A fordítás alapját képező kiadás:

Szergej Lukjanyenko

Konkurentü

Izdatyelsztvo ASZT, 2008

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Weisz Györgyi

Szerkesztette:

Scheirich Zsófia

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978-615-5859-04-5

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2008 by Szergej Lukjanyenko

© Hungarian translation 2018, Weisz Györgyi

© Hungarian edition 2018, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

ELSŐ RÉSZ

„Van számítógépem, startra készen állok!”

Első fejezet

amelyben Valentyin elolvas egy furcsa hirdetést, furcsa emberekkel ismerkedik meg, és furcsa dolgokat kíván

A HIRDETÉS egy lámpaoszlopon díszelgett, a „Lakás kiadó csak orosz, csak gyermektelen családnak, drága” és a „Leveszem ügyeiben tanúsított naivitásának koronáját” szövegű között. Valentyin először az elsőt nézte meg ingerülten. Vajon felfogta-e az, aki írta, hogy ha csak gyermektelen orosz családnak adja ki a lakást, hamarosan nem maradnak oroszok? A másik hirdetményt inkább helyeselte, az ügyeinkben tanúsított naivitást jobb levetni. Még akkor is, ha tekintélyes summát kell ezért kifizetni a soros sarlatánnak, aki a fehér, a fekete és a szürkésbarna mágia mesterének adja ki magát.

Valentyin cigarettát vett elő, és rágyújtott.

„Naivitás koronájával” nem rendelkezett. Lakása volt. Családot egyelőre nem szándékozott alapítani.

Majd a harmadik hirdetés vonzotta magához tekintetét.

Először is, kézzel írták. Nagyon akkurátusan, olvashatóan, de kézzel. Másodszor pedig, pimaszság, cinizmus és ostobaság terén párját ritkította.

„Pilótákat keresünk orbitális bombázókra, vadászűrhajókra, műszaki kiszolgáló űrhajókra. Életkor 18-tól 45 évesig, mindkét nemből. Magas fizetés, orvosi ellátás, életbiztosítás. A szerződés időtartama 3 év. Jelentkezés a 8 916 654 0650 telefonszámon.”

A hirdetés alján kis papírszeletkéken megismételték a telefonszámot. A szeletkék egy része már hiányzott.

– Gyim, ezt nézd meg! – szólította Valentyin a járdaszélen feltartott kézzel álldogáló barátját. Moszkvában általában gyorsan lehet taxit fogni, de ez nem az ő napjuk volt. Pontosabban nem az ő estéjük.

Gyima odament, de az úttest felé kinyújtott karját nem engedte le. Másik kezében zsinórjánál fogva egy tortát rejtő dobozt tartott, ettől nyurga figurája leginkább emelődarura emlékezetett.

– Játék.

– Hogy mi?

– Azt mondom, játszanak. Nincs mit csinálniuk, hát játszanak az emberek. Az egyik manó lesz, és szörnyetegekkel csatázik. Mások a világűrben hadakoznak. Meglátod, a számítógép még felfalja az emberiséget. Ahelyett, hogy tennék a dolgukat, az emberek hülyítik magukat. Gamerek…

– Biztos vagy benne?

Dmitrij nagyot nyelt.

– Természetesen nem. Tényleg az űrbéli francia idegenlégióba toboroznak embereket… Valka, mit akarsz? Az öcsém minden este ilyen játékok előtt ül, hamarosan kivágják az egyetemről, és berántják a seregbe. Én mondom neked, ez még hasznára is válik majd. Megjön az esze. Különben az lesz minden öröme az életben, hogy első szintű mágus, és képes tűzgömbökkel dobálózni. Már a barátnője is otthagyta…

A harmadik sávból csikorgó fékