamar végül megint felélénkült:

– Felhatalmaztak, hogy közöljem: a Fuaran nem egészen kitaláció.

– Hogyan?

– Létezett a könyv és az igézet is. De minden elveszett. A Fuaran

már nem létezik, ahogyan a megalkotója sem. A könyv két évvel ezelőtt elpusztult. Ezért is engedélyezték, hogy ezt elmondjam magának.

– Hogy történt?

– Most speciálisan megemelték a hozzáférési szintjét, úgyhogy figyeljen! A Fuaran ra kétezer-háromban bukkantak rá Moszkva közelében. Egy boszorkány őrizte, akit egy régi ügy miatt vontak felelősségre. A könyv is akkor pusztult el. A nyomozásba segítségként bevonták Konsztantyin Szauskint, a moszkvai Nappali Őrségnél dolgozó fiatal vámpírt. Túlságosan fiatal volt… Megölte az Inkvizíció néhány munkatársát, és megszerezte a könyvet. És volt még néhány segédeszköze, hogy működésbe hozza az igézetet…

– Miféle segédeszközök?

– Tizenkét ember vérmintája. Ez az egyetlen mód, hogy Legfelső

szintű vámpírrá váljon anélkül, hogy halandókat ölne. Egyébként a módszert maga a fiatalember dolgozta ki, úgy is hívják, „Szauskin-koktél”. Konsztantyin önzetlenül cselekedett. A Földön minden embert Másfélévé akart változtatni.

– A jelekből ítélve nem sikerült neki. – Dmitrij a távolba bámult, a Nyári kert kerítésén túlra, a járókelőkre, az autókra. Akaratlanul is ismét a Mihajlov-várra pillantott.

– Szauskint az Éjszakai Őrség munkatársa, Anton Gorogyeckij állította meg. Kazahsztánban történt.

Valami rémlett Dmitrijnek: „Két éve… Kazahsztánban…” De figyelmét igazán az ismerős név ragadta meg. Ő az a bánatos őrségbeli, aki a „mágikus hőmérsékletről” tartott előadást.

– Hogyan pusztult el a könyv? – Dreher csodálkozott a saját merészségén: ő követel valamit a magasan felette álló Inkvizítoroktól, holott még csak nem is látja őket.

– Szauskin behatolt a bajkonuri űrrepülőtérre. Az volt a terve, hogy Föld körüli pályán olvassa fel a Fuaran igézetét. Csakhogy az igézet csak akkor hat az emberre, ha látótávolságon belül van. És a világűrből az egész emberiség látható lett volna. Szép elgondolás, de…

– A csillagok nem a Másféléknek valók – vágott a szavába Dmitrij.

– A világűrben nincsenek emberek, és nincs Homály.

– Gyorsan vág az esze, Dreher Inkvizítor – mondta Tamara, és Dmitrij megremegett.

Nem szabadult attól az érzéstől, hogy a többiek között, akik az asszony hangján szóltak hozzá, és az asszony szemével látták őt, ott van Sztrigal.

Egyébként az ő neve is Konsztantyin.

– Szauskin elvesztette minden képességét, amint elhagyta a Föld légkörét. Teste elégett az atmoszféra felső rétegeiben. És a könyv is.

De Dmitrijt most egyáltalán nem a Fuaran sorsa érdekelte.

– Azt mondta, Gorogyeckij állította meg. Hogyan, ha a vámpír kijutott az űrbe?

– Hagyta, hogy a vámpír megtegye, amit akar. Gorogyeckijnek is gyorsan vágott az esze. Egyébként azt is ő következtette ki, kinél van a Fuaran. Remek operatív munkatárs. Először a szürke imát próbálta alkalmazni, de Szauskin elhárította. Igaz, a visszacsapó hullámtól elpusztult néhány vámpír, akik a közelben tartózkodtak.

Dmitrijt ettől a rosszullét környékezte.

– Van a csoportunkban egy fiú, Anatolij. Már két éve az internátusban él. Született vámpír. Azután maradt árván, hogy a szülei elpusztultak Kazahsztánban. Hát ez volt az oka…

– Az Inkvizíció kárpótolta a Setéteket a szürke ima következményeiért – felelte Tamara. – A fiú pedig a maguk iskolájába került.

„Nem ért semmit” – gondolta Dmitrij. Egyikük sem ért semmit.

És még ők beszélnek holmi tapasztalatcseréről. Lihegőnek igaza van.

Megszokták, hogy Másfélének tekintsék magukat, és elszoktak attól, hogy emberek legyenek. Leszoktak az együttérzésről. Mit számít nekik két-három ismeretlen vámpír véletlen halála? Jogcím arra, hogy az Éjszakai Őrség kiadjon néhány licencet. A kölyök meg menjen az internátusba.

De Tamara… Még fiatal. És végül is nő. Dmitrij emlékezetébe idézte, hogyan mesélt a gyerekeknek a Fuaran ról. Tamara látta Tolikot. És biztosan tudta, hogy ott van a gyerekek közt, hiszen maga a pétervári Inkvizíció hagyta jóvá a résztvevők névsorát. És Tamarának sem az arca, sem az aurája nem változott! Vagy csak tud uralkodni magán?

– Választ kapott minden kérdésére, Dreher Inkvizítor? – Tamara hangja megint megváltozott: a kérés a „túloldalról” érkezett.

Dmitrij megkapott minden választ. Most már biztos volt abban, hogy igaza van. De nem tudta bebizonyítani. Valami mégis arra indította, hogy megszólaljon:

– És mi történt volna a Fuaran nal, ha nem ég el? Vagy ha például előkerül egy másolata?

– A Fuaran nak nem lehet másolata. Ez ellentmondana a józan észnek. A könyv birtokosa azonnal nekilátott volna, hogy saját céljai érdekében felhasználja, akár az a fiatal vámpír. Aki pedig ilyen, az nem akar konkurenseket.

– Azt mondta, a könyvet egy boszorkánynál találták meg. És ő

sem tett úgy, mint „a fiatal vámpír”. Egyébként vele mi történt?

– Sikerült megszöknie. Máig keresik. Ha megtalálják, a Fuaran története is tisztázódik.

Dmitrij megint maga elé képzelte a vallatást az Inkvizíciónál, és beleborzongott. Manapság persze jóval civilizáltabban folyik, mint amikor a Másféle Inkvizíció ugyanolyan dühödten vadászott a Megállapodás megszegőire, mint a Szent Inkvizíció – kivétel nélkül minden mágikus cselekményre. De ha az a csirkefogó Sztrigal az Igazságszeretőt használta egy kis alakváltó ellen, akkor egy ősöreg boszorkánnyal igazán nem fognak kesztyűs kézzel bánni.

– Miért érdekli ennyire a Fuaran sorsa, Dreher Inkvizítor?

A helyettes felügyelőnek ideje sem volt eldönteni, Tamara maga

kérdezi-e, vagy valaki a Nagyok közül.

A válasz magától kibukott belőle:

– Engem nem a könyv sorsa érdekel, hanem azoké, akik elolvassák.

Zsebében megszólalt a mobil. Dmitrij nem hitt az ilyen egybeesésekben. Azok nem is léteznek, csak a valószínűségek, amelyekhez a mágusok, a jövőlátók férnek hozzá, na és a Homály.

– Elnézést, váratlan helyzet. – Dmitrij még nem látta a készüléket, de már tudta, ki hívja.

A telefon magától a kezében termett, majd a füléhez.

– Herr Inkvizítor – mondta a feldúlt gyógyító –, néhány diák eltűnt!

– Kik? – Bár Dmitrij már tudta a választ. Mindenféle mágia nélkül. Nyilván három fiú és egy lány.

– Hárman – erősítette meg Dmitrij gyanúját a német. – Setétek.

Csizsov, Fedotov és Scsukin. Talán megszöktek die kleine Groschen[34]?

– A többiek a helyükön vannak? Ellenőrizte?

– Igen, igen, a helyükön.

Dmitrij kétségbeesetten szerette volna tisztázni, Anna ott vane, de erőt vett magán. Tamara és Alekszandr előtt nem lett volna értelme.

És különben is tévedett.

Na tessék, a valószínűség.

– Elnézést kérek – fordult ismét Tamara felé. – Három Setét tanuló megszökött. Meg kell keresnem őket.

– Sok sikert, Dreher Inkvizítor! – mondta Tamara. Tekintete hirtelen elhomályosult, majd néhány másodperc múlva ismét kitisztult.

„A szeánsznak vége” – gondolta Dmitrij.

– Segítségre lesz szüksége. – Tamara már megint saját megszokott hangján beszélt. – Tájékoztatjuk az Őrségeket.

– Hálás leszek. – Dmitrij felállt.

– Veled megyek – emelkedett fel Alekszandr is. – Elvégre én vagyok a kurátor.

Tamara ülve maradt. Amikor már a kerítéstől Dmitrij visszanézett, azt látta, hogy Tamara telefonál. Alekszandr és Dmitrij ezután lemerült a Homályba, szem elől vesztették az asszonyt.

Elsőként a szörnyen bűntudatos Friechlinggel találkoztak. A nappaliból halk duruzsolás hallatszott. A Setétek veszélyes precedenst teremtettek. A jelek szerint szerencsére senki nem akarta követni a példájukat. – Gyűjtsön össze mindenkit! – utasította Dmitrij.

– Gyűjtsön össze mindenkit! – utasította Dmitrij.

– Már együtt vannak – válaszolta az elkeseredett gyógyító. –

Közöltem velük, hogy maga rögtön itt lesz, Herr Inkvizítor.

A nappaliból kilépett a nyugtalan Nagyezsda Hramcova.

– Hogy szöktek meg? – kérdezte Dmitrij.

– Teljesen érthetetlen! – tárta szét a karját Friechling. – Mindent blokkoltam a Homály első rétegében. Az ablakokat is, az ajtókat is. A második rétegbe pedig ezek a fiúk még nem tudnak lemenni. Bár a másodikban is előkészítettem egy-két dolgot – nem állította volna meg őket, de a nyomuk ott lenne…

– Én is figyeltem, Dmitrij Leonyidovics – mondta Hramcova. –

Ha valaki kiment volna a lakásból, akár a falon keresztül, azt megtudtam volna.

– Nem lehetnek itt? Székké változtak, és most jót mulatnak az egészen?

– Személyesen megszámoltam a székeket – válaszolta önérzetesen Friechling.

Alekszandr elfordult. Dmitrij tudta: a kurátor nem akarja, hogy az öreg gyógyító meglássa, hogy nevet. Más helyzetben a felügyelő

maga is nevetett volna.

Ráadásul Alekszandr nem tudta, miféle mókák esnek meg olykor az iskolában, úgyhogy a székszámlálás egyáltalán nem volt ostobaság.

– Sehol senki?

– Nein – tért át megint a németre Friechling. – Az aurákat is megnéztem. Nein hazugság.

– Beszélek velük – indult a nappali felé Dmitrij.

– Ha nincs ellene kifogása, szétnézek itt – javasolta Alekszandr. –

Van egy hipotézisem.

– Rendben.

Dreher megállt a nappali küszöbén. Tizenegy ember nézett rá.

Pontosabban tizenegy Másféle. A helyzet arra emlékeztette Dmitrijt, amikor még a katedrán állt, a táblánál.

Külön-külön

mindegyiknek

a

szemébe

nézett.

Különös

figyelemmel nézte meg Anna Golubjovát. A kislány elmélyült volt, mintha valamin gondolkodna.

Csak nem a Fuaran jár az eszében?

Sztasz Alekszejenko, Tolik Kljuskin és Karen törökülésben a padlóra

telepedett.

Csatlakozott

hozzájuk

Karaszjov,

elmaradhatatlan notebookját maga elé tette a szőnyegre. A többiek a díványokon,

fotelokban

helyezkedtek

el,

sőt

egyikük

az

ablakpárkányra ült.

– Baj van, uraim – közölte Dreher.

– Dmitrij Leonyidovics, nekünk mi közünk ehhez? – kérdezte Karen.

– Nektek semmi – ismerte el Dmitrij becsülettel. – Csakhogy attól függ, eljöhetünk-e még egyszer Pityerbe, hogy zökkenőmentesen zajlik-e le ez az utazás. Vagy egyáltalán másvalaki az iskolából eljöhet-e.

– De hát nem vesznek el – mondta Tolik. – Mászkálnak egy keveset, aztán visszajönnek.

– Ez nem akármilyen város – kezdte Dmitrij, azonban hirtelen

abbahagyta. Az iskolásoknak nem kell tudniuk Szentpétervár hasonmásáról, majd Másféle lényegének megsemmisítéséről. De valamit azért mondania kellett. – Azt hiszitek, csak véletlenül van velünk az Inkvizíció kurátora? Ő nem a várost védi tőlünk. Éppen ellenkezőleg.

– Hát az aurája persze nem semmi – fintorgott Dasa Csernova.

– Hová mehettek? Nem hallott valaki valamit?

– Senki nem hallott semmit – szólalt meg Sztasz Alekszejenko. –

Hiszen tudja, Dmitrij Leonyidovics, ők nem tekintenek minket embernek… Azaz Másfélének… Vagyis mágusnak… Na, szóval érti…

– Velünk meg, úgy értem, a Fénypártiakkal sem igen beszélgetnek

– szólt közbe az Alekszejenko mellett ülő Mitya Karaszjov.

– Valami, bármi… – mondta Dmitrij. – Ki mit mondott a múzeumban vagy azon a szemétdombon? Miről locsogtatok?

– Hát semmiről – felete Tolik. – Miről lehet beszélni egy múzeumban? „Ó, király! Ilyen kéne nekem…” Valahogy így. Meg se jegyzi senki.

Dmitrijben felötlött a gondolat, hogy ellenőrizni kellene mindegyikük emlékezetét. Felötlött, de rögtön el is vetette. Mint az Inkvizíció képviselője, engedélyezhette volna magának a feladat elvégzését. Legfeljebb felhívhatná Liharjovot, De az, hogy alaposan ellenőrizze tizenegy kamasz legutóbbi néhány órájának minden percét, túlságosan hosszú időbe telt volna. Bár… ha nem lesz más megoldás.

„Dmitrij – szólította gondolatban Alekszandr –, találtam valamit!”

– Gondolkodjatok! Emlékezzetek! – utasította őket Dmitrij. –

Mindjárt visszajövök.

Hramcova maradt az ajtóban állva.

Dmitrij a fürdőszoba mellett találta meg a kurátort, aki a jelek szerint a tapétát vizsgálgatta.

– Nem látszik semmi? – kérdezte Alekszandr meg sem fordulva.

Dmitrij alaposan megnézte – és szidta magát, mint a bokrot.

– Elnézést kell kérnem – mondta a kurátor –, de nem volt felhatalmazásom, hogy felfedjem ezt a statikus portált.

A statikus portált rendkívül ritkán használták. Egy időben, körülbelül kétszáz évvel korábban divatosak voltak. Néhány mágus még a mai napig is használja őket. Lényegét tekintve ez is mágikus eszköz volt, csak építészeti – valamilyen nyílás, rendszerint szorosan elzárva, ehhez kapcsolták hozzá a portált, amely egyetlen meghatározott helyre nyílt. Nagy távolságra nyitni ilyet az Erő igen nagymértékű felhasználására volt szükség, ezért a statikus portálok rendszerint kis távolságokat kötöttek össze. Emiatt gyorsan el is veszítették a népszerűségüket.

De a régimódi Inkvizíciótól bármire számítani lehetett. Többek közt egy ilyen ritkaságra is a szolgálati lakásban. Dmitrij erre nem számított, és rá is fizetett.

– Akkor miért kerested? – Drehernek nem jutott okosabb kérdés az eszébe.

– Nem is ezt kerestem – felelte Alekszandr. – Azt ellenőriztem, nem lépett-e bele valaki mostanában. Már hosszú évek óta senki nem használja. Beleléptek. Hárman.

– Hová vezet?

– A Gorohovajára.

– És onnan?

– Onnan már csak vadászhatunk. A nyomokat követjük.

– Zárd le úgy, hogy senki ne jöhessen utánunk! Meg tudod csinálni?

– Hát persze – bólintott Alekszandr.

– Miért nem csináltad meg korábban?

– Ki gondolta, hogy ilyen… tehetségesek a tanítványaitok?

Dmitrij arra gondolt, hogy előbb-utóbb még a legközönségesebb gyerekek is megtalálják, amit elrejtettek előlük.

Mindenesetre figyelmeztette Friechlinget, hogy elmennek. Csak azt nem árulta el neki, hová és miért. Annyit mondott, Alekszandr és

ő lemennek a Homály második rétegébe.

A portál egy rendkívül furcsa kapuhoz vitte őket. Dmitrijt leginkább egy templom bejáratára emlékeztette. Alekszandrral a falból egyenesen egy öntöttvas lépcsőre jutottak, a lépcsőt pedig hat sötét oszlop övezte, kerek térség körül futott fel spirálisan. Arról, hogy mégsem templomban vannak, a rengeteg graffiti tanúskodott a falakon és oszlopokon.

– Hol vagyunk? – kérdezte Dreher.

– A Rotundában[35] – felelte Alekszandr. – Rengeteg misztikus hír kering róla. Valakinek egyszer nyilván eljárt a szája a portálról. És ahogyan az lenni szokott, megszülettek a legendák.

– Itt… laknak?

– Laknak, hová is mehetnének. De nem nyugalmas itt az élet.

Állandóan mindenféle… elemek tanyáznak itt. Vagy csak a szájtátiak. Elvarázsolt hely ez.

– Most nincs itt senki. – Dmitrij körülnézett. Maguk voltak.

– Furcsa is… – Alkeszandr is mintha fürkészve keresett volna valamit. – Bár valójában nincs ebben semmi különös. Nézd csak meg az aurát, kolléga!

A Rotunda aurája rendkívül érdekes volt. Rengeteg érzelem kavargott itt, visszfényük szivárványosan derengett a Homály színskáláján.

Dreher

felismerte

a

remény

felvillanásait,

jókívánságok fényes sávjait – az ide látogatók nyilván abban reménykedtek, hogy kívánságuk valóra válik. De most az aurában mindenfelé a félelem foltjai lüktettek.

– Úgy látszik, a szökevényeink alaposan ráijesztettek mindenkire, amikor

nagyon

hatásosan

felbukkantak

a

semmiből.

–

Alekszandrnak jókedve kerekedett.

– A moha! – mondta Dmitrij. A Rotunda aurája teljesen elvonta a figyelmét a nyilvánvalóról. – Nincs sehol. Felégették.

– Lefagyasztották – igazította helyre Alekszandr. – Nézzük a nyomokat!

Dmitrij nem volt járatos a mágikus kriminalisztikában.

Alekszandr viszont láthatóan értett hozzá. Talán még örült is a kalandnak – mégiscsak más, mint városnéző csoportokat vezetni, az unalmas inkvizítori feladatokat ellátni. Föl-le járkált a lépcsőn, hallgatózott, merően nézett valamit, úgy látszott, nyomban előkap egy nagyítót – vagy inkább elővarázsol egyet.

Alekszandr végül diadalmas képpel hátravetette a fejét, megrázta a lófarkát.

– Egyet állíthatunk határozottan – jelentette ki a kurátor –, innen kimentek.

Dmitrij megállta, és nem tett ironikus megjegyzést a vérbeli detektív szerepében nyújtott alakítására.

– Mi is kimegyünk – mondta Alekszandr, és már száguldott lefelé a lépcsőn a kijárat felé.

Dmitrij követte őt az utcára. – Igen… a nyomok… Nem vesz észre semmit, kolléga? – mosolygott Alekszandr.

– Nem… azt hiszem, nem – rázta a fejét Dreher.

– Lemegyünk a Fontanka rakpartjára… Egyébként, ha arra indulunk, a Nyári kertbe jutunk.

A helyettes felügyelő egyre kínosabban érezte magát. Mint kiderült, mialatt ő lyukat beszélt az Inkvizítorok hasába, Csizsov és kompániája valahol a közelükben járt.

A rakparton Alekszandr lelkesedése alábbhagyott.

– Túlságosan sok minden van itt. Zavar a város aurája is. Eltűntek a nyomok… Ohó! – Az Inkvizítor megint felélénkült. – Legalább az első lépéseiket ismerjük. Beszólok az irodába. Az Őrségek már megkapták a tájékoztatást, ellenőrzik, nem történte valami…

– És hol van a másik legközelebbi portál? – kérdezte hirtelen Dmitrij.

– A másik? Hmm… – Alekszandr elgondolkodott. – Van itt egy ház, egyébként szintén a Fontankánál. De honnan tudhatták meg?

– Honnan tudták meg, hogy a lakásban van egy portál?

– Unatkoztak éjszaka, hát keresgéltek. Vagy véletlenül bukkantak rá, amikor éjszaka elindultak, hogy fogkrémet kenjenek a Fénypártiak képére.

– Ez nálunk nem szokás.

– Hová tűntél, úttörőtáborok romantikája? – mondta álmodozva a kurátor.

Dmitrijnek eszébe jutott, milyen makacsul próbálta kideríteni Vlad Csizsov, miféle házimanó szorgoskodik a lakásban, mialatt ők a nevezetességeket járják sorra. Az a legvalószínűbb, hogy összemesterkedett valamilyen megfigyelő igézetet, és váratlan eredményre jutott.

– És ha feltételezzük, hogy ismerik a városban lévő portálok térképét…

Alekszandr hirtelen elkáromkodta magát.

– Micsoda hatökör vagyok, hogy nem jöttem rá rögtön! – fejezte be.

– Mire? – vált óvatosabbá Dmitrij.

– A múzeum! Hiszen érintés nélkül lapozgattak, bámészkodtak mindenfelé! Megláthatták ott a térképet. Szólni kell Tamarának. De majd később, most menjünk a következő portálhoz!

– Az hová vezet?

– Az már messzebbre visz. A Vaszilkára… Vagyis a Vasziljevszkij-szigetre. Ne haragudj, elfelejtettem, hogy nem idevalósi vagy.

– Te itteni vagy?

– Természetesen nem.

– Hát hová való vagy?

– Hol meg nem fordultam! Már magam se tudom, mit tekintsek szülőhazámnak. Én a világmindenség polgára vagyok. Ne csodálkozz, hogy ilyen jó karban tartom magam. Benne vagyok a korban.

Dmitrij tapintatlanságnak tartotta volna megkérdezni, hány éves is valójában.

Zsebében megszólalt a mobil.

– Herr Inkvizítor – hangzott a telefonból –, beszélgettem még a srácokkal. Semmi konkrétumra nem emlékeztek, de… Hallották, hogy Csizsov boszorkányszombatot akar rendezni.

– Ez minden?

– Sajnos igen. De hátha segít…

– Ellenőrizzük. Hogy vannak a gyerekek?

– Szétszéledtek a szobáikba. Karaszjovnál megint játszanak.

– Ügyeljen rájuk! Különösen… – Dmitrij nem akarta Annát megemlíteni a kurátor jelenlétében – arra, akire külön felhívtam a figyelmét!

– Rendben, Herr Inkvizítor. Sok sikert!

Dmitrij zsebre vágta a telefont. Alekszandr közben céltudatosan haladt kicsivel előtte.

– Hol lehet a Vasziljevszkij-szigeten boszorkányszombatot rendezni? – kérdezte Dmitrij, mikor utolérte.

Alekszandr erre megállt.

– Emberáldozattal?

– Nem. Vlad meg a többi barlanglakó persze megéri a pénzét. De eddig azért aligha mennek el. Bár a jelek szerint azt találták ki, kipróbálják, milyen lehet egy jó kis pityeri boszorkányszombat.

– És az milyen lenne? – mosolyodott el gúnyosan a kurátor.

–

Amennyire

a

korábbi

tapasztalatokból

tudom…

a

boszorkányszombat az ő szemükben egyelőre afféle halloweeni buli.

Az iskolában a Setétek számára évente egyszer engedélyezett ilyet tartani, de mindenféle fanatizmus nélkül. Úgy látszik, elhatározták, hogy itt elengedik magukat. Tűzijáték, tánc a sírokon… Állj!

Drehert hirtelen megszállta az ihlet.

– Vannak itt régi temetők?

– Dmitrij! – Alekszandr úgy nézett rá, mint egy frissen hasonítottra. – Itt minden temető régi. Ez itt Pityer!

– Jó! Ha boszorkányszombatot akarnál rendezni egy temetőben,

ráadásul a Vasziljevszkij-szigeten, hová indulnál?

– Hmm, ezen gondolkodnom kell… – Alekszandr rákönyökölt a rakpart mellvédjére, a vizet nézte. – Á, nem kell itt gondolkodni, a Szmolenszkibe. El is akartalak oda vinni benneteket. Ott temették el Blokot[36] és Puskin dajkáját.

– Ez megfelel! – mondta Dmitrij.

– Nem egészen – vitatkozott vele az Inkvizítor, nyilvánvalóan ellentmondva önmagának. De aztán megmagyarázta: – Az pravoszláv temető. Nagyon sok minden keveredik benne. Az eredendő erők kontrasztos keveredése. Sok Másféle ki sem bírja, különösen a gyengék. Puskin rosszul lett, amikor felkereste a dajkája sírját. Később azt írta, a Szmolenszki olyan fekete, hogy élő ember ne tegye be oda a lábát.

– Hogyhogy? Puskin is…

Dmitrij, bár még nemrégiben is Másféle irodalmat tanított, messze nem mindent tudott az irodalom terén működött mágusokról. Az Éjszakai Őrség archívumába nem engedték be az irodalomtanárt. A Nappali Őrségébe még kevésbé. Tankönyv természetesen nem létezett. Dmitrij szeretett volna írni egyet, már valamiféle tervet is összeállított az óravázlatai alapján. De nem jutott rá ideje, aztán meg átkerült az Inkvizícióhoz.

– Valószínűleg – legyintett Alekszandr. – Gyenge Setét lehetett.

Nyilvánvaló, hogy megpróbálták bevonni a munkába.

– A történészeitek ásták ezt ki?

Dmitrij szerencsétlenül fogalmazott ezzel a „történészeitek”

szóval. Mintha önmagát egy másik intézményhez tartozónak tartaná. De már nem tudta visszavonni a kimondott szót.

Ám Alekszandr elengedte a füle mellett ezt az elszólást.

– Minek ide a történészek? A verseiből látható!

És hirtelen szavalni kezdett:

Vitt-vitt a sivatagon át

az Igazság iszonyú vágya, s hat fényszárnyával egy Szeráf

egyszerre csak útamat állta.

Halk ujját álomszeliden

végigvonta szemeimen,

s erejük, mint egy ifjú sasnak,

lett rögtön tiszta, hős, hatalmas.

(…)

S kiszakította nyelvemet,

mely oly önzően sietett

társulni minden fecsegésbe,

s vérmocskolt keze az okos

kígyónak tette be gonosz

számba fullánkját. Végül érce

mélyen mellembe hasított,

s a kebel tátogó sebébe, még lüktető szívem helyére eleven parazsat dugott…[37]

A kurátor gúnyosan nézett Dreherre.

– Nem emlékeztet semmire? Szerintem ismerős a kép. A Setétek tipikus verbuváló stratégiája.

– Alekszandr, ki voltál te korábban? Fénypárti?

Az Inkvizítorok körében nem volt szokás érdeklődni, melyik oldalhoz tartozott a másik, mielőtt Szürkévé avatták volna. Az igazán erősek egyébként meg tudták állapítani, milyen az igazi aura az „egyenlepel” alatt.

Dmitrij erre nem volt képes.

– Fénypárti. – A kurátor megrázta a haját, mintha annak színe bizonyítékul szolgálhatna. – Alacsony szintű. Csak az Inkvizícióban tudtam ennyire fölemelni. De a „színedet” nem tudod végleg eltüntetni.

Drehernek eszébe jutott, hogy Egyszemű Lihegő is ilyesmit mondott. Azonban a figyelmét más ragadta meg:

– Alacsony szinttel vettek fel az Inkvizícióba?

– Ötödikkel – felelte Alekszandr. – Nagyon régen. Kivételt tettek.

– Velem is – bökte ki Dmitrij.

– Miféle szolgálatért? – kapott a szón Alekszandr.

Dmitrij ráharapott a nyelvére. De gyorsan feltalálta magát.

– Volt nálunk egy… Sztrigal. Nem értett a fiatalok nyelvén.

Visszahívták, és úgy döntöttek, a helyiek közül, vagyis az iskolából legyen valaki a felügyelő. Én meg mindenkivel szót értettem, a Setétekkel is, a Fénypártiakkal is. És ha már felügyelő, át kell mennie az Inkvizícióhoz. Nélkülem döntöttek rólam.

– Világos. – Alekszandr megint a Fontankán futó habtarajokat nézte. – Menjünk akkor, nézzük, hogy boldogulsz a Setétekkel!

– Te mondtad, hogy a Szmolenszki nem megfelelő…

– Nem ezt mondtam. A pravoszláv nem egészen megfelelő. De ott van a lutheránus is. Az a túlparton van. Ott gyűlnek össze időnként a pityeri germánok. Nagyon valószínű, hogy a tieid is oda készültek.

– Merre megyünk?

– Gyere utánam! – Alekszandr otthagyta a mellvédet.

Eddig álltak és beszélgettek. A kurátor most nekilódult, Dmitrijnek megint utol kellett érnie.

– És téged miféle szolgálatodért vettek fel? – kérdezte, hogy helyreállítsa az egyensúlyt.

– Jó stratéga voltam – felelte Alekszandr. – Régen…

De nem fejtette ki bővebben.

A következő portált egy nagyon érdekes, kerek házban találták meg a Fontanka partján. Egyébként itt szinte minden második ház nagyon érdekes volt. Alekszandr megint nagyon felélénkült, amikor a túlsó oldalon kiléptek a portálból, már a Vasziljevszkij-szigeten.

Arról mesélt, hogy a tizenkilencedik században Péterváron összehasonlíthatatlanul több mágus volt, mint mostanában. A forradalom, a társadalmi megrázkódtatások és a Másfélék tömeges elvándorlása miatt a múlt század közepére olyan kevesen maradtak, hogy az Inkvizíciónak még évtizedekig létszámgondjai lesznek. A lutheránus temető nem a Vasziljevszkijen volt, hanem a szomszédos szigeten, a Dekabristák szigetén. Az Inkvizítorok oda már portál nélkül jutottak el.

– Nézd! – mondta Alekszandr még útközben.

– Mit? – Dmitrij nem értette rögtön.

Csak egy kerítést látott maga előtt, és kicsit távolabb lámpa világított meg egy sárga kőkaput. Aki nem tudja, nem is sejtené, hogy temető van itt.

– A Homályon át! – figyelmeztette a kurátor.

A temető fölött mintha az északi fény pompázott volna – június végén. Sávjai összefolytak, többdimenziós alakzatokba rendeződtek, egyik szín váltotta a másikat. A Homályban úgy festett az égbolt, mint valami fantasztikus képernyővédő.

– Hívni kell az Éjszakai Őrséget – nyúlt Alekszandr a mobilja után a farmerzsebébe.

– De hát mi magunk vagyunk az Inkvizíció – mondta Dreher.

– Látod ezt az ünnepi tűzijátékot? Most már semmiképp sem tudjuk eltitkolni az ügyet. Setétek boszorkányszombatot tartanak licenc nélkül, csaknem a város közepén.

– Várj! Elkapjuk őket most, és utána telefonálunk.

– Azt mondod, elkapjuk… – Alekszandr mereven bámulta a villódzó fényeket. – Rossz előérzetem van. Nagyon rossz. Na mindegy, indulás! Erre lesz a legjobb…

Lehetetlen volt megállapítani, hol van az Erő játékának epicentruma – mint ahogy tűzijátéknál sem lehet pontosan tudni, melyik irányból lövik fel.

Dmitrij még sosem járt temetőben éjszaka. Ez a temető egyébként nappal is sajátos látványt nyújtott.

Prágában sétált alkonyatkor. Állt a Károly hídon, nézte a várost, és arra gondolt, milyen nehéz lehetett itt az élete Franz Kafkának, a hasonítatlan Másfélének.

De Prága aurájában az erők egyensúlya dominált, ezért is választotta székhelyéül az Európai Iroda, bár ott telepedhetett volna meg, ahol csak akar, akár Rómában is.

A Szmolenszki lutheránus temető a Setétet árasztotta magából.

Nem, egyáltalán nem maguk a sírhelyek okozták ezt. Mint ahogy azok többségének hite sem, akiket itt temettek el, akár emberek, akár Másfélék voltak. Egészen más volt a helyzet.

Az embereknek nem adatott meg, hogy használhassák az Erőt, amelyet pedig ők maguk sugároztak a Homályba. Olyan ez, mint ha ül valaki egy zsák aranyon, de nem vehet belőle semmit.

Ugyanakkor közösen mégis képesek irányítani az Erőt. Például a művészet élvezete közben, amikor százak vagy ezrek figyelme irányul egyazon tárgyra. Ezért különleges mindig a múzeumok és képtárak aurája.

Ugyanilyen koncentráltan jelenik meg az Erő a temetőkben is.

Egyik-másik ember megkönnyebbül ott, mivel a temető szinte magába szívja a fájdalmat és a gyászt. És a temetések alatt feltörő

érzelmek sokáig meg is maradnak ott, ezért ősidők óta vonzó helyek a Setétek számára. A Szmolenszki lutheránus temető sajátos architektúrája és elhanyagoltsága folytán fűszeres érzelmi koktélt szívott magába. Sok látogató talán észre sem vette ezt, ám a Másfélék…

– A kék moha… – súgta Dmitrij Alekszandrnak. – Itt is elfagyasztották.

– Nem tűrték a konkurenciát – válaszolta a kurátor.

Úgy tűnt, mintha az évszakok végleg megbolondultak és összekeveredtek volna. Mögöttük, a kerítésen túl, az emberek világában nyár volt, még nem is ért a csúcspontjára. Fölöttük az északi fény sávjai tomboltak. Itt pedig, az első rétegben mintha november lett volna. A fákon egyetlen levél sem látszott. A kripták és síremlékek szürreális és baljóslatú képet mutattak. Dmitrij összetört sírköveket, elferdült és kidőlt kereszteket látott mindenfelé.

Az jutott eszébe, hogy Csizsovnak és bandájának a huligánkodása pozitív hatással is járhat. Ha azért jöttek ide, hogy móresre tanítsák a temetői vandálokat, meg azokat, akik egyszerűen csak ide dobálják összenyomott sörösdobozaikat. Ha hosszú ideig ható bűvöletet hagynának itt, amely elriasztja a nem kívánatos látogatókat, Dmitrij hajlandó lenne szemet hunyni az egész fölött, és meggyőzné még Liharjovot, az Éjszakai Őrséget, sőt az Inkvizíciót is.

De a három iskolai Setét fütyül az egészre. Szórakozni jöttek ide.

Vagy mégsem?

„Észrevették minket – szólt hirtelen Alekszandr kissé előbbre osonva a bozótban. – Nézz fel!”

Dmitrij felemelte a fejét. Az északi fény eltűnt.

„Megint meglépnek” – mondta gondolatban Alekszandrnak.

„Nem – felelte a kurátor. – Elő kell őket csalogatni. Van is erre eszközöm.”

Tovább lopakodtak a síremlékek között, és rövidesen keskeny, kövezett utat pillantottak meg. De nem siettek kilépni erre az utacskára.

– Láttál már ilyet? – fordult Dreherhez Alekszandr, és mutatott neki valamit, ami egy marék apró üveggolyóra hasonlított.

Dmitrij megrázta a fejét.

– Képzeld magad elé azt a hármat, és gondolatban zárd bele őket a golyókba! Megtehetném én is, de te jobban ismered őket.

A volt irodalomtanár maga elé képzelte Csizsovot, Fedotovot és Scsukint, lekicsinyítette és megsokszorozta, majd egyenként belezárta őket az üveggolyókba. Arra a logikus következtetésre jutott, hogy ezek az átlátszó gömbök nem anyagi természetűek.

Alekszandr valami olyan inkvizítori mágiát alkalmazott, amit a volt tanfolyami növendék nem ismert.

A kurátor megnézte tenyerén társa gondolatban végrehajtott tevékenységének eredményét, elégedetten bólintott, majd egy széles

mozdulattal az útra szórta a golyókat. Dmitrij rögtön szem elől tévesztette őket, majd halk csörrenést hallott, mintha kristály tört volna darabokra.

– Kész – hümmögött Alekszandr.

Most már Dmitrij is látta. Az úton lábnyomok rajzolódtak ki, mintha ezüstös porral szórták volna fel őket.

– Modern Másféle kriminológia – kommentálta a kurátor. – Most pedig jöjjön az ősi…

Tenyerén most valami más jelent meg. Ezúttal mintha tűk lettek volna.

Koponyából ittak mérget,

ettek galócát,

síron táncot lejtettek

a hithagyott banyák…

Alekszandr az orra alatt dúdolta a dalt, közben még utánozta is Viszockij[38] rekedt hangját.

– Kezdhetitek a táncot! – jelentette ki.

Most még csak nem is kellett szétszórnia a tűket, azok maguktól repültek el, mintha valami hatalmas mágnes vonzaná őket. Dmitrij most követni tudta pillantásával az útjukat. Mintha aprócska koboldok lőtték volna ki nyilaikat, a tűk belefúródtak az ezüstös nyomokba.

Kiáltás hangzott fel.

– Sikerült – mondta Alekszandr.

És futva a hang forrása felé indult. Dmitrij a nyomába szegődött.

Állandóan belebotlott a kövekbe. Alekszandr viszont kikerülte az akadályokat.

Futás közben elhajított még egy maréknyi tűt. Dmitrijnek közben az jutott eszébe, hogy ez nem sokban különbözik attól, mint amikor vallatás közben az Igazságszeretőt használják. Ezek a tűk igazából nem szúrnak, az Igazságszerető sem okoz valódi fájdalmat.

Lényegében nem az idegközpontokra hat, csak a képzeletre, de ez is bőségesen elég.

A kiáltás megismétlődött, és a kurátorral szemben elősántikált az egyik romos síremlék mögül Scsukin.

– Kifelé a Homályból! – vezényelt Alekszandr. – Élénken!

A Setét felnyújtotta a kezét. Dmitrijnek, aki éppen megint megbotlott, és kénytelen volt megállni, úgy tűnt, hogy a fiú megadja magát.

De csak úgy tűnt.

A következő pillanatban Alekszandrt valami leverte a lábáról. És nemcsak leverte, hanem fel is kapta a földről, kétszer megpörgette a levegőben, és ledobta egy sírkőre.

– Jura! – kiáltotta Dmitrij. – Mit művelsz?

Megtámadni egy Inkvizítort sokkal komolyabb ügy volt, mint a szökés és a boszorkányszombat egy történelmi múltú temetőben.

Felnőttnek ezért minimum Bíróság járt.

Scsukin Dreher felé fordult. Dmitrij hirtelen azt érezte, hogy iszonyatos súly nehezedik rá. A mellére, a vállára. Fejét mintha két oldalról kőtenyerek szorítanák össze.

– Te… megőrültél… – préselte ki magából Dmitrij.

Ez volt a mágikus nyomás. Az Erő tiszta működése.

– Nekem! Többé! Senki! Nem! Parancsol! – hangsúlyozott kiáltva külön-külön minden szót Scsukin.

Közben a kamasz olyan mozdulatot tett, mintha láthatatlan falat tolna a helyettes felügyelő felé. Vagy hatalmas sziklát görgetne rá.

Dmitrij megfeszítette minden izmát. Megtanították neki a nyomást, ezt a mágikus fogást, amelynek egyetlen ellenszere az ellennyomás. Olyasmi ez, mintha érintés nélkül szkanderezne két ellenfél. A felügyelő viszonylag könnyedén elbánt volna a nem túl izmos Scsukinnal a tisztán fizikai harcban. Mostani negyedik szintjével a mágiában is győznie kellett volna.

Most mégsem sikerült. Még a nyomásnak ellenállnia sem.

Dreher úgy érezte magát, mintha súlyzózna. Nem kézzel-karral, hanem egész testével. Azt mondják, ha az ember egyetlen pontra összpontosít, huszonöt tonnát is elbír. De most a jelek szerint ez sem segített, mintha egy tankot kellene legördíteni magáról.

Scsukin szinte belepréselte a földbe. Dmitrij széttette a lábát, bár ez nem segíthetett rajta. Összegörnyedt, ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy elfeküdjön a földön, és úgy próbálja lelökni magáról a láthatatlan súlyzót.

Gondolatai lázasan száguldottak, pedig Prágában azt tanították neki, hogy az Erő megfelelő irányításának alapja a koncentrálás.

Scsukin valamilyen felfoghatatlan módon felemelte a szintjét.

Legalább másodikra, de talán elsőre. Itt semmiféle Čapek tükre nem segített volna. Talán annyi negatív érzelmet halmozott fel magában ez a lutheránus temető, hogy a három gyengécske Setét az utolsó cseppig magába pumpálva sokszorosára emelte a mágusi szintjét?

Miközben a nyomással küzdött, Dmitrij Alekszandr felé sandított, aki kiterült a sírkövön, mint valami áldozati oltáron. A kurátor nem adott életjelet, de a volt irodalomtanár a szeme sarkából meglátta, hogy valamilyen tárgy repül Scsukin tarkója felé.

Remek ötlet. Kegyetlen, de a félig agyonpréselt Dreher most ezt is kész volt megbocsátani. Egy agyonnyomott máguson semmilyen igézet nem segít.

De sajnos Scsukin is észrevett valamit. Néhány másodpercre felhagyott a felügyelő földbe préselésével, elfordult, és röptében megállította a felé röpülő tárgyat. Dmitrijnek még sikerült meglátnia, hogy egy közönséges utcakő, mielőtt az belülről szétrobbant volna, szilánkokra és morzsalékra esve szét.

Alekszandr felkelt az „oltáráról”. Ő hajította el az utcakövet, és éppen új támadásra készült. Scsukin azonban nem késlekedett, megint a levegőbe emelte a kurátort, a legközelebbi, miniatűr gótikus kápolnára emlékeztető kripta falához vágta. A falról visszapattanva Alekszandr a bozótba zuhant.

„Csak össze ne törje magát!” – gondolta Dmitrij. Közben ő sem tétlenkedett. Míg Scsukin rövid párbaját vívta a kurátorral, Dmitrijnek sikerül aktiválnia az egyik igézetét. Nem a leghatékonyabbat, de ez jutott az eszébe.

Az Erő nyomása újra ránehezedett. Dreher megint elnyúlt a földön. A tarkója, a háta, sőt a sarka is a talajhoz préselődött. Fogai közt sziszegve Dreher mégis Scsukin felé fordította az arcát. Várnia kellett… Várnia…

A nyomás erősödött.

A temető földje magába szívja nemcsak az érzelmeket, hanem az Erőnek azokat a maradékait is, amelyek még a holttestekben lappanganak. Dmitrij érzékelte a hajdan volt temetések érzelmi hullámainak visszamaradt nyomait. Prágában arra is megtanították, hogy bármilyen energiát fel tudjon használni, akár a Setétet is. Ez nem volt jó érzés egy Fénypártinak, de szükség törvényt bont.

Dmitrij kezdte magába szívni a számára idegen Erőt a földből.

Eszébe jutott, hogyan gyógyította ki magát a pestisből Colas Breugnon[39], és valami miatt arra gondolt, hogy ha túl lesznek mindezen, Prágában utána kellene néznie Romain Rolland-nak is.

Dreher szívta és szívta magába az Erőt, miközben már nem is a testével, hanem egész lelkével érezte a föld hidegét. Még mindig nem volt akkora tartaléka, hogy levegye, vagy legalább egyszerűen ellökje a nyomást, de azért már valamivel könnyebben lélegzett. Ez azonban aligha segített volna sokáig…

…de Scsukin hirtelen feljajdult.

„Kész!” – mondta egy hang Dmitrij agyában Alekszandr intonációjával.

A Setét diák megint feljajdult.

„A biztonság kedvéért” – gondolta kárörvendően Dreher. Aztán észbe kapott – talán csak nem a magába szívott Setét energia kezdett hatni rá?

És a nyomás hirtelen megszűnt. Mintha sosem lett volna.

Dmitrij ellökte magát a talajtól, és felült. Vagy tízlépésnyire tőle Scsukin a kezére bámult, mintha valamivel összemocskolta volna.

Majd megint Dreher felé tartotta a tenyerét, próbált néhány igéző

mozdulatot.

A volt irodalomtanár elégedetten figyelte.

Scsukin hitelen harmadszor is feljajdult, a lábát rázta, mintha egy harapós kis vadállattól akarna megszabadulni, amelyik a nadrágszárán kapaszkodik felfelé. Lényegében ez is történt. Dmitrij közben pattintott az ujjával. Az újabb harapások már fölöslegesek voltak. A hatás már így is több napig eltart.

– Nem megmagyarázható jelenségek – mondta Scsukin. – Nem vagyok olyan állapotban, hogy képes legyek bármilyen cselekményt végrehajtani.

Dmitrij

teli

szájjal

vigyorgott.

Az

Inkvizíció

legújabb

fejlesztéseinek egyike volt, amit alkalmazott, Prágában tanulta fakultáció keretében. A tanfolyamon Dreher nem sietett vállalni az áldozat szerepét, így társán láthatta tejes szépségében az új módszer hatását.

Az orosz anyanyelvű Inkvizítorok nyomban Hivatali Patkánynak nevezték el az igézetet. Valójában bármilyen formát ölthetett volna, de az edzések során éles fogú rágcsáló alakját választották neki. Akit ez a „patkány” megharapott, annak egy időre kikapcsolta az érzelmi szféráját. És mivel az Erő közvetlenül az érzelmekhez kötődik, ezzel megbízhatóan elzárta a Másfélét a mágiától, mintha valaki megnyomott volna egy kikapcsoló gombot. És mellékhatásként a megharapott elkezdett hivatali bükkfanyelven beszélni. Erről kapta nevét az új igézet.

A több harapást is elszenvedett Scsukin most nem is tudott kilépni a Homályból. Drehernek kellett kivonszolnia őt.

– Maradj itt! – parancsolt rá.

Scsukin nem ellenkezett, csak tehetetlenül rázta a fejét. Láthatóan

próbált valamilyen mágikus fogást alkalmazni.

Dmitrij ismét lemerült a Homályba, és arra igyekezett, ahol Alekszandr eltűnt. De mielőtt odaért volna, megmozdultak előtte a bokrok csupasz ágai, és kibukkant közülük az Inkvizítor borzas feje.

A lófarkát összefogó gumi már rég elszakadt.

– Élsz? – tette fel a költői kérdést Dmitrij.

– Még szép! – mondta Alekszandr. – Szinte teljesen egyben vagyok. Hol van ez a…

– Ott meredezik, mint egy kőbálvány – mutatott Dmitrij Scsukinnak az első rétegből elmosódottan látszó sziluettje felé.

– Mivel csináltad? – kérdezte Alekszandr, és kilépett a Homályból.

– Hivatali Patkánnyal.

– Eredeti…

Scsukin rájuk nézve pislogott. Dmitrij csak most vette észre, hogy olyan hosszúak a szempillái, mint egy lánynak.

– Hol vannak a bűntársaid? – kérdezte Alekszandr szigorúan. – Ki vele! Különben vagy fél évszázadra kitömött rákot csinálok belőled.

A Zoológiai Múzeumban fogsz porosodni, erről személyesen gondoskodom.

Úgy látszott, Scsukin rögtön elbőgi magát, szempillái legalábbis sűrűbben verdestek.

– Nem így kell. Egyszerűen meg sem érti. – Dmitrij odaállt a Setét elé. – Információt Vlagyiszlav Csizsov és Igor Fedotov tartózkodási helyéről. Azonnal közölni, szigorú büntetés elkerülése végett.

A Setét bólintott, de nem tudott megszólalni. Pillantása ködössé vált. Karját szétvetve Scsukin a földre zuhant.

– Nem kell minket keresni, itt vagyunk – hangzott fel mögöttük.

Egy magas síremlék mögül előlépett Csizsov. Valahonnan a föld alól előmászott Fedotov.

– Az ügyes vadászhoz maga megy a vad – mondta Alekszandr.

Úgy látszott, teljesen rendbejött.

Dmitrij gyorsan ellenőrizte a mozdulatlanul fekvő Scsukin auráját.

Ájulás, csak ájulás. De nem véletlen. A sajátjai intézték el messziről.

– Most nem ketten vannak egy ellen – húzta össze szemét Csizsov.

– Nem becsületesebb így?

– Miért nem segítettetek a társatoknak? – érdeklődött Alekszandr. – Egyébként nem szúrja valami a lábatokat?

– Nem szúrja – felelt ingerülten Vlad helyett Garik Fedotov. –

Jurik hülye. Jobban kellett volna védekeznie.

– Mi folyik itt? – lépett előrébb Dreher.

– Semmi különös – mondta Csizsov.

– Feltöltődtünk egy kicsit – közölte Fedotov.

– Hosszú időre feltöltődtetek – jegyezte meg Alekszandr. – Vagy harminc évre. Sikerült kivívnotok magatoknak az örökös eltiltást a mágiától.

– Aztán mivel? – okvetetlenkedett Fedotov.

– Ez itt az Inkvizíció, és nem az Éjszakai Őrség, hát ezzel – közölte a kurátor.

– Az Éjszakai Őrség ott fekszik annál a kriptánál – mondta Csizsov. – Úgy megkötöztük őket Pókhálóval, hogy moccanni sem tudnak.

„Tehát kijöttek ellenőrizni” – gondolta Dreher.

– Szóval így. Itt az utolsó esélyetek – mondta Alekszandr. – Itt én vagyok a legmagasabb szintű. Most rögtön kiszabadítjátok az őrségbelieket, aztán elmegyünk, felvesszük a jegyzőkönyvet, írásba foglaljuk a vallomásotokat. Akkor lesz esélyetek arra, hogy öregkorotokig használhassátok a mágiát. És ha a szüleitek nagyon igyekeznek, akkor akár még nyugdíjasként is.

– Nem maga itt a legmagasabb szintű – felelte Csizsov.

– Igazán?

– Tisztázhatjuk.

– És hogyan?

– Párbajjal. Egy egy ellen. Ha maguk győznek, megadjuk

magunkat. Ha veszítenek, mi elmegyünk.

– Legalább tisztában vagy azzal, mit javasolsz? Ez rosszabb, mint ha megpróbálnál megvesztegetni.

– Az Inkvizíció nem fogad el kenőpénzt – szólt közbe Fedotov, és vihogott.

– Szóval igen vagy nem? – kérdezte Csizsov komolyan.

– Tíz évvel meghosszabbítottad a mágiától eltiltásod idejét –

közölte Alekszandr. – Kísérettel kell elvezetnünk innen benneteket.

– Na, és meg is tudják csinálni?

– Inkvizítor megfenyegetése. Újabb tíz év.

– Nem olvasná fel előbb a jogainkat?

– Majd az Éjszakai Őrségnél felolvassák neked.

– Nem megyünk – mondta Fedotov, és hirtelen görcsösen köhögni kezdett, kétrét görnyedt.

– De jöttök – mondta Alekszandr. – Ha önként nem, hát az ostor miatt.

Ám ekkor hirtelen ő ingott meg, mintha ütés érte volna.

Csizsov meredten állt, előrenyújtotta karját, ujjait bonyolult alakzatba rendezve. Az iskolában legalább olyan jól fejlesztették az ujjmozgást, mint a zenészeknél.

– Csoportos támadás – állapította meg Alekszandr. – A mágia életfogytig tartó blokkolása.

Fedotov lassan kiegyenesedett. Amikor összegörnyedt, valami kiesett a kezéből. Ez a valami most magától felugrott, és egyenesen Alekszandr tenyerére repült.

– Milyen érdekes, kolléga! – mutatta meg az Inkvizítor Dmitrijnek a durván faragott kis fafigurát. – Ez egy mentortalizmán. – Megint a Setétekhez fordult: – Hol találtátok?

– Itt – szólalt meg Fedotov. Érzékelhetően nehezére esett beszélni. – Az egyik kriptában.

– Ne fecsegj! – szólt rá Csizsov, a fejét meg sem mozdítva.

– Na és? – vigyorgott Garik. – Már úgyis kiürült.

– Igen, üres – erősítette meg az Inkvizítor, kezében forgatva a trófeát. – Hát ettől vagytok olyan bátrak!

– A bátorság: Erő – felelte Csizsov.

– Honnan tudtatok erről a talizmánról?

– Párbajt javasoltunk – mondta Vlad. – Ha vesztettünk, elmondjuk.

– Az Inkvizíció nem vesz részt párbajokban.

– Akkor egyszerűen elmegyünk. Dmitrij Leonyidovics – nézett Dreherre Vlad –, az iskolából is elmegyünk.

– Úgyis kizárnának benneteket – felelte Dreher ‘

Ideje sem volt felfogni, mit tesz Alekszandr, aki hirtelen lemerült a Homályba, és a felügyelőhelyettest is magával húzta. Dmitrij csak tudata peremén érzékelte, hogy erős impulzus áramlik el mellettük (vagy talán inkább rajtuk keresztül).

Csizsov csapott le rájuk figyelmeztetés nélkül.

Alekszandr szájából párafelhő gomolygott, valamilyen ismeretlen nyelven elkáromkodta magát. Pontosabban Dmitrijnek valahogy mégis ismerősnek tűnt a nyelv. Talán a tanfolyamon hallott valami hasonlót. De nem volt idő emlékezésre.

– Tiéd a vörös – vetette oda Alekszandr a felügyelőnek, már oroszul.

Dmitrij értette, hogy Garik Fedotovra gondol.

Garikra és Csizsovra nem kellett sokáig várniuk, mindketten megjelentek az első rétegben. Dmitrij elhajította a Hálót – a Pókháló inkvizítori változatát, az engedély nélküli boszorkányszombat résztvevői ezzel kötözték meg az őrségbelieket. A pókfonál lényegében a pók megszilárdult mirigyváladéka, ehhez hasonlóan a Háló „fonalait” a mágus irányított ereje alakítja. Minél magasabb a mágus szintje, annál szilárdabb a fonál. Az Inkvizíció furfangos Hálója ráadásul az áldozat, és nem a vadász tartalékaiból táplálkozik.

Fedotov röptében szétszabdalta a Hálót. Dmitrij érezte, hogy

valami lecsap rá – szavakkal képtelen lett volna leírni ezt az érzést –, és valahova magával rántja. Dreher Alekszandr felé fordult.

De tőle nem várhatott segítséget: Dmitrij látta, amint a földből kinyúlik egy gigászi kéz – minden ujja ember nagyságú volt.

Pontosabban nem is kinyúlt, a temető földje adta az anyagát. A kéz megpróbálta elkapni Alekszandrt, de ő ügyesen elhajolt, ám valami mégis megragadta és félredobta.

Néhány lépésnyire tőle ott állt Csizsov, és olyan mozdulatokat végzett, mintha megragadna valamit: távirányítással mozgatta a kezet, mintha manipulátorral dolgozna.

Kinek a mentortalizmánját találhatták meg?

Hirtelen minden eltűnt. Még a temető is. Dmitrijt hatalmas kőtömbök vették körül, olyanok, mint a Stonehenge-ben. Kész labirintust alkottak.

Fedotov lehúzta őt a Homály második rétegébe.

Dmitrij megpróbált kiszabadulni, de hiába. Garik az egyszerű

mágikus nyomásnál valami bonyolultabb dolgot alkalmazott.

Valószínűleg ugyanazt a Pókhálót – itt most nem lehetett megállapítani.

– Megadja magát, Dmitrij Leonyidovics? – Dreher előtt felbukkant Fedotov.

– És ha nem? – Dreher még a kisujját sem tudta megmozdítani, de a nyelve működött.

Már ez is valami.

– Én várhatok – válaszolta Fedotov.

– Egész Európa rátok fog vadászni.

– Nem tesz semmit. Nem készítettünk ki senkit. Meg egyébként is… Vagy száz évre elvonulunk valami rejtekhelyre. Elvégre most már boszorkánymesterek vagyunk.

Igaza volt. Alekszandr ugyan mindenféle gaztettel vádolta őket, de

eddig senki nem sérült meg komolyan. Mint a „holt költők” esetében az előző ősszel. És elvonulhatnak rejtekhelyre. Scsukin kivételével, ő

nem boszorkánymester, hanem Setét mágus. Bár neki is ki lehetne találni valamit.

Egyébként megtehetnék azt is, hogy észrevétlenül eltűnnek Alekszandr és az ő szeme elől. Ha mindegyikük szintje magasabb az elsőnél, csak egy Legfelső szintű mágus lenne képes megtalálni őket.

Ilyen pedig még az Inkvizíciónál sincs sok.

Csakhogy nekik nem elég, hogy egyszerűen elmenjenek. Ezért is találta ki Csizsov ezt az „egy egy ellen” párbajt. Mindenkinek be akarták bizonyítani új státuszukat, elsősorban – saját maguknak.

– Még lejjebb is le tudom vinni magát – mondta Fedotov. – És akkor biztos, hogy egymaga nem tud onnan kiszabadulni.

– Na, itt igazán elveted a sulykot – felelte Dmitrij. – Vagy hogy is mondjátok ti ezt. Még a nagyon nagy mágusok is hosszú ideig tanulják, hogyan kell a harmadik rétegbe lemerülni. Hogyan emeld fel az árnyékodat. Ebben semmiféle mentortalizmán nem segít. Csak a gyakorlás és gyakorlás.

– Beszéljen csak, beszéljen! – tanácsolta Garik. – Hamarosan kimerül az ereje, és már a második szintről sem tud kikeveredni.

Odébb ment, és letelepedett az egyik kőtömbre.

Dmitrij megfeszítette minden erejét, de változatlanul moccanni sem tudott. Felnyögött.

– Nem sikerül a Kővirág? – érdeklődött együttérzően Fedotov.

– Nem sikerül – ismerte be Dmitrij.

– Egyetlen olyan igézet sem működik, amely az ujjakra, vagy egyáltalán a testre szabott – mondta Garik. – Ez az izé, a talizmán nem csak az Erőt adja át. A tudást is.

– Hát igen, nyilván nem tehetek mást, csak beszélhetek.

– A szóbeli igézetek se működnek. Rögtön elszorul a torka.

– Elhiszem – hagyta rá Dmitrij. – Verset mondani szabad?

– Milyen verset? – vált óvatosabbá Fedotov.

– Puskint. Talán utoljára szavalhatok. Ó, jaj, kicsi, gyenge én, vámpír öli életem, ha imám a síri földet fel nem falja teljesen!

Emlékszel? Mi a címe?

– „A vámpír” – felelte Fedotov. – Hiszen maga tanította nekünk.

– És hogy szól az „Üzenet Szibériába” vége? Emlékszel?

Dmitrij ezt olyan magabiztosan mondta, mintha órán lennének.

Fedotov el is gondolkodott.

– Mit a zsarnokság alkotott… Na? Ledől a börtön… – folytatta az irodalomtanár.

Fedotov erőlködve próbált emlékezni.

– Kint szabadság vár… s a testvérek…

– Visszaadják tündöklő-tiszta kardotok! [40] – vágta ki Fedotov, elégedetten önmagával.

– Nagyszerű, ötös! – Dmitrij kinyújtotta a karját, kihúzta a vállát.

Gariknak még felállni sem volt ideje, amikor felülről rázuhant az inkvizítori Háló. A nagyobb hatás kedvéért Dmitrij a kezébe igézte Damoklész kardját – ez a penge csak az első és második rétegben volt látható és alkalmazható. Valójában nem vágott semmit, kísérő

igézet volt: mindenhová követte az elfogottat, lecsapással fenyegetve a legkisebb szökési kísérlet esetén.

– Ó-ó-ó! – Fedotov erejét megfeszítve próbált szabadulni, ahogyan néhány perccel korábban Dmitrij.

– Igézetet nem csak az ujjakra, szempillákra vagy tárgyakra lehet felrakni – mondta kioktatóan. Dmitrij. De hallgatásra intette magát.

Nem tudni, mit rejtegetnek még ezek a csodagyerekek. Semmi értelme kitérnie arra, hogy igézetet mások szavaira, sőt versekre is lehet telepíteni. Dmitrij éppen ezzel szórakozott Prágában.

Dmitrij minden bevezető nélkül a vállára kapta Fedotovot, és felment vele az első rétegbe.

Még láthatták a legérdekesebbet.

Csizsov és Alekszandr egymással szemben állt, mint két westernhős, épp csak revolverük nem volt. Karjukat mindketten a

testük mellett lelógatták. Ennek a helyzetnek csak egyetlen oka lehetett: a párbajozók ereje nagyjából egyforma volt. Most mindketten arra vártak, hogy a másik hibázzon.

Lehet, hogy ebben a kritikus helyzetben Alekszandr megint első

szintre emelkedett? Vagy a tapasztalat játszott itt szerepet?

Szeme sarkából Dmitrij érzékelte, hogy körülöttük a táj kissé megváltozott. Mintha több lenne a rom. Az a nagy kereszt, amelyet Dmitrij mint tájékozódási pontot megjegyzett magának, kettétört.

Az egyik közeli kriptának már nem volt teteje. A talajon néhány barázda feketéllett, mintha bejáratok lennének a pokolba.

Mi történhetett itt kettőjük között?

De a felügyelőhelyettesnek nem volt ideje tűnődni. Vlad Csizsov eldőlt, mint aki alól kihúzták a lábát, néhányszor összerándult, majd mozdulatlanná dermedt. Láthatóan magánál volt, csak teljes elképedéssel meredt Alekszandrra. Ugyanígy bámult Dmitrijre Garik, amikor foglyul ejtette az inkvizítori Háló.

– Kész – jelentette ki Alekszandr, és megmozgatta az ujjait.

– Ez nem becsületes! – sivította a földről Vlad Csizsov.

– De igen – mondott neki ellent Alekszandr. – Kelj fel, cowboy, különben megfázol.

Egy mozdulattal messziről fölemelte a balszerencsés párbajhőst.

Dmitrij és összecsomagolt ellenfele felé fordult:

– Épp időben jöttetek. Nehéz volt?

A kérdést nyilván nem Fedotovhoz intézte.

– Nem gondoltam, hogy valaha is az életemet menti meg az irodalom szeretete – felelte Dmitrij.

Úgy döntött, nem árulja el, hogy ez már a második eset azt követően, hogy három szintet sikerült ugrania.

– Sose tudhatod, mi mire jó – mondta az Inkvizíció kurátora. –

Elég, menjünk ki!

Ismét mind a négyen megjelentek a megszokott emberi valóságban, egyenesen Jura Scsukin előtt.

– Fenomenális – jelentette ki mélyértelműen Jura.

– Te magad vagy egy fenomén – felelte Dreher.

– Fájdalomjelenségeket észlelek a fejem területén – közölte Jura.

– Hogy van-e feje bármelyikőtöknek, az még kérdéses. – Dreher mindenesetre Scsukinra is rádobta a Hálót.

– Ezt majd a Bíróság dönti el – vetette közbe Alekszandr. – Van fejük vagy nincs, levágják vagy nem.

A „Bíróság” szó az Erő minden alkalmazása nélkül is mágikus hatást váltott ki. A Setétek elcsendesedtek. Alekszandr a biztonság kedvéért még egy bénító igézetet bocsátott a három törvényszegőre.

– Biztos, ami biztos, maradj itt velük! – utasította a kurátor Dmitrijt. – Megyek, kiszabadítom az őrségbelieket.

Dmitrij néhány másodperc múlva mégis utolérte.

– Várj…

Az Inkvizítor megállt.

– Hogy csináltad? Mivel?

– Az Excaliburral. Merlin próbálta ki először ezt a játékszert.

Készített egy kard formájú talizmánt is, ami minden párbajt megnyert. De eredetileg egyszerűen csak igézet volt.

A tanfolyamon is beszéltek erről. Olyan mágiáról, amely az oksági törvény megkerülésével hat. Alekszandr előbb elkapta Csizsovot, és ezután küldte rá az igézetet. Ezért mozgatta az ujjait, utólag kellett befejeznie az akciót.

Kevés mágus lett volna képes erre. És aki igen, az mind Legfelső

szintű.

ÖTÖDIK FEJEZET

Az Éjszakai Őrség irodái valószínűleg minden városban ugyanolyanok. És mind őrzik a hivatalok régi, még a szovjet időkből maradt konzervatív szellemét. Az itteni e téren mintául szolgálhatott volna. Sőt, volt benne valami egyáltalán nem szentpétervári, hanem inkább petrográdi. Öreg ház előcsarnokkal, öntöttvas lépcsővel. A szekrények nyilván emlékeznek még Kerenszkijre[41]. Faragott lábú, hosszú íróasztalok, az egyiknek ráadásul még zöld posztóborítása is volt. Mindennek a tetejébe még egy magas, mennyezetig érő

cserépkályha is volt az irodában. Talán csak az ódon telefonkészülék hiányzott, amelynek kagylójába kiabálni kellett, és közben tekerni a kart. A múzeumba való készülékek helyett a hivatal nagyon is korszerű technikával volt felszerelve, minden tekintélyes asztalon számítógép vagy notebook díszelgett.

Ám amikor Dmitrij megpillantotta a „gyerekszobát”, megszólalni sem tudott. A felügyelő egy pontosan ugyanolyan helyiségbe került, mint amilyen az ő városukban is volt. Ott álltak még az átlátszó borítású, léggömbökkel teli fotelok is. Az az érzése támadt, hogy mindjárt nyílik a falban az ajtó, mint egy portál az azúrkék tenger strandjára, és kilép a borotvált fejű operatív munkatárs, Fjodor Kozlov.

Ha nem is rögtön, Dreher mégis megtalálta a magyarázatot.

Alighanem azt történt, hogy egy itteni küldöttség tapasztalatcsere keretében még azt megelőzően meglátogatta az ő helyi Őrségüket, hogy az Inkvizíció is hasonló döntésre jutott volna.

Az Alekszandr kiszabadította őrségbeliek kulturáltan és visszafogottan intézték a Setét törvénysértők ügyét. Egyik munkatárs szintje sem haladta meg Dmitrijét. Csizsov, Scsukin és Fedotov sietve körmölte őszinte vallomását. Az Inkvizíció kurátora ernyedten figyelte mindannyiukat. Végül is nem kevés Erőt veszített.

Az a döntés született, hogy a Setéteket a vizsgálat lezárultáig előzetes letartóztatásba helyezik. Az itteni cellák természetesen összkomfortosak voltak, és a spártai körülményektől függetlenül inkább házi őrizetre emlékeztettek.

A párbajhősök, akikre Alekszandr alaposan ráijesztett – épp csak a vasszűzzel nem rémisztgette őket –, kitálaltak mindent, amit tudtak. A portálok térképét a múzeumban látták, elsőként a kíváncsi természetű Csizsov. A térképen megtalálták vendégszerető házukat, és később, amikor mindenki összegyűlt a konyhában, hogy megint figyelemmel kísérje Friechling szertartását, óvatosan végigvizsgálták a falakat. A portálhoz szükséges igézetet végül Fedotov találta meg, akinek a nyakában függő medálon, mint minden magára valamit is adó boszorkánymesternek, egész sereg különböző mágikus tolvajkulcsa volt.

A

Szmolenszki

temetőről

először

a

szemétlerakónál hallottak – maga Alekszandr beszélt róla…

– S kiszakította nyelvemet, mely oly önzőn sietett társulni minden fecsegésbe… – idézte gúnyos keserűséggel a kurátor. – És hogy találtátok meg a talizmánt?

– Nem kellett azt keresni – mondta Garik Fedotov. – Elvégre boszorkánymesterek vagyunk. Orrunk van az ilyesmire. Ez meg ott volt elásva… abban a kriptában vagy miben… Nem is benne, mellette. Mindenféle szemét volt rászórva, de ettől még úgy áradt belőle az Erő, hogy csak na…

Végül is elkergettek a temetőből néhány csövest, persze kiszívták belőlük az energiát, a mentortalizmánnal pedig, ahogy Scsukin mondta, „elszabadult a pokol”. Semmiféle tervük nem volt az „azutánra”, csak azt döntötték el, hogy nekik, Legfelső szintűeknek most már semmi dolguk az iskolában.

A csöveseken meg az Őrség oda érkező járőrén kívül senkit nem láttak. Helyi Másfélékkel semmilyen kapcsolatba nem léptek.

– A talizmánt az Inkvizíció átveszi vizsgálat céljából – mondta Alekszandr. – Gondolom, az Éjszakai Őrségnek nincs ellenvetése,

igaz?

– Semmi ellenvetés – mondta a jegyzőkönyvet vezető őrségbeli. –

Azonkívül, hivatalosan tájékoztatjuk az Irodát arról, hogy köszönetet mondunk.

Drehernek eszébe jutott, hogy saját főnökségének, vagyis Lihegőnek is be kell majd számolnia. Már nyúlt is a zsebébe a telefonjáért, amikor az vibrálni kezdett. Dmitrij biztos volt benne, hogy Liharjov hívja, aki mindig a dolgok elébe vágott.

– Herr Inkvizítor – mondta a kagyló.

Friechling is, Hramcova is tudta már, mi történt a temetőben, és hol van most Dreher a letartóztatott növendékekkel. Drehert, amint meghallotta a gyógyító hangját, megmagyarázhatatlan nyugtalanság fogta el. Bár – valójában nagyon is megmagyarázható. Aligha hívná a gyógyító holmi semmiség miatt.

– Hallgatom – mondta Dmitrij.

– Elnézést a zavarásért, de most fedeztem fel… Loptak a bőröndömből…

– Mit? – Dmitrij nehezen állta meg, hogy meg ne ismételje hangosan Friechling szavait.

Alekszandrra nézett. Az Inkvizítor az őrségbeliekkel azt vitatta meg, mi lehet a valószínű oka a mentortalizmán megjelenésének a Szmolenszki temetőben, és mintha nem is figyelt volna arra, kivel és mit beszél Dreher.

– Eltűnt a neszesszer a vámpírjainknak és vérfarkasainknak tartalékolt vérrel. Nekik hetente néhány köbcentire van szükségük…

Dmitrij pontosan ismerte az alsóbb szintű Setétek fejadagját.

Tiszta vérre egyedül Tolik Kljuskinnak volt szüksége. Ezenkívül a vérből készült preparátumot Friechling injekcióban adta be az alakváltóknak, hogy könnyebben viseljék el a „kritikus időszakokat”.

És sem Sztasz, sem Karen nem változott át az utazás ideje alatt, bár éppen telihold volt. Épp csak nem tudtak aludni, Karen notebookján játszva vészelték át ezt az időt.

– A többiek rendben vannak?

– Igen, Herr Inkvizítor. A fiúknál a temetőben… nem voltak ott azok a fiolák?

– Kiderítjük – mondta Dmitrij, le nem véve szemét Alekszandrról.

– Nyugodt lehet.

– Ha azok… felhasználták a vért a rítushoz, kérek kiutalni vért az orvosi kezelés folytatásához.

– Természetesen – biztosította Dmitrij. – Jelentkezem majd.

És bontotta a vonalat.

– Történt még valami? – Az Inkvizíció kurátora most már felé nézett.

– Alekszandr, befejeznéd egyedül a formaságokat? Vissza kell mennem a lakásba. Van egy kis… probléma a vámpírokkal.

– Szükséged van segítségre?

– Nem, csak a szokásos dolgok. Volt már ilyen…

A jelek szerint Dmitrijnek megint sikerült becsapnia az auráját.

Bár szavaiban kilencvenöt százalék igazság volt. De Alekszandr túl sokáig tartotta rajta a tekintetét, mielőtt azt mondta volna, jól van.

A letartóztatott diákok nagyon bánatos képet vágtak, mikor Dmitrij elhagyta az irodát.

Első gondolata az volt, hogy megállítja a legközelebbi autót, és ráveszi a vezetőt, hogy lóhalálában azonnal vigye Friechlinghez meg a többiekhez. De Dmitrij habozott. És az utasítás ellenére nem vette fel azonnal a kapcsolatot a Homályon keresztül Lihegővel. Mit is mondhatna egyelőre Liharjovnak? Még nem volt tiszta a kép. Csak feltételezések…

Ahogy kiért az előcsarnokból, felhívta a gyógyítót.

– Herr Friechling, tegyen meg nekem valamit, kérem!

– Természetesen, Herr Inkvizítor.

– Kértem, hogy figyeljen a kislányra, Anna Golubjovára.

– Vele minden rendben. A szobájában olvas.

– Nem próbált… rajzolni?

– Nem, Herr Inkvizítor. Észrevettem volna.

– Akkor kérje meg, hogy csináljon valami varázslatot! Ne lemerülést

a

Homályba,

hanem

bármilyen

mágiát,

a

legegyszerűbbet. Találjon ki valami ürügyet! Intézze el most rögtön, azután azonnal hívjon fel, de úgy, hogy ő ne hallja.

– Jól van.

Dmitrij gyors léptekkel rótta az utcát, a telefonját el se tette, az öklében szorongatta. Az Éjszakai Őrség hivatala, mint minden hasonló, Pétervár óvárosának közepén helyezkedett el. Dmitrij észre sem vette, és már a Palota hídnál járt. Még nyitva volt. [42] A híd körül sokan nézelődtek. Dmitrij bekanyarodott, és elindult a rakparton, bár érezte, hogy valami makacsul hívja, hogy a hídon át menjen a Vasziljevszkij-szigetre.

Az előérzetekre tanácsos hallgatni.

A telefon megszólalt a kezében.

– Herr Inkvizítor – közölte nyugodt hangon Friechling –, a kislány nem képes semmi mágiára. Megkértem, hogy csukja be az ablakot, persze nem kézzel, hanem az Erővel. Azt mondta, nagyon nehéz nap volt, képtelen összpontosítani. Akkor, mintha csak viccelnék, felé dobtam a zsebkendőmet. Bármelyik gyerek elkapta volna a tekintetével. Neki nem sikerült…

– Ne tévessze szem elől! – utasította Dreher. – Mindjárt ott leszek.

És megállította a legközelebbi autót.

…Amikor belépett Anna szobájába, a kislány mintha rögtön értett volna mindent. A felügyelőnek az volt az érzése, hogy várta is az érkezését. Bizonyára rájött Friechling próbálkozásának értelmére.

Nagyon okos volt. Érettebb a koránál.

Dmitrij becsukta maga mögött az ajtót. Friechlingnek azt mondta, négyszemközt kell beszélnie a kislánnyal.

– Hol van? – kérdezte Dreher.

– Ki? – Anna a lábát maga alá húzva ült a díványon.

– Tudod te azt jól.

Anna hallgatott. A szellő megrázta a spalettát.

– Na jó – határozott a felügyelő. – Menjünk sétálni!

– Hová? – A kislány csodálkozva felvonta a szemöldökét.

– Nem hová, hanem el innen.

Dreher mágikus kupolát borított maguk köré, amely elfojtott minden hangot, és megakadályozta, hogy a Homályon át kihallgassák a beszélgetésüket. De csak negyedik szintű volt, így Hramcova vagy Friechling észrevétlenül áthatolhatott ezen a védőburkon. Igaz, ők remek mágikus képességeik ellenére sosem tennének ilyet. Dmitrij mégiscsak Inkvizítor volt, és sem a pedagógus, sem a gyógyító nem szegte volna meg a szabályokat.

A Setétek és a Fénypártiak nem avatkoznak bele az Inkvizíció vizsgálatába. Annak következménye ugyanis száz százalékig biztosan a Bíróság.

Bár egy bizonyos gyatrácska Fénypárti, Dreher egyszer beleavatkozott Sztrigal Inkvizítor vizsgálatába. Igaz, jogos felháborodásában. De ha Sztrigal Inkvizítor normális dolognak tartotta, hogy „mágikus” bogarakat engedjen szét az iskolában, hány megfigyelő – és megfigyelhetetlen – talizmán lehet az intézmény fenntartotta lakásban?

Friechling és Nagyezsda csodálkozva engedte el maga mellett a folyosón Dmitrijt és Annát, és bizonyára még másodpercekig nézték a bejárati ajtót, amely már becsukódott a felügyelő és a növendék mögött.

– Nemsokára visszajövünk – mondta nekik Dreher. – Ügyeljenek: mindenkinek takarodó.

Az utcán égtek a lámpák, világítottak az ablakok, kicsit távolabb fénylett egy kis éjjel-nappal nyitva tartó boltocska kirakata. Pityer nem vezényelt önmagának takarodót.

– Hol van most? – ismételte meg a kérdést Dmitrij, Anna felé fordulva.

– Ki? – A kislány megborzongott, begombolta a farmerdzsekijét.

– Melegedj fel! Emlékszel rá, mit tanultatok az életműködésórán?

Egyszerű igézet.

– Nem tudom megcsinálni – biggyesztette le a száját Anna. –

Sosem ment jól.

– Akkor kapcsolj be egy Gyertyácskát! Egy egészen picit. Inkább csak szikrát. Erre mindenki képes.

A kislány a kezére nézett. Összpontosított. Pontosabban úgy tett, mintha összpontosítana. Pattintott az ujjaival.

– Nem sikerül…

– Kibújt belőled a varázslónő, és ismeretlen irányban távozott.

Nem az egész szert adtad oda nekem akkor, igaz? Vagy csináltál még, mialatt én Prágában voltam?

Anna lesütötte a szemét, és alig láthatóan bólintott.

– De sosem próbáltad ki saját magadon, ugye? Míg a Fuaran ról nem hallottál.

– Nem. – A kislány ismét Dmitrijre nézett. – Nekem minek kellett volna?

„Ez igaz” – gondolta Dreher. Korábban mire kellett neki?

Próbálkozása, hogy a barátait megszabadítsa a Setéttől, nem sikerült. És nyilván Lihegő is rajta tartotta a szemét… azt az egyet.

Mindenért fizetni kell. A Másféle tovább él, mint az ember, bár ez attól függ, kinek hogy sikerül. Mindenesetre nem szenved az embereket sújtó betegségektől, és sok mástól is védve van. De bármily furcsa, mindezért a szabadságával fizet. Bármit mondjanak is a Setétek, a szabadságról szóló dalaik csak az iránta táplált csillapíthatatlan vágyukat hangsúlyozzák.

A Másféle nem szűnhet meg Másfélének lenni. Legjobb esetben lemond a hasonításról. De azt is csak akkor, ha megkérdezik. A vámpírokat és alakváltókat ritkán kérdezik meg, pedig ők alkotják a többséget. Lehet nem használni az Erőt, lehet próbára tenni az akaraterőt, blokkolva a képességeket, élni az emberek között az ő

életüket, de visszaút akkor sincs.

A Másféle megváltozni sem tud. Legfeljebb a szintjét emelheti följebb. És ha az már egészen magas, színt is válthat, áttérhet a Fény oldaláról a Setétére, vagy fordítva. A vámpír sosem szűnik meg vámpír lenni, az alakváltó alakváltó marad, sőt a boszorkánymester sem változhat egyszerű mágussá.

A dzsinn is dzsinn marad. Tovább teljesíti a kívánságokat. És attól a kívánságtól pedig, hogy segíts a barátaidon, legyenek bár vámpírok vagy farkasemberek, nem szabadulhatsz. Addig legalábbis nem, míg fel nem nősz. Önmagadtól nem szabadulhatsz meg még akkor sem, ha előidézed homálybéli hasonmásodat, és elküldöd valahova messzire.

Ez bizonyított tény.

– A fiúk is benne vannak? Sztasz, Karen, Tolik?

– Nem – rázta a fejét sietve Anna. – Nem is tudnak semmit.

– És a vért ki lopta el Friechlingtől?

– Én… Vagyis ő… Vagyis persze én… Tolik mondta nekem, hogy Karl Ernsztovicsnál van. Ernsztovics adott neki egy kortyot egy kémcsőből, amikor senki nem látta, neki muszáj… És adott injekciót is Sztasznak meg Karennak. Ők mondták.

„Hát igen – gondolta Dmitrij. – Az alacsony szintű Setétek tökéletes bizalma: egy Fénypártit, sőt lányt beavatni ezekbe a dolgokba.”

– Ánya – Dreher talán először szólította becenevén szemtől szemben –, mire kell neked a Fuaran?

– De hiszen maga mondta…

– Mit mondtam?

– Hogy meg lehet változtatni a színt. Ha sikerül Legmagasabb szintűvé válni.

„Már megint én – gondolta Dreher fáradtan. – Mister Hyde-ról

meg doktor Jekyllről én meséltem nekik. Úgy látszik, azt is én találtam ki, hogy újra kell alkotni a Fuaran t.”

– Láttál már legalább egy Legfelső szintű vámpírt?

– Nem – ismerte be Anna.

– Én láttam. Prágában. És egy alakváltó is dolgozik nálunk az Inkvizícióban, a legöregebb a Földön. Emlékszik a mamutokra, és szmilodonná változik át. Kardfogú tigrissé, hogy jobban értsd.

Dmitrij bizonyos elégedettséggel figyelte, hogyan tágul ki Anna szeme. De nem állt szándékában ijesztő történeteket mesélni az Inkvizíció életéből.

– Egyikük sem válhat Fénypártivá, még ha nagyon akarja is. A Fuaran sem segíthet ebben. És még…

Dreher nagyot sóhajtott. Nem vette magára a Büntető Tűz jelét, nem kellett tartania az azonnali megsemmisüléstől. De mindig kellemetlen dolog a hivatali kötelesség megszegése. Még ha az egy másik, magasabb rendűnek tartott kötelesség nevében történik is.

– A Fuaran valóban létezett. Egyetlen példányban. De két évvel ezelőtt elégett. Egy fiatal, Toliknál meg Artyomnál alig valamivel idősebb vámpír találta meg és próbálta felhasználni. Meghalt, és mások is meghaltak… Köztük Tolik szülei. Igen, Ánya, így történt.

Megkérdezheted tőle is.

– Elmesélte… – A kislány szinte suttogott. – Kazahsztánban, egy nagyon erős szürke ima miatt. Ezért is küldték őt ide az iskolába.

Dmitrij nem árulta el, hogy tudja, ki lett akaratlanul a gyilkosuk.

Bár a legfőbb bűnös természetesen Konsztantyin Szauskin volt.

– A Fuaran nak nem szabad újból megjelennie – mondta Dreher.

–

Abból

csak

halál

és

szenvedés

származna.

Még

a

Nekronomikon nál is rosszabb. Olyan, mint az atombomba. Jobb lett volna, ha soha nem is létezik.

– Valószínűleg már késő – felelte keserűen Anna.

– Hívd vissza azt a… Nem tudom, te hogy nevezed.

– Árnyéknak.

– Hívd vissza, és egyesülj vele!

– Nem tudom. Ő… ő külön van.

– Az Árnyéknak tudnia kell, hol a helye.

– Ez csak a mesékben van így. A valóságban akkor jön, amikor ő

akar. Ő már nem egészen én vagyok. Hiszen Mister Hyde sem volt egészen Jekyll! Sokáig nem maradhat egyedül, de én nem tudom hívni őt.

Dmitrijnek a Pán Péterről szóló film jutott eszébe, hogyan kergette az árnyékát, és sehogy se tudta visszaszerezni. Anna egyébként emlékeztetett a filmbeli kislányra, Wendyre, aki végül is visszavarrta az árnyékot.

– Te utasítottad, hogy csinálja meg a könyvet?

– Nem kellett utasítani. Már ezzel a kívánsággal jelent meg. Ha elkészült, eljön.

– Merre kószálhat ez a te Árnyékod?

– Nem tudom. Vannak festékei, olyan hely kell neki, ahol senki se zavarja. És ahol sok az Erő.

„Nem rossz” – gondolta Dreher. Legyen kevés ember, hogy ne zavarják, és sok ember kell, hogy Erőt adjanak. Bár Annának nyilván nem jut eszébe ez az ellentmondás.

– Lehet a múzeumban? Ahol a Fuaran ról értesültél?

Mielőtt még a kislány megszólalt volna, Dmitrij már maga elvetette ezt a lehetőséget. A homálybéli alteregó nem lehet erősebb, mint Anna. A múzeumba pedig a kislány semmiképp sem juthatott volna be. Azonkívül már nincs szüksége a könyvre, a Fuaran ra, a képe már összeállt a fejében. Bár Drehernek homályos elképzelései voltak magának a „mázolgatásnak” a folyamatáról, ott kell-e lennie a kívánt tárgy eredetijének a dzsinn előtt, vagy elegendő az, amit emlékezetében őriz.

– Nem – rázta a fejét Anna. – Nem ott. Ő mindet tud, amit én tudok.

– Miben különbözik tőled az Árnyék?

– Hát… ő egyszerűen a homálybéli alak az ember nélkül. Nem képes sokáig megmaradni a Homályon kívül. Mert nincs rajta az ember!

Dmitrijnek megint Pán Péter árnyéka jutott eszébe, amelyik minden résbe bebújt. Aztán a „holt költőkre” gondolt. Tehát homálybéli alakmásaik így jutottak be minden mágikus akadály ellenére is az iskolába. Nem hurcoltak magukon semmi fölöslegeset, holmi kamaszokat.

– Milyen messzire tud elmenni? – folytatta a kihallgatást a felügyelő.

Az utca néptelen volt. Kicsit odébb parkolt a Hyundai Accent, amellyel Dreher ide érkezett. Nem engedte el a sofőrt, és a bajszos férfi könnyű transzban várakozott, a magnóból áradó olasz dalokat hallgatva. Egy járókelő az élelmiszer-áruházból származó, jókora fehér csomagjával lelassított, Dmitrijre és Annára sandított, majd újra szaporázni kezdte lépteit.

Dmitrij azon kapta magát, hogy elfelejtette maguk fölé borítani a Figyelemelterelés Szféráját.

– Nem tudom – felelte Anna. – Korábban sosem járt Pityerben.

Mi ketten… Ő csak azokat a helyeket ismeri, ahol a csapattal együtt jártunk.

Hát így állunk, Dreher felügyelő. A feladat feltételei: egy kislány dzsinn, ráadásul nem is egészen valóságos, jelenleg Szentpéterváron varázsol, annak a városnak egy pontján, amelyet vidám kis csapatunk felkeresett. Kiegészítő feltételek: itt maradt emberi érzelmek nagy mennyisége és maguknak az embereknek kis létszáma. És éjszaka van, ami csak megkönnyíti a dolgot.

A vallástörténeti múzeum kiesik, Petrodvorec – túl messze van.

Ermitázs, Képzőművészeti Múzeum? Állj…

– Te hová mennél az ő helyében? Mi maradt a legemlékezetesebb?

– A szeméttelep – mondta Anna csodálkozva. Mintha most először gondolkodott volna el ezen. – Ahol felégettük a kék mohát…

És a három dalia, Csizsov, Scsukin és Fedotov is ott hallott a Szmolenszki

temetőről,

folytatta

a

gondolatot

Dreher.

Természetesen csak magában.

Érdekes hely az a szemétlerakó.

– Menjünk! – szólt kurtán Dmitrij. – Itt az autónk.

A bajuszos vezető azonnal magához tért, beindította a még ki sem hűlt motort, és akkurátusan odagördült Dmitrij és a kislány elé.

– Mássz be a hátsó ülésre, és ne félj! Még telefonálnom kell.

Tudta, hogy drága perceket veszíthet el, de nem akart Anna előtt beszélni Liharjovval.

– Mi a helyzet nálad? – jelentkezett élénken Lihegő. Úgy látszik, sosem alszik.

– Úgy néz ki, igazam volt – mondta Dreher. – A dzsinnel kapcsolatban.

– És most mit csinálsz?

– Közbelépek.

– Utasítanom kéne téged, hogy hagyd abba, de…

– Ne, kérlek…

– Erről beszélek. Mivel segíthetek?

– Ha reggelig nem jelentkezem, csapj nagy lármát! Jelents mindent, ahol kell!

– Ahol te vagy, ott mindig nagy a csatazaj.

– Nem mindig. Remélem, most menni fog csatazaj nélkül.

– Az amulettek nálad vannak?

– Némelyik már kimerült. Szükség volt rá. Viktor Palics, még valami… Internet közelében vagy most?

– Természetesen.

– Keress meg nekem egy képet, és küldd át a telefonomra!

Szükségem lesz rá. De most nincs időm keresgélni.

– Mondd, milyen kép kell!

A kért kép akkor érkezett meg, amikor Dmitrij már a vezető

mellett ült, és az ezüstös kocsi száguldott Péterváron, nyilvánvalóan

túllépve a megengedett sebességet. Dreher gondosan figyelemmel kísérte a valószínűségi vonalakat, így semmi nem fenyegette sem az autót, sem a gyalogosokat. Közben hátra sem fordulva folytatta a mögötte ülő Anna kikérdezését.

Az

Inkvizíció

munkatársaként

Dmitrijnek

jogában

állt

együttműködésre késztetni az embereket, tudatukat és akarati szférájukat manipulálva. Az emberek később semmire nem emlékeztek, de az Inkvizíció így is bőkezűen megfizette őket.

Gondoskodott róla, hogy elkerüljék őket a betegségek, kijavították (gyakran karmának nevezett) aurájuk néhány gyengeségét, mindezek mellett az Éjszakai Őrségnek az a rendelkezése, hogy XY-t és hozzátartozóit kizárják a vámpírlottóból, már csak hab volt a tortán.

XY-nak természetesen sejtelme sem volt arról, valahol egy véletlen számokat sorsoló generátor dönti el, felfalja-e őt egy alakváltó vagy vámpír, cserében pedig egy jóságos varázsló meggyógyít vagy megment valakit.

Dreher még egy csomó apróságot megtudott Annától. Például, hogy a portált a lakásban Tolik Kljuskin találta meg. A vámpíroknak különleges érzékük van, hogy megtalálják az emberi hajlékokban a be-és kijáratokat, nem véletlen, hogy hívás nélkül nem léphetnek be. Ezért még az egészen ifjú vámpír is, ha új helyre kerül, keresi a be-vagy kijutás lehetőségeit. Ha fogalmazhatunk így, ez a vérükben van.

Dmitrij tudott erről a sajátosságukról, de eszébe sem jutott, hogy összefüggésbe hozza az éjszakai eseményekkel.

Ez baj, Dreher felügyelő, mondta magának. Alaposabban kell gondolkodni.

Ebben az egész históriában még mindig sok a fehér folt. Néhány elmélete már volt Dmitrijnek. És a kép, amelyet Liharjov elküldött a telefonjára, közvetve mindezt alátámasztotta. Bár a világ egyetlen bírósága sem fogadta volna el bizonyítékként, beleértve az Inkvizíció legmagasabb szintű Bíróságát is.

A kocsi odaért a Palota hídhoz, és megállt. A híd még mindig felnyitva állt, a hídfő előtt jókora dugó. Legelöl, mint valami merész lovasság, a motorosok várakoztak. A tömeg, a bámészkodók meg az elkésettek a mellvédnél tolongtak, többen vakuval fényképezkedtek.

A Homályon át nézve látható volt, a kövezetet, a karfákat, sőt a hídlábakat is vastagon benőtte a kék moha. Néhol nyelvként magára a hídra is felkúszott, de ott gyorsan eltaposták, és eltűnt. A homálybéli élősködő ott találta a legfőbb táplálékforrását, ahol a turisták meg a másik partra átjutni igyekvők gyülekeztek.

De

most

konkurense

akadt

a

kék

mohának

Dreher

felügyelőhelyettes személyében.

Dmitrijt megtanították, hogyan gyűjtsön Erőt közvetlenül az emberekből. Az Őrség iskolájában megtanulta a pozitív érzelmeket gyűjteni. A prágai tanfolyamon megtanulta felhasználni a Setét oldal Erejét is. Most volt ez is, az is: az újoncok lelkesedése, akik először jöttek „hidat nézni”, és az őslakosok ingerültsége, akik minél előbb át akartak jutni a Vasziljevszkij-sziget csúcsára. Nem mondhatni, hogy tomboltak volna az indulatok, elvégre nem a Téli Palotát megostromolni gyülekezett a tömeg. De azért jóval több Erő

halmozódott fel, mint amennyit Dreher fel tudott volna használni.

Remegett a keze. A tömegben, a kocsijuktól nem messze valaki ájultan esett össze. Persze rögtön izgatottan körülvették. Dreher reflexszerűen leolvasta az auráját, és arra gondolt, engedélyez egy licencet gyógyításra a Fénypártiaknak. Ha holnap eszébe jut.

Egyébként az emlékeztető igézete kifogástalanul működött.

Néhány ember hirtelen megfordult, és elindult visszafelé a hídtól.

Nekik nagyobb szerencséjük volt, egyszerűen már nem érdekelte őket a látványosság, úgy érezték, kizsigerelte őket egy nehéz nap.

Nehezen vette rá magát, hogy abbahagyja ezt a legális vámpírkodást. Még egy és még egy kortyot akart nyelni, még egy marékkal begyűjteni, még néhány erecskét magába szívni. Dmitrij

hátrahajtotta a fejét, néhány mély lélegzetet vett, kifújta, a szemét forgatta, ahogyan tanították. Majd utasította a vezetőt, hogy indítson – és lehúzta a kocsit mindhármukkal együtt a Homályba.

A Homályban a hidak nem nyílnak fel, ahogyan az ajtók sem záródnak be.

A kocsi motorja úgy bőgött, mint egy, a Homályban sárkányalakot öltött Másféle, a kocsi nekilendült a Palota hídon át arra, ahol a ködfátyolon át látszottak a Rostrum-oszlopok[43]. Az emberek mögöttük maradtak, várva, hogy az ő valóságukban összecsukják a Palota hidat. Már lelkesedés nélkül fogadják majd. Még a motorosok sem száguldanak, hanem normális tempóban hajtanak, mintha munkába mennének.

Dmitrij nem érzett semmi feszültséget, miközben a Homályban tartotta a gépkocsit és három utasát.

Nem vesztegette az időt magyarázatra, egyszerűen a vezető

tudatába sugározta a képet, hová kell mennie. A szigeten már ki kellett lépniük a Homályból. A kocsi végigszáguldott az Egyetem rakparton, majd bekanyarodott, azután még egyszer, és Dreher csak akkor értette meg, hol vannak, amikor néhány perc múlva meglátta a tarka fényekkel megvilágított kiállítási pavilonokat.

A vezető bekanyarodott a Skiperszkijre, a kerekek surrogtak a csatornán átvezető hídon, és Anna, aki, mióta megálltak a Palota hídnál, meg sem szólalt, most hirtelen felkiáltott:

– Itt van!

Dmitrij megállította a kocsit, mintha maga ülne a volánnál.

Valójában persze gondolati impulzust küldött a vezetőnek. Az beletaposott a fékbe, a kocsi még meg is csúszott.

Dmitrij hátrafordult, kérdőn nézett Annára.

– Tudom, hol van. – A kislány jobbra mutatott. – Ott. A toronyban.

A felügyelő előbb a másik oldalra nézett. Nem értette meg rögtön, miféle toronyról beszél Anna.

A víztorony alig látszott egy betonkerítés és egy emeletes ház mögött, amelyen fehéren világított a 23-as szám. A magasban egy ablakban halvány fény pislákolt. A Homályon át nézve fényesebb volt.

Dmitrij akkora összeget adott a kocsi tulajdonosának, amekkorát az egy hónap alatt sem keres meg. A valószínűségi vonalak alapján gondosan megtervezte a bajszos legbiztonságosabb hazavezető útját, beültette a tudatába, mint valami programot. Elraktározta emlékezetében az aurája képét, hogy utóbb biztosítsa számára mindazokat az előnyöket, amelyekről a vezetőnek sejtelme sincs.

Mégis bűntudta volt, függetlenül attól, hogy szigorúan a megadott keretek között járt el. A sofőr mégiscsak ember, és nem szánhúzó kutya.

A kocsi megfordult, és elszáguldott visszafelé. Dreher és Anna magára maradt. Körös-körül minden néptelen volt. Csak a Gályaöböl túlsó partján álló toronyházak ablakai világítottak.

És fény pislákolt a víztoronyban. A helybeliek közül is biztosan látta valaki, és sietve továbbállt: a magányos fény éjszaka egy elhagyatott épületben, ráadásul nem is akármilyenben, biztosan megrémítette az embereket.

Talán éppen erre számított az Árnyék? Itt biztosan senki nem fogja háborgatni – pár lépés ide a szemétlerakó, fentről biztosan jól látszik, a torony padlásszékéről. Na meg hol is végezhetné el a „mázolgatás” munkáját, talán csak nem a szemétlerakón, a szabad ég alatt?

Dmitrij és Anna lassan, kényelmesen végigsétált a parton a toronyig, kerülgetve a kiszáradt, viharvert fákat. Dreher még egyszer alaposan átvizsgálta a Homályon keresztül a környéket. Nem, nem csak a szemétlerakóról volt szó. Volt itt még valami, az Erőnek valamilyen anomáliája. Nem véletlen, hogy az Árnyék éppen ezt a helyet választotta. A tudatalatti sokkal többet tud, mint a tudat.

Nincs abban semmi meglepő, hogy bár Anna képtelen volt

tájékozódni a városban, homálybéli hasonmása könnyedén megtalálta az utat.

– Érzel valamit? – kérdezte halkan Dmitrij. – Megcsinálta a könyvet?

– Még nem – mondta a kislány, mintegy valamiféle belső hangra figyelve. – De… mindjárt… mindjárt…

Dmitrij most érzett magában annyi energiát, hogy a pokolba küldje az egész tornyot mindenestül, az egész padlásszéket belesüllyessze az öbölbe, hiába ácsolták fából… Bár mindezt követően úgy feküdt volna legalább egy napig, mint egy darab fa.

Sok Erőt szívott magába, de azért az éjszakai bámészkodók mégsem egy gigakoncert közönsége…

Na, és mi történik Annával, ha elpusztul az Árnyék?

Az az ötlete támadt, hogy felkap egy téglát a földről, és egyenesen belevágja a világító ablakba. Nem kézzel. Mondhatni, beavatkozik az alkotó folyamatba.

– Ne! – mondta Anna élesen, mintha kitalálta volna a gondolatát.

Bár minden képessége szünetelt, minden átszállt hasonmására.

Valószínűleg egyszerűen kitalálta, mi jár Dmitrij fejében. – Dmitrij Leonyidovics, ne zavarjon! Tudom, mit kell csinálni!

– Egyesülj vele, a könyvet pedig meg kell semmisíteni!

– Csak ne zavarjon! – ismételte meg Anna.

– Jól van – préselte ki magából nagy nehezen Dreher. – Együtt bemegyünk, és én majd vigyázok rád.

A torony már közvetlenül fölöttük magasodott. Az ablakból kiszűrődő fény nagyon is kapóra jött nekik. Dmitrij megtalálta a gyér fűcsomókkal benőtt, köves talajon az árnyékát, majd Annáét is (az igazit, nem azt a másikat), a sajátját fölemelte, megfogta a kislány kezét, és magával húzta a Homály első rétegébe.

Könnyedén elhúzta a bejárati ajtó vasreteszét, az ajtó fölött törött lámpa árválkodott közömbösen. Dmitrij nem felejtette el használni az egyszerű, Vatta vagy Nyikorgásstop nevű igézetet.

A felügyelő sosem járt korábban ilyesféle épületek belsejében, nem volt mivel összehasonlítania az elé táruló látványt. A téglából épült alsó rész, amelyen a padlásszék ült, mintha két fél toronyból állt volna. Az egyik fele csaknem teljesen üres volt, csak az első

emelet magasságában volt valami födémféle, vasgerendákon nyugvó betonlapokból. A másik felében fából ácsolt csigalépcső volt, keskeny korláttal. Az egész enteriőr ennyiből állt: a lépcső, a betonlapon egy rozoga, nem tudni, honnan és hogyan ide hányódott szék, és rozsdás csövek. A kívül mutatós vörös téglából rakott, itt-ott díszített felek belül simák, szürkék, lepusztultak voltak. A csöveken fürtökben lógott a pókháló, ékesszólóan bizonyítva az épület korát.

Viszont nem volt sehol homálybéli moha. Ember rendkívül ritkán vetődött ide a rutinmunkák elvégzésére, a torony csak kívülről és a másik partról nézve festett romantikusan. Így aztán az élősködő kék növénynek nem volt mivel táplálkoznia.

Ám föntről, a fedélszékről, ahol a hajdan vízzel teli, most viszont üres és rozsdás tartályok álltak, fény szűrődött le. Anna hasonmása gyertyafény mellett dolgozott – ez mintha elengedhetetlen kelléke lett volna a mázolgatásnak nevezett eljárásnak. Talán elég elfújni a gyertyákat, és ezzel vége is az egésznek? Mint amikor egy éles hang elront egy dalt. Csak eszébe jutna a megfelelő igézet…

Anna már nyargalt felfelé a lépcsőn. Dmitrij a nyomába indult.

Elvben egyszerű volt megállítani az Árnyékot. Most még a farkasemberek és nagok sem okoztak volna neki különösebb gondot.

Az őszi összecsapás velük nem kevés idegsejtjébe került Dmitrijnek, de hát más egy hetedik szintű, kezdő mágus, és egészen más egy negyedik szintű Inkvizítor… És Dmitrij most úgy teleszívta magát energiával, hogy legalábbis másodikig tudta feltornázni a szintjét. Az volt a legfontosabb, hogy időben észrevegye, ha valami fondorlatba ütközik.

Erre nem is kellett sokáig várnia.

A kislány egy váratlan nekiiramodással a lépcső tetején termett, és

eltűnt szem elől. Dreher már a második emelet szintjén járt, amikor megnyílt egy portál a levegőben. A torony üres felében volt, úgy másfél méterrel a födém fölött.

A portálból ruganyosan kiugrott az Inkvizítor. Szürke lebernyegben, mellén vaskos lánc. Hátravetette kapucniját, és Dmitrij megpillantotta az ismerős arcot, a gumival összefogott lófarkat.

– Dreher felügyelő! – vetette hátra fejét az Inkvizítor.

Dmitrij megállt, és lenézett rá.

– Remek munka! – mondta Alekszandr. – Beleírom a jelentésbe, és Prágában kitűnő minősítésű diplomát kapsz.

– Miért? – A helyettes felügyelő valóban nem értette.

– Két rendkívül értékes talizmán felkutatásáért. Az egyik a Szmolenszki temetőből, a másik a Gálya-öbölből.

– Nincs itt semmiféle talizmán.

– Téves információ. Van itt egy könyv, amelynek az Inkvizíció raktárában a helye.

Mintegy megerősítésképpen odafönt kialudt a fény. Nem volt semmiféle lárma, semmiféle randalírozás, mint legutóbb, amikor a homálybéli alakmások betörtek az iskolába. De hát hogy is lehetett volna itt lárma? Anna nem próbált megszabadulni az Árnyékától. Ő

csak kibocsátotta egy megbízással.

És ez a megbízás minden bizonnyal teljesült is.

„Semmisítsd meg a könyvet, butácska! Gyújtsd fel! Most van Erőd, hogy megtedd! Megtaláltad az Árnyékodat. Küldd vissza a helyére, és azután…”

– Mire gondolsz? – kérdezte Alekszandr. – Én hallom, de a kislány aligha. Na jó, jöjjön le!

– Itt nincs semmilyen könyv – felelte makacsul Dmitrij. – A Fuaran két éve elégett. Ti magatok mondtátok, te meg Tamara.

– Azt mondod, semmiféle dzsinn sincs itt?

– Pontosan. Egy gyerek van itt a csoportomból, én hoztam ide.

Könyörgött, hogy megnézhesse a tornyot. Nem tudott elaludni.

– Ez a gyermek második kategóriájú, ego osztályú Fénypárti dzsinn. Apropó, majdnem elfelejtettem. Azt a szert, amelyet homálybéli énjének elkülönítéséhez használ, szintén be kell szolgáltatnotok.

– Ez provokáció – mondta egyszerűen Dmitrij. – Az első

pillanattól tudtatok mindent.

– Minden, amit teszünk, a Megállapodás nevében történik –

mondta komolyan Alekszandr, a megszokott irónia nélkül. – Te talán nem?

– Nekem most a gyerekek a legfontosabbak. A munkámat végzem itt.

– Nagyszerű. Szólj a lánykádnak, hogy hozza ide a könyvet! Utána portálon hazaküldelek benneteket. Holnap Kronstadtba megyünk, kihajókázunk az erődbe. Az iskolának pedig köszönetet mondunk.

És kiverekedjük, hogy felemeljék a költségvetéseteket, ígérem.

– És a három srác megy a Bíróság elé?

– Ezt ők főzték maguknak. Már elfelejtetted, hogy ez a három jómadár néhány órával ezelőtt majdnem sírba tett?

– Téged persze nem tudtak volna sírba tenni. Még a mentortalizmánnal sem. Hiszen a második szint is csak téves információ. Vagy egyszerűbben fogalmazva, dezinformáció. Hiszen te, ha jól értem a helyzetet, Legfelső szintű vagy, igaz?

– Maguk választották ezt. De… nem kapnak sokat, ezt is megígérem. Tekintetbe véve azt a felmérhetetlen értékű segítséget, amelyet Dreher felügyelő és egész csapata nyújtott az Inkvizíciónak.

Egyszóval, meg tudunk állapodni.

– Hát persze, és mindez a Megállapodás érdekében. – Ezúttal Dreher felügyelőn volt a sor, hogy ironizáljon.

– Szólj neki, hogy hozza ide a könyvet és a szert!

– Nincs semmiféle könyv – mondta Dmitrij. – Nincs, és ne is legyen! Miatta haltak meg egy tanítványom szülei és még sokan

mások. Talán megengedhetném, hogy valamelyik gyerek ilyesmivel szórakozzon?

– Ne kényszeríts rá, hogy felmenjek, és bebizonyítsam!

– Mi lesz különben?

– Különben jelentés készül arról, hogyan szabotálta Dreher felügyelő az Inkvizíció munkáját. És diploma helyett vádemelés.

– Nagy ügy! Legfeljebb megint irodalmat tanítok.

– Egy falusi iskolában. És a bentlakásos iskolát puskalövésnyi távolságra sem közelítheted meg. A Homály egyetlen rétegében sem.

– Akkor én is írok egy jelentést. Az Inkvizíció helyi sejtjének kurátora megfenyegeti annak a csoportnak a vezetőjét, amely csoport közvetlenül az Európai Iroda fennhatósága alatt áll.

Mellékelve az emlékezet és aura lenyomata.

– Azt mondod, Európai? Olvasd!

Alekszandr hanyagul csettintett az ujjaival, mire a levegőben villogva feltűnt egy tekercs, és rögtön le is tekeredett. A cikornyás sorokon szikrák futottak végig, megvilágítva a betűket, mint a karaokénál a dalszöveget. Általában a Nagy Megállapodás szövege jelent így meg. A kurátor tett még egy mozdulatot, mintha finoman meglökte volna a súlytalan dokumentumot. A legördült tekercs fölemelkedett a feje fölé, Dmitrij elé úszott, karnyújtásnyira tőle megállt.

A helyettes felügyelő figyelmesen, sietség nélkül végigolvasta az elejétől a végéig. Nem volt oka sietni, ellenkezőleg, húznia kellett az időt.

Ha a dokumentumot papírra írták, annak a papírok papírjának kellett lennie. Csodálatos! Valóságos menlevél! Majdnem olyan, mint amilyet Richelieu bíboros adott az ismert kalandregény hősnőjének. Bár Alekszandr esetében a bíboros némiképp változtatott volna a szövegen: „Minden, amit jelen okmány felmutatója tett, az én parancsomra és a Megállapodás érdekében történt…”

Mindenesetre ez volt az első ilyen teljes felmentést jelentő

iromány, amelyet Dmitrij látott.

Az aláírást nem tudta kibetűzni, de a pecsétet felismerte. Az Európai Iroda pecsétje. A Nagy. A Kerek. A valódi, az összetéveszthetetlen.

– Elolvastad? – érdeklődött Alkeszandr.

Az irat hirtelen eltűnt, mintha Alekszandr megnyomott volna valamilyen

homálybéli

kapcsolót,

megszüntetve

a

szöveg

megvilágítását.

– Közvetlen irányításom alá kerülsz! Első parancsom: idehozol mindent, amit a kislány csinált!

– Tájékoztatnom kell előző főnökömet, Liharjov főfelügyelőt –

mondta Dmitrij, mivel nem volt jobb ötlete.

– Erre semmi szükség. Visszakerülsz az ő parancsnoksága alá, mihelyt átadásra és regisztrálásra került valamennyi talizmán. A Felügyelet vezetésének jóváhagyása nem szükséges.

„Ahogy én sem kértem a vezető beleegyezését – gondolta Dmitrij.

– Így megy ez nálunk. A Megállapodás nevében.”

– Teljesítse a parancsot, Dreher Inkvizítor!

– Azt mondta, mindent, amit a kislány csinált? – Dmitrij is áttért a hivatalos stílusra.

– Ne játszadozz a szavakkal! – Alekszandr viszont visszatért megszokott beszédmódjához. – A könyv ott van fönt, a szer a kislánynál. Ha megpróbálod eldugni vagy megsemmisíteni, először is rájövök, másodszor pedig megakadályozom.

– Panaszt teszek. Az Inkvizíciónak nincs joga gyerekeket bevonni az akcióiba.

– Ez jogodban áll. Írd csak meg, tegyél panaszt! De most teljesítsd a parancsot! Bár… – Alekszandr, valami miatt elgondolkodva, a keret által hat részre osztott ablakra nézett. – Visszavonom a parancsot.

– Mi?! – Dmitrij a meglepetéstől még a korláton is áthajolt.

– Maradj itt, és ellenőrizd a környéket! Magam megyek a könyvért.

„Már itt volt – gondolta Dmitrij. – Különben nem nyitott volna portált, hanem az ajtón jön be, ahogyan mi is.”

Dmitrij a legjobban attól félt, hogy a kurátor most fölfelé is portált nyit. De nem. Alekszandr a korláton átlendülve könnyedén átugrott a lépcsőre, és elindult fölfelé.

Dreher akkor „nyomást” indított felé. Pontosabban akadályként állította az útjába.

– Észnél vagy? – vonta fel a szemöldökét Alekszandr.

– Ön is panaszt tehet, Inkvizítor. De most én vagyok felelős a gyerekekért, és ez alól csak közvetlen felettesem, Viktor Palics Liharjov menthet fel. Vagy az iskola igazgatója, Eduard Szergejevics Szorokin. Kettőjük közül forduljon valakihez!

„Mit csinálhat ilyen sokáig odafönt Anna? – futott át a fején. –

Talán lapokra tépi szét a könyvet? Apró darabokban dobja a csövekbe?”

Dmitrij próbálta elrejteni a gondolatait, de nem voltak illúziói.

– Ez már a belső Bíróságra tartozik, Dreher – nevette el magát gonoszul Alekszandr. – Az emlékezet és az aura lenyomata mellékelve.

Még mielőtt Alekszandr befejezte volna a mondókáját, a mágikus védelem leomlott. A volt irodalomtanár nem értette, mit alkalmazott Alekszandr, de Erőből épített fala mintha homokszemekre hullott volna szét.

– El az utamból! – indult fölfelé lendületesen Alekszandr.

A kurátor ujjaiból tarka, össze-összetekeredő fonadékok kígyóztak elő. Alekszandr láthatóan ezekkel akarta lesodorni Dmitrijt a lépcsőről. Az is elképzelhető volt, hogy kihajítja az ablakon.

Csakhogy Dmitrijnek sikerült felállítani a Mágus Pajzsát. Egyelőre még futotta az Erejéből.

– Az Inkvizíció munkatársának megtámadása – kommentálta

Dmitrij. – Belső Bíróság.

A fonadékok körbevették, de nem tudtak áthatolni a pajzson, ahogy a legendák szerint a tisztátalan lélek nem képes belépni a krétával rajzolt körbe. Dmitrij nem vesztegette az időt, a Mágus Pajzsa fölé borította még a Tagadás Szféráját is. A fonadékok sietve visszahúzódtak, bár a Szféra néhányat így is felfalt. Ez az igézet nem elhárította a mágiát, hanem magába szívta, mint a szivacs.

– Mi van, azt hiszed, győzhetsz? – Úgy látszott, Alekszandr mindjárt elneveti magát.

– Természetesen nem – felelte Dmitrij becsülettel. – De több variáció is létezik.

– Ugyan mifélék, ha nem titok?

– Azon gondolkodom, mire használjam az Erőt, mialatt te széttöröd a pajzsot. Teleordíthatom az étert. Iderohannak a tieid, Liharjov is jelzést kap. Megkezdődik a vizsgálat, engem kipenderítenek az Inkvizícióból, talán még egy időre megfosztanak a mágiától is. De mire eljutnak a kislányig, a könyv már nem lesz sehol. Vagy egyszerűen állhatok itt, mint egy faszent, elhárítva a tűzgömbödet, és várhatok. Ha nincs a könyv, probléma sincs. Annyi lenyomatot készíthettek a memóriámról, amennyit csak akartok – én nem láttam a Fuaran t.

Dmitrij hanyagul a korlátra könyökölt.

– Nem értettél meg – mondta Alekszandr. – Az a felhatalmazás lehetővé teszi, hogy még csak egy nedves folt se maradjon belőled.

Bezárhatlak örökre az Időszarkofágba, vagy lesüllyeszthetlek a Homályba. Mindenféle vizsgálat nélkül.

– Kár, hogy nem jártál nálunk az iskolában. Az igazgatói irodában sok portré lóg a falakon. Ha elengedlek, soha többé nem nézhetek rá némelyikre. Sőt, egyikre sem.

– Hamarosan senki másra sem fogsz nézni.

– Végül érce mélyen mellembe hasított – idézte Dmitrij – , s a kebel tátongó sebébe, még lüktető szívem helyébe eleven parazsat

dugott…

– Jól van – mondta Alekszandr. – Széttörni a pajzsot, azt mondod. Azt is lehet. De minek? Leveszed te azt magadtól.

Gyertyácskát gyújtott a tenyerén, feldobta a levegőbe. Dmitrij látta, amint Alekszandr árnyéka felemelkedik a lépcsőről, és ráborul mindkettőjükre.

…A Homály második rétegében a torony belseje megváltozott.

Mintha nem víztorony, hanem lakótorony lett volna, belső

galériákkal. A falakat egyenetlen, érdes kőburkolat fedte. Az ablakok megnyúltak, keskenyebbek, csúcsívesek lettek. A falakon fáklyák jelentek meg, de nem égtek.

A lépcső itt is fából volt, csak még rozogább lett.

Alekszandr halványan elmosolyodott, csettintett az ujjával. A hozzá legközelebbi fáklya meggyulladt, a falakon árnyékok imbolyogtak, az egyik ismét elvált a helyéről, testet öltött, és Dmitrijnek ebben a nagyon nem alkalmas időpontban megint Pán Péter és Wendy jutott eszébe…

A Homály harmadik rétegében egyáltalán nem is volt torony.

Dmitrij egy gigantikus fa villás ágán állt, és a lépcsőkorlát helyett egy ágba kapaszkodott. Alekszandr valamivel lejjebb egy vaskos ágon állt kényelmesen. Bármerre forgatta is fejét a felügyelő, mindenütt csak fatörzseket és ágakat látott. Betöltötték az egész világot.

– Innen csak velem tudsz fölmerülni – közölte Alekszandr. – És az Erő is gyorsabban fogy.

– Ma már egyszer meg akart fojtani valaki.

– Megfojtani? Igen, így is mondhatjuk. Képzeld azt, hogy egy hordóban vagy, amelyből lassan elszivárog a levegő.

Az ágak megmozdultak, lába alatt a törzs rengett, mintha ennek a Világfának a határain túl vihar dühöngött volna.

– A Mágus Pajzsa megvéd bármilyen mágikus hatástól –

magyarázta nyugodtan Alekszandr –, de a levegőt nem tartja meg. A

Tagadás Szférája pedig elnyeli az idegen mágiát, ezért nem bántjuk, hanem fölé borítunk egy másik Szférát. Most mivel csökken a nyomás, gyorsan kiszívjuk a levegőt. Semmi mágia, ez az egész tiszta fizika. És az mindenütt működik, Afrikában is, Indiában is, a Homályban is. Nem, senki nem készül megfojtani téged. Egyszerűen csak senki nem képes egyszerre lélegezni is, és megtartani a pajzsot is, még én sem…

Dreher igyekezett sűrűn venni levegőt, valahol azt hallotta, hogy így jobban átszellőzik a tüdő. Bár a nyílt világűrben ez aligha segít.

Ekkor eszébe jutott az a fiatal srác, aki lopott egy szkafandert, hogy a Fuaran nal a Föld minden emberét Másfélévé változtassa.

Mitől halt meg? A levegő hiányától? Vagy a nyomás csökkenésétől szétrobbantak az erei? Vagy elégett az atmoszférában?

Akármelyik jutott is neki, nem volt könnyű halála.

– Én a helyedben abbahagynám a hősködést – folytatta Alekszandr. – Nem öllek meg, bár ezt kellene tennem. Még ha nincs is meg a könyv, a kislány úgyis megcsinálja. Például a tanára kedvéért. Mert különben ezt a tanárt elítélik, és élete végéig megfosztják mágikus képességeitől. A kislány aligha bírná ki, hogy ne enyhítsen a sorsodon. Na, és nyilván vonzónak látja majd az Inkvizíciónál rá váró karrier lehetőségét. Jelenleg egyetlen Irodánál sem dolgozik dzsinn.

„Disznó!” – akarta mondani Dmitrij, de visszafogta magát.

Takarékoskodnia kell a levegővel. Bár miért? Alekszandr kijátszotta őt.

Az első rétegbe vagy följebb nem juthat, ez igaz. Lejjebb? Oda, ahol még sosem járt? Oda, ahonnan nem is kell följönni. Lemerülni a mélybe, mint Martin Eden. Akkor senki nem zsarolhatja Annát…

Igaz, felruházhatják olyan módszerrel, amellyel képes lesz feltámasztani volt tanárát. Gyengécske Másféle ugyan, de a kívánságok teljesítésének képessége nem függ a szinttől.

Nem függ semmitől.

Alekszandr hirtelen elfordította tekintetét ellenfeléről, és mintha hallgatózott volna.

– Téged hívnak – mondta. – Nem hallod?

Dmitrij megrázta a fejét.

– Én hallom – mondta az Inkvizítor. – Két rétegen át hallom, hogy valaki kiabál. Úgy látom, jóval egyszerűbb lesz minden.

Dmitrij nem tudta megállapítani, mit csinál Alekszandr. De hirtelen eltűntek a fatörzsek, helyettük feltűntek a durván összerótt falak, majd megjelentek a rozsdás, pókhálószakállas csövek.

Kiléptek a Homályból. A beton födémelemen, ahová Alekszandr kilépett a portálból, most Anna állt. Kezében könyvet tartott.

Anna arcocskáján látszott, hogy sírt. Érthető – eltűnt Dmitrij, ő

hívta kiabálva, ahogy csak bírta. Hangját az Inkvizíció álkurátora hallotta meg.

– Menj innen! – ordította Dmitrij. – Menj, és csináld, amit mondtak neked!

Abban reménykedett, hogy egy rövid ideig fel tudja tartóztatni Alekszandrt.

– Ne! – fordult Alekszandr a dzsinnhez. – Okos kislány vagy.

Semmi nem fenyegeti a tanárodat, ha ideadod nekem azt a könyvet.

Még kellemetlenségei sem lesznek. Megígérem. Akarod, hogy tanúnak hívjam a Fényt és a Setétet?

– Nem kell – mondta Anna az Inkvizítornak. Majd Dreherre nézett: – Dmitrij Leonyidovics, bocsásson meg…

– Menj ki az utcára! – parancsolt rá Dreher. – Hívd fel Friechlinget vagy Nagyezsda Petrovnát!

– De előbb add ide a könyvet! – szólt közbe Alekszandr. – És a szert. Tudok mindent. Ugye nem akarod, hogy elővegyük a barátaidat?

– Mindent odaadok – egyezett bele Anna. – Csak… nem tudom, működik-e a könyv. Kipróbáljuk?

– Hogyan? – kérdezte Alekszandr.

– Hát, ott a múzeumban az volt kiírva, hogy nem csak Másfélét csinál az emberekből. A szintet is meg tudja emelni. Ne emeljük meg a magáét?

– Én így is Legfelső szintű vagyok – mosolygott Alekszandr.

Teljesen nyíltan csinálta, mintha ki se lépett volna a kurátor szerepéből.

– De a Legeslegmagasabb lehet!

„Pontosabban a legalacsonyabb” – gondolta Dmitrij. Emlékezett arra az előadásra, amelyet az Őrség iskolájában az a Gorogyeckij tartott nekik, aki akaratlanul is megölte Tolik szüleit, és hagyta, hogy meghaljon az a srác, Kosztya Szauskin. Jó lenne most újra végighallgatni azt az előadást. De mindaz, amit megőrzött erről emlékezetében, most más fényben tűnt elé.

A Legfelső szintű mágusnál csak az Abszolút mágus lehet erősebb.

A varázsló, akinek a „mágikus hőmérséklete” nulla. Ő az Erő ideális felhasználója, aki nem rendelkezik saját Erővel.

A kék moha rémálma.

Ilyen mágus, pontosabban varázslónő, egyetlenegy létezik a világon. Annak a bizonyos Gorogyeckijnek a kislánya. Bár ő egyelőre nem képes még semmire, még nem is hasonították. És ilyen volt Kosztya Szauskin, bár ez egyáltalán nem segített rajta.

Alekszandr láthatóan habozott, ez az auráján is meglátszott, legalábbis színképének azon a részén, amelyet Dmitrij érzékelni tudott. Még a vasakaratú, megingathatatlan Inkvizítor számára is túl nagy volt a kísértés.

A Megállapodás nevében. Bizonyára ezt mondogatja magának.

– Rendben van – mondta Alekszandr. – Próbáld meg! De ha bármi…

– Mindkettőnket megöl – kapott a szón élénken Anna.

– Mi van, megbolondultál? Nem vadállat vagyok, hanem lovag.

– Keresztes? – Anna hangjában valamiféle nem odaillő lelkesedés csengett.

– Nem, öregebb vagyok. Nem teszek kárt benned. A nevelőd viseli érted a felelősséget.

– Értem – mondta Anna komolyan. – Ne aggódjon!

– Nem aggódom.

– Figyeljen! – nyitotta ki a könyvet a kislány. Ehhez előbb ki kellett nyitnia egy aprócska zárat, amely a fedelet rögzítette. Dmitrij túl messze volt, nem látta tisztán a Fuaran t. – Valahol itt lesz…

Anna lapozott a könyvben. Majd hirtelen törökülésben letelepedett a betonra, hogy kényelmesebben tudja kezelni a jókora fóliánst. Dmitrijnek eszébe jutott, hogy a kislány pontosan így ült az obszervatóriumban is a „holt költők” között, amikor először fölfigyelt rá.

– Mindjárt, mindjárt… Még nem olvastam végig… Még jó, hogy a Homályban minden nyelv érthető, jó lenne itt vizsgázni franciából…

– motyogta Anna.

Alekszandr mintha elengedte volna magát. Ez egyébként nem tévesztette meg Dmitrijt. A felügyelő változatlanul fenntartotta a Mágus Pajzsát és a Tagadás Szféráját. Ez teljesen fölösleges energiapocsékolás volt, de muszáj volt ezt tennie.

– Á, itt van! Megtaláltam, a legvégén! – közölte örömmel a kislány. – Most még a vér kell.

Belenyúlt a farmerdzsekije zsebébe, és elővett egy fiolát.

– Már össze van keverve.

Aurájából ítélve Anna rettenetesen izgult.

– Csak egy csepp kell… – Gyorsan letekerte a fiola kupakját, és óvatosan a könyv fölé tartotta az üvegcsét.

Valószínűleg ugyanilyen gondosan végezte a „mázolgatást” is, elmélyülten húzogatva vékony ecsetjét az albumon.

– Kész is – mondta Anna, amikor az ősi és (még a közönséges történészek szemében is) felbecsülhetetlen értékű könyv lapján szétfolyt az apró vörös folt. – Már csak hangosan fel kell olvasni.

Akadozva kezdte mondani:

– A Setétre és a Fényre… – A folytatást valamilyen ismeretlen nyelven olvasta, bár a szavak értelmét Dmitrij valahogyan mégiscsak felfogta.

Anna hangja hirtelen megváltozott. Mélyebb, teltebb lett, egy felnőtt nő hangja, ráadásul olyané, aki operai képzettséggel rendelkezik. Mintha a könyv neki magának is átadna valamit. Anna énekelve beszélt, ingadozva, mint a kígyó a hindu fakír fuvolájának hangjára.

Az utolsó, amit Dmitrij értett, ez volt: „Alekszandr” és – ré”.

– Ennyi az egész – ismételte Anna szélesen mosolyogva, és becsapta a nyitott könyvet. – És a folt is eltűnt!

– És most mi van? – érdeklődött Alekszandr.

– Semmi. Most semmi. Dmitrij Leonyidovics – nézett Anna Dreherre –, ne féljen, most már nem tehet velünk semmit.

– Ugyan miért nem? – kérdezte behízelgően az Inkvizíció kurátora, és megmozgatta ujjait, amelyek végén valószínűleg annyi igézet rejlett, hogy megszámolni se lett volna könnyű.

– Csak próbálja meg!

Alekszandr bonyolult alakzatba rendezte ujjait. Nem történt semmi. Az Inkvizítor ajka hangtalanul mozgott. A hatás ugyanaz volt. Alekszandr végül nem bírta, és hangosan kiáltott világgá egy igézetet valamilyen holt nyelven, ugyanolyan ősin, mint amilyenen a könyv, a Fuaran íródott.

A visszhangon kívül más hatása nem volt az igézetnek.

Dmitrijnek csak ekkor jutott eszébe, hogy megnézze az Inkvizítor auráját. A meglepetéstől elkáromkodta magát. Halkan, így a kislány talán meg se hallotta.

Ha fogalmazhatunk így, az aura szűziesen tiszta volt. Vagyis abszolút emberi.

Alekszandr már nem volt Másféle.

– Bocsásson meg! – mondta Anna. – A könyv mégsem úgy működik, ahogyan kellene.

– Te tudtad, te kis… – kezdte volna az Inkvizítor.

Nem derült ki, minek nevezte volna – Dmitrij egy könnyű

impulzussal megállította. Alekszandr feljajdult.

– Ha kérhetném, mellőzzük az ilyesmit, Legfelsőbb uram! –

mondta elégedetten Dreher. – Pillanatnyilag valóban nullás mágus vagy. A szó legközvetlenebb értelmében.

Az időt nem vesztegetve nyomban beszkennelte a torony környékét. Nehogy valaki közbelépjen.

Alekszandr valóban egyedül érkezett.

– Ezért felelni fogsz, felügyelő – sziszegte az Inkvizítor.

– Felelni fogok. Majd. – Dmitrij messziről ügyesen kikapta Alekszandr zsebéből a mobilt. A készülék ugrott egyet a tenyerén. –

De most én kérdezek.

Anna szinte táncolt ültében, és rajongva nézte Drehert. Az aurája csak úgy szikrázott.

– Ánya, figyelj! – mondta Dmitrij szigorúan. – Menj fel oda, ahol voltál, és várj meg ott! Beszélnem kell a kurátorral. És ne hallgatózz, úgyse hallasz semmit. A könyvet vidd magaddal! Alekszandr, engedd át a kislányt!

Anna óvatosan elsurrant a lépcsőn az Inkvizítor mellett, aki komoran nézett rá, de meg sem moccant. Bármilyen kísérletet, hogy megragadja a könyvet, vagy akár csak hozzáérjen a kislányhoz, Dmitrij csírájában fojtott volna el, és Alekszandr ezzel tökéletesen tisztában volt.

– Ülj le! – tanácsolta a felügyelő a kurátornak.

Még közelebb is tolta Alekszandrhoz az ott lévő egyetlen, rozoga széket, de az Inkvizítor odébb rúgta azt. Drehert meglepte, hogy az ócska szék kibírta ezt, nem esett szét.

– Természetesen hős vagy, de minek szétverni a széket? –

morogta Dmitrij, tekintetével fölemelte és újra Alekszandr felé tolta a széket. Az Inkvizítor élesen, gyanakvón pillantott rá, de hallgatott, és mégiscsak leült.

Maga Dreher a lépcsőre telepedett le. A Mágus Pajzsát és a Tagadás Szféráját eltüntette. Védőigézetet bocsátott magukra, hogy senki ne hallhassa őket, még a szájmozgásukat, a gesztusaikat se láthassa. Kívülről nézve úgy festenek majd, mint két sóbálvány.

– Szokatlan mágia nélkül?

– Volt már rosszabb is.

– Hány ezer évvel ezelőtt?

– Azt elképzelni sem tudod.

– Miért ne, elképzelem. Mert tudom, ki vagy.

– Honnan?

– Tanár voltam. Ezért megtanultam, hogy a legképtelenebb ötletet se vessem el. Az egyik ilyen annyira képtelen, hogy igaznak tűnik.

Na és jó az arcmemóriám.

Dmitrij elővette a mobilját, behívta a képernyőjére a kapott képet, megnézte, azután beszélgetőtársát mintha összevetné a képpel.

– A gyerekeink, mint láthattad, találékonyak. De Prágában magamnak is egyfolytában az járt az eszemben, vajon ki lehet az Inkvizíció feje. Miért nem látta senki?

– Mert az Inkvizíciónak nincs feje – mondta szárazon Alekszandr.

– Lehet, hogy többen vannak, de jól konspirálnak. De az a legegyszerűbb és legzseniálisabb, ha a Legmagasabb szintűek alacsony szintűnek maszkírozzák magukat. Régi, nagyon régi trükk.

A hatalmas Inkvizítoroknak is réginek kell lenniük, ugye?

Alekszandr hirtelen feszült lett.

– Moszkvában láttam a Fényességes Geszert. Azt beszélik, Tibetből származik, de ma már nem mondanád meg róla. A kor, a tapasztalat, a mágia. Na, és valószínűleg csak ötvenéves korában konzerválta magát. De vajon minden Hatalmasnak vénségnek kell látszania? És annak, aki a csúcson van, már a nevét sem kell titkolnia. Igaz, Nagy Alekszandr? Pontosabban Nagy Sándor, Makedónia királya. A világmindenség állampolgára. Nemrégiben láttam magáról egy filmet.

Dreher végre az Inkvizítor felé fordította telefonja képernyőjét, és megmutatta neki a Liharjov által küldött képet.

Az Iskolai Felügyelet vezetője persze nem tudta, minek kell ez a kép egyetlen beosztottjának.

– Ez persze nem fénykép, hanem szobor. De a hasonlóság nyilvánvaló. És ami a legfontosabb, senki nem hiszi el. Még ha fel is merül valakiben az ötlet, ő maga fogja kinevetni.

Egyetlen izom sem rezzent a Nagy Inkvizítor arcán, amely azért mintha egyetlen pillanat alatt megnyúlt volna. Dmitrij nem tudta volna megmondani, miben állt ez a változás. Még Alekszandr aurájában sem villant fel vagy hunyt ki semmi. De olyan volt, mintha levette volna ünnepi köntösét, amely alatt ott volt hétköznapi öltözéke.

– Nem mondom el senkinek, Hatalmas. Nem ezért mondom ezt el önnek… elnézést, képtelen vagyok tovább is tegezni. Nagy hadvezér volt, de gyenge Másféle. Nemegyszer megesett ilyesmi a történelemben. Arról álmodozott, hogy megváltoztatja a világot, és azt ígérték magának, hogy ez lehetséges. Visszavonult, amikor rájött, hogy Másféleként többre képes, mint uralkodóként. Az ördögbe is, sose hittem volna, hogy magával beszélhetek…

– Beszélj csak! – mondta Alekszandr-Sándor. A hangja most olyan volt, mintha több napot töltött volna a sivatagban, és ezalatt egy csepp vizet sem ivott volna. – Jó nevelő vagy. Nekem is jó nevelőm volt.

– Kár, hogy Arisztotelész csak ember volt. Vagy…

– Ember – felelte a kurátor. – De nem róla beszélek.

– Maga Fénypárti volt, ez nyilvánvaló. A Setétek általában nem akarják megváltoztatni a világot. Az a legvalószínűbb, hogy Indiában találkozott az egyik öreg Hatalmassal. Ő nyitotta fel a maga szemét, hasonította, és a tanára lett. És amikor megszületett a Megállapodás, maga belépett az Inkvizícióhoz. Néhány ezer év alatt fel lehet nőni Hatalmassá. – Dmitrijnek az jutott eszébe, mit mondott erről Iva Maskova. – Persze, ha megvan hozzá a megfelelő

potenciál. És azt is meg lehet tanulni, hogyan maradjon észrevétlen.

Vajon ki vezeti az Ázsiai Irodát? Tamerlán?

– Ő is ember volt. Láttam őt.

– Akkor Csin Si Huang-ti[44]?

– Fölösleges találgatni.

– Bocsásson meg, Hatalmas! Ez nem az én dolgom. Elmondom az én változatomat. Prágában levették a memóriám lenyomatát, így értesült Annáról és a gyerekekről. Ekkor támadt az az ötlete, hogy újra kell teremteni a Fuaran t. Ezért találta ki ezt a pétervári utazást.

Furcsa, hogy nem Prágába.

– Fölösleges gyanút ébresztett volna.

– Több évszázada a legbonyolultabb vállalkozás. Nem bízta másra, úgy döntött, személyesen hajtja végre. Túlbiztosításként választott engem, a gyenge Inkvizítort, és nem Liharjovot. Kiszámította a csoport minden lépését. Azt javasolta, nézzük meg a hajókat, aztán menjünk el a szemétlerakóra, megmutatta a tornyot. És már előre kiválasztotta a szállást, és úgy intézte, hogy a felnőttek ne találják meg a portált, de a gyerekek igen. A múzeumban odalökte a Setéteknek a portálok térképét, a kislányt pedig a Fuaran ról szóló könyvhöz irányította. És a mentortalizmánt is maga rejtette el a temetőben. El kellett terelnie a figyelmet Annáról. Ha hamar elkapjuk Vladot és a cimboráit, nem készülhetett volna el a könyvvel.

– Mit akarsz? Megfosztottál az Erőtől, de nincs fölöttem hatalmad.

– Az Erőtől nem én fosztottam meg, hanem a Fuaran. Őszintén szólva, nem tudom, hogy sikerült. De vannak feltételeim.

– Beszélj, felügyelő!

– A könyvet megsemmisítjük. Anna az iskolában marad, az Inkvizíció nem zaklatja többet. Én folytatom a felügyelősködést.

Mintha mi sem történt volna. Ja igen, a három Setétet, akiket maga

sodort

veszélyes

helyzetbe,

elengedik

Bíróság

nélkül.

Haladéktalanul, egy figyelmeztetéssel. Az én felügyeletem alá helyezve őket.

– Nem hittem volna, hogy aggódsz a Setétekért.

– Számomra most mind egyformák. Inkvizítor vagyok.

– Még valami?

– Ez minden.

– Ez minden? És cserébe?

– Visszaadom magának az Erőt, Hatalmas.

– Jegyezd meg, felügyelő, másodszor nem sikerülhet becsapnod.

– Elnézést, Hatalmas, de most minden sikerülhet. Nem áll szándékomban becsapni.

– Hogy tudsz újra Másfélévé tenni, ha a könyv hamisnak bizonyult? – Alekszandr szemében vad düh lángolt.

– Látom a Másféle auráját. Nem fogok hazudni, nagyon gyenge aura. Mindent elölről kell kezdenie. De az a lényeg, hogy az aura létezik. Úgy látom, az igézet a belső órára hat. Mintegy visszaviszi a mutatókat a hasonítás előtti állapotra. Ezért újra hasonítom magát.

Miután a könyv megsemmisült, megígéri nekem, hogy teljesíti, amit kértem.

– Hogyan esküdjek most? Nem hívhatom a Fényt és a Setétet, a pecséttel sem tudom…

– Erre nincs is szükség. Hiszen maga írta saját magának azt a felhatalmazást, igaz? Úgyhogy egyszerűen ígérje csak meg! Én megjegyzem. A memóriám lenyomata még akkor is megmarad, ha engem megsemmisítenek.

– Mindent végiggondoltál. – Alekszandr helyeslően bólintott.

– Jó nevelőim voltak – mondta Dmitrij. – Nos, Hatalmas, ígéretet tesz a Fény, a Setét és a Megállapodás színe előtt?

Dmitrij kinyitotta a levegőben a szöveget.

– Megesküszöm, hogy megteszek mindent, amit kérsz, és pontosan úgy, ahogy te értetted. Szavamat adom, hogy nem

használom fel ellened ezt az esküt. Elég így?

– Igen, Hatalmas. Megenged még egy kérdést?

– Kérdezz, felügyelő!

– Miért kellett ez az egész? Mire kellett a Fuaran?

– Mindent kitaláltál, de nem érted a legfontosabbat? Te, aki felismertél? Ez lett volna a mi „atompajzsunk”. Olyan fegyver, amelyet sosem lett volna szabad használni, de egyszerűen léteznie kell. A Megállapodás legfőbb biztosítéka és az egyensúly őrzője.

Segítségével helyre lehetne állítani a Fény és a Setét erői közti egyensúlyt, bármennyire felborult is.

– Az atombombát egyszer azért bevetették. Sőt, kétszer. Mint a Fuaran t is. Elég volt.

– Te… túlságosan fiatal vagy, felügyelő. Gondoskodsz a gyerekekről, ez dicséretes. Csak még soha nem vesztetted el a gyerekeidet. Minden gyerekem, minden feleségem, az anyám, sőt az apám is, mindannyian erőszakos halált haltak. Én meg túlságosan tapasztalatlan Másféle voltam ahhoz, hogy megakadályozzam ezt.

Hiszen ha csak egy töredéke lett volna meg nekik akár az akkori Erőmből! De ezt is túléltem. Most csak a békét akarom megőrizni.

Bármi áron.

– A világ olyan volt, amilyen most is, atombomba nélkül is, Hatalmas. Csakhogy a nukleáris készleteket nem olyan egyszerű

megsemmisíteni. Azonban a könyveket… Némelyiket érdemes felgyújtani. Kérem, várjon meg itt!

Dmitrij hátat fordított Alekszandrnak, felment a lépcsőn.

Anna az egyik tartály szélén ülve, lábával kalimpálva várt rá. A könyv a térdén feküdt. Dmitrij észrevett néhány kialudt gyertyát, a tartály előtt a földön egy telefestett papírlapot és egy pohárban néhány ecsetet. Egy üvegben víz is volt, az előrelátó kislány hozta, mivel a tartályok már régen üresek voltak. De festéket sehol nem látott.

– Mit csináltál vele? – kérdezte Dmitrij. Hátrasandított, majd

megint a tanítványa felé fordult. – Ne félj, nem hall minket.

A lépcsőn fölfelé jövet a biztonság kedvéért a felügyelő ismét felállított egy akadályt. Megbízott a Hatalmas szavában, de nem akart hibázni.

– Őt is becsaptam.

– Kit?

– Az Árnyékot. Azt mondtam neki, hogy nem jól értette meg a könyvet. Hogy máshogy kell csinálni. Szavak nélkül mondtam, csak gondolatban. Már kezdte… megtestesíteni. Én összeolvadtam vele, és eltorzítottam a könyvet. Nem tudtam, hogy sikerül, csak egy-két részt fölcseréltem. Azt is gondolatban. És amikor sikerült, már tudtam.

– Mit tudtál?

– Hát, hogy minden pont fordítva lesz, ha felolvassák. Nem az emberből lesz Másféle, hanem a Másféléből ember. És ha a végén nem mondom ki, hogy Alekszandr, maga is elvesztette volna minden képességét.

– Téged persze alaposan el kéne fenekelni – mondta Dreher. – De úgy látszik, megmentettél mindnyájunkat. Engem és magadat biztosan.

Anna elvörösödött.

– És most tépd szét és égesd el a könyvet!

A kislány felpattant, és gyorsan beszélni kezdett:

– Dmitrij Leonyidovics, muszáj ezt? Ez még jobb is, mint az igazi Fuaran. Meg lehet gyógyítani a vámpírokat, megint embert lehet csinálni az alakváltókból…

Dmitrij látta a Homályon át, hogyan változik a kislány aurája.

Mennyi benne a remény, a lelkesedés és a félelem.

Ő, Dmitrij talán mindannyiukat elárulja? Az összes „holt költőt” és Annát is? Hiszen a kislánynak igaza van. Nem akarnak vért inni, még donorvért sem. Nem akarnak nyers húst enni, nyuszikat gyilkolni, húsukat műtétekből visszamaradt emberi szövetekkel keverni. Nem tudnak szabadulni attól, hogy vérfarkasok, farkasemberek, nagok. Most lehetőségük nyílna arra, amire a Legmagasabb szintű vámpírnak sem, sőt a legöregebb szmilodon-alakváltónak sem. Megfosztja őket ettől?

Hát ilyen ő… ennyire Inkvizítor?

– Nem – mondta Dreher. Még soha életében nem esett ilyen nehezére kimondani egy szót, neki, aki pedig hivatásos beszélő. –

Égesd el! Most rögtön!

Mindenre felkészült. Hogy Anna tiltakozni fog, és őt vádolja. Hogy minden erejével ellenáll. Hogy megpróbálja meggyőzni őt, latba vetve teljes, már nem is kicsi szókincsét. Végül, hogy kijelenti: „Égesse el maga, én nem csinálom!” – és könnyeit nyelve hátat fordít neki.

Anna figyelmesen nézett rá, és nem szólt semmit. Lába előtt magától meggyulladt egy gyertya. Anna lehajolt, fölvette, és a tartály szélére helyezte. Kitépett egy lapot a Fuaran ból, és a lánghoz tartotta.

Az öreg papír sziszegett, mintha átkot szórna annak fejére, aki előhívta a nemlétből, és most visszaküldi. A kislány megbabonázva figyelte, hogyan emészti el a láng a kitépett lapot. Addig nézte, amíg tartani bírta, aztán elengedte.

Még egyszer fellángolva az elégett lap belehullott a tartályba.

Anna kitépett még egy lapot, elégette, és beledobta a tartály vastorkába.

– Állj félre! – utasította Dreher.

A kislány egészen az ablakig hátrahúzódott. Kintről látszottak az utcai lámpáknak a Gályaöböl vizén tükröződő fényei.

Dmitrij egyetlen pillantással a levegőbe emelte a könyvet, és egyből fölgyújtotta az egészet. Vad sziszegés hallatszott, mintha a kötetből apró sárkány emelkedett volna ki. A felügyelő Erőt öntött a tűzbe, mintha gyújtófolyadékot locsolt volna a tábortűzre. A könyvnek teljes egészében el kellett égnie, még a kapocsnak is meg kellett olvadnia… hiszen ennek is megvannak a maga specialistái.

Mágusok, akik a legapróbb maradványból is képesek újraalkotni a tárgyat, vagy anyagtalan kivetülését létrehozni a Homályban.

És az Inkvizíció mindig képes megtalálni, akire szüksége van. A felhatalmazás ezt is megengedi.

Dmitrij kivárta, amíg a még mindig lángszárnyaival verdeső

tűzgolyó madárként zuhanva szétesik, és eltűnik az ócska csövekben.

Ennek a főnixnek nem szabad feltámadnia.

Bár… hiszen nem Anna az egyetlen dzsinn a világon. Igaz, Európában most talán ő az egyetlen. Prágában Dmitrij nem talált említést hozzá hasonló, jelenleg élő exotokról. Ázsiában mindig több volt a dzsinn. De ha az Inkvizíció valamit szükségesnek ítél, megtalálja a módját az előteremtésének. Nem marad más hátra, mint a kerekasztal lovagjainak jelszavára hagyatkozni: tedd, amit kell, és lesz, ahogy lesz. Nemhiába volt ihletőjük a régi idők legnagyobb Másféléje, Merlin.

Dmitrij nem bízott a hallásában meg a többi érzékszervében. Úgy, hogy Anna ne lássa, megnyitotta maga előtt a valószínűségi vonalakat, gondosan ellenőrizte, biztosan elégette a könyv minden részecskéje, hamuvá omlott-e minden zsarátnok.

– Még hogy a kéziratok nem égnek el…[45] – summázta a helyzetet rosszkedvűen a volt irodalomtanár.

– Jó, hogy Bulgakov visszautasította a hasonítást – mondta Anna.

– Maga Zavulon ajánlotta fel neki.

– Ezt nem is mondta…

– Mert veletek nem jutottunk el a huszadik század irodalmáig.

Apropó, hasonítás! Menjünk le! A tartozást meg kell fizetni.

A kislány elfújta a gyertyát. Egy reklámszatyorba összeszedte egyszerű felszerelését. Míg ezzel foglalatoskodott, Dmitrij arra gondolt, hogy Mihail Afanaszjevics talán máshogy döntött volna, ha nem Zavulon, hanem a Fényességes Geszer ül le mellé a Patriarsije Prudin.

Furcsa ez a sok évszázados szokás – csak egyetlenegyszer lehet felkínálni a lehetőséget, és csak az teheti meg, aki először fedezi fel a potenciális Másfélét. És ha az elhárítja a lehetőséget, mindenkinek türelemmel várakoznia kell, hogy kiderüljön, a Fény vagy a Setét felé vonzza hajlama az engedetlent. Vagy esetleg ember marad inkább.

Együtt mentek le. Alekszandr háttal ült nekik, lábát keresztbe vetve. Leengedte a haját, levette inkvizítori lebernyegét, farmert és Batman-mintás fekete pólóját viselte. Nem rögtön fordult a felügyelő és a kislány felé. A szék megnyikordult alatta, de egyben maradt.

– Menj ki az utcára! – mondta Dreher Annának. – De az első

rétegből ki ne dugd az orrodat, míg nem szólok!

– Maradjon csak! – szólt közbe váratlanul Alekszandr.

– Ahogy gondolod – válaszolta Dmitrij.

Anna nem tudta meg, ki is volt az, akit nagy ravaszul megfosztott képességeitől. Az ő jelenlétében Dmitrij nem nevezte Nagy Sándornak a kurátort.

Dmitrijnek eddig még soha senkit nem kellett hasonítania. A folyamattal még az Éjszakai Őrség iskolájában megismerkedett, de a rítust erős, legalább első-második szintű mágus végezhette el. Ám a jelenlévők között ebben a pillanatban Dreher helyettes felügyelő volt a legerősebb.

Az a legfontosabb, hogy a hasonítandót le kell vezetni a Homályba, és hagyni, hogy maga merüljön föl belőle.

…Alekszandr auráját új színek élénkítették. Dmitrij és ő azon a rögtönzött betonfödémen állt egymással szemben, amelyre a Hatalmas kiugrott a portálból.

Anna lelkesen figyelte az eseményeket a lépcsőről, két kézzel kapaszkodva a korlátba.

– Legyen veled a Fény! – mondta ki Dmitrij fáradtan az előírt szöveg utolsó szavait.

Dreher úgy érezte, hogy a szertartás felemésztette Ereje maradékát is.

– Úgy legyen! – ismételte meg keményen Alekszandr.

Tenyerén felvillant az eredendő Fény egy szikrája – jelezve, hogy elfogadta az új Másfélét.

De ez az új egy már elfeledett régi, jutott Dmitrij eszébe. Ráadásul amúgy sem lett volna képes a Setéthez folyamodni.

– Számítok az adott szavára – mondta Dmitrij.

– Az én szavam évezredeket kiállt – felelte Alekszandr.

Visszaszerezte nagyságát, bár az aurája elég halvány volt.

„Egyébként – gondolta Dmitrij – a szint gyors felemelése érdekében nyilvánvalóan megkapja az engedélyt, hogy felhasználjon néhány mentortalizmánt. A Nagy Inkvizítor aligha folyamodik Čapek tükréhez, itt valami erősebb dologra lesz szükség.”

– Mehetünk? – kérdezte Dreher.

A Nagy Inkvizítor képességeivel együtt az alá-fölérendeltségi viszonyok is helyreálltak.

– Még nem – közölte keményen Alekszandr.

„Most aztán befellegzett” – mondta a teljesen elcsigázott Dreher belső hangja. Az irodalmár szikrányi erőt sem érzett magában, nemhogy mágikus összecsapásra, de a legegyszerűbb önvédelemre sem.

Dmitrij várt. Anna eltátotta a száját, de hallgatott.

– Ennek az egésznek titokban kell maradnia – folytatta Alekszandr. – Ezért mindenki magára veszi a Büntető Tűz jelét. A kislány is. Neked kell fölhelyezned, Dreher felügyelő. Átadom neked a jogot.

„Nagy disznó vagy, Hatalmas – gondolta tagoltan Dmitrij úgy, hogy az álkurátor hallja, de a kislány ne. – Átkozott politikus!”

Alekszandr kissé felhúzta ajkát, mintegy jelezve a mosolyt.

– Ánya – fordult Dmitrij Golubjovához –, vetkőzz le derékig! Ne félj! Eltakarhatod magad a kezeddel. Fájni fog… de nagyon gyorsan

elmúlik. Csináld, amit én, és ismételd utánam: „esküszöm”.

Ledobta a széldzsekijét, fején át lehúzta az ingét. Alekszandr is levette pólóját, és összehajtogatott lebernyegére dobta.

Anna levette a farmerdzsekijét, gondosan felakasztotta a korlátra.

A dzseki után a zöld top következett.

– Mi, jelenlévők esküszünk, hogy az Inkvizíció Bíróságát, illetve az azt megelőző vizsgálatot kivéve soha, sehol senkinek nem áruljuk el azt, ami ma ebben a toronyban történt. – Dmitrij hangja rekedt volt.

– Esküszöm!

– Esküszöm – ismételte Alekszandr.

– Esküszöm – mondta alig hallhatóan Anna, a rémülettől tágra nyílt szemét nevelőjére meresztve.

– Ha megszegem eskümet, pusztítson el a Büntető Tűz!

Dmitrijnek a jelet felhelyeznie sem kellett még soha, de az elméletből levizsgázott. A felügyelő nyitott tenyérrel kinyújtotta a kezét, tenyerében összpontosította az Erőt. Öt ujjának forró pecsétje elvált a kezétől, három másolatra oszlott szét. Az egyik Dmitrijhez, a másik Alekszandrhoz, a harmadik a kislányhoz repült a levegőben.

Még mielőtt a tüzes pecsét megégette volna a mellét, Dmitrij megérezte, hogy végleg elfogyott a kölcsönvett Erő.

A Nagy Inkvizítornak a szeme sem rebbent, meg se rezdült a jelet fogadva, mintha csak füstkarikát fújna a levegőbe.

Szeme sarkából látta Dmitrij, ahogy a pecsét Annához ér. A kislány feljajdult, majd fájdalmasan sziszegett.

Így sziszegett, miközben égett a könyv, a Fuaran is.

EPILÓGUS

A vonat lágyan, szentpétervári módra finoman indult el a moszkvai pályaudvarról.

Dmitrij a kocsi peronján állt. A nyughatatlan csapatot Nagyezsda és Friechling helyezte el a vagonban. A hagyománynak megfelelően most is az egész kocsit kibérelték, és ez ebben a minden szempontból forró júliusban nagy szó volt.

A vonat mellett Tamara állt a peronon. Más nem kísérte ki a visszaútra induló csoportot. Illetve maga Pityer búcsúztatta őket. A volt Másféle, a valamikor hajdanán hasonított, majd újra közönséges várossá lefokozott Pityer.

Egyébként sosem volt közönséges, és soha nem is lesz az.

Tamara vette át a kurátor szerepét annak az őrült éjszakának az eseményeit követő napon, amely a Nyári kertben kezdődött, a temetőben folytatódott, és a toronyban ért véget. Majdnem huszonnégy óráig magukra maradtak a mágiaiskola növendékei és tanárai. Jól töltötték az idejüket – vidám és gondtalan kószálással a városban. Örömük egyébként nem volt felhőtlen, hiszen közülük hárman rács mögött voltak. De Dmitrij fontoskodva csikorgatta a fogát, ujját felemelve biztosított mindenkit, hogy „a három akasztófavirágot

biztosan

hűvösre

teszik”,

ezzel

sikerült

valamennyire oldania a hangulatot. A használt kifejezéseket is el kellett magyaráznia. Tamara személyesen szállította Dreher felügyelő színe elé a három bűnöst. Csizsov és cimborái holtra voltak rémülve, és mindenbe beleegyeztek. A hét hátralevő része nyugodtan, jó hangulatban telt el. Suttyomban azért kimentek autóbusszal Kronstadtba, hajót béreltek, és körbejárták az erődöket is.

Az új kurátor visszafogott volt, a háttérbe húzódott. Dmitrij valahogy mégis szimpatizált vele. Tudta, hogy Tamara férje egykori

magas rangú Setét mágus, valamikor az odesszai Nappali Őrség vezetője volt, jelenleg az egész fekete-tengeri partvidék vezető

Inkvizítora. Ezért elég ritkán találkoznak. Tamara nem árulta el, mi késztette őket arra, hogy mindketten átlépjenek az Inkvizícióba. De Dreher már megtanulta, hogy a Homályon át felismerje a Büntető

Tűz jelét, ezért nem is faggatta.

Anélkül, hogy a részleteket firtatta volna, arra is rájött, hogy Tamara nem tudott Alekszandr tervéről, hogy újraalkottassa a könyvet.

– Nincs kifogása, Herr Inkvizítor? – lépett ki a peronra Friechling, előhúzva pipáját.

Dmitrij megrázta a fejét, de nem volt kedve ott maradni a gyógyítóval.

Csizsov, Scsukin és Fedotov a többiektől külön ült. A felügyelő

fürkésző pillantásától összehúzták magukat, aurájukban megjelent a szégyenkezés árnyalata.

Mitya Karaszjov elmaradhatatlan notebookján játszott.

Kljuskin, Alekszejenko és Szarkiszjan is különvonult, és Karen nyári terveit vitatták meg.

Anna az egyik szélső ágyon feküdt, és olvasott.

„Hogy érzed magad, harcos?” – kérdezte a felügyelő hangtalanul.

„Minden rendben” – válaszolta Anna, szemét fel sem emelve a könyvről.

Meg sem kellett néznie az auráját, hogy tudja, a kislány nyugtalan.

Ezért nem ül a barátai mellett. Hiszen még bocsánatot sem kérhet tőlük, mert akkor azt is meg kellene mondania nekik, miért.

Micsoda dolog ez, kezedben tartani az orvosságot, és megsemmisíteni, nehogy más valaki méregként használja.

Mégiscsak disznó vagy te, Inkvizítor. Bár nem vagy Hatalmas.

Nagyon nem vagy Hatalmas.

„Helyesen cselekedtél.”

„Már mondta. Megértettem.”

„Ők is megértenék. Az számít, ki vagy, és nem az, ki lehettél volna.

Még akkor is, ha állatbőr van épp rajtad. Hiszen most én is Szürke vagyok…”

„És szeretne megint egyszerűen Fénypárti lenni?”

Dmitrij elgondolkodott, azzal sem törődve, rejtve vannak-e éppen gondolatai Anna elől. Hiányzott neki az iskola. Vagyis nem maga az iskola, hanem az osztályban töltött idő. Korábban néha úgy érezte, hogy csak az órák idején él. Sőt, az egész mágia, a Homály meg a többi mintha csak jó ürügy lett volna arra, hogy azzal foglalkozhasson, amit szeret. És ne kelljen mellékállást keresnie, ne kelljen korrepetálással fárasztania magát, ne kelljen garasoskodnia.

Úgy alakult, hogy neki, Dreher irodalomtanárnak, hogy kedvére való hétköznapi emberi foglalkozást találjon magának, és ezt be is ismerje, ember voltától kellett megválnia. Varázslat kellett hozzá.

De mindazok után, amit Prágában látott és megtudott… Mindazok után, amik itt történtek… Nem. Nem arról van szó, hogy Szürkének lenni jobb. Most a Fény is, a Setét is egyszerűen nem más, mint a rózsaszín két árnyalata.

Ezt a leckét nem taníthatja meg Annának. Jóval egyszerűbb volt rávenni, hogy maga gyújtsa fel a Fuaran t.

„Nem – mondta Dmitrij. – Azt hiszem, soha nem is voltam az.

Talán ugyanolyan exot vagyok, mint te. Vannak Másfélék, akik nem tudnak dönteni. Én látszólag döntöttem, de mi haszna? Egyszerűen nem akartam Setét lenni, azt pedig senkinek nem ajánlják fel egyből, hogy legyen Inkvizítor.”

„Maga Fénypárti – felelte Anna, még egyre azt tettetve, hogy olvas. – Karen azt mondta, hogy a Setétek nincsenek a Fénypártiak ellen. Ők egyszerűen csak magukra gondolnak. Maga pedig nincs a Setétek ellen. Maga mindenki mellett van.”

„Az Inkvizíció is mindenki mellett van.”

„Az Inkvizíció nincs senki mellett. Ez nagy különbség.”

„Ne vitatkozz a feljebbvalóddal, harcos! Igaz, hogy dzsinn vagy, de

azért ne mássz bele a palackba!”

„A felnőttek mindig ilyenek! Ha nem értesz velük egyet, rögtön azzal jönnek, hogy ők felnőttek.”

, Azért van egy előnyünk.”

„Aha, a hatalom.”

„Nem találtad el! Egyszerűen annyi, hogy mi már voltunk a ti helyetekben, de ti a miénkben még nem. Tudod, két lábon járni nem olyan mókás, mint fél lábon ugrálni, de biztonságosabb. Na jó, hagyjuk a filozófiát. Az majd csak az utolsó évfolyamon lesz a tanrendetekben. Úgyhogy pihenj!”

„Egész héten pihentünk.”

„Akkor csinálj valami hasznosat! Mássz le az ágyról, menj oda Karaszjovhoz, és vond el a játéktól! Vagy még jobb – fertőzd meg az olvasással! Menni fog?”

„Megpróbálom.”

„Nagyszerű.”

Dmitrij továbbment.

Nagyezsda Hramcova Dasa Csernovával beszélgetett valamiről. A következő fülkében mágikus kártyával folyt a játék. A megbabonázott kalauznő teát hordott szét.

Zsebében megcsörrent a mobil. Még elő sem vette, de Dmitrij már tudta, hogy Lihegő hívja. Előhúzva a készüléket kiment a vécé előtti peronra, gondosan bezárta maga mögött az ajtót, és nyomban maga köré borított egy védőburkot.

– Minden rendben, növendék? – érdeklődött Liharjov.

– Tökéletesen.

– A vonalak valahogy olyan… furcsák. Ellenőrizz még egyszer mindent! Borítsd a vagon köré a Tagadás Szféráját!

– Már föltettem. Nagyezsdával együtt, neki valahogy jobban sikerül.

– Töltsd fel a tartalékokat! Engedélyezem, hogy végigmenj a szerelvényen, és gyújtsd össze az álmokat!

– Értettem.

– Mást nem akarsz nekem mondani?

– Semmit, Viktor Palics. Bár… – Dmitrij önmagát figyelte, igyekezett megérezni a Büntető Tűz pecsétjének melegét. De persze nem érzett semmit. A jelnek az idők végezetéig szunnyadnia kell. – Tudom már, ki a legfőbb Inkvizítor.

– Na és ki az?

Dmitrij kinézett az ablakon, majd megfordult, és belesúgta a telefonba:

– Chuck Norris.

HARMADIK RÉSZ

MÁSFÉLE TÖRTÉNELEM

PROLÓGUS

Manapság valószínűleg minden iskolának van sportpályája. Talán csak a sebtében átadott, talán szép, sőt műemlék épületben működőknek nincs, de azok az épületek eredetileg nem gyerekek számára rendeltettek. A többiben feltétlenül volt a pályákon kívül nyújtó, gerenda,

bordásfal

és

hasonlók.

A

különösen

szerencséseknek egész stadionjuk is volt.

De olyan iskolát lámpással se találni, amelynek saját parkja van fasorokkal, patakokkal, romantikus zugokkal. Ennek az iskolának olyan parkja volt, hogy stadion nem is kellett neki. Igaz, már kétszáz éve is elmúlt, hogy már nem iskolaként működött.

És a park ösvényén mégis egy iskolás futott. Olyan sebesen, hogy alaposan lehagyott volna minden ellenfelet. De saját iskolájának tornaóráján a gyors lábú szigorú figyelmeztetést kapott volna. Mivel farkassá alakulni a futóösvényen huligánkodásnak számított.

Egyébként nem volt a közelben senki, aki ezért megróhatta volna.

A fák koronáira már sötétség borult, a parkot bezárták. A romantikus hajlamúak még sétálgattak a tóparton, de a vad a néptelen helyeket kereste.

Egy magas, sárga, középkori romra emlékeztető toronynál bukkant elő a semmiből. Végigszáguldott a szinte már pataknyi méretű csatornát kísérő, fenyővel benőtt töltés mentén. Egyetlen lendülettel átszökellt a gát fölött, és tovább rohant a fenyők sora mellett, maga mögött hagyta az elszórtan álló, most üres padokat. A terebélyes fenyők úgy sorakoztak, mintha zöld mundéros katonák lennének, akiknek pihenjt vezényeltek.

A fogát vicsorgató futó már látta a célját. Szürke márványból és vöröses gránitból épült gyönyörű oszlopcsarnok ívelt át a csöndes vízfolyás fölött. A lemenő nap utolsó sugarai megvilágították a boltíveket és oszlopfőket.

A ragadozó nem tudott – és nem is akart – egy pillanatra elgyönyörködni a varázslatos látványban. A feljárót a hídra mindkét oldalon rácsos kapu zárta le. De a farkas egyetlen hatalmas ugrással átlendült a hegyes vasrudak fölött.

Karmai kopogtak a márvány lépcsőfokokon.

A hídon túl már várták.

– Gogi! – fintorította el apró piercinggel ékesített orrát egy sötét hajú lány. – Mi van, két lábon már nem is megy?

A farkas felhorkant, és ebből a hangból tisztán érthető volt a válasz, hogy így sokkal kényelmesebb és gyorsabb.

– Még ha négy lábon jár is, heten várnak rá! – mondta egy vörös hajú legényke, aki lovaglóülésben tanyázott a korláton.

– Bűzlesz, pfúj! – folytatta a kislány. – Nyomás, vegyél fel normális formát!

A szürke jószág morgott valamit, ami azt jelentette, igenis, és a lány szeme láttára elkezdett transzformálódni.

A sötét hajú kislány nagyot fújt, és elfordult. Ugyanígy tett egy másik, nála alacsonyabb kislány is, aki a többi gyerektől kissé távolabb állt. De barátnőjétől eltérően ő nem a festői tájban gyönyörködött, hanem elmerült egy füzetben, amely ugyanazon a márványkorláton hevert, amelyen a vörös fiú lovagolt. A füzet lapjait valamilyen rajzok és ábrák borították.

– Gogi, néha használhatnád az agyadat is – vetette oda az egyik fiú, aki nagyon-nagyon hasonlított a két lábon járás fekete hajú pártolójához.

Neki magának homálybéli alakjában egyáltalán nem volt lába, ahogyan ikerhúgának sem.

– Enfant terrible! – mondta egy magas, sovány fiú, akinek jókora orra és korához nem illően dús szemöldöke volt.

– Karen, miért káromkodsz örményül? – érdeklődött tejfölszőke barátja, a legkisebb az egész kompániában.

– Jobb, ha nem hallod, hogy káromkodnak örményül –

hümmögött Karen. – A füled is leszakadna. Ez francia volt, azt jelenti: „rettenetes gyerek”.

– Úgy van! Egyszerűen rettenetes – vetette oda meg se fordulva, a válla fölött a piercinges kislány.

A farkas közben már emberi alakot öltött. A külső szemlélő most értette volna meg: a kislányok nem azért fordultak el, mert az átalakulási folyamat igen kellemetlen látvány, hanem azért, mert bár a találékony fiú Homo sapiensszé alakult, de teljesen csupasszá.

Nem, mégsem volt teljesen csupasz. Bőrére itt-ott szürke és barna szőrcsomók tapadtak, és a srác dühödten kezdte ezeket lekotorni magáról.

– Öltözz fel, bohóc! – lépett elő egy másik kamasz. Vállig érő haja világosabb volt, mint az ikreké vagy a franciául tudó örményé, de sötétebb, mint a tejfölszőkéé vagy vörösé.

Az alakváltó lába elé dobott egy degeszre tömött, bordó hátizsákot. A behúzott cipzár alól kilógott egy összetekert farmer csücske.

– Megátalkodott népség – morogta a nemrég még szürke ragadozó. Abbahagyta a szőrcsomók eltávolítását, leguggolt, és a hátizsákban kezdett kotorászni. Messziről akár azt is hihette volna a szemlélő, hogy egy Neander-völgyi kotorászik az elejtett zsákmány belsejében. – Micsoda rongyokat hoztál! Titeket kéne terrible-nek nevezni.

– Gogi! – kiáltott rá, még mindig háttal állva, a sötét hajú kislány.

– Mi van? Talán én kezdtem? – vicsorgott vissza a volt farkas, aki végre megtalálta a hátizsákban, amit keresett. – Nasóra miért nem szólsz rá?

Karenra a latinórák után ragadt rá a Naso név. Amikor megtudták, hogy Ovidiusnak, a híres római költőnek, A szerelem művészete megéneklőjének ez volt a ragadványneve, amely azt jelenti: orr. Karen profiljának ez az ismertetőjele rokonította őt Ovidiusszal, na meg olvasottsága és verselgető hajlama, és ez végleg el is döntötte a kérdést.

De a gúnynévtől a farkasember egyáltalán nem sértődött meg.

– Artyom egyszerűen csak tudta, mit csinálsz, ha késésben vagy –

mondta Masa fivére. – A holmi pedig az enyém. A többieké szétmenne rajtad.

A vérfarkas emberi alakban valóban erős testalkatú volt.

– Neked is merci. – Gogi fél lábon ugrálva, sietve magára húzott egy oldalt csíkkal díszített sportnadrágot. – Hú, de hideg van, a fenébe!

– Mit vártál? Ősz van – jegyezte meg bölcselkedve a hosszú hajú Artyom.

– Lányok, a halálszámnak vége – közölte a korláton trónoló Tolik Kljuskin. – Megfordulhattok.

A farkasember közben magára cibálta a farmert, és éppen egy szürke garbóba bújt bele. Jókora meztelen lába a márványlapokon szétszórt szőrcsomókon taposott.

– Gogi, fel kell porszívózni utánad! – kiáltott fel Masa, mikor ezt meglátta.

– Majd a szél felporszívózza. – A farkasember a hátizsákból előszedett műanyag tasakkal vesződött, amelyben egy pár edzőcipő

volt. – Ez is a tiéd, Kobra Kobrevics?

– Ki másé lenne? – nevette el magát Ivan.

– Járj inkább két számmal kisebb csukában…

– A francnak kellett átalakulnod! Vagy vitted volna a fogad közt a cuccodat!

– Én mindig könnyedén, csomag nélkül járok!

– Gondolkodni is könnyedén szoktál – jött a megjegyzés Kljuskintól. – Nagyon is könnyedén!

– Ebből pulóvert lehetne kötni – mosolygott a füzettulajdonos kislány a sok szőrt nézve. – Vagy sálat…

– Hallod ezt? – Kljuskin a nevetéstől ingadozott a korláton. –

Hasznosítható vagy gazdaságilag, Burejev.

– A telet itt töltjük, majd megnézlek én téged, hogy bírod, te nagyszájú. – Burejev már a sportcipőt fűzte be.

– Sok mindent csinálhatunk a szőrödből, ha minden alkalommal átalakulsz – mondta Masa.

– Csakhogy a kígyók télen álomba merülnek – vágott vissza neki a farkasember, topogva az idegen cipőben.

Masa csak elfintorodott.

– Elég a fecsegésből! – szólt komolyan a hosszú hajú Artyom. –

Így is sokáig kellett várnunk rád. Készen vagytok?

Körbe álltak. Utolsónak Anna Golubjova állt be közéjük. Füzete ott maradt a korláton, a szél lapozgatta, mintha őt is érdekelné.

– Fogjátok meg egymás kezét! – vezényelt Artyom. – Esküszünk…

Nyolc fej hajolt le, míg a szöveget mondták. Ez nem igézet volt, semmi borzasztó nem fenyegette azt, aki megszegte a hídon adott szavát.

Csak elvesztette volna a barátait és a lelkiismeretét.

– Esküszünk… – hangzott a halk, egyenetlen kórus.

Elengedték egymás kezét, a kör felbomlott. A nyolc kamasz összeszedte a cókmókját.

– Egész életemben arról álmodoztam, hogy a szabad ég alatt éjszakázhassak – tért vissza korábbi könnyelmű hangneméhez Gosa Burejev.

– Azért előbb meg kell dolgozni – intette le Ivan.

– A vér! – kapott észbe hirtelen Anna.

– Nyugi! – nyugtatta meg Artyom. – Minden itt van nálam.

– Ereinkben vér van, nem káposztalé – szólt közbe Kljuskin.

– Kinek ez, kinek az… – morogta Burejev.

– Utunkat farkasüvöltés kíséri – folytatta Tolik.

– Revolverek üvöltése – javította ki Anna. – Úgy volt, „revolverek üvöltése”.

– Megvesztél? Még hogy revolverek!

– A vámpírok nem szoktak megveszni – replikázott Gosa. – Nem

úgy, mint mi, bolhások…

– Azt mondtam, elég! – szólt rájuk Artyom. – Mindenki le a Homályba!

Az első rétegbe merültek le. A víztükör sima volt, mintha jég borítaná, fölötte köd gomolygott. Közvetlenül előttük egy egyiptomi piramist formázó, csak annál jóval kisebb építmény magasodott.

Kicsi volt, de mindnyájan elfértek benne. A hét Setét és egy Fénypárti lassan elindult a piramis felé.

ELSŐ FEJEZET

Dmitrij kikapcsolta a vetítőt. Az osztályteremben egyetlen világos pont maradt – egy gyertya reszkető fénye, a gyertyát az irodalomtanár gyújtotta meg. A fény alulról világította meg az arcát, baljós kifejezést adva neki.

A törékeny lángnyelv reszketett, mintha a sztearin egy elhagyatott bálvány szobrának talapzata lenne, amelyen egy őrült bohóc táncol.

Az angol nyelvű vers is komoran hangzott:

And the Raven, never flitting, still is sitting, still is sitting, Ont he pallid bust of Pallos just above my chamber door…

Dreher kiejtése nem volt kifogástalan, de most aligha emelt volna ez ellen bárki is kifogást.

…And my soul from out that shadow that lies floating ont he floor

Shall be lifted – nevermore! [46]

Mély csend volt. A gyertya sercegése valószínűleg a legtávolabbi padig is elhallatszott.

– A verset sokan lefordították. De hangzásának, dallamosságának a titka szinte ebben az egyetlen fordulatban rejlik: „S szólt a Holló:

»Soha már!«„Az eredetiben ez úgy hangzik, mint valami hosszú, bonyolult igézet.

Dmitrij becsukta a kötetet. A gyertyaláng megrebbent.

– A romantikusok mindig mintha két világot láttak volna. Az egyik a miénk, annak minden tökéletlenségével. Ebből a világból igyekeztek kitörni a másikba, amely láthatatlan. Volt, aki ezt eszményinek, varázslattal telinek látta, ilyen például Hoffmann világa A kis Zaches, más néven Cinóber című írásában. De Hoffmann-nak, beszéltem már róla, vannak rémtörténetei is.

Ezekben a másik világ: baljós és őrült. Maga Poe is kissé ilyen.

Csakhogy Poe a mindennapiban látta meg a baljóst, mintha felfedezte volna a realitás homálybéli rétegét. Hiszen az a bizonyos holló akár valóban létezhetett is. A hollót meg lehet szelídíteni, és meg lehet tanítani neki néhány szót. Egy ilyen madár megszökhetett a gazdájától, és véletlenül berepülhetett a hős szobájába. És maga a hős is zavarodottságában értelmes szónak hallhatta a holló károgását. Poe-nak még sok nagyon hátborzongató elbeszélése van, amelyek cselekménye a valóságban is megtörténhetett. Ilyen például „Az elsietett temetés” című elbeszélése. Ennek hőse attól retteg, hogy tetszhalott állapotba kerül, és már csak a sírban tér magához.

Akkoriban sokan féltek ettől, a boncolás még nem volt megszokott.

Csengővel felszerelt, csaknem szellőzéssel is ellátott koporsót rendeltek maguknak. Ráadásul a hős valamilyen betegségben szenved, és hirtelen elveszti az eszméletét. És egyszer csak sötétségben ébred, mellette: deszka, fölötte: deszka, álla felkötve, mint a halottaké. Rájön, hogy csengő nélkül temették el.

Kétségbeesetten ordítani kezd, és hirtelen síron túli hangot hall…

Dmitrij szünetet tartott, majd fojtott hangon ezt mondta:

– „Ki üvölt itt?”

Az osztály felrobbant. A bohóc-lángocska a gyertyán majdnem kialudt ettől a nevetéstől, de néhány másodperc múlva újra táncolni kezdett.

– Mint kiderült, hősünk egy hajó raktárának sarkában szundított el – fejezte be Dmitrij. – Ettől kezdve félelmeit is, betegségét is mintha elfújták volna.

– És miért volt felkötve az álla? – kérdezte Jura Scsukin.

– Hálósapkában szokott aludni. Olyanban, aminek a zsinórját áll alatt kötik meg. – Az irodalomtanár mutatta, hogyan. – De mivel nem volt nála a hálósapkája, a zsebkendőjét kötötte a fejére.

– Biztos beszívott előző este – találgatta hahotázva az utolsó padban a szókimondó Fedotov.

Dreher elfújta a gyertyát, és megnyomott egy gombot.

A súlyos fekete függönyök felkúsztak. A kora októberi napfény bezúdult az osztályterembe, és mintha egy piros kendővel szétkergette volna a kétszáz éves lidércnyomást. A diákok sűrűn pislogtak, felszabadultak a bűvöletből.

– A következő órán „Az Usher-ház vége” című írását beszéljük meg. – Dmitrij figyelte, mint oszlik el a füst a gyertya kanóca fölött.

– Mindenki érti? Kínvallatásra következik Fedotov.

– Hogy mi? – háborgott Fedotov.

– Gyere ki a táblához! – mondta a tanár. – Kérem „A holló”-t kívülről, Balmont fordításában.

A méltatlankodó választ elnyomta a csengő.

Az osztály felbolydult, zörögtek a hátratolt székek.

– Aki nem kapcsolja ki a notebookját, az Morgue utcai orángután[47] – figyelmeztette őket Dmitrij. – Felírom a nevüket a táblára. Végül is muszáj írni rá valamit! Ne csapkodjátok a fedelét, már megmondtam!

Az utolsó szavakat már kiabálnia kellett, hogy túlharsogja a szünet lármáját.

A legóvatosabbak azért visszafordultak az ajtóból, hogy ellenőrizzék, valóban kikapcsoltak-e mindent.

Mindnyájan jól emlékeztek a két héttel korábbi órára. Dmitrij kissé késve lépett be az osztályba. Bekapcsolta a terminálját, és csak ekkor figyelt fel a szokatlan halotti csöndre. Mindenki összeszorított szájjal ült, az orrán át vett levegőt, és rámeredt valamire a tanár háta mögött.

Dreher megfordult, és megpillantott egy szép cirkalmas fekete betűkkel írt feliratot a táblán:

AKI ELŐSZÖR MEGSZÓLAL AZ DIBIL

A zöld, krétához való táblán kívül már régóta volt az osztályban egy fehér is, mellette egy sereg színes markerral, mágnessel és egy szivaccsal. Nedves rongyra táblatörléshez nem volt szükség. A hagyományos táblát ennek ellenére sem igen használták, mivel ott volt mellette az interaktív, amely a tanári terminálra volt kapcsolva.

Dmitrij szó nélkül, lassan odaballagott a hagyományos táblához.

Levette a piros marker kupakját, mintha egy pisztolyt biztosítana ki.

Kitette a hiányzó vesszőt, két piros vonallal aláhúzta, azután áthúzta a hibás i-t, és beírta helyette az e-t.

A mondatot alighanem még az előző osztály hagyta itt. Dmitrij jól el tudta képzelni, amint az osztály nagy zajjal betódul a terembe, valaki észreveszi a feliratot, oldalba böki a szomszédját, majd végül mindenki néma csöndben a helyére telepszik, és vár.

Dmitrij pillanatnyi tűnődés után kitette még a felkiáltójelet a mondat végére. Átment az interaktív táblához, és írni kezdte: „ A foglalkozás témája…”

Az osztály lemondó sóhajjal kalapálni kezdett a klaviatúráján.

Dmitrij felírta a táblára: „A füzetbe jegyzeteljetek!”

Zizegtek a füzetlapok.

„Karaszjov, a táblához!”

A horogra akadt, ám megtörhetetlen Karaszjov elhagyta a notebookját (kettő is volt a padján, az egyik a hivatalos, a másik a sajátja). Elszakítva virtuális mankójától, mintha a köldökzsinórját vágták volna el, Karaszjov elbaktatott az interaktív tábláig.

„Házi feladat.”

Karaszjov fájdalmasan nézett a többiekre, de nem kapott segítséget, csak néhány vihogás hallatszott. Úgy fogta a markert, mintha legalább nyolckilós súlyzó lenne, és írásban kezdett felelni.

Dreher elnyomta magában ötletét, hogy a kívülről megtanult verset is felírassa vele a táblára.

Így telt el tökéletes hallgatásban, amely vihar előtti csendre

emlékeztetett, körülbelül az óra egyharmada, amikor…

…Nyílt az ajtó, és a küszöbön megjelent Salazar-Diego Vargas, az oktatási igazgatóhelyettes.

– Dmitrij Leonyidovics – kezdte, és már indult is befelé. – Szabad egy percre…

A kitörő nevetés vihara visszasodorta a folyosóra. Dmitrij utánarohant megnézni, nem hever-e Vargas a földön, szétvetett karokkal. De szerencsére teljesen függőleges testhelyzetben találta, csak láthatóan és teljesen érthető módon némiképp kábultan. Mint kiderült, azt is elfelejtette, mit akart mondani Drehernek. Csak annyira emlékezett, hogy a pedagógiai tanáccsal kapcsolatos a dolog.

A végzetes feliratot ezek után Dreher nyugodt lélekkel letörölte, de az óra hátralévő része már kárba veszett.

A táblán most felirat helyett egy smiley díszelgett. Egy majompofácska. Alighanem a Morgue utcai orángutáné. Vajon mikor sikerült idevarázsolniuk a csirkefogóknak?

A terem már kiürült. Dmitrij felállt a terminál elől, fogta a szivacsot, és letörölte a pofácskát, nedves csíkot hagyva a fehér műanyag felületen.

– Érdekes volt az óra – hangzott fel a háta mögött egy mély férfihang.

Az irodalomtanár megfordult.

Az utolsó padban egy férfi ült. Elég laza tartásban, egyik karjával a szék támlájára könyökölt, a másikat a padra tette. Elegáns, láthatóan nem olcsó öltönyt viselt ízléses nyakkendővel, szürke inggel. Kezén két jókora, furcsa gyűrű. Sűrű, sötét haja csak még feltűnőbbé tette hófehér halántékát.

– Ügyesen tudja felkelteni a figyelmet, Dreher nevelő.

– Elnézést, ismerjük egymást? – Dmitrij dermedten állt, még egyre szorongatva a szivacsot.

De nem ez volt a legfőbb kérdés. Amikor Dmitrij felállt a terminál

elől, a teremben egy teremtett lélek sem volt. És amikor a táblát törölte, a szeme sarkából végig látta az ajtót.

Hogy került ide ez az alak?

– Ismerjük. Bár ismeretségünk… nem volt túl kellemes. Maga úgysem emlékszik rá.

– Nem vettem észre, hogy jött be. – Az irodalomtanárnak más nem jutott eszébe.

Talán akkor, amikor Dmitrij gyertyafénynél mesélte a rémtörténeteket? De…

– Azt senki nem vette volna észre. Csak az óra egy részét hallgattam végig, de őszintén megmondom, lebilincselt. A tanítás a maga hivatása. Semmiképp sem az Inkvizíció.

– Nem értem, miről beszél – felelte Dmitrij, szintén őszintén. Első

zavara elmúlt, ismét gazdának érezte magát a saját osztálytermében.

– Ki maga?

– Konsztantyin Sztrigal a nevem. Bár ez aligha mond magának valamit.

– Nemigen.

– Lesz következő órája?

– Lyukasórám következik.

– Nagyszerű, egy gonddal kevesebb. Akkor beszélgethetünk.

A Sztrigalként bemutatkozott idegen alig észrevehető mozdulatot tett, mintha az ajtó felé mutatna. Dmitrij halk kattanást hallott, és amikor elfordult, azt látta, hogy az ajtó szorosan csukva.

Persze feltételezhette volna, hogy ez a Sztrigal nem egyedül érkezett, a társa az ajtón kívül állt, és a jelet meglátva becsukta azt.

Olyasféleképpen, ahogyan a költő szobájába berepülhetett az okos, beszélni tudó holló, amely elszökött a vándorcirkuszból vagy a vásári mutatványostól.

De valahogy nem tudott hinni sem ebben, sem abban.

Ami a hollót illeti, egyszerűbb volt azt gondolni, hogy valóban azt károgta: „Nevermore!” De ez a jövevény… ez messziről becsukta az

ajtót.

– Jól gondolja – mondta a jövevény.

A gyertya, amelyet Dmitrij eloltott, ismét meggyulladt. Magától.

– Ne csodálkozzon! – Sztrigal felállt. – Mindezt maga is tudta.

Képes volt az ajtót is becsukni, a gyertyát is meggyújtani. Sokkal többre is képes volt.

– Ki maga? – kérdezte Dmitrij.

– A maga kollégája… bizonyos szempontból.

Sztrigal közelebb ment. Hosszú, egyenes, sötét haja itt-ott már őszült, a halántékán már egészen fehér volt, pillantása fürkésző és nagyon hideg.

– Maga nem emlékszik semmire – mondta a vendég. –

Elleneztem, hogy visszaadjuk az emlékezetét. Talán enélkül is sikerül meggyőznöm magát.

– Miről?

– Arról, hogy az a másik világ, amelyet a romantikusok megsejtettek, valóban létezik. De hideg, és egyáltalán nem hasonlít a dzsinnek gyönyörű országára. A varázslók valójában nem ott élnek, hanem az emberek között. Nagyon kevesen vannak, nagyjából egy a tízezerből.

– És maga ezek egyike? – Dmitrij végre megszabadult a szivacstól.

– Sőt, Edgar Allan Poe is ezek egyike volt. De nem volt teljes értékű mágus. Nem esett át időben azon a folyamaton, amelyet mi hasonításnak nevezünk. Azonban mindig is érezte azt a másik világot. Azt mi Homálynak nevezzük, az árnyak világának. Sokan találgatják, mitől halt meg Poe, de az igazi okot csak a Másfélék ismerik. Képes volt önállóan lemerülni a Homályba. A hasonításhoz rendszerint egy másik varázslóra van szükség, csakhogy Poe még potenciálisan is különleges mágus volt. Külön csoportot alkotnak, úgy hívják őket, exot-mágusok. Ráadásul nagyon nehéz felismerni őket. Poe nem tudta, milyen veszélyeket rejt a Homály, és meddig szabad benne tartózkodni. Túl későn tért vissza, és katasztrofálisan lezuhant a vérének glükózszintje. Nem véletlenül tartják úgy, hogy hipoglikémiában halt meg. Így is volt, csak ezt egyáltalán nem az alkohol okozta. A vér cukorszintje mindig csökken a Homályban.

– Érdekes teória – mondta Dmitrij.

– Üljön le! – javasolta Sztrigal, mintha ő lenne a terem gazdája, nem pedig az irodalomtanár. – Kényelmetlen messziről beszélni magával.

Ő maga beült a padba a tanári terminállal szemben. Dreher követte a tanácsát.

– Maga is mesélt erről a tanítványainak tavaly ősszel – folytatta Sztrigal. Csak akkor nem egyszerűen irodalmat tanított nekik, hanem Másféle irodalmat.

– Másfélét?

– Így neveznek mindenkit, aki képes lemerülni a Homályba. Nem csak

mágusok

vannak

köztük.

Vannak

boszorkányok,

boszorkánymesterek, alakváltók, vámpírok…

– Hát tündérek, manók, trollok?

– Az csak legenda, de van benne egy rész igazság is. A Homályban a megjelenés némiképpen megváltozik, néha egészen sajátos módon is. Ebből fakadnak a dajkamesék. Ebben az osztályban, amelyiknek épp most tartott órát, a tanulók több mint fele farkasember és vámpír.

Dmitrij a gyertyára nézett. Nagyon szeretett volna ironikus választ adni a vendég szavaira. De a magától meggyulladt gyertya lehetetlenné tette. Ahogyan a magától becsukódó ajtó is, valamint ennek a figurának a megjelenése.

– Mit csináljak most velük?

– Semmit – felelte Sztrigal. – Most lényegében csak egyszerű

gyerekek. Ahogyan maga is egyszerű ember. Tudja, nevelő, még egy hónappal ezelőtt is ez a Másfélék iskolája volt. Többek között mágiát is oktattak. És maga volt a két felügyelő egyike. Arra ügyelt, hogy az ifjú varázslók ne kövessenek el semmi helytelent.

– A két felügyelő egyike? – kapta el a fonalat Dreher. – És ki volt a másik?

– Viktor Pavlovics Liharjov.

– Az őrségünk főnöke? Őrület! És miért nem vagyunk már a mágia iskolája?

– Mindannyian elvesztették a képességeiket.

– Ez logikus.

– És hogy elkerüljük a fölösleges pánikot, az Inkvizíció blokkolta mindenkinek az emlékezetét.

– Miféle Inkvizíció?

Sztrigal nem válaszolt azonnal, ujjaival valamiféle ritmust dobolt a padon. Végül nem a kérdésre felelt.

– Attól tartok, mégiscsak helyre kell állítanom a memóriáját.

Különben túl sokat kellene magyaráznom, erre nincs idő. Jól van, hunyja le a szemét!

– Mit beszél? Komolyan?

Mágia ide vagy oda, Dmitrij semmiképp sem akarta szem elől téveszteni a jövevényt.

– Csukja be a szemét, Dreher nevelő! – ismételte meg keményen és parancsolóan Sztrigal.

Tekintete megváltozott. És mintha a levegő is sűrűbb lett volna az osztályteremben. Pontosabban a gyertya úgy elkezdett füstölni Dmitrij mellett, hogy szürke fátyollal borított el körben mindent.

Ez a füst valami miatt nem köhögtette meg, ellenkezőleg, normálisan tudott lélegezni. Sőt, hűvösebb is lett a levegő.

„Miért ne csuknám be” – gondolta Dmitrij. Meg akarta tenni. Már régóta…

– Nyissa ki a szemét! – mondta egy hang fölötte.

Dmitrij a mennyezetet látta maga fölött. És azt érezte, hogy valaki az ujjhegyével a feje különböző pontjait érinti. Ezektől a

mozdulatoktól a fejében világos lett… és visszhangos, mintha kivették volna az agyát, hogy kiszellőztessék a koponyáját.

Látómezejébe furcsa szögben beúszott Sztrigal, a volt vezető

felügyelő. Dmitrij most már tudta, ki ez, és hogyan váltak el egymástól az iskolában egy évvel korábban.

– Felkelhet. – Sztrigal letekerte felgyűrt ingujját.

Dmitrij valami keményen feküdt a hátán. Térdhajlatáig érezte a kemény felületet, a lába szabadon lógott. Előbb felkönyökölt, majd felült, a nyakát nyújtogatta.

Mint kiderült, az Inkvizítor a padra fektette fel.

– Mire emlékszik? – Sztrigal már a zakójába is belebújt.

– Magára emlékszem – mondta Dmitrij, és nem nézett az Inkvizítorra, jobbra-balra nézelődött inkább. – Lihegőre… vagyis Viktor Palicsra. Edgar Poe-ra… meg a többiekre is…

– És a szentpétervári kirándulásra?

– Természetesen. – Dmitrij a melléhez kapott, mintha egy régi sebhelyet keresne.

Nem értette, ettől mozdulatlanná dermedt.

– Ne is próbálkozzon! – közölte az Inkvizítor. – Nem tud a Homályon át látni vagy belemerülni. De elmondok magának mindent. A Büntető Tűznek már egyik jele sincs magán.

– Miért?

– Törlődtek – vont vállat az Iskolai Felügyelet volt vezetője.

– Hogy lehet?

– Van egy feltételezés. – Sztrigal a pad szélére telepedett, karját keresztbe rakta a mellén. – De előbb maga beszéljen, Dreher nevelő!

Mi történt, miután visszatértek Pétervárról?

– Semmi különös… – Dmitrij beharapta az ajkát. – Mindenki hazautazott a szünidőre, én elrepültem Prágába, levizsgáztam.

Lihegő… Viktor Palics azt mondta, valahogy nem tetszenek neki a valószínűségi vonalak. De semmi különös nem történt. Azután visszajöttem, és mellesleg irodalmat kezdtem tanítani…

Elhallgatott.

– És aztán?

– Aztán valahogy nincs semmi. – Az irodalomtanár az ujjával megkopogtatta a homlokát. – Mintha itt emlékeznék, de itt meg már nem.

– Arra emlékszik, hogy nyolc tanuló eltűnt az iskolából? Hét Setét és egy Fénypárti lány?

– Nem – rázta meg a fejét Dmitrij. – Az ördögbe is, mi folyik itt?

– Egy szép szeptemberi napon az iskola hirtelen elvesztette mágikus képességeit. A felnőttek is, a gyerekek is. Senki nem tudott lemerülni a Homályba, vagy akár látni és hallani rajta keresztül.

Liharjov rögtön kapcsolatba lépett Prágával hagyományos műholdas telefonon. Idejöttünk, mindenkit kikérdeztünk, és kiderült, hogy nyolc Másféle hiányzik. Igaz, a nevezetes napon nem mindannyian voltak az iskolában. Burejev és Szarkiszjan farkasemberek egyszerűen lekésték a tanév elejét. De aztán ők is eltűntek. Otthon a családjuk biztos volt abban, hogy az iskolában vannak. Az ügy kivizsgálásáig

ideiglenesen

mindenkinek

blokkoltuk

az

emlékezetében a tudatot, hogy Másfélék, és nem emberek. De ami a legfontosabb – hogyan sikerülhetett az egész internátust közönséges bentlakásos iskolává változtatni? Szakértőink kezdetben arra gondoltak, hogy a mágia kollektív blokkolásával van dolgunk. Ez elvben lehetséges. De még érdekesebb dologra derült fény. Ismeri a belső mágikus óra fogalmát?

– Erre emlékszem. Benne volt a tananyagban.

– Nos, az egész iskola belső mágikus óráját lenullázták. Mint amikor egy autó kilométeróráját visszatekerik. Csakhogy ettől a kocsi még nem lesz új. A Másféle pedig visszakerül a „hasonítás előtti” állapotba. Semmi nem jut erről az eszébe?

Természetesen eszébe jutott. És a Büntető Tűz jelének hiánya is jelentett valamit. De Dmitrij hallgatott.

– Ne makacskodjon, Dreher! Ez nem kihallgatás. Nagyon

alaposan kivizsgáltuk a tanulók eltűnésének ügyét. Az Inkvizíció kurátorától kaptunk információt. A kihallgatás kivételt képez a Büntető Tűz jelének hatása alól. Maga intézte így.

– Ahogy tanították, úgy csináltam – felelte Dmitrij. – Azt mondja, a kurátor… Na, és még mit mesélt?

– Alekszandr Filippov[48] második szintű Másféle beszélt a kiskorú exot-varázslónő, Anna Golubjova kísérletéről a Fuaran újraalkotására. Ő kitalálta a kislány tervét, mivel olvasta a gyerek személyi anyagát. De maga megakadályozta, hogy megszerezze a könyvet, amelyet többé senki nem látott.

Szóval Alekszandr Filippov. Aha. Volt egyszer egy Pjotr Mihajlov[49] is, aki, hogy megismerje a hajógyártást, bejárta Európát, amelyre később ablakot is nyitott. Vajon most is látja a gondolatait Sztrigal?

– A Fuaran elégett. Nyilván ellenőrizték a memóriámat, mielőtt blokkolták.

– Természetesen. Ezért magát senki semmivel nem gyanúsítja, Dreher nevelő. És nem is vádolja. Azért vagyok itt, hogy segítsen nekünk.

– Hogyan?

– Ahhoz kétség nem férhet, hogy ami magával meg az egész iskolával történt, az Golubjova műve. Tudjuk, hogy maga újrahasonította Alekszandrt, miután a kislány kipróbálta rajta az új Fuaran t. Ami az internátussal történt – ugyanaz.

– Nem egészen. – Dmitrij végre leszállt a padról. – A Fuaran igézetét magából a könyvből kell felolvasni úgy – elgondolkodva kereste a megfelelő szót –, hogy a szemed előtt van a cél. Mint annak a vámpírnak, aki a kozmoszból akart Másfélévé változtatni minden embert. Na és a könyv nem létezik! Én magam égettem el!

– A könyv nem létezik, de a kislány igen. És ő dzsinn. Talán azt hiszi, a dzsinn csak egyetlen példányban képes csodát tenni?

Felolvashatta az igézetet úgy, hogy az erdőből látta az egész iskolát.

Hogy eltüntesse a nyomaikat, miközben megszöknek együtt a… hogy is nevezi őket? „holt költőkkel”? Egyébként az orvosi rendelőt, ahol a vért őrizték, kirabolták.

– És most azt akarja, hogy segítsek megtalálni őket? – nézett Dmitrij gyanakodva Sztrigalra.

– Erre nincs szükség. Pontosan tudjuk, hol rejtőznek. Magára más feladat vár.

– Miféle?

– Meggyőzni őket. Magában megbíznak. Rá kell bírnia őket, hogy önként adják meg magukat.

– Hogy magukhoz kerüljenek kihallgatásra, Inkvizítor úr?

– Higgye el, ellenkező esetben a kihallgatásnál sokkal rosszabb várhat rájuk.

– Ezt nehéz elhinnem.

– Azt javaslom, jöjjön velem. A saját szemével győződhet meg annak következményeiről, amit ezek… a költők műveltek. Akkor maga dönthet. Pontosabban a döntés nyilvánvaló lesz.

– Hová megyünk?

– Vissza Szentpétervárra.

– Ott vannak?

– Nem egészen. De a város máris megsínylette. Én nem akartam bevonni magát ebbe az ügybe. Ezt őszintén mondom. Azonban a helyzet erre kényszerít. Szóval, velem tart, Dreher nevelő?

– Engedélyt kell kérnem az igazgatótól.

– Erre nincs szükség. Már egy órával ezelőtt elrendeztem mindent.

– Ráismerek az Inkvizícióra – nevette el magát Dmitrij.

– Formálisan maga még most is a mi munkatársunk.

– És miért nem hasonít engem?

– A helyszínen majd mindent megért. – Sztrigal felállt, és valamiért a táblához ment.

– Várjon! – szólt utána Dmitrij. – És miért nem hasonította újra

az egész iskolát?

– Erről az Inkvizíció speciális kollégiuma döntött – vetette oda a vállán keresztül Sztrigal. – Amíg az ügy le nem zárul, az iskola ebben az állapotban marad.

– Ne fáradjon, kitalálom – felelte Dreher. – A kollégium nem jutott közös álláspontra, hogy mi legyen az iskolával. Kell-e egyáltalán újra hasonítani? Nem volt eddig szerencsés a dolog, de a balszerencse végül is segített. Az összes egy helyre gyűjtött nehéz kamasz elvesztette azt a képességét, hogy kellemetlenséget okozzon.

Túl nagy a kísértés, hogy hagyjanak mindent úgy, ahogy van. Ha nincs Másféle – nincs probléma.

– Viszont van az ember – mondta a volt felügyelő. – És ahol ember van, ott mindig lesz probléma is. Úgyhogy ne találgasson, Dreher! Jöjjön ide! Indulunk.

Erre a fordulatra Dmitrij nem igazán készült föl. Gondolatban már felsejlett előtte a kevéssé örömteli kilátás, hogy Sztrigallal egy kupéban kell utaznia. De az Inkvizítor megkímélte ettől.

Egyszerűen nyitott egy portált. Megtehette volna a padban ülve is, de a táblánál nyilván kényelmesebb volt.

Az Inkvizítor körül kéken villogó prizma alakult ki a levegőben.

Sztrigal két kézzel széthúzta, mint a jövőben játszódó filmek szereplői a hologramot.

– Lépjen előre! – utasította Drehert, és félreállt. – Én majd maga után.

Dmitrij már lépett bele portálba. Prágában erre is megtanították.

Most mégis habozott.

Sztrigal összeszorította az ajkát. Megtartani egy portált minden fölös másodpercben az Erő kolosszális megfeszítését igényelte.

Dmitrij végül mégiscsak előrelépett, félrevonta a remegő

fényekből szőtt hálót.

MÁSODIK FEJEZET

Sosem képzelte volna, hogy egyből háborúba kerül. Bár az igazság kedvéért pontosítsuk: nem egyből. De mindazt, ami körülötte zajlott, nehéz lenne másnak nevezni, mint háborús készülődésnek.

Az átkerülés pillanatát sosem lehet érzékelni. A portál –

mesterséges

„féregjárat”,

a

tér

két

pontjának

ideiglenes

egybeolvadása, pontosabban mindenféle köztük lévő határ ideiglenes eltörlése. Alagút, amelynek csak be-és kijárata van, a kettő között nincs semmi.

Egy nulla hosszúságú alagút létrehozásához nagy mesterségbeli tudás szükséges. A maga negyedik szintjével Dmitrij nem lett volna rá képes. De a tudáson kívül a navigációhoz is érteni kellett. A portál megnyílhat a padló szintje alatt, vagy akár három-öt méterrel magasabban a levegőben még akkor is, ha egyébként jól magad elé képzelted a végpontját.

Nem kellett ugraniuk. Dmitrij egy ablaktalan, villanyvilágításos, boltíves folyosón találta magát. Valami miatt semmi kétsége sem volt, hogy ez a folyosó egy mély pincében van.

Körülöttük szürke lebernyeges figurák jöttek-mentek sietősen.

Kapucnijukat a legtöbben hátravetették, így Dmitrij kopaszra nyírt koponyákat is, divatos frizurákat is láthatott.

Mellette Sztrigal is kilépett a portálból. Egy másodpercnyi időt sem vesztegetve, mintha csak mozgólépcsőről lépett volna le, gyors léptekkel megindult a folyosón. Dreher kénytelen volt a nyomába eredni.

A fal a lámpáktól és kommunikációs eszközöktől függetlenül nagyon réginek látszott. Itt-ott oldalfolyosók nyíltak, masszív, acéllemezzel borított ajtók sorakoztak. Dmitrijnek ezzel együtt is folya matosan az volt az érzése, hogy valami özönvíz előtti, elvarázsolt metropoliszban vannak, annak is különleges inkvizítori részlegében.

Sok kérdés kavargott a fejében, de nem sietett feltenni őket.

Sztrigal nem fordult felé, még csak nem is sandított hátra. Dmitrij egyébként kitalálta, hogy hangtalan párbeszédet folytat valakivel.

Fölmentek egy lépcsőn, azután egy másikon. Feltárult előttük egy kódra nyíló ajtó, és kijutottak a friss levegőre.

Dmitrij lassított. Láthatóan valamilyen vár vagy kastély belső

udvarán vágtak át. A méretei olyanok voltak, hogy Dmitrij először azt hitte, egy város kisebb terén járnak. Meghökkentő volt az alakja

– Dmitrij a fejét forgatva nyolc sarkot számolt össze. A furcsán rózsaszínes falakat talapzaton álló fehér szobrok díszítették. A négy szint ablakai különböztek egymástól, mint ahogy a szintek magassága is eltérő volt.

Az udvar néptelen volt. Dmitrij csak a kovácsoltvas kapunál látott néhány Inkvizítort. A kapu mellett még egy csíkos őrbódé is állt, mint a cári Oroszországban. A szemközti oldalon, a falnál valamilyen emlékmű lehetett, de az irodalomtanárnak nem volt ideje alaposabban megnézni.

– Hol vagyunk? – Dmitrij végre utolérte Sztrigalt.

– A Mihajlovszkij várkastélyban[50] – felelte az Inkvizítor, fejét most sem fordítva útitársa felé.

– Hogy a fenébe… – szentségelt Dmitrij.

Egyre azon törte a fejét, hol lehet Péterváron az Inkvizíció főhadiszállása. Hát tessék, itt volt a szeme előtt, amikor Alekszandrral és Tamarával a Nyári kertben üldögéltek.

Valóban, a konzervatív Inkvizíció aligha választhatott volna magának másik várat ebben a városban.

– De hát ez múzeum! – mondta Dmitrij ostobán.

Mi ez, csakis múzeumokban tanyáznak? Előbb a vallástörténeti, most meg ez…

– A múzeum minket nem érdekel – válaszolta Sztrigal. – Az Inkvizíció a pincéket és a föld alatti járatokat foglalja el. Az emberek

oda nem juthatnak be. Hivatalosan azok a helyiségek nem is léteznek. Ezenkívül inkognitóban bérlünk is ezt-azt. És vannak föld alatti homálybéli rétegek is.

– Ügyes. Mikor tudták mindezt kiásni? Gondolom, restaurációs munkának álcázták…

– Ezek a szintek a palota tervezésének időszakában készültek.

Felmentek a nem túl magas, fedett feljárón, és beléptek az előcsarnokba. Széles márványlépcső vezetett a felső szintekre.

– Micsoda, Pál cár? – Dmitrij nem hitt a szemének, miközben fölfelé haladtak a vörös futószőnyegen.

Az Éjszakai Őrség történelemkönyvében szó sem esett Pálról, ahogyan a prágai előadásokban sem.

– Ritka eset. A Romanovok közül egyedül ő rendelkezett a Másfélék nyilvánvaló aurájával. Ennek esélye már nem is egy a tízezerhez, hanem egy a millióhoz. Ám a különleges helyzetre való tekintettel az Inkvizíció úgy döntött, hogy nem hasonítják. Soha.

– Miért?

– Nem érti? – Sztrigal megállt a lépcsőpihenőn, Kleopátra szobra előtt. – Bármelyik oldalt választja is, akár a Fényt, akár a Setétet, az egyensúly azonnal és visszafordíthatatlanul felborult volna. Igaz, a döntés nem rögtön született meg. Előbb csak elhalasztották a hasonítást. Sokáig folyt a huzavona – a Setétek is, a Fénypártiak is szerették volna a maguk soraiban tudni. Azután az az álláspont alakult ki, hogy a trónörököst inkább a Setét felé kell irányítani.

Igen, ez rengeteg bajt okozott volna. De egy cár, aki csak saját magára gondol, kevésbé kártékony, mint egy reformátor Másféle. A valószínűségi vonalakat megvizsgálva ezt még a Fénypártiak is kénytelenek

voltak

elismerni.

Dajkaként

egy

tősgyökeres

boszorkányt adtak mellé. Ám Pál mindenkit elképesztett. Minden igyekezet ellenére nyilvánvaló hajlamot mutatott a Fény iránt. Ekkor született a verdikt, amely megtiltotta a hasonítását. Az Inkvizíció máltai lovagoknak álcázott munkatársaival egész életében felügyelet alatt tartotta.

– De maguk hagyták meghalni.

– Ki az a maguk? – Sztrigal vállat vont, és újra megindult fölfelé.

– Én akkor még meg se születtem. Maga pedig, ezt ne felejtse el, Dreher nevelő, egyelőre szintén Inkvizítor. Pál pedig… Tudta, hogy a valószínűségi vonalakat akkoriban sorsvonalaknak nevezték? Ő

pedig mindent tudott. Legalábbis előre megérzett. Képességei, bár nem voltak fejlettek, léteztek. Ebből fakadt miszticizmusa, megvilágosodott pillanatai, labilis idegrendszere.

A lépcsőn felérve balra kanyarodtak, átmentek egy hosszú, képekkel teleaggatott termen. Úgy látszott, az orosz uralkodók szemrehányóan néznek az Inkvizítorokra. Dmitrij kínosan érezte magát. Nem is attól, amit Sztrigal mondott, hanem nyugodt hangvételétől. Sztrigal egyáltalán nem sajnálta azt az embert, akinek nem adták meg a választás lehetőségét.

– És hogyhogy nincsenek látogatók? – jutott hirtelen eszébe.

Nem volt szünnap, a szürke lebernyegek pedig teljesen nyíltan jöttek-mentek.

– Mindenkit eltávolítottunk, és föltettük a Láthatatlanság Szféráját. Nemcsak a várkastélyra, hanem az egész környékre is.

– Miért?

– Megostromolnak minket.

– Ki?

– Mindjárt meglátja. – Sztrigal gyors léptekkel bement a cárnő

tróntermébe.

Furcsa volt látni, hogy a fényűző környezetben, a kariatidák, festmények, díszes csillárok között néhány szürke alak vesz körül egy kerek antik asztalt. Nyilvánvalóan a restaurált bútorok közül került ki. De még furcsább volt az asztal „terítéke”: egy nyitott notebook, több másféle készülék és néhány varázsgömb. Az asztal mellett két jókora, lapos képernyős tévékészülék is volt. A nyolcszögletű mintával kirakott parkettán kábelek kígyóztak. A teremben összegyűlt Inkvizítorok úgy pillantottak a belépő

Sztrigalra, mintha csak ötperces távollét után térne vissza. Valaki még Dmitrijnek is odabiccentett, bár ő nem emlékezett a kolléga arcára.

– Jelentsenek! – adta ki az utasítást Sztrigal.

– Szervezett csoport a Nyári kert irányából. Már a területen vannak. Még kettő a Mojka rakpartjáról, egy pedig a Mars-mezőről.

A kör még nem zárult be.

– A Juharfa utca felől?

– Egyelőre nem látható.

– Idő kérdése. Sikerült mindenkit evakuálni?

– A befejezéshez közeledünk. Minden a megadott határidők szerint folyik.

– Folytassák!

Dmitrij valami miatt nem kételkedett abban, hogy ez a rövid, szinte filmszerű dialógus éppenséggel neki szól. Sztrigal, aki a jelek szerint mindenkinek parancsol itt, szavak nélkül is elvégezhette volna ezt, de azt akarta, hogy útitársa halljon mindent.

Mindezt megerősítve az Inkvizítor Dmitrijhez fordult, és a nagy televízióra mutatott:

– Látja őket?

– Senkit nem látok – ismerte be becsülettel Dmitrij.

A több részre osztott képernyőn csak színes képeket látott. A Nyári kert felé eső kis tér a kastély előtt, a Mars-mező látképe, a fasor Nagy Péter szobrával. A másik tévé képernyője négy részre oszlott, mindegyiken a Mihajlovszkij-palota egy-egy homlokzata.

A képeket bizonyára külső megfigyelőrendszer közvetítette.

A környék mintha kihalt volna. Nem sétáltak sehol emberek, nem közlekedtek járművek, nem úsztak hajók a Fontankán. Ha nem fodrozódott volna a víz, azt lehetett volna gondolni, hogy állóképet mutatnak.

– Mutassák a Homályon keresztül! – vetette oda oldalra Sztrigal.

A képernyőkön majdnem fekete-fehérre változtak a képek. De Dmitrij most már látta a mozgást. Emberek csoportjai közeledtek a palotához. És már közel sem mindegyik látszott embernek.

De Drehert valami más lepte meg. A szeme sarkából meglátta, hogy a tévékészülékek kábelei a parketta nyolcszögein a varázsgömbökhöz vezetnek.

– A Juharfa utca felől is közelednek – mondta gyorsan az egyik szürke lebernyeges. – Már elhagyták az őrszobát. Egy perc múlva bezárul a kör.

– Az udvar, a földszint, a pincék?

– Megtisztítva.

– Ne felejtsék el, a legfontosabb: áldozatok nélkül. És a föld alá senki nem juthat be. Még az üres részre sem. Semmilyen körülmények között!

– A pincéket két rétegben lezártuk. Lejjebb menni pedig egyszerűen nem lesz idejük.

Dmitrij nem tudta eldönteni, ki felel Sztrigalnak – annyira hasonlítottak egymásra az itteni Inkvizítorok. Úgy látszott, egyikük sem nyitja ki a száját, pedig hangosan felelgettek a kérdésekre.

– Várunk, amíg elkezdik.

Az irodalomtanár alaposabban szemügyre vette a kastély támadóit. Mintha olvasott volna a gondolataiban, a varázsgömbök egyik operátora felnagyította a képet.

Sehol egyetlen igazán felnőtt arc – legalábbis azok között, akik megőrizték emberi alakjukat. Az alakváltók futottak elöl, de akadtak egzotikusabb lények is. A Mars-mező felől közeledő csoportban Dmitrij megpillantotta egy erszényes farkas csíkos hátát. Valóban furcsa homálybéli mutáció, vagy valamilyen genetikai eltérés. Az erszényes

farkas

alakváltók

alighanem

Ausztráliában

és

Tasmaniában éltek, de itt, a Néva partján?

A monitor egy másik szegmensében Dmitrij azt a csoportot látta, amely Nagy Péter emlékműve felől közeledett a Juharfa utcán. Ott a

négylábú farkasemberek mögött elmaradva két éles fogú gyíkféle közeledett.

A

Tyrannosaurusok

méretét

nem

érték

el,

marmagasságuk úgy két méter lehetett. De lenyűgöző látványt nyújtottak.

– Miért támadnak? – törte meg a csendet Dmitrij.

A csend egyébként nem volt feszült, ahogy mondani szokás.

Inkább várakozó – mintha a szürke lebernyegek valami fantazmagóriába illő sporteseményt néztek volna, és a bíró által megítélt kapura lövést várnák.

– Három nappal ezelőtt megsemmisült Szentpétervár és a leningrádi terület Éjszakai és Nappali Őrsége – felelt minden érzelem nélkül Sztrigal. – Két óra különbséggel.

– Ki csinálta? – Mire kimondta a kérdést, Dmitrij már tudta, mit válaszol az Inkvizítor. Tudta, de nem akarta elhinni.

– Nem találja ki? – Sztrigal is tudta, hogy nem szükséges kimondania.

– Ők nem gyilkosok!

– Ki mondta, hogy gyilkosok? – vont vállat Sztrigal. – Az Őrségek megsemmisültek, de egyetlen munkatárs sem halt meg. Ugyanaz történt velük, ami magával meg az egész iskolával. Elvesztették a képességeiket, és ennyi. De az Őrségek munkája megbénult.

– Konsztantyin Szergejevics – szólalt meg hirtelen oroszul, bár nyilvánvaló idegen akcentussal az egyik Inkvizítor –, fennakadás a második föld alatti szinten. Nem lesz idő mindent eltakarítani.

Női hang volt… és nagyon ismerős. És aztán az Inkvizítor hátravetette a kapucniját. Dmitrij összerezzent, mert Iva Maskova arcát pillantotta meg.

Iva Dmitrijre nézett, és alig észrevehetően bólintott. Mintha nem is lettek volna azok az esték a prágai sörözőben Maelgwnnel együtt.

Mintha sosem segített volna neki átmenni Čapek tükrén.

De Dmitrij szíve nem csak a meglepetéstől dobbant meg.

Sok férfinak van valamilyen bogara a nőkkel kapcsolatban. Van,

akinek az apró termetű barnák tetszenek, másoknak a hosszú lábú szőkék. Némelyeket egy különös metszésű szempár vonz, mások egy frizurától, egy fejfedőtől, valamilyen ruhadarabtól vesztik el az eszüket. Emlékezetes, hogy Conrad Hilton találkozott egy piros sapkás lánnyal, és feleségül vette. Dmitrijnek is megvolt a maga ilyen bogara – neki az egyenruhás lányok tetszettek. Maga sem tudta, miért. Talán gyerekkorában csodálta meg a ritka egyenruhás lányokat, amikor anyjával és katona nevelőapjával egyik garnizonból a másikba költöztek, és tudat alatt akkor döntötte el, hogy ez az igazi szépségideál.

A szürke inkvizítori lebernyeg persze nem hasonlított a katonai vagy rendőri egyenruhára, de lényegét tekintve ugyanaz volt.

Maskovának ráadásul nagyon jól állt, a kapucni pedig csak fokozta a romantikus hatást.

Dmitrij úgy érezte, mindjárt elsüllyed. Ilyen öltözékben még nem látta Ivát. A foglalkozásokra civilben jártak, az évzárón pedig Dmitrij nem volt ott, gyorsan átvette a diplomáját, és sietett vissza az iskolába, hogy Lihegőnek segítsen.

Ez szégyenletes, Dreher nevelő, mondta egy belső hang Sztrigal hanghordozásával. Így gyönyörködni egy lányban, aki, mondhatni, a barátja, sőt bajtársa. Ráadásul ebben, a finoman fogalmazva igen kevéssé alkalmas pillanatban.

Sztrigal választotta ki a nyilvánvalóan tehetséges diáklányt.

Mégiscsak második szintű. Sztrigal értékelte a képességeket.

Egyébként hol van Maelgwn? Hová tűntél, falkavezér?

– A pokolba! – káromkodta el magát közben Sztrigal. –

Súrlódásmentesítés!

Dmitrij emlékezett rá, hogyan működik ez. Az Inkvizíció fegyvertárának

egyik

legérdekesebb

igézete,

ráadásul

elég

veszélytelen. A közeledő ellenfél feltartóztatására szolgál, az egy helyben állóval szemben hatástalan. Eddig a napig Dreher csak tanulmányi bemutatókon látta. Most először figyelhette meg ilyen nagymértékű alkalmazását, ráadásul több képernyőn.

A két-és négylábú futók alól egy szempillantás alatt kicsúszott a lábuk. Nem volt idejük fékezni, és mintha jégpályára kerültek volna.

Az igézet ideiglenesen megszüntetett minden súrlódást a Másféle körül. Körülbelül egy mérföldnyi sugarú körben mindenki olyan lett egyből, mint az ügyetlen korcsolyázó. A mágia áldozata horzsolást se szenvedett. Még a ruhája sem szakadt el, nem is lett piszkos.

Az alakváltók felüvöltöttek, testüket tekergetve próbálták csökkenteni sebességüket, a gyíkok az oldalukra dőltek, tehetetlenül kalimpáltak háromujjú lábukkal, a nyakukat nyújtogatták. A rohamozó humanoidok hanyatt estek, és úgy festettek, mintha bobversenyzők lennének, akik valamilyen oknál fogva útközben akarnának mindenáron letérni a pályáról. Volt, aki egyre kijjebb csúszott, volt, aki egy helyben pörgött, mint a búgócsiga, mások karjukkal kaszálva próbáltak megkapaszkodni valamiben. A legtalálékonyabb mágus, vette észre Dmitrij, két rövid pengét növesztett ki a tenyeréből, hasra fordult, és módszeresen bele-belevágta az aszfaltba. Furcsa, de jégcsákányt senki nem növesztett magának.

Egyébként ennek se lett volna semmi haszna.

Az egyik farkasember nekicsúszott az ácsmesterséget tanult cár emlékművét

tartó

márványtalapzatnak.

Kapálózó

lábakkal

visszapattant az emlékműről, és akár egy biliárdgolyó, addig repült, míg össze nem ütközött egyik társával a balszerencsében. A Juharfa utcán hamarosan hatalmas szőrös gombolyag hömpölygött végig.

Dmitrij arra számított, hogy a csúszkálók végül beleesnek a kastély falánál húzódó csatornába. De nem ez történt.

Mint minden olyan igézet, amely ellentmond a fizika törvényeinek, így a Súrlódásmentesítés is, rendkívül instabil.

Nyilván az egyik élbolyban haladó Setét mágusnak sikerült végre hatástalanítania. A jégtáncbemutatónak hirtelen vége szakadt.

– Az összes Súrlódásmentesítést az északi oldalra! – rendelkezett

Sztrigal.

Dmitrij most azt a képernyőt figyelte, amely a Mojka felőli részt mutatta. Az alakváltók és a hozzájuk csatlakozott Másfélék makacsul igyekeztek felkapaszkodni a széles lépcső meredek fokain, és folyton visszagurultak.

– Aktiválni a szobrot! – parancsolta Sztrigal.

Az orosz uralkodót római öltözetben, babérkoszorúsan ábrázoló lovas szobor leugrott talapzatáról. De a talapzat nem maradt üresen: az emlékmű mintha megkettőződött volna, az egyik, az élettelen, maradt a helyén, a másik megelevenedett.

A közelben lévő alakváltók előbb visszahőköltek, majd kezdték körülfogni a lovast. A hatalmas ló néhány rúgással szétszórta őket, és végignyargalt a fasoron – oda, ahol a legerősebb Setétek gyülekeztek.

– Lenyűgöző! – Dmitrij nem állta meg szó nélkül. – Igézetet bocsátottak az emlékműre?

– Ki mondta, hogy egy szobor nem lehet talizmán? – érdeklődött Sztrigal. – Amúgy is ideje volt már kiüríteni, nem hagyhatjuk itt ezeknek…

– Egyáltalán, mit akarnak itt?

– Miután az Őrségeket működésképtelenné tették, a városban kitört az anarchia. Főleg persze a Setétek közt, ráadásul a többségük itt… hm… egészen fiatal. A Megállapodást csak ostorral a hátuk mögött tartják tiszteletben. A Fénypártiak felelősségteljesebben viszonyultak a dologhoz, ezt el kell ismerni. Na meg, ők jóval kevesebben is vannak. Az Inkvizíció keményen és következetesen hozzálátott a rend helyreállításához.

– Képzelem. – Dmitrij nem bírta ki, hogy közbe ne szóljon.

– Nem, nem tudja elképzelni – felelte Sztrigal nyugodtan. –

Elterjedt az a hír, hogy ha megsemmisítik a rezidenciánkat, nem lesz, aki büntessen. És ezzel együtt az is, hogy a Mihajlovszkij-palota pincéiben van a környék legnagyobb talizmánraktára, amelyben mentortalizmánok is vannak. Az itteni Setétek többsége gyenge. Egy egész nap kellett ahhoz is, hogy összegyűljenek. Az eredményt van szerencséje látni.

– És igaz, amit a raktárról beszélnek?

– Dreher nevelő, maga is az Inkvizícióban szolgál. Mi is sokfélék vagyunk. – Sztrigal sokatmondóan végigmérte Dmitrijt. – De idióta egy sincs! A Mihajlovszkij-vár sosem volt igazi rezidenciánk.

Ahogyan igazi vár sem. Ezek a falak nem tudták megvédeni az orosz uralkodót. Talán azt hiszi, elrejtenénk itt valami valóban értékeset?

– Akkor mit kell evakuálni?

– Azért volt itt egy s más, hogy ébren tartsuk a legendát. Olyasmi, mint például az Örök Vasból készült Szelence, azt Pál ideje óta itt őrizték. És mindenféle más mellett az archívumok. Elvégre azokat is kellett valahol raktározni. Hát így… – Sztrigal félbeszakította monológját, elnézett Dmitrij mellett, de nem a képernyőre, hanem egyenesen a varázsgömbre. – Elbántak a lovassal. Nos, akkor most a dédapa helyett a dédunoka következik. A monogramokat!

Ezt az igézetet Dmitrij nem ismerte. Bizonyára az Inkvizítorok telepítették

Pál

cárnak

az

épület

homlokzatát

díszítő

monogramjaira, és távolról táplálták bele az energiát, mert ezeket az építészeti

„amuletteket”

többször

föl

lehetett

tölteni.

A

monogramokról levált a Büntető Tűz jeléhez hasonló tüzes lenyomatuk, és hol egyik, hol másik támadót érték utol. Az eleven céltáblák vergődtek, mert bekerítette őket a villogó lenyomatok hálója.

– Fájdalmas, de nem halálos – kommentálta az eseményeket Sztrigal, megpillantva, milyen képet vág Dmitrij. – Tisztán védelmi jellegű mágia. Nézze ezt itt… – A képernyő sarkára mutatott, ahol a Fontanka környéke látszott.

– Köd? – Dmitrij az alig átlátszó, fehéres gomolygást figyelte.

– Gőz – felelte Sztrigal. – A vár fölé mágikus pajzsot borítottunk, amely elnyeli a tűzgömböket. Különben itt már minden lángokban

állna. A Szféra a becsapódó gömbökből táplálkozik, a fölösleget pedig elvezeti a folyóba. Egyébként nézze csak, milyen ügyesen másznak az alakváltók!

Ez éppenséggel nem volt újdonság Dmitrij számára. Elvégre kellő

gyakorlattal még egy közönséges kutya is fel tud mászni a fára. Az alakváltók végtagjai pedig sokkal alkalmasabbak a kapaszkodásra, és bár a farkasemberek tudata nagyon megváltozik az átalakuláskor, találékonyságukat nem vesztik el.

Ezért aztán a farkasemberek úgy kapaszkodtak fel a falakon, mint a sziklamászók. Éppen a nyugati homlokzatot ostromolták.

– Leszórni őket! – hangzott Sztrigal parancsa.

Nem volt világos, mit aktiváltak, de a kapaszkodók lezuhantak a falról. Volt, amelyik egyenesen a gőzölgő Fontankába esett, és karmait a kövek közti résekbe akasztva kapaszkodott ki. Dmitrij arra gondolt, úgy néz ki a nyomorult, mintha azt kiáltották volna neki: forró vizet a kopaszra!

– Bezárták az ostromgyűrűt – közölte a varázsgömb operátora. –

Fokozzák a nyomást. Egy perc a pajzs felrobbanásáig.

– Erősítsenek! – mondta Sztrigal. – Legyen három-négy perc a robbanásig! A föld alatt már minden tiszta?

– Igen, Konsztantyin Szergejevics – válaszolta nyomban Iva. –

Csak…

– Mi van?

– Túszaik vannak a nyugati őrszobánál. Három fiatal lány és egy gyerek. Látja? – A lány az egyik gömbre mutatott.

Dmitrij a szürke ködön kívül semmit nem látott. Annyit tudott csak, hogy őrszobának a Juharfa utca elején álló két pavilont nevezik. A nyári kirándulás idején Tamara mesélt nekik erről.

– Talán arra gondolnak, hogy túl erős a védelmünk, és ezért emberáldozatra készülnek.

– Jól van. Mindjárt megyünk. A berendezést hagyják itt, csak a gömböket és a talizmánokat hozzák! Iva! – Sztrigal először szólította

nevén az Inkvizítort. – Személyesen vezeted a csoportot, megtisztítjátok az őrszobát. Kiszabadítjátok az embereket, törlitek az emlékezetüket. Feljogosítalak, hogy az ott talált valamennyi Setétet a helyszínen megsemmisítsétek, bírósági ítélet nélkül. Az őrszobát, amilyen gyorsan csak lehet, hagyjátok el!

– Igenis! – Maskova hangja éles volt, mint a tokjából kihúzott penge.

Dmitrij arra gondolt, nem szívesen lenne most az őrszobán a Setétek helyében. Arra is rájött, miért éppen Ivát küldi oda vezetőként, nem valaki mást. Pedig a szürke lebernyegek alatt nyilván akad jóval tapasztaltabb harci mágus.

A szint éppen így emelkedik meg a legbiztosabban: harcban, felfokozott érzelmi állapotban.

Az ágas-bogas csillárok alatt itt is, ott is portálok prizmái villantak fel a levegőben. Az Inkvizítorok rutinos mozdulatokkal felkapták állványaikról a kristálygömböket, az egyik képernyő nyomban elsötétült, a másik tovább sugározta a kamerák képeit.

A portálok bezárultak a szürke lebernyegek mögött, mintha csak a kastély kísértetei tűntek volna el a semmibe.

Dmitrij szem elől vesztette Ivát.

Sztrigal előtt is megnyílt egy portál. Az Inkvizítor minden fölösleges ceremónia nélkül a portál elé lökte Dmitrijt.

– Itt hagyjuk a várat, hagyjuk, hogy kirabolják? – fordult felé Dmitrij hitetlenkedve.

– Majd meglátja. – Sztrigal a mellénél megtaszítva belökte a tér nyílásába, ahogyan a kezdő ejtőernyőst lökik ki a repülőgépből.

Dreher elvesztette az egyensúlyát.

Egy puha karosszékbe esett. Még a karja is pontosan a karfán kötött ki. Sztrigalnak nyilván nagy tapasztalata van a portál használatában.

A volt iskolai felügyeletvezető is megjelent a mellette levő

fotelban.

Még magához sem térve a helyváltoztatás sokkjából, Dmitrij szétnézett, hogy megállapítsa, hová is került ezúttal.

Tanácsterem. Láthatóan egy toronyház legfelső szintjén –

Pityerben pedig kevés ilyen akad. Az, hogy még Pityerben van, nem volt kétséges, elég volt kipillantania az ablakon.

U alakú asztal. Minden szék előtt lapos monitor, köztük ásványvizes palackok.

Azt gondolhatta volna bárki, hogy üzletemberek jöttek össze megtárgyalni egy projektet. Gondolhatta volna – ha a monitorok közt nincsenek mágikus kristálygömbök, és ha a jelenlévők felén nem az ismerős szürke lebernyeg van. A többiek drága, szigorú öltönyt viseltek. Nem csak Inkvizítorok voltak a teremben.

Némelyiküket ismerte Dmitrij. De őt mintha észre sem vették volna, minden tekintet Sztrigalra szegeződött. Volt, aki továbbra is az elnökség melletti nagy televíziót nézte. Az elnökség az U alakú asztal keresztirányú részénél foglalt helyet. A gömb előttük állt.

– Jelentsen, Konsztantyin! – mondta minden üdvözlés nélkül egy fekete hajú, kövérkés férfi.

Dmitrij ismerte ezt a Másfélét. Edgar korábban Észtország Nappali Őrségének volt a feje, bár külsőleg egyáltalán nem látszott baltikuminak. Két évvel korábban lett az észak-európai szektor felelőse, az előző kurátor, Vitézslav Grubin halála után. Mindig üdvözölte az Oroszországból és a környező országokból a tanfolyamra Prágába érkező hallgatókat.

– A művelet a tervek szerint folyik. A Mihajlovszkij-palotát teljes mértékben evakuáltuk. Öt-tíz percen belül várjuk a befejezést.

– Valószínűleg feláldozásra szánt túszok vannak ott. Ez is a terv része? – kérdezte hirtelen a Sztrigallal szemben ülő Inkvizítor.

Dmitrij őt is ismerte. Orosz, Makszim a neve, a családnevére nem emlékezett. Talán a sokk utóhatása. De arra emlékezett, hogy

Dúvadként emlegették. Edgarral ellentétben Makszim Fénypárti mágusként kezdte. Méghozzá nagyon rosszul. Fogalma sem lévén a Megállapodásról, és csak a sötét aurát látva megölt több törvénytisztelő vámpírt, alakváltót és mágust. Nők is voltak köztük, és keresztes hadjárata végén a Dúvad majdnem leszúrt egy kamaszt.

A prágai tanfolyamon Makszim is tartott nekik előadást, saját példáján bizonyítva, mennyire fontos időben felfedezni nemcsak a Setét, hanem a Fénypárti Másféléket is. Saját múltjáról teljesen érzelemmentesen beszélt, ugyanakkor keményen fogalmazott. Azt a benyomást keltette, hogy önmagával már régen elszámolt, mindent a helyére tett, és most már nyugodtan, lelkiismeretfurdalás nélkül éli az életét. Egy közönséges ember az ő múltjával gyötrődött volna, de Makszimot a jelek szerint maga a Homály is Inkvizítornak szánta.

Ugyanakkor Makszim képtelen lett volna megölni egy közönséges embert. Világosan meghúzta önmaga számára a határokat.

– Nem – felelte Makszimnak Sztrigal. – Erre nem számítottunk.

Úgy gondoltuk, az ostromlók előre feltöltekeznek Erővel, nem donorokat hoznak magukkal. De már megkezdődött az akció a kiszabadításukra. Engedjék meg!

Ruganyosan felpattant, odament a mágikus gömbhöz, néhány mozdulatot tett fölötte.

– Nézzék!

Az irodalomtanárnak csak ekkor jutott eszébe, hogy ne a tanácsteremben összegyűltek arcát fürkéssze, hanem nézzen figyelmesen a képernyőre; szerencsére éppen előtte volt egy monitor. A kép a Mihajlovszkij-palota nyugati őrszobáját mutatta.

Formájáról, színéről könnyű volt felismerni. Drehert az is meglepte, hogy a kép színes, mivel az elmúlt órában megszokta, a közvetítés a Homályon át történik. A kamera kissé felülről mutatta az épületet, talán a szemközti keleti őrszoba tetején volt elhelyezve.

De még valószínűbb, hogy nem is kamera közvetíti a képet.

Lényegében nem történt semmi. Nem tettek szemrehányást

Sztrigalnak, mindenki várt.

Dmitrij arra gondolt, hogy kell ott lennie néhány Setétnek, hogy biztosítsák a hátukat. Aztán majdnem a homlokára csapott: a kép a valóságos világot ábrázolta, a Setétek meg nyilván a Homályban vannak.

Egyébként a nyugati őrszobát őrző Setétek alighanem már örökre a Homályban is maradnak.

Egyszer csak egy acélszürke mikrobusz gördült az épület elé. A pavilonból kijöttek néhányan. Szürke lebernyeges, felhúzott kapucnis, erőteljes alakok kézen fogva vezettek néhány nőt. Az egyik szürke egy gyereket hozott a karján. Az ő kapucnija hátra volt vetve, és Dmitrij úgy vélte, felismeri Maskovát. Bár valójában ehhez túl messze volt.

– Hát ennyi az egész – kommentálta a látottakat Sztrigal. – A buszban van egy hivatalos gyógyító és segítségként két gyakornok.

A kocsi közben nagy lendülettel elhajtott. Az utcán maradt szürke köpenyesek egy pillanat alatt eltűntek.

– Intézhettük volna úgy is, hogy nem tesszük ki veszélynek a munkatársakat – jegyezte meg Sztrigal. – A Setétek már a várban vannak. A túszokat egyszerűen a sorsukra hagyták volna, csak egy kissé elkábítva őket. Néhány perc múlva nyugodtan és akadálytalanul kihozhattuk volna őket. Mindenki életben lenne, a Setétek is.

– Ez csak feltételezés – vetette közbe Edgar.

– Éppen ezért hagyták jóvá az akciót. Ami pedig a feltételezést illeti… Nézze!

A monitoron változott a kép. Dmitrij a szeme sarkából látta, hogy a nagy képernyőn is. Azt is észrevette, hogy itt semmiféle kábel nem húzódik a gömbtől a készülékig, nem úgy, mint a várban. Talán wifivel működik?

A Dmitrij előtti képernyő megint több fekete-fehér szegmensre oszlott. A Setétek a vár belső termeiben randalíroztak. A

műtárgyakat szerencsére nemigen bántották, csak ide-oda rohangáltak.

Az alakváltók karma felkarcolta a parkettát. A folyosón egy gyíkféle nyargalt. Humanoid kevés volt a képek és szobrok között.

Ők a pincében gyülekeztek, egymás után törték fel közösen a homálybéli zárakat.

– Még egy kis időre van szükség – mondta Sztrigal. – Legkésőbb tíz percen belül vége az egésznek.

– Nem túl biztos a dolgában, Konsztantyin? – kérdezte Edgar.

– Sajnos az összes prognózisom bevált – mondta, az összes szót hangsúlyozva Sztrigal.

– Én azért nem hagytam volna, hogy… ezek meggyalázzák a várat

– mondta egy alacsony, hivatalnok külsejű férfi, aki még a távoli szovjet időkben kezdte a karrierjét. Az U alakú asztal sarkán ült, nem az elnökségben, mégis különleges helyen. Azok egyike volt, akik Sztrigal és Dreher megjelenésekor nem néztek feléjük.

– Figyelembe vettük a véleményedet, Geszer. – Nem volt világos, ki beszél. – De a vár történelmileg az Inkvizíció hatáskörébe tartozik.

„Hát így állunk – gondolta Dmitrij. – Maga a Fényességes is itt van.”

Geszert, a moszkvai Éjszakai Órség vezetőjét nem ismerte fel. De ritkán is látta a Fényességest, csak az Órség iskolájának évzáróin.

Csönd lett. Mindenki várt valamire, a képernyőkre meredve.

– Talán bekapcsolnátok a hangot, vagy mi… – panaszkodott halkan, szinte dorombolva az elnökségben ülő hármas egyik tagja.

Kis termetű volt, haja meghatározhatatlan színű, félig vörös, félig ősz.

– A gömb a Mágus Szeme, mélységesen tisztelt Hena – felelte tiszteletteljesen Sztrigal. Még Edgarral sem beszélt így. –

Tudományos részlegünknek még nem sikerült egyesítenie akusztikus igézettel.

Dmitrij nagyot nyelt. Prágában sokat hallott a Korelnök Henáról, de személyesen még sosem találkozott vele. A legöregebb alakváltó az Inkvizícióban, aki a már rég kihalt kardfogú tigrissé képes átalakulni. Számára a régmúltból származó mágikus kristálygömb ugyanolyan műszaki újdonság, mint a mobiltelefonok legújabb nemzedéke.

– Már ötszáz éve képtelenek kitalálni – felelte a vén alakváltó. –

De folyton aranyat követelnek a gondolkodáshoz…

– Nincsenek Másféle tudósok – vont vállat Sztrigal. – Nem tudni, miért. Ezt a jelenséget sosem tanulmányozták. Képzőművészek, költők, uralkodók, katonák akadnak. Tudós viszont egy sincs.

Hiszen ha lenne Leonardónk, Kopernikuszunk vagy Nikola Teslánk… Vagy ha Albertus Magnus[51] tényleg mágus lett volna! De csak volt alkimistáink és programozóink vannak.

– Na és Jakob Bruce[52]? – szólt közbe Geszer.

– Ön is tudja, Fényességes, hogy a kivétel erősíti a szabályt.

Azonkívül ő visszavonult.

– De a precedens, az precedens. Annál is inkább, mert Jakov Vilimovics Fénypárti.

– …Henának azért még van szeme. Azt látom, amit mutatni akartál, Konsztantyin? – terelte vissza a beszélgetést eredeti medrébe az alakváltó.

– Igaza van, Korelnök. Figyelmet kérek, kezdődik! – jelentette be ünnepélyesen Sztrigal.

Mindenki ismét a monitorokra meredt, de volt, aki egyenesen a kristálygömbre.

Dmitrij eleinte semmi rendkívülit nem látott – persze ha megszokottnak tekintjük a műemlék épületben ténfergő farkasokat, dinoszauruszokat, kamasz varázslókat. A termekben még egyre folyt a Setétek Brown-mozgása. Azután…

Eltűnt az egyik, eltűnt a másik. Mintha a monitoron ravaszul megszerkesztett montázs lenne látható, amelyről egyenként tüntetik

el a színészeket.

Dmirij végignézte a képernyő mindegyik részletét. Eltűntek az alakváltók, feloldódott a levegőben egy gyík, amely a szobrok közt lődörgött.

Fél perc múlva már csak üres termeket, folyosókat, lépcsőket lehetett látni.

– Most hozzáadjuk a színeket. – A volt iskolai felügyelő megint a gömb fölé nyúlt.

A színekkel együtt a várbelső képei újból megteltek emberekkel.

Csaknem a felük teljesen meztelen volt, és fejveszett, mintha szemfüles újságírók ütöttek volna rajta nudistáknak egy történelmi épületben rendezett titkos buliján, és már egyenes adásban közvetítenék is a botrányos riportot. Az emberek elképedve bámulták egymást, néztek körbe, és próbálták eltakarni magukat valamivel.

Az egyik négykézlábra állt, biztosan azt gondolta, így könnyebben tud visszaváltozni.

Más képeken felöltözött, de nem kevésbé zavart fiatal embereket lehetett látni, akik látszólag teljesen értelmetlen mozdulatokat tettek, sietve bonyolult alakzatokba rendezték az ujjaikat. Néhányan rémülten rohanni kezdtek.

– Most már mindet össze lehet gyűjteni – közölte Sztrigal. – A várat körülvette az Inkvizíció, senki nem juthat ki. Sem portállal, sem a farkas fürgeségével, sem levitációval. A kapukon sem tudnak kijönni, nem jutott eszükbe lerombolni vagy kinyitni azokat, mindannyian a Homályon át hatoltak be.

A képernyő bal felső sarkában az utca látszott. A vár elé, a hídhoz néhány mikrobusz gördült be. Egy szürke köpenyes alak már nyitotta a kaput.

– A mieinkkel nem történhet meg ugyanez? – kérdezte Edgar.

– Nem. Kiszámítottuk a hatás rádiuszát. Ugyanakkora volt a Nappali és az Éjszakai Őrség elleni támadáskor is. Csak magára a

várra és a megközelítő útvonalakra terjedt ki az igézet hatása. A mi csapataink ezen a határon kívül tartózkodtak. Mostanra a legagresszívabb törvénysértő Setéteket ártalmatlanná tettük.

Éspedig minimális Erő-ráfordítással, emberi áldozatok nélkül, és minimális áldozattal a támadók közül. Már csak a Bíróság kérdése maradt nyitva. Mint mindannyian tudják, a tömeges ráhatás igézete törli a hasonítás hatását. Jelenleg lényegében néhány tucat közönséges embert tartóztatunk le. A tudáson kívül tulajdonképpen semmiben nem különböznek azoktól, akik a túszaik voltak. Úgy vélem, az lenne a legcélszerűbb eljárás, ha blokkolnánk az emlékezetüket, és

emberi

életük

végéig

megtiltanánk

újrahasonításukat. Tekintettel a körülményekre.

– Humánus – jegyezte meg a Geszerrel szemben ülő, aki öltönyt és acélszürke inget viselt, de nyakkendőt nem, és aki eddig a pillanatig egyetlen szót sem szólt. A Fényességes tökéletes ellentétének látszott. Ha az hivatalnokkülseje ellenére is tiszteletet ébresztett, ez viszont tökéletesen észrevétlen maradt.

– Még szép, Zavulon – nevette el magát Geszer. – Elvégre ez a te nyájad.

„Helyben vagyunk” – gondolta Dmitrij. A legfőbb oroszországi Fénypárti és legfőbb oroszországi Setét a tanácskozáson. Furcsa, hogy Alekszandr nincs jelen. Bár neki most sehol nincs helye.

Hivatalos státusza valószínűleg nem teszi lehetővé, hogy ilyen magas rangú tanácskozáson részt vegyen.

– Csak várj, a te fejed most kezd majd fájni – válaszolta fesztelenül Zavulon. – Amikor majd a tieid elszemtelenednek, megérzik, hogy szabad a pálya, és nekilátnak megmenteni a várost meg a világot. Márpedig nem könnyű egy helyre összegyűjteni és kordában tartani őket.

– Kollégák! – szólt közbe Edgar. Keményen akarta rendre inteni őket, de túl gyorsan szólalt meg, és nem elég határozottan. – Azt javaslom, hallgassuk végig Konsztantyint. Gratulálhatunk neki a remek akcióhoz, azonban egyelőre még nem tartjuk teljes mértékben ellenőrzésünk alatt a várost. Folytasd, Konsztantyin!

– Be kell ismernem, nem mindenre számítottunk – mondta Sztrigal.

Dmitrijnek feltűnt, hogy sokkal magabiztosabban beszél, mint Edgar, aki pedig a jelek szerint a közvetlen főnöke.

– Igen, nem mindenre – ismételte meg Sztrigal. – A túszokra nem számítottunk. De fiatal munkatársainknak hála, a helyzetet megoldottuk.

– Ez azért furcsa – jegyezte meg a moszkvai Éjszakai Őrség parancsnoka. – Ön, mint volt Setét, nem számított a Setétek megszokott stratégiájára?

– Geszer, kérlek, fogd vissza magad, ne tegyél megjegyzéseket a megbízottra! – szólalt meg váratlanul, aki középen ült az elnökségben, Edgar és az alakváltó Hena között. Kerek, szinte sosem pislogó szeme egyszerre tette hasonlatossá bagolyhoz és Hannibál Lecterhez. – Különben, mint a kollégium soros elnöke, kénytelen leszek hivatalos figyelmeztetésben részesíteni.

Dmitrij hallotta már ezt a hangot. Ő volt az, aki közölte Geszerrel, hogy figyelembe vették a véleményét, és hogy a vár történelmileg az Inkvizíció hatáskörébe tartozik.

– Rendben van, Dunkel – morogta kelletlenül Geszer.

Dmitrij úgy érezte, már csodálkozni sem tud. Ráadásul jobban megérdemli a szemrehányást, mint Sztrigal, aki hibázott. A Prágai Iroda egyik vezetőjét, Dunkelt, akit Ludwig Hieronimus Maria Küchbauer és Karmadon néven is ismernek, Bagolyfőt fel kellett volna ismernie, már csak a szeméről is.

– Folytasd, Konsztantyin! – parancsolta Bagolyfő, a száját szinte ki sem nyitva.

– Köszönöm – bólintott Sztrigal. – Megismétlem a pillanatnyilag egyetlen magyarázatot. Egy nyolc kiskorú Másféléből álló csoport, amelyet hét alacsony szintű Setét és egy Fénypárti lány, egy exot alkot, rendelkezik bizonyos igézettel. Nevezzük ezt az igézetet feltételesen dehasonítónak. Ezen igézetet alkalmazva az internátus diákjaira és személyzetére, a csoport megszökött. Mostanra sikerült pontosan megállapítanunk,

hogy

Szentpétervár

körzetében

rejtőzködnek. Hogy biztonságban legyenek, a csoport dehasonította a város Nappali és Éjszakai Őrségét. Nagyon valószínű, hogy a csoporthoz tartozó Setétek terjesztették a híreket, és ezzel inspirálták a Mihajlovszkij-vár elleni támadást. Valószínűleg nem tudták pontosan, hol található a helyi iroda, ezt mások derítették ki számukra. A csoport célja az volt, hogy egyetlen csapással eltakarítsák az útból a többi Setétet és az Inkvizíció helyi sejtjét. Bár más változatok is elképzelhetőek…

– Mifélék? – érdeklődött Dunkel.

–

Például

fenyegetés,

erődemonstráció.

Nem

ostobák.

Feltételezhették, hogy előre látjuk a támadást, és felkészülünk.

Mégis emellett döntöttek. Bár én reálisabbnak látok egy másik variációt…

Sztrigal szünetet tartott.

Ezzel egy kissé elkésett, jutott Dmitrij eszébe Fjodor Kozlov. Mi lehet vele most? Vajon őt is érintette a „dehasonítás”?

– Beszélj! – parancsolta ismét Dunkel. – Drága az időnk.

– Pontosan az időről van szó. Időt akarnak nyerni. Feltartóztatni minket, és növelni az Erejüket.

– És mit akarnak elérni?

– A végső céljuk, gondolom, nyilvánvaló – szólt közbe Sztrigal helyett Edgar. – Egy különleges vizsgálat során tudomásunkra jutott, hogy a dehasonító igézet a Fuaran t újraalkotni próbáló, sikertelen kísérlet eredménye.

– Hát így állunk – mondta Geszer.

– Érdekes – mormolta halkan, mégis mindenki számára hallhatóan Zavulon.

– A sikertelen kísérletről tudunk – mondta Dunkel pislogás

nélkül. – De mi következik ebből?

– Ez nyilvánvaló – felelte Edgar. – Ha nem lehet minden embert Másfélévé változtatni, akkor minden Másfélét kell emberré változtatni. És akkor egyedül ők maradnak.

– Ne felejtsük el, hogy a csoport nagy része alacsony szintű Setét, és többszöri törvénysértés van a rovásukon! – mondta Sztrigal. –

Ráadásul éppen a zűrzavaros átmeneti korban vannak. Épp most láthattuk, mire képesek a fékevesztett Másfélék. És most képzeljék el, mi lesz, ha a mai támadás bármelyik résztvevője lehetőséget kap, hogy ő legyen a legeslegnagyobb. Még ha nem is a szintje megemelésével, hanem a többiek szintjének lerombolásával. Ennek a kísértésnek nem lehet ellenállni.

„Te nem is tudnál neki ellenállni” – akarta volna mondani Dmitrij, de hallgatott.

– Ki a csoport vezetője? – kérdezte Dunkel.

– Gondolom, Artyom Komarov. Vámpír.

– Megint egy vámpír – morogta Zavulon.

– A helyzet valójában bonyolultabb. Komarov a banda vezére. De az igézetet a Fénypárti Golubjova alkotta meg. Második kategóriájú dzsinn, ego osztály.

– Ez még érdekesebb – mondta Zavulon. – Már rég hallottam európai dzsinnekről. Geszer, és te nem figyeltél fel rá?

– Éppen elég gondunk van – mondta Geszer. – Tájékoztattak a kislányról, és én az iskolába irányítottam.

– Úgy látszik, ez volt a probléma kiindulópontja – jegyezte meg Sztrigal. – Az iskola tette lehetővé a Fénypárti lánynak és a Setéteknek ezt a szokatlan szövetségét.

– Ez őrültség! – Dmitrij ezt nem állta meg szó nélkül. – Talán az iskola tehet róla?

Bagolyfő

részeltette

Dmitrijt

nevezetes

pislogás

nélküli

pillantásában. Majd újra Sztrigalhoz fordult.

– Konsztantyin, mutasd be a kollégát!

– Dreher Dmitrij Leonyidovics – mondta Sztrigal szárazon. – A bentlakásos iskola felügyelőhelyettese. Mivel ő is a dehasonítás áldozatává vált, a közelmúltig operatív tartalékunkhoz tartozott.

Edgar beleegyezésével feloldottam a memóriája blokkolását.

– Jól van – mondta Dunkel, de nem volt világos, mit hagy jóvá.

– Azt hiszem, most nem az a fontos, mi a céljuk ezeknek a Setéteknek… – kezdte Geszer.

– És a Fénypárti lánynak – vetette közbe Zavulon. Geszer figyelmen kívül hagyta a közbeszólást.

– Engem más érdekel. Azt mondja, tudják, hol rejtőznek. Akkor miért nem kapják el és hallgatják ki őket?

„És maga tudja, hogyan szokott kihallgatni valakit Sztrigal?” –

akarta kérdezni Dmitrij.

– Mert a csoporthoz tartozó dzsinn a jelek szerint nem egy igézetet talált ki – nézett Geszerre Sztrigal. – Más játékszerek is vannak a tarsolyukban.

– Mifélék?

– Ezt nem lehet pontosan tudni. Nagy vonalakban tudjuk, hol lehetnek, de nem tudunk oda behatolni. Minden munkatársunk, akit odaküldtünk, elvesztette a képességeit. Vagy felismerik őket a gyerekek, vagy valamilyen védőkupolát borítottak magukra, és arra vitték fel ezt a dehasonító igézetet.

– De hát hol vannak most, Konsztantyin? – szólalt meg hosszú idő

után először Hena.

– Carszkoje Szelóban.[53]

HARMADIK FEJEZET

– Ez egyre érdekesebb lesz – mondta Zavulon.

– De sok mindent megmagyaráz – szólalt meg komoran Bagolyfő.

– Pontosabban a csoport a Carszkoje Szeló-i palotakomplexum területén rejtőzik, nem valahol Puskin-városban – folytatta Sztrigal.

– Ezt sikerült abszolút pontosan megállapítanunk. A dehasonítás csak az Erzsébet-és Sándor-kerthez vezető utakon lép működésbe.

Sajnos több munkatársunk tapasztalta meg a saját bőrén.

– Hogy találták meg őket? – ráncolta továbbra is a homlokát Dunkel. – Ott egyetlen Másféle sem lehet…

– Éppen ezért küldtük oda egyik munkatársunkat ellenőrzésre.

Túlságosan is jó rejtekhely. Munkatársunk nem talált semmit, de visszatérve panaszkodott hivatásos gyógyítónknak…

– Mágikus impotenciára – hahotázott Zavulon.

– Egyvalamit képtelen vagyok felfogni – jelentette ki Geszer. –

Edgar és Konsztantyin azt állítja, hogy ezek a Setét kamaszok a szintjüket akarják megemelni úgy, hogy visszaváltoztatják a Másféléket emberré. Elismerem, ez a Setétek szempontjából logikus.

De hogy jön ide a Fénypárti lány?

– Új Megállapodást köthetnek – magyarázta Edgar. – Amikor rajtuk kívül már nem lesz több Másféle. A vámpírok annyi vért isznak, amennyit akarnak. Az alakváltóknak annyi zsákmányuk lesz, ahányat megkívánnak. A Fénypárti meg annyi életet ment meg, amennyit csak akar.

– Bocsásson meg, de ez nem igaz – mondta Dmitrij hangosan és érthetően.

Olyan csend lett, mintha előkelő társaságban elkáromkodta volna magát.

Minden jelenlévő Dmitrijre nézett.

– Nem egy éve ismerem ezeket a gyerekeket – folytatta az

irodalomtanár halkabban. – Nem akarnak vért inni, és senkire nem akarnak vadászni. Csak annyit akarnak, hogy többé ne legyenek vámpírok és alakváltók. Nem tanulták meg elfogadni magukat, ahogy vannak. És ez, ha akarják, iskolánk legfőbb eredménye. A tanároké és az Inkvizíció felügyelőié.

– Akkor miért nem alkalmazták saját magukon a tulajdon igézetüket? Az minden problémájukat megoldotta volna.

– Nem tudom – vallotta be őszintén Dmitrij. – De ért bárkit is alakváltó-támadás Puskin-városban az utóbbi hónapokban?

Kiszívták valakinek a vérét? Történt bármi ilyesmi vagy csak gyanús eset?

– Nem érkezett ilyen jelentés – mondta Edgar elégedetlenül. – De bejöhettek Pétervárra „vendégszerepelni”.

– Minek jöttek volna, ha így is teljes biztonságban vannak? –

Dreher érezte, hogy nő benne az indulat. – Vagyis senkit nem támadtak meg! Akkor honnan veszik a vért?

– Kirabolták az iskolai orvosi rendelőt – válaszolta Sztrigal. – Ezt ellenőriztük.

– Na látja! Inkább lopnak!

– Fiatalember! – szólalt meg Dunkel. Titokzatos, önmagában varázslatos képessége, hogy csukott szájjal tud beszélni, minden mágiánál hatásosabban hallgattatott el mindenkit. – Dicséretes a tanítványai iránti elkötelezettsége. De legyen tisztelettudóbb! Nem ismeri a szabályokat? Az ilyen tanácskozásokra csak a Legmagasabb szintű Inkvizítorok, az Őrségek vezetői és a különleges megbízatással rendelkező személyek kapnak meghívást. Magának itt lenni sincs joga, nemhogy félbeszakítania a tanácskozást!

– Elnézést kérek a pimaszságomért, Nagymester. – Dmitrij valóban érzett valami könnyű lelkiismeretfurdalás-félét. Valami azonban mégis arra ösztönözte, hogy tovább beszéljen. – De én még csak Másféle sem vagyok. Legalábbis ebben a pillanatban.

Közben arra gondolt, milyen jogon van itt Sztrigal. Mióta lett

Legfelső szintű? Tehát „különleges megbízatással rendelkező

személy”. Mint Makszim.

Bagolyfő közben figyelmesebben nézett a „szabadgondolkodó”

Dmitrijre. Szinte sosem pislogó szeme valami meghatározatlant tükrözött. Az ilyen szintű és életkorú mágusoknak általában és elvből nem volt lelkiismeretűk, az még a Fénypártiakból is kiveszett valamikor a háromszázadik évük táján. És Ludwig Hieronimus Maria Küchbauer az Inkvizícióhoz kerülését megelőzően Setét volt.

Karmadon-Bagolyfő

hallgatása

mégis

némiképp

zavarra

emlékeztetett. Nyilván nem felejtette el, hogy Dreher bizonyos szempontból maga is áldozata a mágikus beavatkozásnak. Olyasféle volt a helyzet, mintha egy zsarnok lehordaná a hadjárata során karját vesztett rokkantat, miért nem kaszabolta le ellenfelét, és azt a választ kapná: „Felség, nem tudok senkit lekaszabolni – nincs mivel.”

És ami még rosszabb volt – maga Dmitrij csak most fogta fel, mi is történt vele. Ez még annál is kínosabb, mint amikor tanárból felügyelővé kellett lennie.

A kínos helyzetet az oldotta fel, aki miatt Dmitrij ide került, erre a tekintélyes tanácskozásra.

– Az ideiglenes tartalékállományba helyezett Dreher felügyelőt személyesen én hívtam meg, Edgarral történt egyeztetés után –

jelentette be Sztrigal. – Ő a tervünk kulcsfigurája.

– Szóval így. – Dunkel kissé oldalra hajtotta bagolyfejét, és pillantása átvándorolt az Iskolai Felügyelet volt vezetőjére.

– Még az iskola tanáraként ő volt az egyetlen, akiben Komarov és a hozzá csatlakozott Setétek megbíztak. Sőt, az ezen diákok okozta incidens lett az oka annak, hogy Drehert felvették az Inkvizícióba.

Hetedik színijével kivételképpen.

– Tehetséges fiatalember – jegyezte meg Hena, aki nyugalmával szundikáló kandúrra emlékeztetett.

– Voltak köztünk… bizonyos nézeteltérések – folytatta Sztrigal. –

De el kell ismernem, éppen Dreher nevelő és helyettesem, Liharjov erőfeszítései oldották meg a Setét kamaszokkal kapcsolatban kialakult bonyolult helyzetet a múlt év októberében. Azt is el kell mondanom, hogy Komarov bandájának veszélyességére én hívtam fel a figyelmet.

– Mondhatok valamit? – kérdezte Dmitrij.

– Beszéljen! – engedélyezte Karmadon.

– Az igézet, amelyet itt dehasonításnak neveznek, törölte rólam a Büntető Tűz két jelét. Ám én esküt tettem, ezért a részletekről nem beszélhetek. De mivel vizsgálat zajlott, a tények egy része már nem titok… Azt is el kell mondanom, hogy bármi váltotta is ki Artyom és a gyerekek viselkedését, azt közvetve az Inkvizíció provokálta ki.

– Mi az, minket vádol? – kérdezte kissé csodálkozva Dunkel.

– Csak leszögezek egy tényt. A dehasonítás igézete a csoport szentpétervári utazása során született, amely utazást az Európai Iroda kezdeményezett.

Küchbauer ismét fürkészve meredt Dmitrijre, mintha két ellentétes

reakció

közül

kellene

választania:

zúdítsa-e

a

képességeitől megfosztott Másfélére teljes főnöki haragját, vagy szánja ezt a szerencsétlent, figyelembe véve a pedagógia frontján elszenvedett sérüléseit.

– A „Ki a bűnös?” kérdésének eldöntését, gondolom, a Bíróságra kell hagynunk – lépett közbe Sztrigal. – Most aktuálisabb a „Mi a teendő?” kérdése. Mit tud tenni ön, Dreher, hogy ezúttal is megmentse ezeket a maga…”holt költőit”?

– Ismertesse a tervet, Konsztantyin! – utasította Edgar.

– Javaslom, küldjük Dreher nevelőt Carszkoje Szelóba, hogy tárgyalásokat kezdjen Komarov csoportjával.

– Talán azt képzeli, hogy egy képességek nélküli Másféle többre megy, mint az Inkvizíció harci mágusai? – kérdezte Zavulon, aki eddig úgy figyelte a vitát, mint egy néző a VIP-páholyból a színházi előadást.

– Az egész terv erre épül – felelte Sztrigal. – Képességei birtokában lévő Másfélét a közelükbe sem engednek. De tanáruk, aki gyakorlatilag

közönséges

jóindulatú

ember,

és

akit

ők

dehasonítottak, kapcsolatba kerülhet velük. Hiszen láthatták, hogyan védelmezi őket Dreher nevelő!

– Hát ez szép! – szólalt meg Geszer. – Hogy nem vettünk észre, fiú? Nagy szükségünk lett volna nevelőre Hatalmas Varázslónőnk mellé!

– Nagyon alacsony a szintem – mondta Dreher önkritikusan. – De dolgozik városunk Éjszakai Őrségében egy bizonyos Fjodor Kozlov…

– Kollégák, nem tudnák később megoldani a káderügyeiket? –

érdeklődött ártatlan képpel Zavulon.

– Káderügyekben nincs hozzád fogható – felelte epésen Geszer.

– Ismételten kérem az Őrségek vezetőit, tartózkodjanak egymás kölcsönös sértegetésétől! – lépett közbe Edgar.

Dmitrij tudta, hogy az Inkvizítor néhány éve még Zavulon beosztottja volt. Úgy látszott, Edgart bizonyos elégtétellel tölti el az illúzió, hogy rendreutasíthatja mind volt főnökét, mind Geszert.

Ugyanakkor

Edgar

okos

volt,

tisztában

volt

helyzete

viszonylagosságával.

– Nos – kezdte Sztrigal, miután kivárta, hogy csönd legyen, és ismét magára vonhassa a figyelmet –, javaslom, haladéktalanul dobjuk át Dreher nevelőt Puskin-városba, hogy támogatásunkkal beszélje rá a törvényszegőket, adják meg magukat.

– Azt akarja mondani, Konsztantyin, hogy adja át az ultimátumunkat? – kérdezte az egyik szürke köpenyes, akit Dreher nem ismert, és aki a tanácskozás egész ideje alatt szótlanul követte a vitát.

– Nem, Leonard – mondta Sztrigal. – Kezeskedem, hogy nem kapnak semmiféle ultimátumot. Dreher feladata az, hogy meggyőzze őket.

A Leonard név valahogy ismerős volt Drehernek. A következő

másodpercben rájött, hol hallotta. Ő volt az egyik Inkvizítor azok közül, akik avatárájaként a talizmánmúzeum munkatársnője tolmácsolt a Nyári kerti találkozón.

– Szót kérek – mondta ekkor Dmitrij.

– Beszéljen, nevelő! – engedélyezte Edgar, elkapva Bagolyfő alig érzékelhető bólintását.

Dreher felállt.

– Elháríthatom a… megtisztelő feladatot?

– Mindazok után, amit ma látott? – vonta fel a szemöldökét Sztrigal.

– Igaza van. Éppen mindazok után, amit láttam. És nem csak ma.

Láttam többek között a kihallgatási módszereket, tanultam is róluk, sőt le is vizsgáztam belőlük. Mi történik ezekkel a gyerekekkel, ha rábeszélem őket, és önként megadják magukat?

– Az Inkvizíció méltányolja a beismerő vallomást. Ön a normákból is levizsgázott – felelte Sztrigal.

– Igen, lehet, hogy megkegyelmeznek nekik. Bár egyedül az Őrségek megtámadása, még ha vér nélkül történt is, a legszigorúbb büntetést vonja maga után. Azután ott van az Inkvizíció főhadiszállása elleni támadás, még ha az csak afféle színjáték volt is.

Egyébként a normákra vonatkozó rendelkezésekben nem esik szó a vádlott életkoráról. Tehát az sem számít, hogy kiskorú. Csak azt veszik tekintetbe, ha nem ismeri a Megállapodást, azt pedig ők ismerik…

– Mégis mit gondol? Ezeket a szabályokat nem a huszadik, még csak nem is a tizenkilencedik században állították fel. Ugyanakkor az Inkvizíció precedenst is teremthet.

– Jó. Csak mivel rendelkezünk pillanatnyilag? Én egyetlenegy bizonyítékot sem láttam, amely azt igazolná, hogy iskolánk valamelyik növendékének bármi köze lenne az itteni eseményekhez.

Az egyetlen bizonyíték a dehasonítás. De azt valaki más is alkalmazhatta.

– Bizonyítékok vannak, Dreher – szólt közbe Edgar. – Nagyon alaposan megvizsgáltuk azokat még a maga… megjelenése előtt.

Szakértőink tanúvallomásokat gyűjtöttek emberektől. Komarov csoportjának néhány tagját, köztük Anna Golubjovát látták Szentpéterváron is, Puskin-városban is. Nem tudták eltüntetni a nyomaikat, ahhoz nagy tapasztalat kell. A kislány pedig ügyetlenül tud lemerülni a Homályba és elterelni a figyelmet.

– Elnézését kérem, tiszteletreméltó. Ezt nem tudtam.

Ugyanakkor, ha jól értem, jelenleg nem tudjuk pontosan, mi a gyerekek célja, sem azt, hogyan működik a mágiájuk. A dehasonítás csak látótávolságon belül működik. A Mihajlovszkij-vár elleni támadás pedig közvetlenül Carszkoje Szelóból indult, igaz?

– Mit akar ezzel mondani, Dreher? – érdeklődött Edgar.

– Hogy a szabályzat ilyen esetben különleges vizsgálatot ír elő. Az emlékezet teljes átvilágítását. A tudat elemzését. Ezeket még egy felnőtt mágus sem bírja ki. Kamaszokat pedig ezek után még csak megsemmisíteni sem szükséges. Tehát arra kell rábeszélnem néhány tizennégy éves fiút és lányt, hogy ennek vessék alá magukat?

Drehernek

valami

miatt

ekkor

iskolájuk

tanulmányi

igazgatóhelyettese jutott eszébe, a kubai Vargas. Hogyan is mondta tavaly októberben Kozlovnak: „Nincs joga elvárni, hogy a Setét pedagógusok feljelentsék a tanítványaikat.” És arra gondolt, hogy Vargas őszintén beszélt akkor. Pedig Setét.

– Dreher nevelő – szólt lassan, tagoltan Edgar. Bár hibátlanul beszélt oroszul, volt valami halvány akcentusa. – Ha megtagadja a parancs teljesítését, az külön vizsgálat tárgya lesz. De majd később.

Ezt megelőzően azonban jogunkban áll beavatkozni az ön tudatába, beleültetve az engedelmeskedés parancsát.

– Tiszteletreméltó, engedje meg, hogy én beszéljek – kérte Sztrigal. – Kénytelen leszek tiltakozni a parancs beültetése ellen.

Először is, a tanulók felismerhetik. Dreher a hasonítás nélkül könnyen átvilágítható. Másodszor pedig, tárgyalóként a viselkedése

nem lesz természetes. A nevelőnek önként kell odamennie.

Különben semmi értelme a vállalkozásnak.

– De hát mit mondhatnék nekik? – kérdezte némi szarkazmussal Dmitrij.

– Ezt már magának kell kitalálnia. Elvégre maga az orosz nyelv és irodalom tanára – felelte Sztrigal. – És ha odamegy, Komarovnak meg a többieknek marad valami esélyük. Legalább esélyük.

Különben… Valószínűleg nem fogta fel. Veszélyben a Másfélék létezése, Dreher. Megfosztották a mágiától Oroszország második legnagyobb városát. Hová és hogyan csapnak le legközelebb?

Dehasonítják Moszkva Másféléit? Vagy az egész körzetét? Nem várhatunk. Kénytelenek leszünk megelőző csapást mérni rájuk, nem törődve az áldozatokkal. És sokkal több áldozat lesz, mint nyolc éretlen kölyök, akik tudják, mire számíthatnak. Komarovot meg a többieket távolból is el lehet intézni. Például repülőgépről.

– Az látótávolságon belül lesz – vitatkozott Dmitrij.

– Tehát akkor a városból kell csapást mérni rájuk. Ehhez nagyon sok Erőre lesz szükség. De itt nagyon kevés Másféle van, ezért egy bizonyos mennyiséget az emberekből kell kiszívni. Hányan nem élik ezt túl? Hányan halnak majd meg váratlanul infarktustól, szívrohamtól? Nyilván nem kevesen. Képes lenne ezzel a tudattal élni, Dreher nevelő?

Dmitrijnek az az ember jutott eszébe, aki eszméletlenül esett össze a Palota hídnál, amikor ő, a helyettes felügyelő Erőt szívott ki a tömegből.

– Az Inkvizíció talán képes lenne erre? – kérdezte, de már tudta a választ.

– Miután Komarov csoportjának zömét Setétek alkotják, a támadó akciót a Nappali Őrség hajtja végre – hallatszott Dunkel nyugodt hangja.

Zavulon elfintorodott, de hallgatott.

– Tiltakozást jelentek be – szólalt meg kevésbé nyugodtan, de

visszafogottan a Fényességes Geszer. – Tekintettel a lehetséges következményekre és a Fénypárti lány érintettségére…

– Elutasítom – mondta Dunkel. – A Nappali Őrségnek kiállítjuk a felhatalmazást. Kompenzálásként az Éjszakai Őrség jogot kap egy sor elsőfokú Fénypárti beavatkozásra. Ezzel elháríthatják a következményeket, Geszer, sőt még marad is. Így megfelel a Fénypártiaknak?

– Nem – morogta Geszer. – De ha nincs más megoldás…

– Természetesen van másik terv is – mondta Edgar. – Most dolgozzuk ki. Éspedig az, amit nem alkalmaztunk két éve a Szauskin-incidens idején Bajkonurban. Csapás Carszkoje Szelóra közönséges fegyverekkel.

– Atombomba? – szakadt ki Dmitrijből.

Világosan maga elé képzelte a fehér gombafelhőt a Katalin-palota kék falai fölött. Sosem látta saját szemével a palotát, csak fényképeken. De ez csak még jobban feltüzelte a képzeletét.

– Nem, elegendő a hagyományos bombázás is. Vagy egy robbanóanyaggal teli katonai repülőgép lezuhanása. Utóbb terrortámadás vagy baleset számlájára lehet írni.

– Megsemmisítenék azt, amit még a fasiszták sem voltak képesek?

– Maga talán nem lenne képes akár magát a Kremlt is megsemmisíteni, ha olyanok telepedtek bele, akik a gyerekeket fenyegetik?

– Néha az az érzésem – nevette el magát keserűen Dreher –, éppen olyanok telepedtek bele. De tűröm.

– Ne szélhámoskodjon! – kapcsolódott be a vitába ismét Sztrigal.

– Maga nyolc kamaszt védelmez, de megfeledkezik a többi gyerek Másféléről. Éppenséggel ez a dicső nyolcas „telepedett be és fenyeget”. Mi lesz, ha minden Másfélét emberré változtatnak?

– Némelyeknek ez csak hasznukra válna.

– Igaza van, némelyeknek. Magával nem történt semmi rossz.

Igaz, az emlékezete blokkolása miatt nem is érezhette sértve magát.

Ha úgy kell leélnie sok évet, hogy tudja, valamikor varázsló volt, máshogy beszél majd. De ez a morális nyűglődés nem ér semmit. Ha engem ér el a dehasonítás, közönséges hatvanvalahány éves férfi leszek, a korommal járó seregnyi betegséggel. És hány olyan gyerek van, akit a hasonítás betű szerint megmentett? Még akkor is, ha ez egy vámpír vagy egy alakváltó harapásával történt. Hasonítás nélkül lassan haldokolnak, és továbbra is haldokolni fognak. A maga tanítványai erre talán nem gondolnak, de maga, mint Inkvizítor, rengeteg ilyen esetet tanulmányozott. Bele tud nézni ezeknek a gyerekeknek a szemébe?

– Nem ismerjük a valódi céljukat. – Dmitrij érezte, hogy kicsúszik a lába alól a talaj. Sztrigal mindenféle mágia nélkül lerombolta gondolatai pajzsát.

– Derítse ki maga! – mondta az Iskolai Felügyelet volt főnöke. –

Beszéljen! Talán sikerül megoldani a helyzetet. Nem nagyon bízom ebben, de hátha. Ezek most semmiben nem különböznek a híradókból ismert amerikai iskolásoktól, akik állig felfegyverkezve elbarikádozzák magukat, és kivárnak. És nekünk csak két lehetőségünk van: roham vagy tárgyalás. Lehet, hogy magát sem engedik közel magukhoz. De magának kötelessége legalább megpróbálni.

– Miért éppen Carszkoje Szelőt választották? – kérdezte hirtelen a maga számára is váratlanul Dmitrij.

Így van ez mindig, ha beadtad a derekad: elkezdesz a részletekkel foglalkozni.

– Az a legrégebbi cári rezidencia – magyarázta Sztrigal. – És a körülmények egybeesése folytán az Erő egy nagy kiáramlásának helyén áll. Elképzelhető, hogy egy beavatott személy adta az ötletet a cárnak. Azonkívül sok feltöltött talizmán is van azon a helyen.

Kihozni onnan nem lehet, mert ezek műkincsek.

– Amikor én a moszkvai Őrséghez kerültem – szólt közbe Geszer

–, a helyet még Gyerekfalunak hívták.

Puskin-városban is életében először volt Dmitrij. Az Inkvizítorok egyenesen az Egyiptomi kapuhoz továbbították. Nem hagytak időt a felkészülésre. Sztrigal mindenesetre hamis emlékképeket ültetett a fejébe, amelyek azt az illúziót sugallták, hogy valamennyire ismeri a környéket. De az volt a legfontosabb, hogy ez a fiktív emlékezés navigátorként is szolgált, lehetővé tette, hogy útikönyv nélkül is tájékozódni tudjon a parkokban, és ne tévedjen el a palotákban.

Így nem volt szükség arra, hogy a járókelőket megállítva kérdezgesse, merre kell mennie.

Dreher Puskin emlékműve mellett lépett ki a portálból. Senki nem vette észre, hogy egy fölösleges ember lépett elő a semmiből. Ez az ember körülnézett, és megindult az utcán, amelyet belső navigátora, mint Palota utcát azonosított. Nem is nagyon nézett szét, rábízta magát a kölcsönkapott irányérzékre, inkább önmagával foglalkozott.

Az alatt az egész őrült idő alatt, mióta befejezte a Poe-ról tartott órát, és az osztályteremben megjelent Sztrigal, Dmitrij egyetlen másodpercre sem maradt egyedül, ezért nem is tudta komolyan végiggondolni jelenlegi helyzetét. Végre volt rá alkalma.

Az igazat megvallva, az irodalomtanár még nem volt felkészülve az igazságra. Jelenleg két lény tanyázott benne, igyekezve megegyezni, melyikük az igazi: alacsony szintű mágus, akinek feloldották az emlékezetét blokkoló igézetet; vagy egyszerű tanár, akit belerángattak egy hihetetlen históriába.

Végül is, ha ezek az Inkvizítorok ilyen egyszerűen képesek manipulálni bárkinek a tudatát, mi a biztosíték, hogy Sztrigal visszaadta az emlékeit, és nem valami igézettel győzte meg arról, hogy ő – Másféle? Mi van, ha mindaz, amit látott, nem több színjátéknál? A vár ostroma is, a Hatalmasok tanácskozása is a város feletti tanácsteremben? Még csak nem is színjáték, hanem ügyes szemfényvesztés. Egy közönséges ember agyának átmosása gyerekjáték még egy gyenge mágusnak is. Prágában ennek a témának külön tanfolyamot szenteltek.

Állj! Ha emlékszik Prágára, Sztrigal valószínűleg nem hazudott. És akkor ő valóban Dreher Inkvizítor. Suszter lyukas cipőben…

És ebben a pillanatban Dmitrij felfogta, hogy egyedül van. Nem egyszerűen egyedül, hanem védtelenül is. Megszokta, hogy mágiával él. Bár a legtöbb Másfélétől eltérően nagyon ritkán használta.

Dreher mindig is betegesen ragaszkodott ahhoz, hogy helyesen éljen. A kisfiú Gyima mindig nagyon gondosan elzárta a vízcsapokat, többször is ellenőrizte, eloltotta-e a villanyt, sosem felejtette el kikapcsolni a számítógépet. Ha egy újabb gázrózsát kellett meggyújtani a tűzhelyen, sosem használt új gyufaszálat, vett egy égettet a bádogbögréből, meggyújtotta a már működő gázrózsán.

Felnőttként ugyanígy nem pazarolta az Erőt. Mindent, amit kézzel el lehetett végezni – becsukni az ajtót, beírni valamit a telefonba, megkeresni a kupacban a szükséges papírt –, azt kézzel is csinálta meg. Ha egyszerű szavakkal el lehetett érni valamit, akkor azt egyszerű szavakkal intézte el: meggyőzéssel, néha kérleléssel.

Ha nem is volt tisztában azzal, miből fakad mániákus takarékossága, mágikus takarékosságának forrását gondolkodás nélkül meg tudta volna nevezni – annak a bizonyos Gorogyeckijnek az előadása, aki a moszkvai Éjszakai Őrségtől jött. Amikor értesült a mágikus hőmérsékletről, és megértette, hogy az Erő nem az övé, másoktól kapja. A folytatást már ő gondolta végig, felidézve emlékezetében

a

Lomonoszov-Lavoisier-törvényt

az

energiamegmaradásról. Minél több ereje van neki, Drehernek, annál kevesebb valaki másnak. A Homály nem termel Erőt, csak magába szívja, mint a szivacs, és a mágusok ebből a gazdagságból merítenek egy keveset a maguk számára. Az Erő zöme a Homályt illeti meg, ahogyan a talált kincs nagy része is az államnak jár. De ez a felhalmozott Erő nem a Homály tulajdona, és nem is a mágusé.

Az irodalomtanár fölöslegesen nem folyamodott mágiához,

azonban mindig tudatában volt annak, hogy ez az eszköz bármikor a rendelkezésére áll. Mint egy pisztoly az utcai pogromok idején. Mint egy tartalék kulacs víz sivatagi átkeléskor.

De most ez a kulacs üres volt. A pisztolytáska is. Csak egy szolgálati mobilt adtak neki végszükség esetére. Lehet, hogy néhány megfigyelő igézetet is raktak rá. Dmitrij úgysem ismerte volna fel. A technikai eszközökre amúgy is nehezen lehetett igézeteket kapcsolni. A fém és a fa még valamennyire alkalmas volt erre, de a műanyag nemigen.

Dmitrij most nem tudott volna bejutni valahova jegy nélkül.

Jegyet persze vett volna, de mi van, ha éppen szünnap van ott, ahova be akar jutni, vagy tatarozzák, esetleg valamiféle elnök teszi éppen tiszteletét? Hívja fel Sztrigalt, neki panaszkodjon?

De szerencséje volt. Még beengedték a parkba és a palotákba, bár a táblák szerint a múzeumokat hamarosan bezárják. A helyettes felügyelő nem sietett sehova. Elvégre ő most afféle csalétek.

Először

a

Sándor-parkot

járta

be.

Gyönyörködött

az

oszlopcsarnokban, körbejárta a tavat, álldogált egy darabig a kis gránitkikötőben, az aprócska szigettel szemben, amelyen a cári gyerekek volt játszóháza állt. Valami arrafelé vonzotta. Az építmény ajtaja jól láthatóan zárva volt, de kit állíthat ez meg a Homályban?

Dreher kevés sétálóval és turistával találkozott, azok is mind zárkózottnak, gondolataikba merültnek mutatkoztak.

Mintha rájuk is igézetet bocsátottak volna.

Dreher erőt véve magán otthagyta a tavat, és a fasoron elindult a Katalin-palota felé, a templom aranyozott kupolái után tájékozódva.

Jobbra, a csatornán túl öreg fákkal teleültetett domb magasodott. „A Parnasszus” – súgta szolgálatkészen az idegen memória.

„Köszönöm” – felelte gondolatban Dmitrij.

A park szépsége lenyűgözte. A zöld lombkoronák elsimították a feszültséget, a hidak mintha azt sugallták volna, minden akadály leküzdhető.

A palota kapui zárva voltak. Mellette, az út túloldalán sárga szárnyépület magasodott, amelyet fedett átjáró kötött össze az uralkodók kék-fehér rezidenciájával. A színeknek ez az ellentéte felkeltette az irodalomtanár érdeklődését. Dmitrij nem fogta föl rögtön, mi van előtte, de a bejáratnál megpillantva a feliratot, csaknem felkiáltott.

Ez szégyenletes, Dreher nevelő, mondta magának. Akkor is, ha először jár itt.

A Carszkoje Szeló-i Líceum[54] előtt állt.

Dreher gondolatban elküldte Sztrigalt melegebb éghajlatra a következő vagy negyven percre. Amúgy is az volt a feladata, hogy céltalanul kószáljon. Megvette a jegyet, felhúzta cipőjére a kötelező

múzeumi mamuszt[55], és elindult, hogy bejárja Puskin alma materének termeit.

A mesterséges memória most nem súgott neki semmit. Közben az a furcsa érzése támadt, mintha itt… szem elől vesztették volna. De ezen a helyen Dmitrijnek elég volt a saját memóriája. Ez az a terem, amelyben az öreg Gyerzsavin[56] felfigyelt ránk. Itt az előadóterem a nagy táblával. Most felmegyünk az emeletre, ahol a növendékek szobái voltak. Ez itt Puskin szobája. „Milyen keskeny celláik voltak, a mi növendékeink valóságos tánctermekben laknak ezekhez a tündökletes fiatalokhoz képest.”

És ekkor, ebben a nagyon alkalmatlan pillanatban Dmitrij hirtelen meghallotta a Hívást. Közönséges vámpírhívás volt, amilyennel az áldozatot csalják magukhoz, akár van licencük, akár nincs.

Dmirtij sietve lement, majdnem a múzeumi mamuszban hagyta el a Líceumot. A Hívás pontosan jelezte, merre menjen.

Ki lehet az? Vagy Artyom, vagy Tolik. Dmitrij valami miatt úgy döntött, mégis inkább Komarov lehet az. A Hívást érzékelte, de ellenállni neki képtelen lett volna. Dreher ebben a pillanatban csak jól tájékozott ember volt. A jelek szerint a „holt költők” éppen erre számítottak. Mikor és hogyan tudták ezt megtanulni, hiszen még egyikük sem vadászott, és elvből nem is akartak embert megharapni?

Artyom egyébként megtanulhatta az anyjától, aki így hívta a donorokat, hogy adjanak vért.

Lába alatt csikorgott a téglapor, régóta mindig ezzel szórták fel a paloták előtti utakat. Az irodalomtanár elhaladt a Katalin-palota homlokzata előtt, még a fejét sem fordította a pompázatos Cameron Képtár felé, elment a lejtős feljáróig, amelyet azért építettek hajdanán, hogy az öreg cárnő le tudjon menni szeretett parkjába.

A Hívás erősödött, a koponyájában visszhangzott.

A lejtős feljárótól a fasoron végighaladva Dmitrij kiért egy tágas, kővel kirakott, szobrokkal ékesített teraszra. Ha jól emlékezett, Gránitterasznak nevezték. A teraszról nagyszerű kilátás nyílt a virágágyásokra és egy emlékoszlopra.

A teraszon nem volt senki. Csak egy közeli fán cserregett a lomb közt rejtőzve egy holló.

„Már csak te hiányoztál ide… te nevermore-szajkózó” – mondta Dmitrij magában, és el is nevette magát gondolatban.

A Hívás közben megszakadt.

– Jó napot, Dmitrij Leonyidovics! – szólalt meg Anya Golubjova.

Ott állt Dmitrij mellett a teraszon, mintha eddig is folyton mellette ment volna. Valószínűleg így is volt. A Homályban követte.

– Jó napot! – A közelben feltűnt Artyom Komarov is.

Még néhány köszönés is hallatszott, mintha Dmitrij az iskolai obszervatóriumba mászott volna fel, ahol a „holt költők” tanyáztak a teleszkóp körül.

A gránittal burkolt terasz, amely néhány másodperce még csalókán üresnek látszott, most tele lett kamaszokkal. Tolik Kljuskin a korláton ült. Karen Szarkiszjan hátával a korlátnak támaszkodva, karját keresztbe téve a vállát markolta vékony ujjaival. Most úgy festett, mint egy színész, aki Puskin szerepét alakítja az eredeti helyszínen. De Dmitrijnek egy másik színész jutott eszébe, Lugosi Béla Drakula szerepében, és arra gondolt, hogy ilyen ujjakkal vámpírnak kellene lennie, nem alakváltónak. Néha furcsán dönt a Homály.

Sztasz Alekszejenko egy csésze fölé hajló nőalakot ábrázoló szobornak támaszkodott.

Valami miatt nem volt ott Gosa Burejev és a Danyilov ikrek.

– Üdvözletem, jó urak! – válaszolta Dreher. – Ez így nem tisztességes.

– Mi nem tisztességes? – nézett rá csodálkozva Anna.

A „költő” urak arckifejezése nem változott.

– A látogatás közepén kirángatni. Most vagyok először a Líceumban. Bevallom, régóta álmodoztam erről, még álmodtam is vele. Meséltem is nektek róla, de még nem jutottam el ide.

– Azt gondoltuk, már régóta ott van… – mondta mintegy mentegetőzve a kislány.

– Vagyis figyeltetek?

Anna zavarba jött.

– Muszáj volt, Dmitrij Leonyidovics – mondta a lábával kalimpálva Tolik Kljuskin. – Hiszen bármi történhetett volna magával.

– Köszönöm a gondoskodást – mondta kissé szarkasztikusan Dmitrij. – De hát én vagyok a felügyelő. Vagyis voltam. És az egész iskola is csak volt.

A Setéteknek a szeme se rebbent. De Golubjova nem Setét volt.

– Bocsásson meg! – mondta. – Ennek így kellett lennie. És nem örökre szól.

– Sztasz azt javasolta, magát hozzuk ki az iskolából – közölte Artyom Komarov.

– Elmondhatatlanul hálás vagyok – mondta Dreher. – Erre nem számítottam. Őszintén, Sztasz.

Alekszejenko lesütötte a szemét.

– Én mondtam, hogy ne csináljuk – jelentette ki Anna, erőt véve

magán. – Így jobb volt mindenkinek.

– Nagyszerű döntés – mondta Dmitrij.

– Mindent visszacsinálunk – mondta a kislány. – És minden még jobb lesz, mint előtte. Csak tűrni kell egy darabig.

– Emiatt ne izgasd magad! Ott senki nem emlékszik semmire. Az Inkvizíció intézkedett. Még azon gondolkodnak, érdemes-e mindenkit újrahasonítani.

– Mi majd mindenkit hasonítunk – jelentette ki a kislány határozottan, és megismételte: – Mindent visszaadunk.

– Mit műveltek itt? – kérdezte meg Dreher egyenesen.

– Dmitrij Leonyidovics – szólalt meg Artyom –, maga miért emlékszik mindenre? És hogy talált meg minket?

– A főnökség küldött – válaszolta Dreher.

– Világos – mondta Komarov.

– Mi az, ami világos? Ha megtehettem volna, magam jövök ide.

Tudod, mi az, hogy felelősség?

– Azt mondta, a Líceumot akarta látni – hunyorgott ravaszkásan Kljuskin.

– Tudod, nincsenek itt útbaigazító táblák, hogy hol lehet benneteket megtalálni. Talán ott telepedtetek meg? Karen Puskin ágyában alszik, te meg valaki máséban?

– Nem ott lakunk – mondta Anna. – Van, aki a játszóházban a szigeten, van, aki a kastélyban. De mindannyian kitakarítunk magunk után.

– Miért jött, Dmitrij Leonyidovics? – kérdezte Karen.

– Nem találtátok ki? Vissza akarlak vinni benneteket az iskolába.

Még mindig felügyelő vagyok. Bár nem lesz könnyű mindazok után, amit itt műveltetek. A Mihajlovszkij-vár a ti művetek volt?

– Maga nem tud semmit – kezdte Artyom.

– És ti tudjátok, hogy a várat ostromló Setétek túszokat ejtettek emberáldozat céljára? – Dreher szándékosan nem Artyom, hanem Golubjova szemébe nézett. Majd a tekintetét Komarovra fordította.

– A túszokat megmentették, de azokat, akik őrizték őket, megsemmisítették. Minden bizonnyal vámpírok is voltak ott, Artyom. És ők csábították az embereket a várhoz a Hívással.

– Erre nincs szükség, Dmitrij Leonyidovics – mondta Artyom nyugodtan. – Mindent értünk. Nem lesznek többé vámpírok, és alakváltók sem. Már mi sem vagyunk vámpírok. A hasonítása után majd meglátja.

– A hasonításom után?

– Visszaadjuk az összes képességét, ha akartja.

– Mindenkiét elvettétek, aki előttem idejött.

– Úgy kell nekik! – jelentette ki a korláton ülve Tolik Kljuskin.

– Maga nem olyan, mint azok – mondta Anna.

– Nem akarlak elkedvetleníteni benneteket, de éppen olyan vagyok, mint ők. Inkvizítor. Azért küldtek, hogy megállapodjak veletek arról, hogy megadjátok magatokat. És tudjátok, ki küldött?

Sztrigal. Konsztantyin Szergejevics. Emlékeztek rá?

Dmitrij észrevette, hogy Alekszejenko arca eltorzul. Neki emlékeznie kellett.

– Neki kell megadnunk magunkat? – kérdezte Artyom.

Természetesen ők is mindent tudtak.

– Ő vezeti az akciót. Figyeljetek, a játéknak vége, ha nem értettétek volna meg. Még mindig Másfélék pusztulnak. Őszintén megmondom, azokat ott a várban nem sajnálom, ők tehetnek róla.

De nem akarom, hogy közületek baja essen valakinek… bár hatökrök vagytok.

– Velünk nem történhet semmi – mondta Artyom. – Ide senki nem jut be.

– Aha, nem jut be. Nem is jön senki. Azt hiszitek, ha innen, Puskin-városból le tudtok csapni Pityerre, onnan ide nem tudnak?

Most nem az Őrségekkel van dolgotok, ez az Inkvizíció! Annak nincs szüksége licencre, azt maga adja ki. Akár bombázásra is.

– Na de műemlékbe vagyunk! – válaszolta hanyagul Tolik

Kljuskin.

– Mínusz egy pont a nyelvtani hibáért – felelte Dreher.

– Adhat akár egy karót is!

– És kettes Másféle történelemből. Negyvenegyben ez itt már mind műemlék volt. És csaknem a teljes lerombolásával végződött az egész.

– Azok a fasiszták voltak – makacskodott Tolik. – Olvastuk, hogy aztán a nürnbergi peren kívül az Inkvizíció Bírósága is ítélkezett.

Dmitrij titkon örült a „költők” tájékozottságának, külön örült annak, hogy „olvastuk”.

De mást mondott:

– Figyelmesebben kell olvasni. Ha nincs az Inkvizíció, a német katonák be nem teszik ide a lábukat. Ki engedélyezte azt a társadalmi kísérletet, amely a náci párt megjelenéséhez vezetett? Az Inkvizíciónak

mindig

megvannak

az

eszközei,

hogy

megakadályozzon valamit. Vagy ne.

Valójában ezt még nem kellett volna megtanítani nekik, Dmitrij itt túllőtt a célon. Ilyesmit csak az Őrségek iskolájában meg a prágai tanfolyamon tanítanak. Elcsépelt dolog, a tizenkilencedik század vége óta nemegyszer megismétlődött. A Fénypártiak meg akarják javítani az emberiséget. Az Inkvizíció engedélyezi, jó előre sejtve, mi lesz a vége. A Fénypártiak keserű gyümölcsöt szüretelnek, a Setétek a markukat dörzsölik, és élvezik az édes gyümölcsöt. A következő

alkalomig.

– Benneteket pedig bármi áron, de elsöpörnek, ha azt tartják szükségesnek – fejezte be az irodalomtanár. – Ha kell, a város elpusztításának árán.

– Disznók! – mondta mély átéléssel Tolik.

– Ők egyszerűen nem emberek, hanem Másfélék.

– Dmitrij Leonyidovics – szólalt meg nyugodtan Artyom –, azért jött, hogy minket megmentsen?

– Na igen, hát persze, képességek nélkül – felelte Dmitrij. – Az

Inkvizíció leghíresebb életmentője.

– Annyi volt magán a megfigyelő igézet, mint karácsonyfán a dísz

– mondta Karen. – De mi mindet letöröltük.

Dmitrij gondolatban keresetlen szavakkal mondott köszönetet Sztrigalnak. Igaz, indulása előtt több szürke lebernyeg is sürgölődött körülötte.

– Nem tudom, mit csináljak veletek – vallotta be őszintén Dmitrij.

– Egyszerűen unom, hogy állandóan kihúzzalak benneteket a csávából.

– Többet nem kell minket kihúzni a csávából – felelte Artyom. –

Gondoskodunk mi magunkról. Magának is vissza tudjuk adni a képességeit, csak mondja meg nekik, hogy ne jöjjön ide többet senki.

De még meg se kell mondania.

– Nem vagyok biztos benne, hogy megint Másféle akarok-e lenni.

Egyelőre ne mondjátok el nekem, mit főztetek ki! Ha akarjátok, tegyétek rám a Büntető Tűz jelét! Elmondom, hogy kell csinálni.

– Nem! – sóhajtott nagyot Anna, aki a vita alatt elhúzódott az irodalomtanártól, közelebb Artyomhoz. – Nem kell a Tűz jele!

Dmitrijbe újra belehasított a szégyen.

Anna közben összenézett Komarovval, és újból volt tanárához fordult:

– Rendben – mondta a kislány.

– Újból megcsináltad a Fuaran t?

– Nem – rázta a fejét Anna. A Fénypárti kislány vállán apró, elegáns táska lógott. Valószínűleg nem vette, hanem a

„mázolgatásával” maga készítette, elképesztően drágának látszik. A táskából Golubjova előhúzta alaposan megviselt küllemű füzetét.

Fedelét a bronzlovas képe díszítette. – A könyvre már nincs szükség.

Az igézetre emlékszem, nagyon jó a memóriám. És az igazi Fuaran ra is emlékszem.

Dreher nagyon megörült, hogy a gyerekek törölték róla a követő

igézeteket. Csak abban reménykedett, hogy az Inkvizíciónak nincs

szputnyikja, fedélzetén mágikus gömbbel, hogy a kozmoszból is le tudják olvasni a szájukról, amit beszélnek. Egyébként az űrben a mágikus gömb sem működne. Ezt bebizonyította Kosztya Szauskin esete, aki elsőként próbálta boldogítani az emberiséget a Fuaran segítségével.

– Miért… dehasonítottatok mindenkit?

– Az apám sebész – mondta Artyom. – Ő mesélte, hogy törés után néha rosszul forr össze a csont. Akkor újból el kell törni és összeforrasztani.

– De ti csak töritek a csontot.

– Lassan majd összeforr – mosolygott Komarov.

Fogai eszményien egyenletesek voltak. Igaz, Dmitrij sosem látta Artyom vámpíragyarait, hacsak nem számítjuk homálybéli alakmása agyarait.

– És mi lesz, ha összeforrt?

– Inkább azt kérdezze, mi nem lesz.

– Jó, akkor ezt kérdezem.

– Nem lesznek vámpírok meg alakváltók. Nem lesznek alsó és Legfelső szintű Másfélék. Setétek és Fénypártiak. Egyszerűen Másfélék lesznek. Másféle emberek.

– Álmok, álmok… – mormolta Dmitrij.

– Már nem álmok – mosolyodott el megint Artyom. – Ha képes lenne a Homályon át nézni, rögtön látná. Mi már nem vagyunk vámpírok és alakváltók. Mágusok vagyunk.

– Ezt most lehet – szólt közbe gyorsan Anna. – Először mindent magunkon

próbáltunk

ki.

Megszüntetjük

a

hasonítás

következményeit, és újból hasonítjuk az illetőt.

– De a vámpíroknak nincsenek természetes adottságaik a mágiához. Még a Másfélék aurája sincs meg nekik.

– De a Fuaran képes az egyszerű emberből Másfélét csinálni!

„Idióta!” – dicsérte meg magát gondolatban Dmitrij. Azután eszébe jutott valami.

– Na és a Hívás? Ha nem vagytok vámpírok, hogy csináljátok?

– Emlékszem rá, hogy kell csinálni – felelte Artyom. – Olyan ez, mint a biciklizés. Vezethetsz később akár repülőgépet is, nem felejted el, hogy kell tekerni a pedált.

„Igaza van” – gondolta Dreher fáradtan. De nem ezt mondta.

– Akár bicikli volt a Setét, akár repülőgép…

– Nem igaz – mondta Artyom. – Nekünk már nincs színünk. Nem vagyunk sem Setétek, sem Fénypártiak. Akárcsak maga.

– És egyszerűen embernek maradni, az nem tetszett? – kérdezte Dreher epésen. – Mágia nélkül élni?

–

Akkor

semmit

nem

tudunk

megváltoztatni,

Dmitrij

Leonyidovics – válaszolt Artyom helyett a kislány. – Hiszen épp maga mondta az Inkvizítorokról, hogy nem emberek, hanem Másfélék. És arra van szükség, hogy mindenki emlékezzen arra, milyen dolog embernek lenni.

Szép gondolat, tűnődött Dmitrij. Mint minden utópia. Rávenni Dunkelt, Henát, Edgart, Sztrigalt, Zavulont… végül Alekszandrt, hogy emlékezzen emberi múltjára. Csakhogy beláthatatlan a távolság a mágia nélküli és az emberi élet között.

– És szerintetek ezt hogy lehet elérni? – kérdezte Dmitrij, mintha órán lennének.

Azt nem is tette hozzá, hogy a „holt költők” többsége még csecsemőként lett Másféle, fogalmuk sincs arról, milyen lehet embernek lenni.

– Tudja, az emberek szabadabbak, mint a Másfélék – válaszolt mindannyiuk helyett Karen.

– Érdekes gondolat – dünnyögte Dreher.

– Az ember cselekedhet úgy is, mint egy Setét, és úgy is, mint egy Fénypárti – magyarázta Anna. – Folyton választhat, mit, kinek, hogyan fog csinálni. A Másféléknél ez nem így van. Ők egyszer és mindenkorra választanak. Amilyen lábbal a Homályba léptél, olyan leszel. Vagy Setét, vagy Fénypárti.

– Egyszer már beszélgettünk erről. Valójában senki nem tudja pontosan, hogyan választjuk a Fényt vagy a Setétet. Az első

lemerülés a Homályba csak egy belső út utolsó lépése.

– Igen, mondta már ezt, Dmitrij Leonyidovics – válaszolt Karen. –

De tudja azt is, hogy mi nem magunktól mentünk le a Homályba.

Mindegyikünket a szüleink haraptak meg, persze Ánya kivételével.

– De nem számít, ki kit harapott meg – szólt közbe megint hevesen Golubjova. – Csak az számít, hogy utána te már semmit nem fordíthatsz vissza. Egész életedben Setét vagy Fénypárti leszel.

Hány Másféle váltott „színt” a sok évszázad alatt? Szinte senki. És hányan akarták?

– Nem szeretnélek elkeseríteni, de szinte senki nem is akarta –

válaszolt Dmitrij. – Mindenki, aki ezt akarta, beállt Inkvizítornak.

– Mintha mindenkit bevennének abba a maga Inkvizíciójába –

vitatkozott Artyom. – Azt hiszi, mi nem tudjuk, hogy háromszáz éve maga az első, akit hetedik szintű létére felvettek? Azt is csak miattunk…

Már megint igaza van a csibésznek, értett vele egyet gondolatban Dreher.

– A Másféléknél is minden úgy van, int az embereknél – folytatta Komarov. – Csak a pénz helyett náluk a szint számít. Akié magasabb, azé a hatalom. És ha kevés az Erőd, holmi közönséges vámpír, vagy, mondjuk, jósnő vagy, semmi szüksége rád az Inkvizíciónak. Regisztráltasd magad az Őrségnél, várj a licencedre, és ülj meg nyugton a fenekeden!

„Nem egészen így van” – gondolta Dmitrij. Nem a legerősebb mágus a legjobb vezető. Moszkvában például legalább két Geszernél erősebb Fénypárti mágus van. Az meg, hogy az Inkvizíciónál ki a főfő, titok, a sötétség leple rejti. Nem, ide kell a tapasztalat, a tudás, sőt ha úgy tetszik, az elhivatottság is.

De nem vitatkozott. Ehelyett megkérdezte:

– Azt hiszitek, ha eltörlitek a különbséget a Setétek és Fénypártiak

között, azzal minden problémát megoldottatok? Ha úgy van, ahogy mondod, és minden úgy van, mint az embereknél, akkor majd mi is megtaláljuk, min különbözzünk össze. Ha máson nem, hát magán a szinten. Nem lehet minden ember gazdag, nem lehet minden mágus Legfelső szintű. A Fuaran miatt pedig olyan marakodás kezdődik, hogy a Másfélék háborúi a Nagy Megállapodás előtti korban csak olyanok lesznek, mint gyerekek verekedése a homokozóban.

– De az emberek közt már régóta nincsenek feketék meg fehérek –

válaszolt Artyom helyett Anna. Majd helyesbített: – Legalábbis nincs diszkrimináció. Már négernek se szabad nevezni, vagy azt mondani, hogy „csak fehéreknek”. A szegényeket sem szabad lenézni.

– Nyíltan – vetette közbe Dmitrij.

– Hülyék persze bőven vannak mindenütt, de így viselkedni egyszerűen szégyenletes. Az emberek előtt szégyenletes.

– Az embereknél már huszonegyedik század van – mondta Artyom Komarov. – Nálunk meg, ahogy a középkorban volt, úgy is maradt. Hát legyen nálunk is úgy, mint az embereknél! Minden legyen úgy!

– A Fény és a Setét létezik – felelte Dmitrij, mert más nem jutott eszébe. – Akár akarjuk, akár nem. Magunkhoz hívhatjuk őket tiszta formájukban.

– Legyen úgy, hogy valahányszor egy Másféle lemerül a Homályba, eldönthesse, melyiket szólítja – mondta halkan Anna.

„Még nem férj és feleség, de már egy pár” – gondolta Dreher.

Setétek és Fénypártiak közt a szerelem mindig rosszul végződik, bár szinte minden évben akad egy-egy újabb Rómeó és Júlia. De ezek, úgy látszik, megtalálták a kiutat.

Elképzelte a politikailag korrekt mágikus beszédet. A vámpírokat vérfüggőknek nevezik majd, az alakváltókat meg, mondjuk, spontán átalakulásra hajlamosaknak. Valamiféle mágikus adót vetnek ki a szuperképességekre, és a Legfelső szintűeknek donorként kell gondoskodniuk a gyengébb képességű mágusokról. Az Őrségek egyesülnek, és együtt hajkurásszák a mániákus Másféléket, a Megállapodás helyét pedig átveszi a Varázsló Kódexe.

Ki húz hasznot a Fénypártiak és a Setétek közti különbség megszüntetéséből? Bármily furcsa, valószínűleg a Fénypártiak. A teljes szabadság teljes felelősséggel jár, az pedig korábban csak a Fénypárti oldalt terhelte. Az emberi társadalomban sokkal több a „tilos”, mint a „szabad”. A Setéteknek megoldást kell találniuk, harcolniuk a jogaikért. Ezt-azt kiharcolnak, kilobbiznak. Ahogyan manapság irtott engedélyezik a könnyű drogok használatát, de a heroin forgalmazását tiltják. Persze azért létezik, csak illegálisan.

Lesznek, akik szeretnek vért inni, még akkor is, ha megteremtik a lehetőséget, hogy meglegyenek vérszívás nélkül. Sokan még emberi természetükkel

is

nehezen

boldogulnak,

hát

még

a

vámpírhajlammal.

– Ebből semmi nem lesz – mondta Dmitrij. – Nem elég eltörölni a Másfélék „színe” közti különbséget. Meg kell szüntetni az emberek és Másfélék közti különbséget is. És ebben nem segít semmiféle Fuaran vagy Ellen-Fuaran. Éppen azért oszlunk Setétekre és Fénypártiakra, mert emberek élnek körülöttünk. És az emberek, bárhogyan viszonyuljunk is hozzájuk, sokkal rosszabbul fognak hozzánk viszonyulni, mint mi hozzájuk. A varázslókról csak olvasni szeretnek. Meg gyenge mágusokhoz járni, hókuszpókuszokat csináltatni, kártyából jósoltatni.

– Maga pesszimista – jegyezte meg Anna.

– Mikor láttatok utoljára krimit? Miért egymás ellen harcolnak a bandák, mikor összefogva harcolhatnának a rendőrség ellen? De nem, a legjobb esetben is fegyverszünetet kötnek, és befolyási övezetekre osztják a várost. Ha úgy vesszük, mi is bandák vagyunk.

Csak az egyik társaság lelkiismeretes rablókból áll, a másik nem annyira. Az Inkvizíció meg a törvénytisztelő tolvajok gyülekezete.

Rendes társaság nem fogadna be minket. Ahogy az Inkvizíció a

gyenge mágusokat.

Dmitrij azon kapta magát, hogy hevesen bizonygat valamit inkább saját magának, mint volt tanítványainak.

– És ki volt az, aki elsőként kitalálta, hogy mi nem vagyunk emberek? – kérdezte ugyanolyan szenvedélyesen Anna. – Hiszen lehetnek közös gyerekeink. Még a vámpíroknak is! Hányféle ember létezik! Van, aki kéz vagy láb nélkül születik. Hogy lehet az, hogy ők mégis emberek, mi meg nem? Mit számít az, hogy a mi mágikus hőmérsékletünk alacsony? Artyom mesélte, hogy vannak emberek, akiknek egész életükben harminchat-hatnál alacsonyabb a hőmérsékletük.

– Hypoteriosis – jelentette ki tekintélyes képpel Komarov.

– A banditák minden szempontból normális emberek – kapott a szón Dreher. – Normális hőmérséklettel mellesleg. Lehetnek bármilyenek, bizonyos szempontból akár még jobbak is, mint a közönséges polgárok. Csakhogy akkor is banditák. És mi is.

Elvesszük, amink nincs, ráadásul kérés nélkül. Csak a Fénypártiak úgy gondolják, fizetniük kell ezért, a Setétek meg úgy, hogy nem tartoznak semmivel. Töröljétek el a köztük lévő különbséget, és arra lesznek kárhoztatva, hogy folyton döntsenek, fizessenek-e, vagy nem. És akkor tényleg úgy lesz minden, mint az embereknél: a kisebbség önként fizetni fog, a többség ezt megspórolja, és millió indokot fog erre kitalálni. És miben fog ez különbözni attól, ami most van?

– Jó – mondta hirtelen Artyom. – Lehet, hogy nem sikerül. De akkor legyen legalább még egy esélye mindenkinek! Legalább a gyenge Másfélék dönthessenek még egyszer, kik akarnak lenni!

Úgyis csak vagy-vagy lehetséges. Csak a Fény, vagy csak a Setét.

Legyen valami Más is!

– Még ha így lesz is – Dmitrrij érezte, mennyire kimerült –, mit fogtok csinálni? A kozmoszba nem mehettek. Ha repülőre szálltok, azt leszedik, ebben biztosak lehettek. Jó, csapást mértek egész Pityerre. És aztán?

– Nem mondtak magának semmit? – Artyom őszintén elképedtnek látszott.

– Mit nem mondtak?

– Carszkoje Szelóról.

– Annyit mondtak, hogy itt vagytok.

– Semmi mást?

A „költők” sokatmondóan összenéztek.

– Itt rendkívül intenzív az Erő kiáradása – jutott Dmitrij eszébe. –

Én mégsem érzek semmit.

– Ez érthető – mondta Artyom. – Mégiscsak hasonítanunk kell magát.

– Nem mondanátok el inkább?

– Hosszú lenne, és maga el sem hinné. Ánya – fordult energikusan Golubjovához –, maradt még a vérkoktélodból?

– Aha – nyúlt bele Anna a táskájába.

– Én hasonítom, te pedig felolvasod…

– Hé – szólt közbe Dmitrij –, érdekel valakit az én véleményem?

Karen Szarkiszjan elmosolyodott. Tolik Kljuskin keresztbe vetette a lábát. Alekszejenko is feltelepedett a korlátra, kényelmesebben elhelyezkedve.

– Ne féljen! – Komarov már odalépett Dreherhez. – Nézzen le az árnyékára! Látja?

Dmitrij megérezte, hogy már nem akar tiltakozni. Hányadszor hajtanak rajta végre ezen a napon mágikus beavatkozást a beleegyezése nélkül?

Artyom kézen fogta, a napnak háttal állította. Dreher meglátta az árnyékukat.

A sziluettek váratlanul felemelkedtek a vöröses talajról. Ahogyan felemelkedik a gereblye nyele, ha rálépnek a fejére.

NEGYEDIK FEJEZET

A hasonítás pillanatát sosem felejted el. Különösen, ha felnőtt fejjel éled át a szertartást, amikor a benyomások már nem olyan mélyek, viszont az érzelmek gyermeki módon magasra csapnak.

Mint Dmitrij megtapasztalta, második alkalommal nem olyan nagy élmény. Már tudod, mi és hogyan történik. Mégis megrázkódtatás ér. Mintha homokzsákkal fejbe kólintották volna, és a szétömlő

homoktól az egész világ szürkévé vált volna.

Az illuzórikus megrázkódtatás miatt az irodalmár alig jegyezte meg mind magát a folyamatot, mind az érzést, amikor Anna ráolvasta a Fuaran igézetét, és az üvegcséből egy kis vért a füzet lapjára csöppentett. És nem is rögtön fogta föl, miért is történik mindez.

– Lépjen bele önállóan a Homályba! – utasította határozottan Artyom Komarov.

Dmitrij ekkor maga emelte föl az árnyékát a téglaporos talajról, és belelépett. Változatlanul a Gránitterasz mellvédje volt előtte, de mintha egy réges-régi fotón látná. Kicsit odébb látszott a Nagy-tó kikötőjéhez vezető lejtő, távolabb pedig, a szürkés vízsávon túl a Szigeti terem fehérlett.

De valami megváltozott. Dmitrij nem értette meg rögtön, mi az.

Még ki is lépett a Homályból, és visszamerült.

Tolik Kljuskin és Sztasz Alekszejenko vihogott.

És akkor Dreher megértette.

Nem számolta meg, hány szobor áll a teraszon. De arra emlékezett, hogy a lejtőn csak egy volt. Tógát viselő férfialak, kissé felemelt jobb kézzel. A Sztrigal által beléültetett, kölcsönzött emlékezet megsúgta, hogy valamelyik római császár szobra.

De a Homályban megnőtt a szobrok száma. Már három magasodott a lejtőn. Nerva császár[57] középen álló szobra volt a

legkisebb, a tőle jobbra és balra lévő fölé magasodott.

Kölcsönzött emlékezete semmit nem súgott erről a két ismeretlen szoborról. De Dmitrij visszanyerte a Másféle ösztöneit, és megértette, hogy ez a két alak, amely csak a Homályban látható, egyetlen kompozíció elemei, és jóval régebben állnak itt, mint a római figurája.

A homálybéli alkotások is a terasznak háttal álltak. Nem volt világos, kit ábrázolnak. Hosszú, dús redőkben leomló öltözetet és különös fejfedőt viseltek. Karjukat – az egyik a balt, a másik a jobbot – kinyújtották, mintha éppen mágikus igézetet bocsátanának valamire. Ujjaik tartása, amelyet Dreher tisztán látott onnan, ahol állt, szintén meghatározott gondolatot sugallt.

Az egyik szobor nagyon világos márványból volt, a másik sötétből.

– Csak látná magát, Dmitrij Leonyidovics! – hahotázott az örök optimista Tolik Kljuskin, megjelenve az első rétegben.

A nyomában a többi „holt költő” is megint körbevette Dmitrijt.

Egyedül Artyom Komarov maradt, ahol volt, mikor hasonította a felügyelőt.

– Régóta itt van ez? – kérdezte Dreher, a Fény és a Setét szobrára mutatva.

– Nem tudjuk – válaszolt a többiek helyett egy vérbeli történész fontoskodó képével Karen. – Katalin cárnő idején már valószínűleg itt álltak.

– A cári szánkózódomb volt itt, és egyenesen a szigetre vezetett –

idézte Dmitrij belső útikalauzát. – A bronzcsászár később került ide.

Ez a kettő nyilván a domb két oldalán állt.

– Az emberek akkor se látták.

– Van még ilyen a parkban?

– Több, mint gondolná – mondta Karen, a háta mögé mutatva.

– És nem csak szobrok. A Parnasszus hegyen van egy homálybéli pavilon, amiből lejárat nyílik a föld alá. Vannak alagutak a park alatt, amelyekbe csak a Homályon át lehet lejutni. Az egyikben még sínek is vannak!

– Azt mondták nekem, hogy sok kiürített talizmán van itt. Mint a vallástörténeti múzeumban.

– A legfontosabbat nem mondták el magának.

– Mit?

– Nézze meg az aurát!

A

Homály

megtelt

körülöttük…

nem,

nem

színekkel.

Felvillanásokkal, vibrálással, visszfényekkel. Az irodalomtanár érezte maga körül az Erő áramlását. Mintha egy közelében lévő, láthatatlan szökőkút terítené be vízcseppekkel. És érezte az áramlását, mintha közvetlenül mellette haladna el.

– Nem értek semmit – ismerte be Dreher.

– Ez az egész egyetlen hatalmas talizmán – szólalt meg Anna. –

Az egész park, sőt mind a két park. A palotákkal meg minden mással együtt.

– Különleges transzlátor kövek vannak itt mindenfelé. A paloták falában, a szobrokban, a hidakban, egyszerűen a földben –

magyarázta Karen. – Ha összekötjük őket, megrajzoljuk a kontúrt, hatalmas mágikus jelet adnak ki. Az Erő akkumulátorát.

– De itt nem lehetnek Másfélék. – Dmitrijnek eszébe jutottak Karmadon-Bagolyfő szavai. Elvégre mindenki másnál többet tud a talizmánokról,

sőt

ő

volt

a

főnöke

hajdan

legnagyobb

gyűjteményüknek.

– Nem is voltak – mondta Karén. – Amikor mi idejöttünk, a kontúr romokban volt. Nyilván még a háború hatása. Nekünk kellett ezt-azt helyrehozni, új pontokat kijelölni. Ánya újrateremtette az egészet az összes mágikus körrel együtt.

„Hát persze, mire is mennétek nélküle” – gondolta Dmitrij.

Figyelmesen

megnézte

Golubjovát

a

Homályon

keresztül,

ellenőrizte, érintetlene a Büntető Tűz pecsétje.

A pecsétnek nyoma sem volt, ahogyan rajta sem.

Anna őt nézte, látta, hová irányul Dmitrij pillantása, és zavarba

jött.

– Engem is másodszor hasonítottak – mondta a kislány. – De rám valami miatt nem úgy hat a Fuaran, mint másokra. Dzsinn voltam, dzsinn is maradtam. Azonban „színem” már nincs.

Dmitrij ezt is látta. Még egyszer alaposan megnézte mindegyik

„holt költőt”. Mindegyikük aurája semleges volt. Sem Setét, sem Fény. De szürkés árnyalatot sem látott, olyat, mint az Inkvizítoroké.

Dmitrij tudta, hogy ezt a jelenséget már régóta ismerték. Úgy nevezték: a Saját Sorsa. De rendkívül ritkán fordult elő, és csak gyenge, nem sokkal korábban hasonított mágusoknál. Itt meg mind egyik ilyen. És ezek a gyerekek nem gyengék. Dmitrij tisztán látta az aurájuk intenzitását.

Vigye el a Setét, ezek mind Legfelső szintűek! Mind, Golubjovát kivéve.

A „költők” elnevették magukat.

– Dmitrij Leonyidovics, talán azt hitte, hazudunk magának? –

érdeklődött Komarov.

– Nem, természetesen nem… – jött zavarba ezúttal Dreher.

– Különben minek hasonítottuk volna újra Másfélévé? Egyébként most a maga aurája is fehér, Setét és Fény nélkül. És most maga is Legfelső szintű.

– Nem tudom, megköszönjem-e ezt az ajándékot…

– Vegye úgy, hogy törlesztettük az adósságunkat. Kamatostul.

– Szóval, helyreállítottátok a kontúrt?

– Aha. Restaurációs munkát végeztünk – közölte büszkén Karen.

– És egyáltalán honnan tudtatok róla? – Dmitrij Annára nézett.

– Sztaszik volt az. – A kislány Alekszejkenko felé intett. – Amikor a múzeumban voltunk, hát a vallástörténetiben, belelapozott különböző könyvekbe a polcokon. Talált olyat is, amiben a Líceumot említették. És amikor a vonaton utaztunk, mindent elmesélt Toliknak, Karennak meg nekem. Aztán megkértem, hogy írjon le mindent papírra, elolvastam, és… Előbb azt a könyvet másoltam le, aztán a többit is újracsináltam…

– Szóval, amíg én Prágában voltam, te megint a „mázolgatással”

szórakoztál – foglalta össze a történteket Dmitrij.

A kislány lesütötte a szemét.

A Gránitterasz, a Nagy-tó, a rétek, ligetek, fasorok fölé alkony borult. Mintha a cári vendégek mulattatására rendezett tűzijáték folytatódna immár kétszáz éve.

Akkor is tartott, amikor a nácik temetőt csináltak a tóhoz vezető

lankából, amikor körös-körül aknák rejtőztek a földben, és a Katalin-palotán horogkeresztes zászló lengett.

Ahol állandóan fúj a szél, ott előbb-utóbb valaki malmot épít. De ezt vajon ki építette, és mit akart őrölni benne? És ami a legfontosabb, miért nem őrölt meg semmit?

– Na jó, mit csináljak veled? – sóhajtott nagyot Dreher, szájából pára szállt fel, mint az első rétegben mindig. – Volt valami ezekben a ti könyveitekben arról, mikor hozták létre a kontúrt?

– Hogy mikor kezdték, arról nem – felelte Anna. – De először akkor zárult körbe, amikor a Líceum működött itt.

– És ki csinálta?

– Nem találja ki?

– Nem mondjátok nekem, hogy…

– Nem a mi iskolánk az első – mondta a kislány. – Nem tudta?

– Nem – rázta meg a fejét Dmitrij.

Nem tudta elhinni. De… saját magának is csak akkor tudott hinni, amikor rájött, ki is Alekszandr.

– Azt hittük, azért ment a Líceumba, mert tudja. Ezért is kerestük ott.

– Ez lehetetlen – mondta Dmitrij. – A Carszkoje Szeló-i Líceum nem Másfélék iskolája volt. Emberek tanultak ott, akik aztán egész életük folyamán szem előtt voltak.

– Ez a hivatalos változat – nevetett Artyom Komarov. – Hiszen maga is tudja, mit jelent elhinni a hivatalos változatot. A mi iskolánk

sem a Homályban működik, hanem afféle elit oktatási intézmény. A különösen tehetséges tanulóknak. Az érettségi bizonyítvány is, amit kiállít, teljesen közönséges, emberi.

– A mi iskolánk egy külterületen, erdőben eldugott internátus.

Néptelen környéken, nem a cári palota oldalában! A Másfélék a tizenkilencedik

században

is

olyanok

voltak,

mint

a

huszonegyedikben. Nem fedték fel magukat az emberek előtt, nem vették át az állam irányítását!

– De mindig beleavatkoztak! – vetette közbe Karen.

– Ez túl nagy beavatkozás lett volna!

– Maga mondta, hogy az Inkvizíció műve volt, hogy a nácik idejöttek – vitatkozott vele Anna. – Hogy német katona nem tehette volna be ide a lábát, ha…

Drehernek eszébe jutott Pál cár, akinek magasabb szempontok miatt nem engedték meg, hogy azzá legyen, ami lehetett volna.

– Mindezek után sem hisz nekünk? – kérdezte Artyom.

Az

irodalomtanárnak

ekkor

Sztrigal

jutott

eszébe,

aki

megkérdezte tőle: mindazok után, amit látott, megtagadja?

– Nem lehettek mindannyian Másfélék – mondta Dreher. – Az ilyesmit nem lehet eltitkolni. Az első évfolyam szinte mindegyik növendéke nyomot hagyott a történelemben. Ismerjük az életrajzukat, vannak dokumentumok… Hányan lettek közülük dekabristák! El tudtok képzelni egy olyan Másfélét, aki nem tudott volna kitérni a cári titkosrendőrség útjából?

– Senki nem állítja, hogy mindenki az volt. Csak heten. Három Setét és három Fénypárti.

– Nem stimmel a szám.

– Volt még valaki, akinek meghatározatlan volt az aurája.

Potenciális Tükörnek tekintették. Tudja, mit jelent ez?

Igen, az Inkvizítoroknál erről is tanult. Tiszta aurájú, gyenge mágus, akinek nem volt érkezése vagy nem akart választani Setét és Fény között. Ha az örök ellenségeskedés során az egyik fél veszedelmesen nagy fölényre tett szert, a Tükör akarata ellenére is a másik fél segítségére sietett, helyreállítva az egyensúlyt. Azután eltűnt a Homályban, mikor ő maga vált túlságosan erőssé.

– És ki volt ez a… potenciális Tükör?

A „költők” ismét összenéztek.

– Ő maga – mondta Karen. – Akire maga is gondolt.

– Az lehetetlen. Ő ember volt. Ezt biztosan tudom. Elvégre Inkvizítor vagyok!

Dmitrijnek eszébe jutott, hogyan idézte neki Alekszandr „A prófétát”, amikor Csizsovot és társait mentek elkapni.

Persze figyelembe véve mindazt, amit az Inkvizíció álkurátora művelt és mondott, nem feltétlenül kell minden szavát elhinni.

– Ha valaki egész életében ember volt, az nem jelenti azt, hogy ne lehetett volna Másféle.

Dmitrijnek megint a Mihajlovszkij-vár gazdája jutott eszébe.

– Menjünk, üljünk le! – javasolta Artyom. – Ott egy pad.

Elmondunk mindent, amit tudunk.

Kiléptek a Homályból, és leültek a teraszhoz legközelebbi padra.

Dmitrij észrevette, hogy már alkonyodik.

Alighanem ez élete legzsúfoltabb napja, különösen a rázúduló újdonságokat tekintve. És a napnak még nincs vége.

Dreher ült középen. Jobbra tőle Artyom és Golubjova, balra Karen és Alekszejenko.

Kljuskin közölte, hogy már eleget ült.

– Apropó, hol vannak a többiek? – kérdezte Dmitrij. – Ivan, Masa, Burejev?

– Járőröznek. Rajtuk a sor – felelte Komarov, majd egy vizsgáztató hangnemében megkérdezte:

– Mit tud a Líceumról?

– Amit már elmondtam nektek. A korabeli Oroszországban egyedülálló felsőfokú oktatási intézmény a cári gyermekek és a leendő államhivatalnokok nevelésére. Európai szinten művelt,

felvilágosult hivatalnokokat akartak képezni, de ezzel a saját fejükre idéztek bajt…

– Nem emlékezteti ez valamire?

– Emlékeztetnie kellene?

– A Fénypártiak szokott kísérleteire. – Artyom Golubjovára sandított. A kislány elfintorodott, de nem szólt semmit. – Ezt nem tanítják az iskolában, de a Setétek gyakran beszélnek róla egymás közt.

Dmitrij maga elé képzelt egy konyhát, amelyben jóindulatú vámpírok kávéznak – szervezetük az alkoholt nem tűri –, dohányoznak, az életről beszélgetnek, ahogy az egyszerű

értelmiségiek szoktak.

– Na jó, tarts nekem történelemórát, mint Legfelső szintű a Legfelső szintűnek!

– Miféle történelemórát? Az első ilyen komoly próbálkozás a francia forradalom volt.

– Azt nem a Fénypártiak csinálták.

– Ők csak támogatták. A döntést az Inkvizíció hozta meg. A Setétek nem ellenezték. Ahogyan mindig is lenni szokott. Igaz, akkor még nem úgy volt, ahogyan lenni szokott. De a forradalom nem sikerült, na meg a Setétek és a Fénypártiak megint csak összeakaszkodtak. És akkor úgy döntöttek, a kísérlet színterét valahova messzebbre helyezik át. Olyan helyre, amiért nem kár. Egy vad, északi országba, ahol medvék kóborolnak. Annál is inkább, mert ott megért az idő a változásokra… Csak ezúttal azzal is tisztában voltak már, hogy a Fény és a Setét aligha győzi le egymást olyan könnyen. És úgy döntöttek, megpróbálják megtanítani őket arra, hogy békében éljenek egymással. És ez sem emlékezteti semmire?

– De igen – ismerte be komoran Dreher.

– Akkor még alig léteztek az Őrségek iskolái, egy volt Szentpéterváron, egy Moszkvában meg egy Kijevben. Régimódi

oktatás folyt. És akkor egyszer csak megcsinálták a Líceumot.

Természetesen a mieink nem maradhattak ki belőle, elvégre Másfélék vagyunk. És akkor született a zseniális ötlet, hogy az emberek között tanuljanak mágusok is, egyenlő arányban Setétek és Fénypártiak. Hogy minél magasabbra juthassanak a mieink anélkül, hogy különösebb agymosásnak vagy igézetnek kellene alávetni az embereket. De akkoriban nem minden Másféle volt nemes. Az volt a cél, hogy az Őrségek leendő elitje együtt tanuljon az emberi elittel.

Hogy meg lehessen majd teremteni a harmonikus államot, amelynek lesz alkotmánya, és a Megállapodást is tiszteletben tartják.

– Az Őrségeket Hatalmasok irányítják – mondta Dreher, de nyomban eszébe jutott a jelenlegi szentpétervári Éjszakai és Nappali őrség gyengécske vezetője. Igaz, most a főváros is más.

– Mind a hatan potenciális Legfelső szintűek voltak.

– Kik voltak? – kérdezte Dreher, és arra számított, hogy most is, mint aznap már annyiszor, a lélegzete is elakad, amikor Artyom felsorolja az ismerős neveket.

– Nem tudni – mondta Komarov helyett Anna.

– Hogyhogy?

– Hát csak úgy – szólt közbe vidáman Tolik Kljuskin. – A történelem hallgat erről.

– Csak találgatni lehet – folytatta a kislány. – A könyvben…

abban, amit Sztaszik látott a múzeumban, utalás volt az Inkvizíció szentpétervári részlegének jelentésére. Én meg tudtam… mázolni a másolatát. Nincsenek benne nevek. Az sem, ki volt a Tükör…

– Akkor meg mit szédítitek a fejemet!? – Dreher majdnem felugrott. Felcsillant a remény, hogy az egész csak kitaláció, leszámítva a Fuaran t meg a dehasonítást…

– Hallgassa végig, Dmitrij Leonyidovics! – mondta Anna halkan.

– Azután döntse el maga!

– Rendben – engedett az irodalomtanár.

– Röviden – kezdte megint Komarov –, a Másfélékkel gond akadt a Líceumban. Összebarátkoztak. És azt is megértették, hogy köztük és az emberek között éppen a választás lehetőségében van a különbség. Együtt tanultak, csak a Másféléknek voltak külön kurzusaik is, mialatt a többiek pihentek. Senki, akire nem tartozott, nem tudott semmit. Annyi Figyelemelterelő igézet volt körülöttük, hogy csak na. Szóval úgy döntöttek, hogy a Fénypártiaknak és a Setéteknek össze kell fogniuk. Mindannyiuk hasznára. Valami ilyesmi volt a Líceum jelmondata. Akkor a Setétek is hazafiak voltak, nem úgy, mint most.

– Sok Setét harcolt a fasiszták ellen – mondta Dmitrij.

Igen, ezt tanították is a történelemórákon. A vámpírok felderítőként működtek a Homályban, némelyik még kitüntetést is kiérdemelt. A falusi boszorkányok és boszorkánymesterek rontást vittek a megszállókra, vagy járatlan sűrűségbe, mocsárba irányították a hitleristákat. A partizán alakváltók széttépték a büntető osztagosokat, és sok önkéntes hasonításról is tudni lehetett.

– Voltak mágiatanfolyamaik, tanultak talizmánt készíteni –

folytatta Artyom. – Egyiküknek különleges matematikai képessége is volt. Kiszámolta, hogyan kell mindent elhelyezni, és titkon elkezdték feltölteni a talizmánokat. Sőt, a kontúr egy része már létezett, valaki már előttük, még Katalin cárnő idejében meg még korábban elkezdte kiépíteni. És akkor támadt az országra Napóleon, először ellene akartak mágikus fegyvert megalkotni. Hiszen őket még nem vették be a hadseregbe, ezért innen, az iskolából akartak csapást mérni a franciákra.

– De végül nem indították be, ugye? – kérdezte Dreher.

– Ez a park a palotákkal olyan, mint valami nagy mágikus lencse.

Összpontosítani lehet a hatását valamire, és ráirányítani akármilyen igézetet. És úgy is lehet intézni, hogy körkörösen terjedjen. Mint a robbanási hullám.

– Várjatok! – jutott valami Dreher eszébe. – Nekik nem volt

Fuaranjuk!

– Megfosztani egy Másfélét a képességeitől ezerszer könnyebb, mint képességeket adni egy embernek – mondta Anna.

Ezt Dmitrij is nagyon jól tudta. A Megállapodás megsértéséért járó leggyakoribb büntetés a képességektől való teljes vagy részleges megfosztás. Ilyenkor az Inkvizíció különleges pecsétet tett a vétkesre. Szeretett pecséteket felrakni.

– A Fuaran alapján én is egyszerűen meg tudnám csinálni…

– Akkor ők miért nem voltak képesek?

– Ezt nem tudjuk. Valószínűleg leleplezték őket. Megfosztották őket a képességeiktől, és kitörölték a memóriájukat.

„Humánus” – gondolta Dreher. Úgy leélni egy egész életet, hogy emlékszel rá, valaha varázsló voltál – ezt nem minden felnőtt viseli el. Ők pedig kamaszok voltak.

Bár mikor érdekelték az Inkvizíciót humánus szempontok? A memória blokkolására inkább azért lehetett szükség, hogy titokban maradjon a talizmán szerkezete. Végül is nem egyszerű statikus portál. Ezért is távolították el az összes Másfélét Carszkoje Szelóból.

Minden bizonnyal maga Karmadon-Bagolyfő felügyelte az egészet, személyesen eljött ide, és a legértékesebb köveket magával vitte Eurépába. Az Iroda akkoriban egyáltalán nem Prágában székelt, nem is Irodának, hanem az Óvilág Kancelláriájának nevezték.

És ekkor Dmitrijnek megint eszébe jutott valami.

Ismét Alekszandrra gondolt. Vajon nem ő javasolta, amikor a tervet az Inkvizícióban megvitatták, hogy az intézményt Líceumnak nevezzék tanára, Arisztotelész iskolájának[58] mintájára? És ezért függ Arisztotelész portréja a múlt nagy pedagógusainak arcképei között Szorokin igazgató irodájában.

Szorokin vajon tudja?

– Semmit nem lehet bebizonyítani – mondta Dreher. – A könyvet meg a jelentést nem lehet figyelembe venni. Pont olyanok, mint a Stevenson által kitalált Mister Hyde csodaszere. Bocsáss meg, Ánya, a te képességeid szempontjából mindegy, hogy létező vagy a fantáziádban született dolgot teremtesz.

– Tudom… – válaszolta Golubjova bűntudatos képpel.

Persze sok minden egybevágott. Nagyjából még a hét lefokozott Másfélét is azonosítani lehetne. A központi idegrendszernek azok a struktúrái, amelyek a mágiáért felelősek, „táplálék” hiányában más képességek fejlődését

serkenthették.

Nem

ez

magyarázza

Gorcsakovnak, az Orosz Birodalom leendő kancellárjának finom diplomáciai érzékét vagy több társának költői tehetségét? És Puskin babonái vajon nem a valószínűségi vonalak érzékelésének csökevényei? Na, és az ingermanlandi mocsárra áldásosan ható Erő

forrását sem szabad figyelmen kívül hagyni.

És Alekszandr érveit is számításba kell venni. Egy ilyen nagy léptékű társadalmi kísérlet tervéről nyilván csak az Inkvizíció legmagasabb rangú képviselői és az Őrségek vezetői tudhattak.

Maga Zavulon akkoriban Angliában élt, Geszer pedig keleten. Az egyik alacsonyabb rangú Setét felfigyelhetett a fiatal költő rendkívüli aurájára. Talán a versei alapján is megsejtett valamit. És úgy döntött, megpróbálja a maga oldalára csábítani, az elcsépelt forgatókönyv szerint. De nem jutott rá ideje. Beidézték az Inkvizíció szentpétervári egységéhez, és azt mondták: „Tisztelt uram!

Nyomatékosan kérjük, hagyjon fel a próbálkozással, hogy Másfélévé avassa az ön által is ismert ifjút, sőt ne is beszéljen vele! Az az ifjú titkos felügyelet alatt áll…” De az is lehet, hogy nem magyaráztak el neki semmit.

– Nem is akarunk mi semmit bebizonyítani. – Artyom hangja szakította félbe Dreher elmélkedését. – Mi egyszerűen csak megcsináljuk azt, amit ők nem végeztek el. És senki nem akadályozhat meg ebben bennünket. Még ha bombát dobnak is Carszkoje Szelóra, az nem esik le. Így mondja meg a főnökeinek!

– Jó. – Dmitrij végre felállt. – Átadom.

– Dmitrij Leonyidovics, csak arra kérjük, ne jöjjön ide vissza, míg

vége nincs az egésznek! – mondta Karen. – Különben megint elveszti az Erejét.

– Nem tesz semmit – felelte Dreher. – Meg lehet szokni. Most már nyithatott volna portált, csak akarnia kellett volna. De nem tette, egyszerűen gyalog elindult vissza a Katalin-palota és a Cameron Képtár felé. Egyszer sem fordult hátra.

Valahol a lombok között megint megszólalt egy holló.

Sztrigal a sétányon, az Egyiptomi kapu közelében várta. Dreher akaratlanul is elismeréssel adózott a volt felügyelő bátorságának: a

„holt költők” most könnyedén lecsaphatnának rá. De az Inkvizítor maga jött el ide, holott a Homályon át is beszélhetne vele, ki sem mozdulva a pétervári tanácsteremből.

Leültek egy padra. Odalátszott a Puskin-emlékmű.

– Maga tudta? – kérdezte Dreher.

– Tudtam róla – felelte Sztrigal.

– De úgy döntött, nekem nem szól.

– Ahhoz Dunkel engedélye kellett volna. Ő az utolsó pillanatig nem hitte el, hogy a dolog komoly.

– Szóval tudja, mi van ott.

– Mutasson meg mindent, Dreher nevelő!

Dmitrij, erőt véve magán, átküldte Sztrigalnak a találkozó gondolati képét. Hogy értelmezze, az Inkvizítomak mindössze néhány másodpercre volt szüksége.

– Szóval csak arra várnak, hogy a kontúr feltöltődjön, és elérje maximális teljesítményét – mondta, elnézve Dreher mellett. Nyilván Edgárral vagy magával Karmadon-Bagolyfővel konzultált. De az is lehet, hogy egyszerre az egész testülettel.

– Segítségre van szükségem – mondta Dmitrij. – Akkor meg tudom győzni őket. Tudnom kell azt, amit ők nem tudnak. Miért nem lépett működésbe a talizmán akkor? Miért maradt fenn a

Líceum, mikor be kellett volna zárni? Ők meg tovább is ott sétálgattak a kontúron belül…

Sztrigal lassan felé fordította a fejét. Valami megváltozott a tekintetében. Annyira, hogy Dmitrij elhallgatott.

Az Inkvizítor mintha hirtelen elfelejtett volna pislogni.

– Fiatalember! – mondta Sztrigal. És közben mintha ki se nyitotta volna a száját.

– Nagymester? – kérdezte Dmitrij bamba képpel.

– Konsztantyin volt szíves beleegyezni, hogy az avatárám legyen.

Ő nem fogja hallani a beszélgetésünket. Senki nem fogja hallani.

Lépjen az árnyékába, fiatalember!

Dmitrij engedelmesen eleget tett a… nem kérésnek, nem is utasításnak, ez parancs volt, másnak nem lehetett volna nevezni.

A Homályban az iskolai őrség volt feje még jobban hasonlított Dunkelhez, mintha kimaszkírozták volna. Ha nem is száz, de legalább nyolcvan százalékig hasonló volt.

– Nem akarom, hogy a gyerekeknek bántódásuk essen, nagymester.

– Akkor esik bántódásuk, ha véghezviszik, amit kitaláltak.

Mindannyiunknak bántódásunk esik. Minden Másfélének és minden embernek.

– Azokat hogyan állították meg… – Dmitrij lenyelte a Líceum szót, de Karmadon így is tökéletesen értette.

– Őket nem megállították. Maguktól mondtak le róla, önként. Sőt, maguk rombolták le alkotásukat. Amikor ráébredtek, hogy Pandóra[59] szelencéjét nyitották ki, visszaadták minden Erejüket, az összes képességüket, csak hogy újra becsukhassák. Ezután közönséges emberré váltak, és az Inkvizíció elengedhetetlennek tekintette, hogy töröljék az emlékezetüket.

„Szóval így” – gondolta Dmitrij. A „holt költők” felélesztettek egy olyan talizmánt, amelyet maguk az alkotói fagyasztottak be. De az is nagy kérdés, hogyan lehettek volna képesek egy ennyire hatalmas és energiaigényes valamit ennyi idő alatt feltölteni az Erő természetes forrásaiból. Nem, egész idő alatt csak ráncigálták a lakatot, amelyet a Líceum első vegyes évfolyamának Másféle hallgatói tettek fel.

– Mi a Homály, fiatalember? – kérdezte Karmadon váratlanul.

Dmitrij elgondolkodott. Persze volt kész válasza. Prágai tanulmányai ehhez semmi lényegeset nem tettek hozzá, csak azt az ismeretet, hogy a Homálynak több rétege van, mint azt Dreher hallgató képzelte.

Dmitrij megszokta a maga számára kitalált gondolatot, hogy a Homály nem más, mint a Föld egyik szférája. Van az atmoszféra, a litoszféra, a hidro-és bioszféra. És akkor lennie kell a…

mágiaszférának is.

De Bagolyfő kérdése nyilván nem erre vonatkozott.

– Egy másik dimenzió – mondta Dmitrij találomra.

– Minek a dimenziója?

– A realitásé.

– Miféle realitásé?

– A miénk… – Dreher egyre ostobábbnak és ostobábbnak érezte magát.

– Nem a miénk. – Karmadon változatlanul száját alig kinyitva beszélt. A Homályban egyébként elmosódott a határ a kimondott szó és a gondolat között. – A Homály az emberi realitás visszatükröződése. Éppen és csakis az emberi létezésé. Mint ahogyan az Erő is a létezés szülötte. Mint ismeretes, a Másfélék is sugároznak magukból Erőt, de ez csupán az emberekkel való rokonságuk adománya, semmi több. Ahogyan az az adottságunk is sok élőlénnyel rokonit minket, hogy az utódokat tejjel tápláljuk. A Homályt az emberek hozzák létre. Mi, Másfélék évezredek óta elmélyülten tanulmányozzuk, halmozzuk fel az ismereteket, de közülünk is csak a legmerészebbek jutottak annak közelébe, hogy megértsék, mi is valójában. Az emberiség visszatükröződése, de nem egyenes tükröződése. Olyan, mint a tükör, amely nem az arcot mutatja, hanem a tarkót, bárhogyan forgolódunk is. A Homály – mindannak felhalmozódása, amit az emberiség nem tud felhasználni. Lehet, hogy ez annak a következménye, hogy az ember a Teremtő képére és hasonlatosságára teremtetett… De egyetlen halandó túlságosan kevés ahhoz, hogy létrehozzon egy új, eleven világot, és túlságosan bűnös. De mindannyian együtt, nem is sejtve, megcselekedték. Mindegyikük beleadott egy szemernyit önmagából.

Lehetséges, hogy ez az új világ magában hordozza a tudást valamennyi valaha élt emberről, az álmaikról, a gondolataikról, és így tovább. Mi, Másfélék képesek vagyunk ezt a tudást kinyerni onnan…

Dmitrij a dzsinnekre gondolt. Nem ebben rejlik-e a titok, képességük rejtett mechanizmusa? Valószínűleg Karmadon is ilyesmire gondolt.

Azután

Drehernek

eszébe

jutott

a

hasonított,

majd

megsemmisített Szentpétervár. És hogy az egymilliónál több lakosú városok Másfélévé válhatnak, öntudatra tehetnek szert. Márpedig a Földön jóval több mint egymillió ember él. És ha egy város értelemmel bíró mágussá lehet, mit mondhatunk egy egész bolygóról?

Tehát a Homály…

– Nagyon helyesen gondolja, fiatalember – közölte Karmadon.

Hát persze, Dmitrij meg sem próbált elzárkózni előle. – A Homály gondolkodó szubsztancia. Ha tetszik, afféle meta-Másféle. Az emberiség törvénytelen gyermeke. Az egyetlen, amelyet képes volt megteremteni a maga képére és hasonlatosságára. Ha az emberiség csak egy kicsit is más volna, az első rétegben valószínűleg sokkal melegebb lenne.

– Én azt hittem, az emberiség gyermekei mi vagyunk – mondta Dmitrij. – Talán az evolúció következő lépcsőfoka. Amennyire én tudom, a Neander-völgyiek között nem voltak Másfélék. Legalábbis napjainkban egy sem él. Mert a Tiszteletreméltó Hena ugye cro-magnoni?

– Hena emlékszik a Neander-völgyiekre, fiatalember. Köztük is voltak Másfélék. Csak nagyon kevesen. Elenyészően kevesen. Ezért is kerekedtek felül Hena fajtársai. De egyáltalán nem azért, mert éltek köztük sámánok, alakváltók… a vámpírok akkoriban még nem jelentek meg. A Másfélék már akkor is megértették, hogy ők: Másfélék. Az emberiség gyermekei… Ez persze fennkölten hangzik, és annak emelkedett természetéről tanúskodik, aki ezt a fogalmat kitalálta. De… az emberi gyógyítók a mai napig is használják a piócát. Ezek a teremtmények már nagyon sok életet megmentettek, mégsem nevezi őket senki az emberiség gyermekeinek. Egyszerűen csak piócák. Hát, mi is ilyen gyógyító élősködők vagyunk.

– Nem értem, nagymester.

– Lehetséges, hogy a Homály már az emberek megjelenése előtt is létezett, mint öntudatlan természeti képződmény, a más szervezetek által felhalmozott Erő szülötte. De amikor megjelentek az emberek, megváltozott. Az emberekhez hasonlóvá vált. Magától aligha alakulhatott volna ki a tudata. Kezdetben sokkal kevesebb ember volt, mint napjainkban, ezért a Homályban sok állati vonás is megmaradt. Nem véletlen, hogy a legősibb Másfélék szinte mindegyike vagy alakváltó, vagy átváltozó sámán. És higgye el, köztük szinte semmi különbség. Azután egyre több lett az ember, és ők is kibocsátottak Erőt. Különösen azután, hogy kezdetét vette a világtörténelem, már nem törzsi összecsapások zajlottak. A Homálynak nagyon sok mágiára van szüksége, de közel sem az összesre. Ha úgy tetszik, nem emészti meg az egészet, és visszaöklendezi a mi valóságunkba. Ilyenkor történnek a nagy katasztrófák. Özönvizek, földrészek pusztulása…

– De a Homály értelmes. Tudnia kell!

– Az emberiség gyermeke nem lehet jobb maguknál az embereknél. Azonkívül a gyermekek még nem képesek úgy uralkodni magukon, mint a felnőttek. A Homály növekedik és

fejlődik. Valamikor még nem volt ennyi rétege. Talán eljön az az idő, amikorra alkalmazkodik az emberi Erő milliárdnyi kitöréséhez. De egyelőre egész idő alatt mi segítettünk neki. Igen, fiatalember, a Másfélék. Az orvosi piócák, amelyek leszívják az ártalmas vért.

Mindannyiunkra

szüksége

van.

Vámpírokra,

alakváltókra,

gyógyítókra, dzsinnekre. Fénypártiakra és Setétekre. Isszuk az emberek vérét, áldozatot mutatunk be, torkokat harapunk át, elszívjuk a lelkierőt. De mindezzel sokkal nagyobb bajtól mentjük meg az embereket. Tulajdon Árnyékuktól óvjuk meg őket.

Dmitrij a „holt költőkre” és Ánya szerére gondolt. Ha a Másféléknek lehet homálybéli hasonmásuk, az embereknek miért nem lehet?

– Ha mindannyian orvosi piócák vagyunk, Nagymester, akkor minek nekünk a „szín”? Miért nem lehetünk egyszerűen olyanok, mint az emberek, csak mi használjuk a mágiát?

– Mert a harc teremti meg azt a feszültséget, amely a Homály fenntartásához

szükséges.

Ha

békességben

élnénk,

vagy

ellenkezőleg, rengeteg apró szövetségre osztanánk, jóval kevesebb Erőt használnánk fel. Nagy szembenállásra, nagy célokra van szükségünk. A Fénypártiak jobbá akarják tenni a világot. A Setétek szabadon meg akarnak tenni mindent, amit jónak látnak. Nézze meg az emberek történelmét! A törzsek apró torzsalkodásaiból országok háborúi lettek, azokból pedig birodalmak szembenállása. Minél nagyobb erők álltak szemben egymással, annál többe került nekik az ellenségeskedés. A háború drága mulatság, és túlságosan pusztító is.

Ezért előnyösebb mindenki számára a fegyverszünet. Nem a béke. A fegyverszünet.

– A hidegháború – tette hozzá Dmitrij.

– Igen, végső soron az embereknél a fegyverszünet nem államok, hanem két világnézeti rendszer között jött létre. A Másfélék sem azonnal

oszlottak

fel

Fénypártiakra

és

Setétekre,

és

ellenségeskedésük jóval később hozta létre a Megállapodást.

– A háborúk visszafogják az emberiség fejlődését.

– Fiatalember, maga még mondhat lózungokat. De így van-e ez?

Mindössze fél évszázada, az úgynevezett hidegháború idején lehetőségeiket tekintve az emberek lekörözték a Másféléket. Néhány évtized alatt megoldották azt, amit nekünk évezredek alatt nem sikerült. Megtanultak elrepülni a Holdra, amely nekünk megmarad változatlanul halvány égi lámpásnak. Ki repül most a Holdra, mikor az emberek visszatértek az egymás közti háborúskodáshoz?

Dmitrij hallgatott. Válasz helyett felnézett az égre. A hold már feljött, fehér korongján kékesen rajzolódtak ki a víz nélküli tengerek.

Dmitrijt sosem érdekelte különösebben a kozmosz. Nem fárasztotta magát azzal, hogy megtudja, miért nem építenek városokat a Holdon, pedig már akkor kijutottak a világűrbe, amikor egy számítógép még egy egész termet elfoglalt.

A Sztrigal testében rejtőző Karmadon megértően szünetet tartott, majd befejezte:

– Eltörölni a Fénypártiak és Setétek közti különbséget annyit tesz, mint visszavetni minket abba a korba, amikor egyetlen hidegháború helyett sok kicsi és nagyon is forró volt. Amikor a Másfélék ugyanúgy fognak választani, mint az emberek, ugyanazt is fogják választani, mint az emberek. És mialatt mi ezzel foglalkozunk, senki nem marad az emberek és a Homály között.

ÖTÖDIK FEJEZET

Dmitrij már megint a Palota utcán haladt a parkok felé. Még az is eszébe jutott, hogy ma olyan, mint Zsákos Bilbó, a hobbit, ő is oda-vissza teszi meg az utakat. Sztrigal felajánlotta, hogy egy szempillantás alatt célba juttatja, de Dmitrij kereken elutasította.

Össze kellett szednie a gondolatait, és menet közben ez jobban ment. És azt is akarta, hogy Ánya meg a „holt költők” messziről észrevegyék a közeledését.

Észre is vették.

Valahonnan jobbról egyszer csak felbukkant egy farkas. Mellé szegődött, nem maradt le és nem futott előre, semmilyen jelet nem adott. Dmitrij felismerte benne Gosa Burejevet, homálybéli alakjában. A második hasonítástól függetlenül nem változott meg, bár jelenleg valószínűleg egyszerűen nagyon erős átváltozó mágus volt.

A farkas teljesen nyíltan futott mellette. A volt cári nyaralóhelyre leszállt az éjszaka. Dmitrij és szürke útitársa senkivel nem találkozott útközben. Egyetlen kocsi sem haladt el mellettük. Dreher biztos volt benne, az összeesküvők gondoskodtak arról, hogy a környék néptelen legyen.

– Nem tudom, Dunkel mit mondott magának – szólalt meg Sztrigal, mikor magához tért a transzból.

– Jobban szeretném, ha én se tudnám – felelte Dreher.

– De kérem, ne zárja el magát, ha beért a parkba!

– Rendben.

– Feltöltjük magát Erővel.

– Nem kell. Semmit nem teszek a gyerekek ellen.

– Dreher felügyelő!

– Kihozom innen őket. De kérem, ígérje meg…

Sztrigal összevonta a szemöldökét.

– Miért nem mondta meg ezt Dunkelnek?

– Nem is tudom – ismerte be Dreher. – Nem jutott rögtön eszembe. Hiszen valahová el kell majd helyezni őket.

– Nem garantálhatom a pozitív választ. Őszintén szólva, én ellenzem. De továbbítom.

Dreher felállt, és vissza sem nézve elindult.

„Sok sikert, felügyelő!” – Sztrigal hangját már csak a tudatában érzékelte. Dmitrij nem válaszolt.

Az alakváltó a közelében loholt. Az igazat megvallva, Burejev sosem festett úgy, mint valami jól megtermett farkas. Inkább nagy testű, loboncos keverék kutyára emlékeztetett.

Dmitrij önkéntelenül is azon tűnődött, hogyan jelentek meg az első alakváltók. Nem hallott olyasmiről, hogy valaki a korai Másfélék közül például mamuttá alakult volna át. Csak később tanulták meg, hogyan alakuljanak át apróbb növényevő gyíkfélékké.

De ezek ritkaságszámba mentek. Az alakváltók többsége ragadozó volt, még a Fénypárti átváltozók is. A hajdani korok barlanglakó emberei nyilván egyszerre féltek is a ragadozóktól, meg tisztelték is őket, ezeket választották totemállatjuknak. Ez hathatott homálybéli megjelenésükre. Akkor minden fiatal volt, új és friss, mélyen hatott rájuk, hosszú időre emlékezetükbe vésődött. Mint a gyerekeknek.

Azután az is eszébe jutott Dmitrijnek, hogy a kutyák is utánozzák az embert. Még azt is maguktól megtanulják, hogy jelzőlámpánál menjenek át az útkereszteződésen. Kezdetben a Homály is nyilván olyan lehetett, mint ezek a kutyák. Csak tovább jutott.

„Dmitrij Leonyidovics!”

Dreher megismerte Komarov hangját.

„Artyom?”

„Nem jöhet ide. Megint emberré változik!”

„Mondtam már, meg lehet szokni. De jobb lenne, ha beengednétek. Ha elvesztem a képességeimet, nem tudom megmutatni nektek, amit meg kell mutatnom.”

Dmitrij arra gondolt, talán jó lenne maga köré emelni a Mágus Pajzsát, de úgy döntött, nem teszi. Az Inkvizíció ügynökei nyilván ilyen pajzs védelmében próbáltak behatolni a palotaegyüttes területére, de hiába próbálkoztak. A talizmánok alkotta lencse hatalmasan felerősítette az Erőt, és eltörölte az igézetet.

Nem lépett be a Sándor-parkba. A farkassal együtt a Líceum szárnyépületéhez ment. Menet közben arra gondolt, hogy minden fontos útja Pityerben és környékén palotákhoz kapcsolódott: a Palota hídhoz, itt a Palota úthoz.

Egyvalami nem volt világos számára. Karmadon-Bagolyfő erről nem beszélt, neki pedig az új információk tömegétől szédülten nem jutott eszébe megkérdezni.

Hogyan ébredt rá az a hét líceumi növendék, mihez vezetnek a próbálkozásaik? Maguktól jöttek rá, vagy egy Inkvizítor súgta meg nekik? Egyébként náluk is voltak felügyelők. Dmitrij emlékezett rá, valahol olvasta, hogy az egyik felügyelőt eltávolították a Líceumból, és ehhez Puskinnak is köze volt. Bár lehet, hogy ez az eset nem kapcsolható a Másfélék dolgaihoz.

És ki tanította őket a mágiára? Talán beavatták az egyik professzort, és ő tanította nekik a hétköznapiakkal együtt a Másféle tárgyakat is. Vagy a mágus-tanárok felügyelőknek, inasoknak, a személyzet tagjainak álcázták magukat? És mi lett velük, miután növendékeik hétköznapi kamaszokká változtak? Talán csöndben kivonták onnan, emberekkel helyettesítették őket, csak néhányan maradtak, hogy felügyeljenek mindenre. De az is lehet, hogy azt a feladatot kapták, óvják a növendékeket, kísérjék figyelemmel a valószínűségi vonalakat, hogy biztosítsák a kívánatos fejleményeket.

Ha arra gondolt, hogyan alakult némelyik növendék további sorsa, ezek a mágusok igencsak rosszul végezték a dolgukat. Bár a feladataik is igencsak különbözőek lehettek…

Dreher átment a Líceumot a cári palotával összekötő árkád alatt.

Az előtte elterülő Szadovaja utca is üres és néptelen volt a csillagos

ég alatt.

De ezúttal hatan várták. Burejev sem maradt el mellőle. Az irodalomtanár fejében csak most tudatosult, hogy azok, akik létrehozták ezt a sok elemből álló talizmánt, és azok, akik újraalkották, ugyanannyian voltak.

A dzsinnt nem számítva.

A Katalin-palota előtti lépcsőn várták. Jobbra, a dombtetőn magasodott a Cameron Képtár, elöl, a park gondosan nyírt bokrai között látszott az itteni Ermitázs.

Az antik szobrok mintha az éjszaka unalmát elűzni gyűltek volna össze.

– Mit akart megmutatni? – kérdezte Artyom.

– Ezt. – Dmitrij elküldte nekik a gondolati képet. – Nézzétek meg mindnyájan!

Ugyanakkor maga elé képzelte a Homály első rétegét, amelyben az Erő áramlásának vonalai fügét mutató jókora kéz képévé állnak össze, és az egészet Sztrigalnak címezte.

„Semmit nem magyarázok el nekik szóban. Dunkel egyedül nekem mondta el. Egy meghatározott csoport számára. Szupertitkosan.

Elolvasás előtt elégetendő.”

„Nagyon helyes, Dreher felügyelő” – válaszolta Dmitrij fejében Sztrigal.

Aligha látta a három ujj homálybéli képét, azt Dmitrij csak elképzelte. Az Inkvizítor nyilván a gondolati kép küldését helyeselte.

A „holt költők” megdermedtek. Dmitrij észrevette, hogy Burejev visszanyerte emberi alakját, sőt fel is volt öltözve. A Fuaran hatása és szintjük meredek megemelkedése segített az alakváltóknak elkerülni azt, ami akkora felfordulást okozott az iskolában.

A gondolati kép ravasz dolog. Fejben már vizuálisan, audiálisan és érzékszervileg, alaposan feldolgozott információ szubjektiven értelmezve. Minden fogadó is a maga módján érzékeli. Az aura lenyomatával ellentétben éppen ezért a gondolati képet az Inkvizíció Bírósága soha nem fogadta el bizonyíték gyanánt. De ha arra volt szükség, hogy valamit gyorsan, hosszas magyarázatok nélkül átadjanak, pótolhatatlan volt.

– Hát így valahogy – törte meg a csendet az irodalomtanár.

– A fenébe, hisz magunk másztunk a szájába – mondta Tolik Kljuskin.

– Mint Jónás a cethalnak – nevette el magát Dreher.

– Szóval orvosi piócák vagyunk… – mondta elgondolkodva Artyom Komarov.

– Na és mit terveznek tenni, uraim? – érdeklődött Dreher.

– És maga? – Artyom valahogy értetlenkedve nézett Dreherre.

– Hogy én? – vágott vissza Drehr. – Talán én építettem ezt az átkozott lencsét?

– Meg kell adnunk magunkat? Vagy ugyanazt csinálnunk, mint ők?

– Ezt nem mondtam. Nélkületek is akad majd itt, aki hatástalanítja az egészet.

– Mi meg megyünk a Bíróság elé? – szólalt meg végre emberi hangon Burejev, a szürke farkas.

– Talán menni fog anélkül is. Nem akartatok Fénypártiak és Setétek lenni? Nem akartatok vért inni, meg ilyesmi? Hát érezzétek magatokat embernek! Amikor nem azt választod, amit szeretnél, hanem… – Dmitrij szava hirtelen elakadt. Karmadon figyelmeztette, hogy ne beszéljen lózungokban. – Hanem magad se tudod, mit.

Úgy látszott, a „holt költők” elgondolkoztak. Még a szobrok és mellszobrok is gondolkodni látszottak. A park tölgyei, amelyekre, hogy el ne törje őket az évek súlya, acélfűzőt húztak, mintha szintén faagyukat törték volna.

– Ha most kimegyünk innen – foglalta össze a helyzetet Dmitrij –, minden erőmmel azon leszek, hogy felvegyenek benneteket az Inkvizícióba. Most Legmagasabb szintűek vagytok, sokat tudtok, sok mindenre képesek vagytok. Az ilyeneket nem szokták csak úgy félrelökni. Aki fiatalon nem volt forradalmár, annak nincs szíve, aki öregen is az maradt, annak nincs feje.

– De maga még nem öreg, Dmitrij Leonyidovics – jegyezte meg Masa Danyilova.

– Miattatok határozottan több lett az ősz hajszálam.

– Tudja, Dmitrij Leonyidovics, mi sem vagyunk még öregek –

mondta Artyom Komarov.

– Na és?

– Képesek vagyunk… fejetlenül cselekedni.

– És mégis mit?!

– Én nem akarok mindent lebontani itt. Senki nem akarja, igaz? –

fordult a többiekhez Artyom.

– Na és a Homály, Artyom? – szólalt meg most először, legalábbis Dmitrij így emlékezett, a csapat legkisebbje, Sztasz Alekszejenko.

– A Homállyal elboldogulunk. Én volt vámpírként azt mondom neked – persze manapság is használnak még orvosi piócákat ugyanúgy, mint száz éve. De manapság már létezik vérátömlesztés is! Én nem vagyok pióca, és ti sem.

„Hát igen, nem volt szerencsés a példa, amit Karmadon használt –

gondolta Dmitrij. – Legalábbis ebben a körben. Ezt mint volt tanár mondom.”

–

Kitaláljuk

–

mondta

nyugodtan,

és

mint

mindig,

jelentőségteljesen Ivan Danyilov. – Majd járatjuk az agyunkat. Tolja elképzeli, Artyom leírja, Anna pedig megrajzolja.

– Milyen egyszerű nálatok minden… – sóhajtott Dreher.

– A Homályt kell tanulmányozni. Igyekezni megegyezésre jutni, végül is megérteni – támogatta fivérét Masa. – Mint azt az óceánt a Solarisban[60]. Hogy mit akar? Mire van szüksége? Talán gyógyítani kell, mikor egymagának kell feldolgoznia a világ minden Erejét.

– Helyes, Maska – dörmögött közbe korai baritonjával Burejev. –

De mi itt mindannyian, Éjszakaiak meg Nappaliak, piócák meg békácskák vagyunk. Még jó, hogy nem homálybéli irrigátorok.

– Köszönjük, Dmitrij Leonyidovics – mondta Golubjova. –

Tudjuk, hogy maga jót akar, de…

– Egy frászt nekik, nem megadást! – vágott a szavába minden ceremónia nélkül Burejev. – Így mondja meg nekik!

– Mondjátok meg ti! Én nem megyek innen sehova – felelte Dreher.

– Mi sem. Nincs hova visszavonulnunk, megesküdtünk – mondta Komarov.

– Hát ne vonuljatok vissza! – vont vállat Dmitrij.

– Na és maga? Hiszen maga Inkvizítor – kérdezte Anna.

– Nektek is megvan a magatok választása, nekem is a magamé.

– De ne zavarjon minket! – figyelmeztette komolyan Ivan.

– Eszemben sincs. Engem is érdekel, mi lesz ebből. Talán igazatok van. Már rég ideje lenne… kitalálni valami mást a piócán kívül.

– Ha minden úgy marad, ahogy van – mondta Anna –, senki nem talál ki semmit. Meg se próbálja. Annyi éven át meg se próbálták.

„Dreher felügyelő!” – szólalt meg Dmitrij fejében Sztrigal hangja.

Őszintén szólva, Dreher elfeledkezett arról, hogy belső csatornája egész idő alatt nyitva állt, hogy lehallgathassák. De bezárni már késő

lett volna.

„Itt vagyok, Konsztantyin Szergejevics.”

„Nyisson egy portált! Tudja, hogy kell.”

„Nem tudom megcsinálni.”

„Összpontosítsa a figyelmét arra a pontra, ahol a maga oldalán meg kell nyílnia! A többit majd mi elvégezzük. Elfogjuk őket mind most és itt. Senkinek nem esik baja. Nyissa meg!”

„Nem megy.”

Valószínűleg megint Artyom Komarov vette észre elsőként, hogy Dreher mintha nem lenne jelen. Tekintete mindenesetre gyanakvóvá vált. De Dreher most nem tudott rá figyelni.

„Kívülről lehetetlen az ostrom, maga meg ott van belül” –

magyarázta Sztrigal.

„Nem értett meg. Nem nyitok portált. Még ha képes lennék rá, akkor sem.”

– Dmitrij Leonyidovics – kérdezte Komarov óvatosan –, minden rendben…

– Ne zavarj! – vetette oda ingerülten Dreher. – Belső hanggal tárgyalok.

De a „holt költők”, úgy látszik, megérezték, hogy baj van. Addig félkörben Dreher körül álltak. A mértani forma átmérője hirtelen alaposan megnőtt.

„Jól átgondolta, Dreher?”

Dreher felügyelő, akarta kijavítani Dmitrij, de visszafogta magát.

„Alaposan.”

„Akkor segít az elfogásukra jött csapatnak?”

„Miért tenném? Itt maradok.”

„Igen vagy nem?”

Dmitrijt valami miatt felbőszítette ez az aljasság.

– Dmitrij Leonyidovics – kezdte nyugtalanul Ivan Danyilov.

Dreher felemelt kézzel megállította, és határozottan felelte a Homályon át:

„Nem! És százszor is nem! Ezt akarta hallani?”

„Pontosan.” – Sztrigal hangja szinte elégedett volt.

Körös-körül hangos csattanások hallatszottak, mintha valaki egy marék petárdát szórt volna szét, és az apró robbanások váratlanul lyukakat égettek volna magának a világmindenségnek a szövetébe.

Ezek a lyukak gyorsan nőttek, portálokká alakultak, amelyekből egész sereg szürke lebernyeges figura áramlott ki, mintha borsószemek gurulnának elő.

– Mindenki maradjon a helyén! Kifelé a Homályból! Kezeket fel!

– Az erőteljes hang most már a valós világban zengett fel, és nem Sztrigalé volt.

„Mi a…” – Dmitrij nem fejezte be, mert rájött, hogy hangja már nem jut el a volt felügyelőhöz. A parancs ellenkező hatást váltott ki:

a „holt költők” egy szempillantás alatt eltűntek, lemerültek a Homályba. Még csak Dreher felé se néztek, egyik sem kiáltotta oda neki hangtalanul: „Elárult minket!” Csak az alakváltók késlekedtek egy keveset. Ruhájuk leszakadt róluk, a foszlányok hulló falevélként keringtek a levegőben. Csak Burejev sportruhája nem foszlott szét, mivel csak illúzió volt.

Masa Danyilova sportcipőjének egy darabja arcon találta Drehert.

Most először láthatta, hogyan alakul át a nagaina. De Masa nem egyszerűen átváltozott királykobrává. A kígyó vagy jó tízméteresre megnőtt. Utolsóként merült alá a Homályba. Farkának egy lendületes csapásával jóval erősebben megütötte Drehert, mint cipőjének darabja, leverte a lábáról, és szabályosan kiütötte.

Mikor magához tért, Drehernek egy ideig azon kellett tűnődnie, ki ő, hol van, és miért. Egyedül volt a Katalin-parkban. A holdfény tükröződött a két szögletes tó vizén. Olyan csend volt, mint Katalin cárnő, Nagy Péter felesége idején, ő kapta ajándékba ezt a helyet.

Azután Dreher lemerült a Homályba, és egy csatamező közepén találta magát.

A Katalin-park persze nem hevert romokban, mint a hitleristák távozása után, de nagyon is közel állt ehhez az állapothoz. A Dreher közelében, egy virágágyás közepén álló szobor elvesztette a fejét. A lépcső két oldalán állók is alaposan megsérültek. A csillagtalan égen kisülések fényei villogtak, már csak az ágyúdörgés és a légiriadó szirénabőgése hiányzott. Az élősövényben tűzgömbök égette fekete lyukak tátongtak.

Dreher elfordította a fejét, és hatalmas réseket vett észre a Cameron Képtár falában. Majdnem elkáromkodta magát hangosan.

A felügyelő ekkor mélyen a frontvonal mögött találta magát. A csata a tópartokon és a közeli szigeteken zajlott. Nem kellett stratégának képzelnie magát ahhoz, hogy átlássa, mi is történik. A „holt költők” a park bozótjában rejtőzködtek, sikerült kialakítaniuk egy eleven mágikus láncolatot, egymást táplálva közben az Erővel.

Ideális partizán harcmodor. Az Inkvizítorok is tisztában voltak ezzel, és nem mentek fejjel a falnak. A kamaszok nem tudták bevetni legfőbb fegyverüket, közelharcra kényszerítették őket. Miatta, Dreher miatt tudták megtenni.

Ám a „holt költők” számára kínálkozott kiút – eltűnni portálon keresztül. Legalább egy statikus portálnak lennie kellett a közelben.

Csakhogy ők semmiképp nem mentek volna el. Nem hagyták volna el a Líceumot, a kontúrt, az eszméiket.

Dmitrij csaknem elbotlott egy testben. Nem kellett megnéznie az auráját – a szürke lebernyeg lába előtt heverő tulajdonosa élt, csak elájult. Meglehet, szintén a nagaina vagy testvére farkának csapása érte. Ha megszokod, hogy mágiával élj, ritkán számítasz arra, hogy egyszerűen csak kupán vágnak. Az Inkvizítornak arra sem volt ideje, hogy az első rétegből felmenjen a megszokott világba.

Dreher a hátára fordította a testet, és összerezzent.

Iva Maskova feküdt előtte.

Dmitrij sietve kihúzta a Homályból. Körülnézett: itt változatlanul néptelen nyugalom honolt, a szobrok és a Cameron Képtár érintetlen épségben álltak a helyükön. Bár persze semmi nem múlik el nyomtalanul. Gyorsabban, látványosabban indulnak romlásnak, és a restaurátorok csak a fejüket csóválják majd.

Dreher leültette az ájult lányt, hátát egy fatörzsnek támasztotta. A fa törzsét fölöttük acélhuzalokból készült „fűző” fogta körül, úgy festett, mint a csigolyákat tartó nyakmerevítő valamiféle középkori előképe. Dmitrij azon kapta magát, hogy szeretné megcsókolni Ivát, de ehelyett nagyot sóhajtott, és megpofozta a lányt.

Semmi reakció.

– Tizenhét éves koromig nem ütöttem meg nőt – motyogta Dmitrij Viszockij[61] dalára gondolva, és néhányszor erősebben megpofozgatta Ivát.

Maskova felnyögött.

Dmitrij Erőt öntött belé, majd megvárta, hogy a lány kinyissa a szemét, tekintetébe visszaköltözzön az értelem.

– Figyelj rám! – parancsolta, és maga sem ismert rá a hangjára. –

Ahogy képes leszel mozogni, tűnj el innen! Amilyen messzire csak tudsz, a kerítésen túlra. Hívj segítséget, de a parkba senki ne jöjjön be! Én majd kiviszek mindenkit. Megértettél?

És nyomban visszatért a Homályba.

Az első rétegben ezalatt valami megváltozott. A tó fölött már nem villogtak fények, de a parkban, a szigetek közelében robbanások, dörrenések hallatszottak.

Az Inkvizítoroknak mégis sikerült szétszórniuk a „költőket”, és most egyenként próbálták elkapni őket.

Dmitrij futólépésben indult feléjük, közben maga köré emelte a Mágus Pajzsát. Gödröket kellett átugrania, mintha aknák csapódtak volna a talajba, és amikor újból kiért a fasorba, több kidőlt fatörzset látott.

Mögötte a lejtős feljáró három részre szakadt.

Dreher igyekezett alaposan feltölteni a Mágus Pajzsát, szerencsére bőségesen volt ott Erő, nem kellett senkitől elvonnia. De a védőmágia erejét az egyszerűsége adja. Dmitrij sokkal nehezebben boldogult a kereső igézetekkel, pedig ezek a legfontosabbak közé tartoznak egy Inkvizítor eszköztárában. Most is a legegyszerűbbet választotta: megalkotta Anna gondolati képét, csillogó, csak a létrehozója számára látható gömbbé alakította, és elindította maga előtt.

Kár, hogy amikor Csizsovot, Scsukint és Fedotovot, az éjszakai boszorkányszombatok nagy kedvelőit keresték, még nem ismerte ezt a módszert. Hogy elcsodálkoznak majd a prágai tanfolyamok növendékei, amikor megtudják, hogy a folklór sok meséjének alapja!

Hány mesében ad a boszorkány vagy varázsló valami ilyesmit a hősnek, aki keres valamit!

Az ezüstös fénycsomó végiggördült a fasoron, majd hirtelen bekanyarodott a bozótba. De valami miatt nem Annához vezette, hanem egy párbaj kellős közepébe. A tisztáson, a fatörzsek tövében egy hatalmas, nagyon nagy farkas állt szemben Sztrigallal, a volt felügyelővel. A vadállat vicsorgott és morgott. Az Inkvizítor látszólag nyugodt volt. Nem vették le a szemüket egymásról, Sztrigal mégis észrevette Drehert.

– Ne avatkozzon be! – mondta.

– Eszemben sincs – felelte Dmitrij. – Hiszen ez Sztasz, igaz? Én most rá fogadnék.

Az irodalmár észrevett a közelben egy jókora tuskót, odalépett, rátelepedett, és tüntetőleg keresztbe vetette a lábát. Nem ismerte volna fel homálybéli alakjában Alekszejenkót, de teljesen biztos volt benne, hogy őt látja. És mint minden „holt költő”, most Sztasz is Legfelső szintű volt, Sztrigal pedig nem. Aligha lehetett feltételezni, hogy előáll most valami olyasféle trükkel, mint Alekszandr a Szmolenszki temetőben.

Minden a másodperc törtrésze alatt eldőlt. Dmitrij látta, hogy az alakváltó ugrik, de nem volt ideje felfogni, mit csinált az Inkvizítor.

És a farkas már nyüszítve a fűben hempergett, Sztrigal pedig közömbösen figyelte.

Dmitrij ekkor felállt.

– Én megmondtam – fordult felé Sztrigal.

Megmondani megmondta, de a mondókáját nem tudta befejezni.

Dmitrij előtt felvillantak hegyes orrú cipőbe bújtatott lábai, mintha a gallérjánál fogva felrántották volna a földről és fejre állították volna az Inkvizítort. Dreher felnézett.

Sztrigalt egy gigantikus méretű denevér emelte az égbe. Néhány másodperc múlva eltűnt a fák koronája mögött. Dörrenések hallatszottak – nyilván a rejtőzködő Inkvizítorok próbálták leszedni a levegőből célpontjukat, de óvatosak voltak, féltek, hogy az áldozatot találják el. Dmitrij odalépett az alakváltóhoz. Egy év alatt már másodszor kellett elsősegélyben részesítenie Alekszejenkót.

Csak ezúttal nem volt mellette sem Friechling, sem Szemjonov, a gyógyító.

„Ne nyúljon hozzá!” – hangzott fel a fejében Masa Danyilova hangja.

Dreher megfordult. A Mágus Pajzsa megvédte volna egy mágikus támadástól, azonban egy gerenda vastagságú kígyófarok csapásától aligha. Legutóbb épp csak megérintette az irodalmárt, de így is eszméletét vesztette. A nagaina marása sem ígért semmi jót.

Masa

homálybéli

alakjában

fölé

magasodott,

csuklyáját

kifeszítette, az úgy borult Dmitrij fölé, mint az ejtőernyő kupolája az ellenség hátába ledobott felderítő fölé. A kígyó most sokkal nagyobb volt, mint az iskolában. A Másfélék közül egyedül az alakváltók képesek testtömeggé alakítani a mágikus erőt, abból pedig itt igazán nem volt hiány.

Dmitrij széttárta és felemelte a karját, megmutatta a nagainának, hogy a tenyere üres, nincsenek rajta az ujjaira telepített igézetek szikrái.

„Én nem…”

Nem tudta befejezni.

A nagaina testén az Inkvizítorok Hálójának töltetei futottak végig.

Néhány másodperc múlva a kígyó farmerkosztümöt viselő kislánnyá változott, aki valami miatt mezítláb volt. Masa Danyilova vergődött, összegömbölyödve próbált minden erejét összeszedve kiszabadulni a Hálóból. De az Inkvizíció Hálója azok közé az undorító eszközök közé tartozik, amelyekbe könnyebb nem belekerülni, mint kiszabadulni belőle. Csak az tudja levenni az áldozatról, aki rádobta… vagy egy erősebb mágus.

A bokrok közül előcsörtetett egy figura, majd egy másik.

Természetesen szürke lebernyegben. Az ő szemükben minden egyértelmű volt. Alacsony szintű Setétek fenyegették Dreher felügyelőt. Egy értékes kádert, hiszen ő nyitott mindannyiuknak utat

ide. Most elkapják az alakváltókat.

„Dreher felügyelő, lépjen odébb!” – sipított Dreher fejében az egyik szürke köpönyeges hangja. Az irodalmár minden külön magyarázat nélkül is megértette, hogy rögtön megkötözik Alekszejenkót is. Rutineljárás – mágikus bilincset raknak rá.

Dmitrij akkor váratlan orvtámadást intézett ellenük. Az első

impulzussal Hálót vetett a közelebbi Inkvizítorra, a másodikkal a távolabbira, azt egyben az egyik fatörzshöz is kötözte. Dreher megérezte, hogy van egy harmadik is, akinek egyszerűen nem volt ideje előjönni, a szeme elé kerülni, és az előírásoknak megfelelően fedezékből ellenőrizte a környéket. Ezt a harmadikat Dmitrij egyszerűen felakasztotta egy vaskos faágra, zsákfélévé alakítva a Hálót.

A második rétegből szemlélve a köpönyeges úgy festett, mint egy sötét középkorról szóló filmben a ketrecbe zárt és az útelágazásnál ketrecestül fához láncolt fogoly.

Dmitrij gondolatban felsorolta az összes vádpontot, amelyekre most éppen rászolgált. A Nagy Megállapodás mellékletében felsorolt bűnöket sem felejtette ki. De számítása bevált, a kollégáknak eszükbe sem jutott, hogy tulajdon fegyvereiket fordíthatják ellenük.

Megfeledkeztek az ostobák a prágai tanfolyamról. Ott a hálóvetésen kívül még egész sereg hasonló eszköz használatát is gyakorolták. Na, és kin próbálhatják ki ezeket a diákok? Természetesen egymáson.

De Drehert leginkább az lepte meg, milyen könnyen sikerült minden. Korábban erőlködött, emlékezetében kutatott, igézeteket mormolt volna, most pedig épp csak csettintett az ujjával, ráadásul semmit nem tervezett el előre. Hát ennyit tesz, ha valaki Legfelső

szintű. Tehát akkor arra is képes, hogy…

Lassan végiggondolta ötletét, miközben kiszabadította Masát a Hálóból. A kislány csodálkozva nézett rá, és nehezen lélegzett.

Dreher egy gyors mozdulattal felültette, erősen megnyomkodott néhány pontot a fején és a nyakán, közben Erőt öntött belé. Szinte

nyomban észrevette, hogy Masa aurája ismét lüktetni kezd.

– Emlékszel, hogy kell a Mágus Pajzsát csinálni? – kérdezte a nagaina háta mögött állva.

Masa bólintott.

– Segíts Sztasznak, és mindketten bújjatok a pajzs alá! Tűnjetek el szem elől a bokrok közt, vagy ott, abban a pavilonban! Ne alakuljatok át, és csöndben húzzátok meg magatokat! Világos?

A kislány megint bólintott, meg sem fordulva.

– Anna hol van? – kérdezte Dreher.

– A piramisban – felelte Masa.

A Sztrigal által beléültetett memória rögtön Dmitrij elé vetítette az egyiptomi

uralkodók

temetkezőhelyére

emlékeztető,

szürke

építmény képét. Igaz, e mellett a temetkezési hely mellett csak Nagy Katalin elpusztult kutyái nyugodtak.

Több kérdés nem volt. Dreher nem állta meg, és gyógyító tevékenysége befejezése gyanánt könnyedén meglegyintette a kislány tarkóját, majd rábődült:

– Parancsot teljesíteni!

Masa felpattant, és Sztaszhoz sietett. Dmitrij a második rétegen át még egy pillantást vetett a megkötözött Inkvizítorokra, öntött még egy kevés energiát mágikus kötelékeikbe. Egy pillanatnyi tűnődés után tett néhány igéző mozdulatot, és a fűbe eresztett egy egész nemzedéknyi Irodai Patkányt. Majd még egyet és még egyet. Most minden erőfeszítés nélkül légiónyit tudott belőlük elővarázsolni.

„Hát igen, Dreher felügyelő – mondta önmagának –, nem volt elég ennek a szegény parknak a barna pestis. Egyébként hasonlót a hasonlóval gyógyítanak, a szürke pestisre meg más színt bocsátunk rá. Mindent a magunk módján, Másféle módon. Mindent az egyensúly és a Megállapodás nevében. De szerencsére ezek a rágcsálók itt semmit nem esznek meg, néhány szürkébe öltözött alak képességein kívül.”

Végezve ezzel a ravasz inkvizítori fogással, Dmitrij kilépett a

Homályból.

Továbbra is jó szolgálatot tett neki az útikalauzként szolgáló memória – mélységes hála érte Sztrigalnak (Dmitrij remélte, hogy él még). Az irodalmárnak nem volt már szüksége az ezüstös mesebeli gömböcskére, pontosan tudta, hogy jut el a piramishoz. És ezúttal a normális emberi világban kínálkozott a legrövidebb út.

De sajnos arra nem volt ideje, hogy kényelmesen sétálva gyönyörködjön az éjszakai park szépségében. Dmitrij megint kiért a fasorba, és szedte a lábát, ahogy csak bírta. Az iskolában rászoktatta magát a reggeli futásra, és ez most kapóra jött. Azért mégis sajnálta, hogy nem tud szürke farkassá változni. A szintje most megengedte volna, hogy transzformálódjon, de sajnos fogalma sem volt az átalakulás elméletéről.

Elfutott a hídig. Belső útikalauza megsúgta, hogy ez a Márványhíd, Dreher most látta először a saját szemével. És néhány másodpercig akaratlanul elfelejtette, miért is van itt, annyira lenyűgözte a szépsége, amely tökéletesen ellentmondott a környezetnek, mégis valahogyan hihetetlen harmóniában volt a csillagos ég alatti sötét tájjal. Amikor magához tért, észrevette, hogy a feljárót rács zárja el. Lemerülhetett volna újra a Homályba, de Dmitrij fütyült rá, és inkább megkerülte az akadályt. Igaz, most Legfelső szintű volt, de már elnézést, nem óhajt eleven céltáblául szolgálni.

A hídtól csak néhány tucat lépésre volt a piramis. Dreher itt mégis lemerült az első rétegbe. A piramis itt is ugyanolyan komor és szürke volt, szögletes gránitlapok fedték. De a Homályban megmaradtak a négy sarkán álló márványoszlopok, amelyek az emberek világából már régen eltűntek. A csúcsa fölött pedig fény villódzott, mintha a belsejében valaki mágikus tüzet gyújtott volna.

És a bejárat, amelyet rácsos ajtó védett, nyitva állt.

De Drehert nem engedték be. Igaz, ízzé-porrá zúzni sem tudták.

Érezte, hogy valami zuhan rá, és elesett. Valami elsuhant fölötte,

kétségbeesetten verdesve szárnyával. Dmitrij felugrott, de ujjai végén akkor már ott villogtak a szikrák, mindegyik készen arra, hogy az Inkvizítorok Hálójává váljon. A gigászi denevér, amely majdnem elkapta Drehert, a piramis fölött körözött, gondosan elkerülve az energia áramlását. Majd lecsapott, és Artyom Komarovvá változott, aki elállta a bejáratot.

– Te intézted el Sztrigalt? – kérdezte minden előszó nélkül Dreher.

– Aha – mondta Komarov, gyűlölködő pillantással méregetve Dmitrijt, mintha lelkiismeretének mélyen rejtőző rétegeibe akarna behatolni.

– És hová tetted?

– Bedobtam a tóba. Vérét kéne ontani, de semmi kedvem hozzá.

Nem tesz semmit, az ilyenek nem fulladnak vízbe.

„Már ez is valami” – gondolta Dmitrij. Ő sem kívánta az Inkvizítor halálát. Senkiét nem kívánta.

– Maga elárult minket! – fakadt ki Artyom.

„Na végre – gondolta Dmitrij. – Már régóta várom ezt a fellengzős kijelentést.”

– Nem – felelte. – Senki nem árult el senkit. Sztrigal az én „nem”

válaszomhoz időzítette a portálokat. Alighogy kimondtam neki a nemet a Homályon keresztül, annyi volt, a folyamat beindult.

Ugyanezzel a trükkel kaptam el Fedotovot, amikor a pityeri temetőben idétlenkedtek. Most mégis bekaptam a horgot…

Nem kellett ellenőriznie Komarov auráját ahhoz, hogy megértse, mennyire sajnálja Artyom, hogy csak hideg vízbe mártotta Sztrigalt.

– Engedj be! – mondta Dmitrij. – Kitaláltam, hogy húzzak ki mindenkit a csávából.

– Nem kell senkit kihúzni. – Artyom szinte kiabált. – Nekünk is megvan a magunk folyamata. Ezekkel meg itt a parkban elbánunk.

Dmitrij érezte, hogy a piramis belsejében egyre nő a láthatatlan Erő, mintha egy működő generátor mellett álltak volna. Úgy tűnt

neki, még a talaj is vibrál kissé a lábuk alatt.

– Sztasznak már sikerült – mondta Dmitrij. – És Masa is majdnem pórul járt. Engedj be!

– Párbaj – mondta Artyom.

– Nem akarok d’Anthest[62] játszani.

– Neki nem volt más választása. És magának sincs. Erősebb vagyok.

– Tiéd az első lövés – mondta Dmitrij, és látványosan eltüntette a Mágus Pajzsát.

…Artyom a földre zuhant, mintha elkaszálták volna a lábát. Nem vergődött a földön, mint Alekszejenko vagy Masa Danyilova, mozdulatlanul hevert. Dühös pillantása egyre Dmitrijre meredt.

Őszintén szólva, az irodalmárt bántotta, hogy nem volt képes pontosabban felmérni az igézet hatását. De életében először csinált ilyet. Látni is csak egyszer látta – amikor Nagy Sándor alkalmazta a lutheránus temetőben.

Az Excalibur igézet hatástalanítja az oksági összefüggést. Artyom mágikus támadása azonnali volt, de az Excalibur mindig előbb lép működésbe.

Dmitrij igézetet dobott a csodálkozó Komarov felé. Maga sem hitte, hogy sikerül. De ha már egyszer Legfelső szintű lett, miért ne próbálná meg? Na meg a kezdők szerencséje…

Dmitrij a hóna alatt felnyalábolta Artyomot, és bevonszolta a piramisba.

Az ott rejtőzködő Anna Golubjova feljajdult, meglátva kettőjüket.

– Segíts! – ordított rá Dreher.

Anna odarohant, és ketten egyesült erővel leültették Artyomot az egyik kőpadra.

Egészében véve az Excalibur halálos harci igézet. És Dmitrij csak

„pillanatfelvételt” tudott készíteni arról, ahogyan Alekszandr használta Vlad Csizsov ellen. Az Inkvizíció álkurátora nyilván nem a karddal, hanem csak annak markolatával vagy a kardlappal csapott le az ifjú boszorkánymesterre.

Dmitrij végre körülnézhetett. A piramis belseje teljesen üres volt, nem számítva két falfülkékben álló hatalmas vázát és Anna táskáját.

Szükségtelen volt a kölcsönzött memóriához folyamodnia, hogy tudja – ezek a vázák csak a Homályban maradtak a helyükön. Ezek szolgáltak az Erő összegyűjtőiként, és sugárban lövellték ki a pavilon tetején keresztül.

Ami azt illeti, az Inkvizítorok alaposan melléfogtak, bár Dmitrij sem bizonyult bölcsebbnek, igaz, irodalomtanár, nem történész.

Még némelyik igazi egyiptomi piramis is az Erőnek afféle transzlátora volt, és statikus portál. Hajdanvolt Másfélék találták ki, az emberek később kezdték a formát utánozni, nem is sejtve annak valóságos tartalmát. Kitalálhatta volna, melyik építmény játszik kulcsszerepet ebben a hatalmas talizmánkomplexumban. De Edgar, Sztrigal meg a beosztottaik figyelmét teljesen lekötötte a tömeges dehasonítás ténye.

– Dmitrij Leonyidovics – kezdte Anna.

– Figyelj rám! – vágott a szavába Dreher. – Hol a vázlat? Hogy működik ez a nyavalya?

– Itt van. – Anna odaugrott a táskájához, elővette viharvert füzetét. – Innen indul, itt ágazik el, és itt koncentrálódik.

– Hogyan lép működésbe?

– Igézettel. Ez az.

Dmitrij tekintetével végigfutott a nyitott füzeten. Most örült csak annak, hogy Prágában kegyetlenül beléjük verték a régi nyelveket, felhasználva minden lehetséges módszert a keserves magolástól a finom mentális mágiáig. Az igézet egyébként archaikus orosz nyelven íródott, belefoglalva néhány francia és szanszkrit szót is. A líceumi növendékek nyilván együtt írták. Bizonyára a ritmusnak is megvan a maga szerepe, elég egy rossz helyen tartott szünet, egy fölösleges hangsúly, és az egész nem működik.

De Drehernek nem erre volt szüksége. Mindennek úgy kell

működnie, mint az óramű. Vagy majdnem úgy.

– Most a követezőt csinálod…

Anna ajkát összeszorítva hallgatta. Nem tiltakozott, ahogyan akkor sem, amikor Dmitrij megparancsolta neki, hogy égesse el a Fuaran t.

– Megértettél?

Dmitrij szívesen belekotort volna a kislány táskájába egy ceruzáért vagy más írószerszámért, hogy vérbeli orosztanárként megjelölje a szövegben a szükséges részeket.

– Nagyon erős mágusra van szükség. Legfelső szintűre, vagy akár többre is. Ha én olvasom, abból semmi nem lesz.

Anna gyors pillantást vetett a megbéklyózott és harcképtelenné tett Komarovra. Artyom pislogás nélkül nézett vissza rá – most Karmadon-Bagolyfőre emlékeztetett. Dmitrij megint elszégyellte magát. Leütötte a srácot, maga sem tudja, mivel. Dreher nevelő ma bemutatót tartott tisztességtelen fogásokból.

Csakhogy ha tisztességesen megküzdenek, bejutott volna a piramisba?

– Annyi Erőt pumpálok beléd, amennyi csak kell. Neked sikerülni fog.

– De akkor maga is…

– Mondtam már, mindent meg lehet szokni. Rajta!

Anna leült a kőpad szélére, térdére tette a füzetet, táskájából elővett egy mulatságos tollat, amelyet egy medvebocs vagy hasonló állatka ölelt át, akár egy fatörzset. Valószínűleg tarka és élénk színű

volt, de a Homályban minden szürke, az írószerek is. A kislány törékeny háta mögött pulzáló fény áradt a cifra kínai vázából. Mint valami mágikus leideni palack. Dmitrijnek úgy rémlett, ha a kislány csak egy hüvelyknyivel jobban hátradől, a váza hasas oldala bűvös hieroglifát éget a hátába.

De a dzsinn kislány nem dőlt hátra. A füzet fölé görnyedve körmölt. Ezúttal nem rajzolnia, hanem írnia kellett, ügyelve a

rímekre. Nem hiába barátkozott költőkkel, még ha azok „holtnak”

nevezték is magukat, és ezzel részben nem is hazudtak.

– Kész! – Anna felállt, és a piramis közepére lépett. Az Erő

áramlatai úgy kavarogtak a feje fölött, mintha a pavilon szabályos mértani formájú szíve lenne a kőgigásznak.

Dreher elé állt. Artyom tehetetlenül figyelhette csak az eseményeket. A kislány könnyedén elfogadta az irodalmár következtetéseit, de az, akinek az utasításait oly készségesen teljesítette, aligha.

A Mágus Köre nevű kombinációt mindenki jól ismeri – néhány mágus körbe áll, energiájukat mindannyian annak a társuknak adják át, aki a manővert végrehajtja. A kört most mindössze ketten alkották – Anna és a felügyelő. Dmitrijnek nem volt szüksége más mágusokra, a közvetlen környezetből vonta ki az energiát, akár egy szivattyú a mély kútból, és átáramoltatta a kislányba. Korábban nem boldogult volna egyedül ezzel a feladattal, ahogyan egy kisgyerek sem tudna bánni a tűzoltófecskendővel. De Legfelső szintűvé tették.

A gyermek nem lassan felnövekedett, hanem hirtelen nagyra nőtt, és a fecskendő most engedelmes eszköz volt a kezében, épp csak egy kicsit rángatózott, mintha próbálgatná, nem gyengül-e el egy pillanatra a gazdája.

Hogy sikerüljön az Erő Köre, a résztvevőknek meg kell fogniuk egymás kezét. De Anna kezét lefoglalta a füzet, ezért Dmitrij a kislány vállára tette a kezét. Csak ekkor tudatosult benne, mennyire megnőtt a lány az elmúlt évben.

Golubjova olvasni kezdte az igézetet. Dmitrij érezte, hogy a hideg verejték szinte jeges sündisznóvá gömbölyödve végiggördül a gerince mentén. Az ujjai végéből indulva a tenyerén át a csuklójáig is végigsiklott a hideg. Igaz, belül éppen ellenkezőleg, forróságot érzett.

Váratlanul könnyűnek bizonyult az energia közvetítőjének szerepe. Valószínűleg ugyanilyen magától értetődő a bálna számára

beszívni a tengervizet, és jókora szökőkútként a magasba lövellni.

Ráadásul Dmitrij belső készletei teljesen érintetlenek maradtak, bőségesen rendelkezésére álltak a külső készletek, amelyek akkor szóródtak itt szét, amikor ezek a földek a novgorodi fejedelemséghez tartoztak, és még a cár szót sem ismerte az orosz nyelv. De a figyelmét Annára kellett összpontosítania.

Dmitrij a nyitott bejáratnak háttal állt, nem látta, mi történik odakint, és oldalra sem nézett. Egyébként enélkül is el tudta képzelni, mi zajlik most kint, hiszen maga találta ki a kombinációt, és a kislány végre tudta hajtani még dzsinn-képességeinek használata nélkül is. A kis szürke piramisból kiáradó impulzusok végighömpölyögtek valamennyi talizmánkövön, a mágikus kontúrba belekapcsolt minden pavilonon, hídon, palotaépületen. Csakhogy ezt az Erőt megzabolázták az igézet szavai, akár a trojkába fogott tüzes lovakat, nem próbált kitörni a kontúrból, önmagába visszatérve körben áramlott.

Dmitrij nyomban megértette, mi a teendő, alighogy meglátta a földön elterült Ivát. Ivát, aki minden szabály ellenére segített neki, hogy a Čapek tükre segítségével egyből két szintet ugorjon át.

Visszaemlékezett, hogyan állította fel a lány a szállodai szobában a Tagadás Szférája és a Mágus Pajzsa reverzív, mintegy visszájára kifordított változatát.

De Annának nem volt szüksége arra, hogy a szavak felcserélésével az ellenkezőjére változtassa az igézet jelentését. Igazából még a szavak lényegét sem kellett értenie, tisztán intuitíve cselekedett, és Drehernek semmilyen tapasztalat nem segített volna, hogy felvegye a versenyt ezzel a képességgel. A hatalmas Carszkoje Szeló-i komplexum dehasonította a területén tartózkodó összes Másfélét.

Mindet, magát Annát kivéve.

A hullám a külső határoktól visszafelé áramlott a piramishoz, ha odaér, az irodalomtanár lesz az utolsó áldozata. Dmitrij nem figyelt az igézetre. A Homállyal próbált szót érteni, amíg még van rá ideje.

„Hallasz engem? Te befejezetlen Solaris! Valószínűleg nem hallasz, elvégre nem az úristen vagy. Tudja-e az ember, mit gondol róla a bélrendszerében élő mikróba? Én pedig gondolok rólad ezt-azt. Te mindenki árvája! Olyan árva vagy, akinek milliárdnyi élő

szülője van. Bár a jelek szerint jól elvagy így is, nem érzed magányosnak magad. Lehet, hogy a Másfélék a játékszereid. Hány éves vagy? Öregebb vagy az embernél, de az élő szervezetek mértékével mérve felnőtt vagy? Öreg? Vagy még gyerek? Bevallom, a magam részéről az utóbbi változatra szavaznék. Tudod, kire lenne szükséged? Egy jó tanárra. Vagy nevelőre. Azt mondják, a nevelés lényege, hogy a nevelt megtanuljon boldogulni a nevelője nélkül.

Meg kell tanulnod emberek nélkül élni. Nem a mások kontójára táplálkozni. Neked…”

– Kész – mondta Anna.

Dmitrij észrevette, milyen sötét lett körös-körül minden. A piramis ferde falain túl már éjszaka volt, és a pavilon belsejének sötétsége ki akart egyenlítődni a kinti sötéttel, ahogyan a folyadék a közlekedőedényekben. Körben pedig csak a piramis üres falai és a padok látszottak, mintha a csillogó vázákat Dreher csak képzelte volna.

A Homály szó közben kilökte magából. Ember oda nem léphet be.

Anna valószínűleg vele együtt lépett ki – Dreher még mindig a kislány vállán tartotta a kezét. De a tenyerén most már nem érezte a hideg lüktetést.

Oldalról mozgolódás hallatszott. Dmitrij kitalálta, hogy Komarov az, akit szintén kilökött a Homály. Valószínűleg eszméletlen.

– Magához tudod téríteni? – Dreher végre elengedte a kislányt. –

Emlékszel a gyógyításórákon tanultakra? Az elsősegélyre?

– Megpróbálom – mondta Anna. – De nem gyógyító vagyok, hanem dzsinn.

– Most te vagy az egyetlen mágus a környéken.

A kislány odaszaladt Artyomhoz. Ő meg tudta nézni a Homályon

át is, és világításra sem volt szüksége. Dmitrijnek jól jött volna akár egy doboz gyufa is, de természetesen nem tartott ilyesmit magánál.

Váratlanul

mégiscsak

fény

gyulladt:

Dreher

a

régi

petróleumlámpákra emlékeztető kempinglámpást pillantott meg Anna kezében. Valamelyik sarokban rejthették el, ilyen esetekre gondolva. Ügyes, előrelátó kölykök.

Anna letette a lámpát oda, ahol nemrég még a volt vámpír ült, és Artyommal kezdett foglalkozni. Dmitrij, mint elméleti ember, néhány tanácsot adott neki. A kislány maradéktalanul végrehajtott mindent, és Komarov felnyögött.

– Vigyük ki a levegőre! – utasította Dmitrij, és közben arra gondolt, az utolsó órában mást sem tettek, mint Artyomot cipelték ide-oda.

A földi valóságban a bejáratot elzáró rács szerencsére nyitva volt, zárját előrelátóan letörték. Dmitrij óvatosan leültette a lassan magához térő Komarovot a piramis egyik szögletes sarokkövére.

Ezek a kövek az oszlopok talapzatául szolgáltak, de maguk az oszlopok a Homályban maradtak.

– Semmi baj – nyugtatgatta Dmitrij Annát. – A gyógyítók teljesen rendbe hozzák majd.

– Az én képességeim miért maradtak meg? – kérdezte a kislány.

– Te voltál mindennek az okozója. Ha én olvastam volna fel az igézetet, rám se hatott volna.

– De a kontúr megmaradt. Valaki más még felhasználhatja.

– Nem figyeltél rám? Ez most egy hatalmas talizmán, amely emberré változtatja bármelyik Másfélét, aki ide merészkedik. Elég csak a fél lábát betennie ide. Úgyhogy csak tessék, tessék, de Másféléknek tilos a bemenet. Na jó, menjünk, szedjük össze a többieket, és adjuk meg magunkat az Inkvizíciónak!

– Várjon!

– Mire?

– Elfelejtettem valamit, Dmitrij Leonyidovics. Rögtön jövök! Csak

kérem, ne jöjjön utánam!

Visszairamodott a piramisba. A lámpa Dmitrijnél maradt. Arra gondolt, megpróbálja fölemelni a földről az árnyékát. Természetesen nem sikerült. Mintha már maga a lehetőség is puszta fantáziálás lenne. Mese, amelyet az irodalomtanár Dreher mesélt az iskolai irodalomszakkörben.

– S lelkem itt e lomha árnyból, mely padlóm elöntve száll, / Fel nem röppen – soha már! [63] – mormolta maga elé Dmitrij.

Anna kifutott a piramisból, még mielőtt Dmitrij befejezte volna az idézetet.

– Tessék – nyújtott valamit Drehernek.

Tenyerén aprócska flakon feküdt. Gyógyszer vagy valamilyen kozmetikum lehetett benne korábban.

Dreher emlékezett erre a flakonra.

– A szer?

– Ne-em. – A kislány megrázta a fejét. – Ez én vagyok. Vagyis az Árnyékom.

Dmitrij olyan óvatosan vette át az üvegcsét, mintha robbanószer lenne.

– Hogyhogy?

– Volt még egy kevés szerem. Az egészet felhasználtam magamra.

Előhívtam az Árnyékomat, és megparancsoltam neki, hogy bújjon bele a flakonba. Elvégre dzsinn vagyok! Dmitrij Leonyidovics, én vagyok az egyetlen, aki képes lenne újra beindítani a kontúrt. És ők nem szállnának le rólam. De most én is közönséges ember vagyok, mint mindenki más.

„Megint túltett rajtam” – gondolta Dmitrij. Az Inkvizítorok rájönnek majd a lényegre, ez holtbiztos. És az egyetlen Másféle, aki beléphet a Carszkoje Szeló-i talizmán területére (az okmányokban nyilván így nevezik majd), többet ér, mint a testsúlyának megfelelő

mennyiségű arany. Azonban Dmitrij nem lett volna képes ezt a megoldást kitalálni…

Sietve a nadrágzsebébe dugta az üvegcsét, majd levette a zakóját, és Anna vállára borította. A kislány most már nem képes az Erő

segítségével felmelegíteni magát.

– De ne mutassa meg senkinek! – figyelmeztette Anna.

– Jól adod… – Dmitrij azon tűnődött, ne dobja-e be a Golubjova homálybéli megtestesülését rejtő flakont valamelyik itteni csatornába. Jobb lenne persze a tenger mélye. A dzsinnt rejtő

palacknak a tengerfenéken a helye. A Finn-öböl éppen jó lenne…

De Dreher tisztában volt vele, hogy képtelen lenne bárhova is bedobni ezt az üvegcsét.

Közben a lámpafényre, mint a molylepkék, kezdtek előszivárogni a korábbi „holt költők”. Szentségelve előbukkant a sötétségből az ádámkosztümös Burejev, elnézést kért, és Anna elől a piramis sarka mögé bújt. Elősántikált Tolik Kljuskin. Mint kiderült, a dehasonítási hullám hatalmas denevér képében egy fán fejjel lefelé lógva érte, és természetesen lezuhant. Tolik gyorsan odadobta Gosának a dzsekijét, hogy legalább azzal takarja el magát. A Márványhídnál szürke lebernyegek bukkantak elő. Az Inkvizítorok úgy mozogtak, mint a sírjukból kikelt, járkáló hullák. Láthatóan nem találták a helyüket, már rég elfelejtették, milyen egyszerű halandónak lenni.

Dmitrij Ivára gondolt. Sikerült-e elég messzire jutnia innen?

A zsebébe nyúlt, elővette a telefont. De hiába próbálkozott, nem sikerült működésbe hoznia a készüléket.

– Nincs kapcsolatunk. – Dmitrij Annára nézett. – Megyek, kérek valamelyik kollégától egy mobilt.

Azon gondolkodott, hogy találja meg Karmadon vagy Edgar számát. Az is eszébe jutott, hogy meg kell keresni Sztrigalt.

Alighanem valahol a vízparton üldögél, mint öregasszony a törött teknője mellett.

– Várjatok meg itt! – mondta Dmitrij a „költőknek”, és a szürke köpenyek felé indult.

De életének leghosszabb és legőrültebb napja még nem ért véget.

EPILÓGUS

Az Inkvizíció Belső Bíróságának nem volt külön ülésterme.

Ugyanott tárgyalták az ilyen ügyeket, ahol az Egyezményt megsértők felett ítélkeztek, vagy az Őrségek egymás elleni panaszait vizsgálták ki.

Az irodalomtanár egyszer már járt itt – a prágai tanfolyam idején tanulmányi kirándulás keretében –, és nagyon jól emlékezett ezekre a falakra. A gótikus székesegyházra emlékeztető, kőből rakott boltívekre. A sötét és világos márványburkolatra, amely két kibékíthetetlen félre tagolta a teret, és köztük a szürke háromszögre.

A vascsillár gyertyái már Tycho Brahe és Kepler[64] idejében is égtek.

Dmitrij most a központi körben állt. A talpa alatti vasrácson keresztül a kút sötétje ásított mohón. Réges-régen, amikor a világi hatalmak a városok terein égették a boszorkányokat, a Másfélék Inkvizíciója is kedvelte a látványos megoldásokat. Az ítélet kihirdetését követően a rács elfordult, és az elítélt a mélybe zuhant.

Igaz, odalent – így magyarázták akkor a kiránduláson – már évszázadok óta nincsenek hegyes nyársak meg csontvázak, csak a szemét gyűlik, és senkinek eszébe sem jut, hogy kiszedje és eltakarítsa onnan. Na meg a rácsot elfordító gépezet is tönkrement még valamikor a tizennyolcadik században. A rácsot és a gyertyákat nem számítva a terem leginkább egy régi európai egyetem előadótermére hasonlított. Amfiteátrumszerűen emelkedtek egymás fölött az üres padsorok. A meghallgatásra nem hívták meg sem a Setéteket, sem a Fénypártiakat. Az összegyűltek szinte kivétel nélkül mind a szürke háromszögön, az Inkvizítorok felségterületén helyezkedtek el.

Ennek a háromszögnek a csúcsa pontosan Dmitrijre mutatott, és a színe valami miatt a Katalin-parkban látott Márványhídéra

emlékeztette.

Dmitrij pontosan tudta, milyen ítéletre számíthat. Bár miféle számításról lehet szó az örök Homályban? Ez paradoxon.

Bár ami Dreher felügyelő ügyét illeti, egészen másfajta paradoxon is lehetséges. Bár gyakran éri az a vád az Inkvizíciót, hogy középkori szokásokhoz ragaszkodik, a kivégzések már sok évszázada fájdalommentesen és gyorsan mennek végbe – egyszerű atomokra bontással. Igaz, senki nem tudná megmondani, mennyire könnyű az ilyen halál. A jól tájékozottak azt beszélték, hogy egy hideg, nyirkos kútba való hosszú, reménytelenül lassú zuhanáshoz hasonlít. A rozsdás rács fedte mélység a lába alatt nyilván ezt hivatott jelképezni. Ugyanakkor ott lenn, a Homály legmélyén még a legelvetemültebb gonosztevőt sem hegyes nyársak várják. Legfeljebb a szemét.

Csakhogy Dmitrij már nem volt Másféle. Élő embert nem lehet atomjaira bontani. Igézettel meg lehet ölni. Le lehet taszítani az első

rétegbe, és mindaddig ott tartani, míg a Homály ki nem szívja minden életerejét. De a Homály ebben az esetben is kilöki magából természetes közegébe az embert, aki azért hal meg, mert vércukorszintje katasztrofálisan leesik, akár az ügyetlen Másféléé.

Az is igaz, hogy bár az alsóbb rétegek most elérhetetlenek Dmitrij számára, megmarad a teljesen emberi világ. És az Inkvizíció döntése nyomán a másvilágra küldeni valakit egy közönséges kötéllel is lehetséges. Megint csak a középkorból maradt előítéletek következtében az Inkvizíció sosem alkalmazta a hírhedt nyaktilót.

Egy erős mágus esetében sokkal biztonságosabb az atomokra bontás, mint a levágott fej.

A kihallgatást, mint a kelet-európai szektor felelőse, Edgar vezette. Dmitrij tudta, hogy a Bíróság üléstermében az Inkvizítor most lép fel először főnöke, Vitézslav halála után. Érezhető volt, hogy izgul egy kicsit, ezért beszél szándékosan lassan, kimérten. A szabályzat előírta, hogy a beszédeket a Homályon át kell elmondani, de akkor Dmitrij nem hallott volna semmit, ezért rá való tekintettel kivételesen hangosan beszéltek.

Oroszra Edgar helyettese, Makszim fordított mindent, a hírhedt hajdani Dúvad. Makszim egy külön pulpitus mögött állt, előtte mikrofon, de a civilizációnak ez a kelléke itt nagyon idegenül festett.

Nem csak Dmitrij szorult tolmácsra. Külön, a két első sorban a

„holt költők” ültek. Két sorban – mivel formálisan nem lehetett a Fény és a Setét különbségétől megfosztott Fehérnek tekinteni őket.

Így többségüket a terem sötét márvánnyal burkolt oldalára ültették, az egy Golubjovát pedig a világossal borított oldalra. A kamaszokra két asszony felügyelt. Az Inkvizítor Tamara, aki most leginkább szigorú tanfelügyelőre emlékeztetett, és Iva Maskova.

Dmitrij számításai beváltak. A „költők” tudatába sem kotortak bele mélyen. Beérték a hipnózisban végzett kihallgatásokkal és a hazugságot

megakadályozó,

olyan

engedélyezett

igézetek

alkalmazásával, mint például a Hosszú Nyelv. Megvolt itt a maga szerepe az általános dehasonításnak is, meg a beismerő

vallomásoknak

is,

amelyek

rögzítéséhez

Dreher

makacsul

ragaszkodott. Az Inkvizíció hivatalos helyiségein kívül a kamaszok igézet hatása alatt voltak, azt hitték, szavalóverseny győzteseiként kerültek Szentpétervárra.

A volt nevelőt sem nyirkos kazamatákban őrizték, négycsillagos hotelban tartották házi őrizetben. Vele szemben sem alkalmaztak harmadik vagy negyedik fokozatú kihallgatási módszereket.

Dmitrijnek egyébként sem állt szándékában bármit eltitkolni, készséggel elmondott mindent.

A tárgyalás előtti napon összkomfortos börtönében felkereste Iva és Maelgwn. A lánynak akkor nem sikerült időben kimenekülnie Golubjova igézetének hatóköréből, de az elsők között hasonították újból. Csak a szintjét kellett most újból megemelni, azonban hármuk közül Ivának voltak a legjobb képességei. Na meg most már mindent tudott Čapek tükréről.

– Mit műveltél… – mondta Dmitrijt szenvedélyesen átölelve Iva oroszul, a maga jellegzetes, beszédét csak még vonzóbbá tevő

akcentusával.

Drehert még jobban elfogta a bűntudat.

Maelgwn az ajtóban toporgott Iva mögött. Ő volt a hivatalos gyógyító, aki a Maskova vezette Inkvizítorok által kiszabadított túszokat fogadta a Mihajlovszkij-vár nyugati őrszobájánál. És Artyomot is ő hozta rendbe Dreher ügyetlen csapása után az Excaliburral.

Most Maelgwn és évfolyama teljes létszámban jelen volt a tárgyaláson, az Inkvizíció szürke háromszögén helyezkedtek el.

Dmitrij úgy vélte, ezt a lépést Karmadon-Bagolyfő találta ki. Nyilván nagy pedagógiai hatást várt attól, hogy a kamaszok a tanárukat, kollégái a bajtársukat látják a Bíróság előtt állni.

A tárgyalás időtartamára a „költőkről” ideiglenesen levettek minden igézetet és illúziót. Igaz, memóriájukat nem teljesen oldották fel a gátlás alól. Mindaz, ami a Homály természetére vonatkozott, változatlanul zárva maradt előlük.

Felmondták a Megállapodást. Bejelentették: „A mai tárgyalás tárgya…” Dreher beosztott Inkvizítor ellen hatásköri túllépés, a szabályzat tudatos megszegése, parancsmegtagadás, az Inkvizíció munkatársai elleni támadás volt a vád. Dmitrij ehhez gondolatban még hozzátette a Komarov tanúnak okozott egészségkárosodást. De ilyesmiért az Inkvizíció sajnos nem emel vádat.

A belső Bíróság tárgyalásain nincs ügyész és védő. Ebben az esetben (példátlan dolog!) a bírák egyben az események tanúi is voltak, hiszen hivatalból köztük volt Ludwig Hieronimus Maria Küchbauer, Hena, sőt Maurice, Leonard és Boleslaw is, akik Tamara közvetítésével tárgyaltak Dmitrijjel a Nyári kertben. Másokat lehetetlen volt meghívni, felsőbb hatóságnak pedig nem lehetett az ügyet átadni, mivel ilyen hatóság nem létezett.

Dreher teljesen biztos volt abban, hogy valahonnan kívülről

Alekszandr is figyelemmel kíséri a tárgyalást.

A hat bíró előtt (a hetedik maga Edgar volt) az asztalon látszólag rendetlenül szétszórva dobókockára, játékfigurákra emlékeztető

apró, faragott tárgyak, üveggolyók hevertek. De minden csecsebecsén aprócska címke volt leltári számmal. Talizmánok voltak, a kihallgatások során rögzített memórialenyomatokkal.

Egyébként maradt olyasmi az emlékezetben, amit nem lehet elmagyarázni, sem talizmánon rögzíteni.

Edgar szólította a tanúkat. Dmitrij összeszorította a fogát, elvörösödött, mialatt az Inkvizítorok arról beszéltek, hogy a parkba behatolva biztosak voltak abban, őt kell megmenteniük, és ezzel szemben Háló várt rájuk, és Irodai Patkányok.

Majd a vádlott ezt hallotta: „A Bíróság szólítja Artyom Komarov tanút.”

A volt vámpír értetlenkedve nézett szét, de felkelt, és a bírák elé állt.

– Mit mondott Dreher nevelő, mielőtt elkezdődött az akció?

– Hát… – Artyom igyekezett nem nézni Dmitrij felé. – Hogy ott marad velünk. Hogy nem megy sehova. És a belső hangjával tárgyalt… Vagyis hogy valakivel a Homályon keresztül. Azt gondoltuk, hogy elárult minket, és portált nyit.

– Azt gondoltátok? És most?

– Őt árulták el, és nem ő minket. Bocsásson meg, Dmitrij Leonyidovics… – Artyom mégis Dreherre nézett.

Dmitrij bólintott.

– Fiatalember, most nem erről beszélünk – mondta Edgar. –

Maga szerint mit tett volna Dreher nevelő, ha nem kezdődik el a roham?

– Nem tudom – felelte Artyom. – Kitalált volna valamit. Mindig kitalál valamit.

– A helyére mehet. A Bíróságnak nincs több kérdése magához.

Artyom kelletlenül visszament a többi „holt költőhöz”, és Dmitrij

észrevette, hogy egészen máshogy jár most, mintha a volt vámpír már nem hordozna a vállán semmiféle terhet, mindent levetett volna magáról.

– Vádlott, kíván hozzátenni valamit az elhangzottakhoz? –

kérdezte Edgar.

– Nem, semmit. – Dmitrij majdnem hozzátette, „uram”, még túl erősen működtek benne az emberi ösztönök.

– A Bíróság szólítja Konsztantyin Sztrigal első osztályú vezető

Inkvizítort – jelentette be Edgar.

Sztrigal kivált a szürke palástok tömegéből, hátravetve kapucniját.

Dmitrij csak ekkor ébredt rá, hogy ő is itt van a teremben.

Azon a balvégzetű éjszakán Dmitrij a nagy tó partján talált rá a csuromvizes Sztrigalra. Az Inkvizítor, ahogyan az várható is volt, ujjaival pattintgatva próbált igézeteket létrehozni, közben sűrűn káromkodott. Sehogyan sem akarta elhinni, hogy többé már nem mágus. Egyébként nem kellett sokáig képességei nélkül meglennie.

Sztrigal korrekten válaszolgatott a kérdésekre, és bárhogy nézzük is a dolgot, bármily furcsa, feleletei Dmitrij javára szolgáltak.

– Tulajdonképpen ki döntött a roham mellett?

– Én magam. Az összes elképzelhető változat közül még a roham volt a legkisebb rossz.

– A vádlott elutasító válaszát választotta az igézet indítókulcsául.

Miért?

– Túlbiztosításként. Avatáraként szerepeltem a nagytiszteletű

Küchbauer Nagymester és Dreher felügyelő beszélgetésekor.

Előttem nem ismeretes beszélgetésük tárgya, de az nyilvánvaló volt, hogy a helyzet kritikus, és Dreher felügyelő habozik. Akkor úgy döntöttem, mindkét esetre tervet készítek – ha beleegyezik abba, hogy megnyitja a portált, és ha nem. Ezért a bármilyen formájú, egyértelmű elutasításra építettem fel az indítás utasítását.

– Úgy véli, hogy a művelet megkezdése provokálhatta Dreher beosztott Inkvizítort a nem adekvát cselekvésre?

– Kétségkívül – felelte Sztrigal. – Mint ahogy ettől a kislánytól a fejére kapott ütés következményei is.

Masa Danyilovára mutatott. A kislány elvörösödött. A mellette ülő

Ivan felfújta az arcát, épp csak nem sziszegett hozzá.

– A Bíróságnak nincs önhöz több kérdése – jelentette ki Edgar.

– Engedjen meg még néhány szót! – mondta Sztrigal.

– Beszéljen! – engedélyezte Edgar.

– Nézetem szerint Dreher nevelő elsősorban nem Inkvizítor.

Olyasmibe keveredett, ami nem neki való.

– Térjen a lényegre!

– Akkor kérem lejegyezni a véleményemet! – Sztrigal egy üresen álló írópult felé nézett. A pulton egy lúdtoll járt magától egy vaskos fóliáns lapjain, tinta nélkül is feljegyezve gyorsírással a tárgyalás minden momentumát. – Dreher nevelőt szabadon kell engedni, blokkolni a memóriáját, és újrahasonítás nélkül hagyni, hogy pedagógiai munkát végezzen.

„Már ezért is hálás köszönet” – gondolta Dmitrij.

– Rögzítettük – mondta Edgar. – Visszamehet a helyére. Van-e a teremben olyan Másféle, aki hozzátenne valamit az elhangzottakhoz, vagy tiltakozni kíván?

– Igen – mondta egy csengő hang.

Anna Golubjova felpattant.

– Dmitrij Leonyidovics nem bűnös! – kiáltotta, és a visszhang szétvitte ezt a hírt a boltívek alatt. Mintha még a gyertyák évszázados nyugalmát is megzavarta volna ez a hang. – Minket ítéljenek el, ne őt! Az egészet mi kezdtük!

– Tudomásul vettük a véleményt – mondta Edgar, és Dmitrijnek úgy rémlett, mintha halvány, lenéző mosoly bujkálna szája szögletében.

– Én is szólni akarok – mondta egy durvább, mélyebb hang. A borzas Burejev állt fel. – Ezt mi… szóval… Röviden, nem Leonyidics zavart össze mindent, hanem mi. Mi vagyunk a bűnösök. Minket ültessenek le, ne őt! Vagy lökjenek a Homályba vagy hova…

Úgy nézett ki, nem sok hiányzik, és Gosa a padon átugorva odaáll Dreher mellé. Talán még le is köp a kútba, hogy mutassa, milyen bátor.

– Ő nem bűnös – állt fel Artyom Komarov is. – Az egészet én találtam ki.

– Én meg részt vettem benne! – ugrott fel Tolik Kljuskin. Arcán ott ült elmaradhatatlan mosolya, amelyet semmilyen szörnyűséges következmény nem volt képes letörölni.

– Nem bűnös! – mondták felállva kórusban a Danyilov ikrek.

– Nem bűnös! – Sztasz Alekszejenko hangja izgalmában elcsuklott, mikor a volt naggal és nagainával egyszerre felállt.

– Ti aztán jól adjátok… – fordult feléjük Dmitrij.

– Jegyzőkönyvbe vettük – mondta Edgar. – Leülhetnek.

A lúdtoll szinte szikrázott a könyv fölött.

– Vádlott, álljon fel! Kíván még valamit mondani?

– Nem – felelte Dmitrij.

– Beismeri a bűnét?

– Beismerem, hogy tudatosan cselekedtem, ép elmével.

– Úgy véli, a művelet megkezdése indította cselekvésre?

– Ha nincs a művelet, valószínűleg nem tudtam volna olyan gyorsan kitalálni, mit tegyek. Ez minden, amit mondani tudok.

– A Bíróság meghozza ítéletét – jelentette be a legmagasabb rangú megbízott.

Néhány másodpercig csönd volt, csak a lúdtoll percegett még, feljegyezve az elhangzottakat.

A bíráknak nem kellett visszavonulniuk az ítélethozatalra.

Hangtalanul megtárgyalják az ügyet, és ami köztük elhangzik, senki nem hallhatja, még egy kategórián felüli mágus sem.

– Kihirdetem az ítéletet Dmitrij Dreher megbízott Inkvizítor ügyében – kezdte Edgar. – Dreher megbízott Inkvizítor bűnössége bizonyítottnak tekintendő. Az előírásoknak megfelelően Dreher

Inkvizítort haladéktalan megsemmisítésnek kell alávetni, fizikai halálra ítéltetik.

– Ne! – sikított fel Anna.

– Ezt nem tehetik, disz… – tört ki dörögve Burejev.

– Csöndet! – ordított fel váratlanul Edgar. – Ítélethirdetés folyik!

Kurátorok! Ha egyetlen hang elhangzik onnan, lebénítani mindegyikük beszédszerveit! Szóval… – Átmenet nélkül visszatért megszokott hanghordozásához. – A Bíróság ugyanakkor figyelembe veszi az enyhítő körülményeket. Hatástalanított egy veszélyes talizmánt, elhárította a veszélyt, amely legalábbis egész Kelet-és Nyugat-Európa minden Másféléjét fenyegette. A munkatársakat nem érte súlyos károsodás, eltekintve képességeik és szintjük ideiglenes elvesztésétől. Megszervezte a törvénysértő csoport önként jelentkezését teljes létszámban. Értékes tárgyat bocsátott az Inkvizíció rendelkezésére.

Dmitrij ezt nem állta meg hümmögés nélkül. Az üvegcsét Anna Árnyékával személyesen Dunkelnak adta át. Mindenki tudta, hogy ami Karmadon-Bagolyfőhöz kerül, azt soha többé ki nem adja a markából. Biztonságosabb helyet egy palackba zárt dzsinnek kitalálni sem lehetne. Ki tudja, lehet, hogy nem ez az első ilyen a talizmánok európai kincstárában, amelynek hivatalosan Dunkel a vezetője.

– …és a vádlott indítékai. Dreher felügyelőnek feladatából kifolyólag nem csupán a Megállapodás betartásáról kellett gondoskodnia, hanem növendékei biztonságáról is. Minderre tekintettel a Bíróság lehetségesnek tartja a feltételes büntetést és az adminisztratívmágikus jellegű intézkedések elrendelését. Húsz év időtartamra korlátozza Dreher Inkvizítor jogait. Mágiát kizárólag szakmai feladatai ellátásához vehet igénybe. Vádlott, megértette a Bíróság ítéletét?

– Igen – mondta Dmitrij.

Anna szeme nedves volt, de a tekintete nagyon boldog.

– Kihirdetem az ítéletet az Inkvizíció Európai Irodájának felügyelete alatt működő, az Oroszországi Föderáció Nappali és Éjszakai Őrségei által közösen üzemeltetett bentlakásos iskola tanulóinak csoportja ügyében – jelentette ki Edgar.

Dmitrij feszülten figyelt.

– Nevezett személyek bűnös voltához nem fér kétség. De tekintettel beismerő vallomásukra… őszinte megbánásukra…

továbbá fiatalságukra és fizikai állapotukra… Mágikus képességeik teljes

elvesztésére

figyelemmel…

a

Bíróság

úgy

döntött,

életfogytiglan megfosztja őket a mágia használatának jogától.

Életkorukat

figyelembe

véve

és

enyhítésként

blokkolja

memóriájukban

a

Másfélékkel

kapcsolatos

ismereteket

nagykorúságukig. Az egyesített bentlakásos iskolából áthelyezi őket közönséges emberi iskolába. Európai tanulmányaik költségét az Inkvizíció fedezi.

Dmitrij egyébként tudta, hogy ez az egész csak ilyen ítélettel zárulhat. Igen, nem lesz könnyű elválniuk egymástól… míg nem törlik az emlékeiket. Nos, nem is rossz érzéstelenítés. Később persze találkozhatnak majd. Anna és Komarov talán össze is házasodnak, ha felnőttek. Mindannyian vonzódni fognak egymáshoz, és ezt semmiféle igézet nem törölheti el.

Nehezebb lesz a helyzet a családokkal. Anna anyjának egyszerűbb a helyzete, Toliknak meg amúgy sincs senkije.

A „holt költők” kővé dermedt arccal ültek, a Katalin-park szobraira hasonlítottak most.

– Az Inkvizíció továbbá figyelembe veszi, hogy nevezett személyeket nem önző célok vezették. Ezért a Bíróság tíz év múlva a különkollégium ülésén megvizsgálja mágikus képességeik feltételes és határidő előtti helyreállításának lehetőségét. Addig az időpontig a növendékek az Inkvizíció felügyelete alatt állnak. A felügyelettel Dmitrij Dreher beosztott Inkvizítort bízza meg.

Az egyik mondatnak Dmitrij nagyon megörült. Sokkal jobban,

mint a lehetőségnek, hogy a „holt költők” újra Másfélévé válhatnak, amint felnőttek.

„Az egyesített bentlakásos iskolából áthelyezi őket közönséges emberi

iskolába.”

Miért?

Hiszen

azokat

a

líceumbeli

törvényszegőket nem irányították át máshova. Egész életükben rendszeresen összejöttek, még emlékkövet is állítottak a „hely szellemének”, ott, ahol lemondtak a talizmán elkészítéséről. Tehát…

a bentlakásos iskola mégsem lesz közönséges emberi iskola.

– Megértették a Bíróság ítéletét? – nézett Edgar szigorúan a „holt költőkre”.

És Anna akkor felállt.

– Lehetne… hogy ne töröljék az emlékeimet?

Edgar gyors pillantást váltott Dunkellal.

– Lehetséges. De a maga érdekében…

– Kibírom – mondta a kislány határozottan.

Dmitrij a fejét rázta.

Tudod te, butácskám, mit jelent tíz évig bénának érezni magad, és emlékezni arra, milyen más volt régen?

– Rendben van – mondta Edgar. – Rögzítettük.

– Akkor én is ezt kérem – állt fel Komarov.

– Én is… Én is… – A „holt költők” megint mind felálltak.

A prágai tanfolyamon tanuló Inkvizítorok összesúgtak.

– A memória blokkolásáról való önkéntes lemondás elfogadva –

hirdette ki Edgar. – A Megállapodás nevében! Fölhelyezni a pecséteket!

A bírák, egyben az ítélet végrehajtói, felálltak. Csak Dunkel és Hena maradt ülve. Az Inkvizítorok a kamaszok felé nyújtották a kezüket. Dmitrij most nem láthatta az energia repülő csomóit, de nagyon jól emlékezett az egész eljárásra.

– Az ülést befejezettnek nyilvánítom – mondta Edgar. – Mindenki távozhat.

Kurátorok!

Gyűjtsék

össze

a

kiskorúakat,

és

gondoskodjanak róla, hogy a legközelebbi járattal hazautazzanak!

– Dreher felügyelő hasonítását majd én elvégzem – mondta Karmadon halkan, és felállt. Láthatóan elégedett volt a maga rendezte színielőadással.

– Nagymester, engedje meg, hogy… elbúcsúzzam a gyerekektől –

kérte Dreher.

– Elbúcsúzni? – csodálkozott Karmadon. – Hiszen mostantól gyakran látja majd őket. Na jó, adok öt percet.

– Köszönöm, Nagymester! – Dmitrij fejet hajtott előtte.

De Dunkel már hátat fordított neki, és megszokott, évszázadok alatt begyakorolt mozdulattal ledobta magáról az inkvizítori köpenyt. A bírói kollégium szó nélkül távozott. Ha beszéltek is egymással, a Homályon át tették, de valószínűleg ott is hallgattak.

Sztrigal a kijárat felé mentében könnyedén odabiccentett Dmitrijnek. Edgar a verejtéket törölte a homlokáról. Makszim a lúdtollhoz lépett, akkurátusan belehelyezte a könyvbe, becsapta a vaskos kötetet, és vigyázva kivitte a teremből.

Dreher a diákok felé fordult. De hirtelen minden kiment a fejéből, amit mondani akart volna nekik. A legalkalmatlanabb pillanatban, mint mindig. És Dmitrij kibökte az első mondatot, ami eszébe jutott: – Hát, üdvözlet, emberkék…

Szergej Lukjanyenko

Kazahsztánban született, 1968-ban, és már fiatalon megragadták képzeletét a Sztrugackij testvérek és Robert Heinlein oroszul is hozzáférhető ifjúsági SF-jei. Ő maga 18 esztendős kora körül kezdett írással foglalkozni, és egy évvel később az alma-atai Zarja című újság meg is jelentette első novelláját. Eközben a helyi orvosi egyetemen kitanulta a pszichiáteri szakmát.

1989-ben dolgozni kezdett első komolyabb regényén, a Negyven sziget lovagjain. Ebben idegenek rabolnak el kisgyerekeket, hogy a jövő vezetőinek alakuló személyiségjegyeit tanulmányozzák egy mesterségesen létrehozott környezetben. A regény szinte egyszerre jelent meg a szerző első önálló novelláskötetével, amely a Nukleáris álom címet kapta. Ez utóbbiban az írások többsége pusztuló, széthulló jövőkben játszódik. (Több elbeszélése magyarul is olvasható a Galaktikában, illetve a Kétszázadik című antológiában.) Ezek és Lukjanyenko későbbi művei számos hazai díjat elnyertek, így hamarosan már egyre népesebb oroszországi rajongótábor várta a következő kötet megjelenését. A határokon túli ismertségre azonban a szerzőnek még egy évtizedet kellett várnia. Timur Bekmambetov 2004-ben készített filmet az Éjszakai Őrségből. A kevés pénzből is látványosra összehozott produkciót átvették amerikai forgalmazásra, és ez lehetőséget adott a regény angol fordításban való megjelentetésére. Addigra a könyvnek otthon már két folytatása (Nappali Őrség, Alkonyi Őrség) is elkészült, majd azóta még három (Utolsó Őrség, Új Őrség, Egyesült Őrség).

Számos további regény és sorozat fűződik még nevéhez, közülük is kiemelésre érdemes a sztrugackiji ihletésre született Ugrásciklus, melynek két kötete az Ugrás az űrbe és az Ugrás az ismeretlenbe.

Arkagyij Suspanov

Orosz író, 1976-ban született Ivanovóban. Első írása egy iskolai újságban jelent meg 1989-ben. Aztán fölfedezte a Sztrugackij fivérek műveit. Egyetemi tanulmányai végén szakdolgozatát már az ő

munkásságukból írta. Professzionális elbeszéléssel 1997-ben jelentkezett először, a Pulsz című magazinban. Két évvel később egy újabb novellája pályázatot nyert, és ezt már a neves Jeszli közölte le.

Doktori disszertációját 2001-ben védte meg, diplomamunkáját Alekszandr Bogdanovról és a 20. század elejének orosz SF-irodalmáról írta. Ez később angol nyelven is megjelent. 2004-ben már saját novelláskötete látott napvilágot.

Írói képzését Szergej Lukjanyenko és Nik Perumov szárnyai alatt folytatta. Vizsgamunkája a legjobbak között jelent meg a 2010– és RoszKon találkozó hivatalos antológiájában. 2007 óta saját rovata van a Jeszliben.

Bemutatkozó regényét egy Nik Perumov által kitalált világba írta, Kameny bez mecsa (2012) címmel, melyben egy egyetemista hirtelen Sir Lancelot bőrében találja magát a Kerekasztal lovagjai között, hogy Merlin vezetésével harcoljon a káosz erői ellen. Azóta Szergej Lukjanyenko Őrség-sorozatához készített három folytatást, egy összefüggő trilógiát. Ennek első része a Varázsőrség (2013).

JEGYZETEK

[1] Credo, quia absurdum est – Tertullianusnak tulajdonított szállóige.

[2] M. V. Lomonoszov (1711-65): orosz természettudós, A. L. Lavoisier (1743-94): francia természettudós. Lomonoszov-Lavoisier-törvény: a tömegmegmaradás törvénye.

[3] Arisztotelész (i. e. 384-322): görög filozófus; Comenius (Jan Komensky, 1592-1670): a modern pedagógiatudomány cseh megalapítója; K. D.

Usinszkij (1824-1870): orosz pedagógus; A. V. Lunacsarszkij (1875-1933): egy időben oktatásügyi népbiztos volt; V. A. Szuhomlinszkij (1918-1970) és A. Sz. Makarneko (1888-1939): orosz-szovjet pedagógusok; Jamusz Korczak (18781942): a pszichopedagógia lengyel megalapozója.

[4] C. G. Jung (1875-1964): kiváló svájci pszichológus, pszichiáter.

[5] Thule: legendás mesebeli sziget az Atlanti-óceán északi részén.

[6] NEP (új gazdaságpolitika): a Szovjetunióban a 20-as években bevezetett, a korábbihoz képest némileg szabadabb szellemű, rövid életű

gazdaságpolitika.

[7] A Carrie Stephen King regénye nyomán készült, 1976-ban Brian De Palma vitte filmre; a Class of 1999 magyar címe Kiborgtanárok.

[8] Nyikolaj Zabolockij (1903-1958) „Éji kert” című versének részlete, fordította: Galgóczy Árpád

[9] Nag és nagaina: a hindu hitvilág kígyótestű, emberfejű lényeinek hím-, ill. nőnemű változata.

[10] Thomas Learmont egy skót monda hőse, Rímfaragónak nevezték, a vele kapcsolatos események az Utolsó Őrség című kötetben olvashatók; Mihail Jurjevics Lermontov (1814-41): nagy orosz költő, családja skót eredetű volt.

[11] Német író (1958-), gyermekregények szerzője.

[12] Morpheusz: az álmok istene a görög mitológiában.

[13] A hétfő szombaton kezdődik című Sztrugackij-regényben.

[14] Oscar Wilde Dorian Gray arcképe című regényének hőse nem öregszik, csak a róla festett arckép.

[15] Nyikolaj Zabolockij (1903-1958): kiváló orosz költő.

[16] Ezzel és a később említett eseményekkel kapcsolatban lásd Vlagyimir Vasziljev Káosz-Őrség című regényét.

[17] A két világháború között Németországban működött okkultista és az

„árja faj” eredetét kutató társaság. Leningrádot 1941 szeptemberében körülzárták a németek, és 872 napig blokád alatt tartották.

[18] Carl von Mannerheim (1867-1951): finn marsall és politikus. Az 1918-as polgárháború és a II. világháború idején sikerrel harcolt a szovjetek ellen, ő építtette ki a róla elnevezett védelmi vonalat.

[19] Erről és a mentortalizmánról lásd Vlagyimir Vasziljev Káosz-Őrség című regényét.

[20] A Maelgwn név walesi nyelven az jelenti: a kutyák vezére.

[21] Az idézetek Saint-Exupéry Az ember földje és Janus Korczak I. Matykó király című művéből valók.

[22] A köznyelv Pityernek nevezi Szentpétervárt.

[23] Itt épült a 18. század elején Szentpétervár; a történetet a Káosz-Őrség című Vasziljev-regény meséli el.

[24] Jack London regényének címszereplője, tehetséges, ambiciózus fiatalember.

[25] Avalon az Arthur-mondakörben szereplő legendás sziget. E. T. A.

Hoffmann (1776-1922) rendkívül gazdag fantáziájú német író.

[26] Farkaskölykök (német).

[27] Nyevszkij sugárút – Szentpétervár híres főutcája.

[28] Amerikai író, költő, publicista (1890-1937). Fantasztikus világban játszódó horrornovellákat írt.

[29] A Boszorkányok pörölye (Malleus Maleficarum) című mérhetetlenül ostoba és gonosz könyvet, amely az inkvizíció vérengzéseinek szolgált alapjául, két dominikánus inkvizítor, Jacob Sprenger (1436-1495) és Heinrich Kramer/Institoris (1430-1505) jelentette meg 1487-ben.

[30] Az inkvizíció kínzóeszközei.

[31] Lovecraft kitalálta titokzatos könyv, A holtak könyve.

[32] Fuaran történetét az Alkonyi Őrség című Lukjanyenko-regény meséli el.

[33] Heinrich Schliemann (1822-1890): német régész, megtalálta többek közt Trója romjait.

[34] Elvesztek, mint a rossz pénz (német).

[35] Egy 18. század végén épült, klasszicista stílusú volt grófi palota (ma lakóház) lépcsőháza. A számos legenda egyike szerint a falára felírt kívánságok teljesülnek. Más változat szerint éjfélkor a pincében megjelenik a sátán.

[36] Alekszandr Biok (1873-1928): kiváló orosz költő.

[37] Puskin: „A próféta”; Szabó Lőrinc fordítása.

[38] Vlagyimir Viszockij (1938-1980): rendkívül népszerű színész, dalszerző

és előadó.

[39] Romain Rolland (1866-1944) francia író Colas Breugnon című

regényének főhőse.

[40] Képes Géza fordítása.

[41] A. F. Kerenszkij (1881-1970): mérsékelt polgári politikus, 1917-ben miniszterelnök. Emigrációban halt meg.

[42] A Palota hidat éjszakánként felnyitják, hogy a nagy tengeri hajók bejussanak a Névára.

[43] A sziget csúcsán álló, a 19. sz. elején emelt két obeliszk.

[44] Tamerlán, más néven Timur Lenk (1336-1405): kegyetlenségéről és hódításairól híres mongol fejedelem; Csin Si Huang-ti (i. e. 259-i. e. 210): az első kínai császár.

[45] Utalás M. A. Bulgakov A mester és Margarita című regényére.

[46] Részletek E. A. Poe „A holló” című verséből: Ajtóm felett Pallasz szobrán megült, mint ki helyre vár, Ült, nem is moccanva már!

S lelkem itt e lomha árnyból, mely padlóm elöntve szállt, fel nem röppen – soha már!

(Tóth Árpád fordítása)

[47] Utalás Poe „A Morgue utcai kettős gyilkosság” című elbeszélésére.

[48] Nagy Sándor apja II. Philipposz makedón király volt.

[49] Nagy Péter cár (1672-1725) fiatalon Pjotr Mihajlov álnéven Hollandiában beállt egy hajóépítő üzembe. Nyugati tapasztalatai alapján döntött úgy, hogy „ablakot nyit Európára”, ezt szolgálta többek között Szentpétervár megalapítása.

[50] A 18. és 19 század fordulóján, I. Pál cár (1754-1801) parancsára épült, az ő ízlését tükröző, erősen eklektikus stílusú palota. I. Pált nem sokkal az építkezés befejezése után meggyilkolták.

[51] Albertus Magnus (?-1280): német teológus, filozófus, polihisztor természettudós. Szentté avatták.

[52] Eredeti neve James Daniel Bruce (1669-1735), skót származású katona, diplomata, feltaláló, Nagy Péter közvetlen munkatársa.

[53] Carszkoje Szelo: fényűző volt cári nyaraló több kastéllyal, melléképületekkel, hatalmas parkkal Szentpétervár közelében, kedvelt turistacélpont. A települést a szovjet időkben Puskin-városnak nevezték el, mivel a költő ott tanult.

[54] 1811 és 1843 között működött előkelő oktatási intézmény nemesi családok fiai számára. Puskinon kívül az orosz történelem és irodalomtörténet több nevezetes képviselője is itt tanult, többek közt az 1825. évi dekabrista felkelés több vezetője.

[55] Az intarziás parketta, a berakásos márványborítás védelmére több múzeumban kötelező.

[56] G. R. Gyerzsavin (1743-1816): a kor ünnepelt költőfejedelme. A legendárium szerint a líceumban tett látogatása alkalmával a fiatal Puskin felolvasta előtte egy versét, melynek hallatán Gyerzsavin jövendő

utódjának nevezete.

[57] Nerva (i. sz. 30-98): római császár, a trónon fogadott fia, Traianus követte.

[58] Lükeionnak nevezték az Arisztotelész által i. e. 335-ben alapított

iskolát.

[59] Görög mitológiai hősnő, akit az istenek egy szelencébe zárt

„kincsekkel” ajándékoztak meg. Amikor Pandóra kíváncsian kinyitotta a szelencét, kiszabadult belőle minden baj, fájdalom, gyász és gond, és amikor ijedten rácsapta a szelencére a fedelet, csak egyvalami rekedt benne: a remény.

[60] Stanislaw Lem klasszikus regénye, amelynek alapján 1972-ben Andrej Tarkovszkij, 2002-ben Steven Soderbergh készített filmet.

[61] Vlagyimir Viszockij (1938-1980): színész, dalszerző, énekes.

[62] G. Ch. d’Anther francia kalandor, párbajban megölte Puskint.

[63] E. A. Poe: A holló (Tóth Árpád fordítása)

[64] Tycho Brahe (1546-1601): dán csillagász; Johannes Kepler (1571-1630): német csillagász, matematikus.

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ MÁSFÉLE IRODALOM

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

MÁSODIK RÉSZ MÁSFÉLE FÖLDRAJZ

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

HARMADIK RÉSZ MÁSFÉLE TÖRTÉNELEM

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

Szergej Lukjanyenko

Arkagyij Suspanov

JEGYZETEK

Document Outline

- ELSŐ RÉSZ MÁSFÉLE IRODALOM

- PROLÓGUS

- ELSŐ FEJEZET

- MÁSODIK FEJEZET

- HARMADIK FEJEZET

- NEGYEDIK FEJEZET

- ÖTÖDIK FEJEZET

- EPILÓGUS

- MÁSODIK RÉSZ MÁSFÉLE FÖLDRAJZ

- PROLÓGUS

- ELSŐ FEJEZET

- MÁSODIK FEJEZET

- HARMADIK FEJEZET

- NEGYEDIK FEJEZET

- ÖTÖDIK FEJEZET

- EPILÓGUS

- HARMADIK RÉSZ MÁSFÉLE TÖRTÉNELEM

- PROLÓGUS

- ELSŐ FEJEZET

- MÁSODIK FEJEZET

- HARMADIK FEJEZET

- NEGYEDIK FEJEZET

- ÖTÖDIK FEJEZET

- EPILÓGUS

- Szergej Lukjanyenko

- Arkagyij Suspanov

- JEGYZETEK

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ MÁSFÉLE IRODALOM

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

MÁSODIK RÉSZ MÁSFÉLE FÖLDRAJZ

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

HARMADIK RÉSZ MÁSFÉLE TÖRTÉNELEM

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

Szergej Lukjanyenko

Arkagyij Suspanov

JEGYZETEK

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ MÁSFÉLE IRODALOM

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

MÁSODIK RÉSZ MÁSFÉLE FÖLDRAJZ

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

HARMADIK RÉSZ MÁSFÉLE TÖRTÉNELEM

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

EPILÓGUS

Szergej Lukjanyenko

Arkagyij Suspanov

JEGYZETEK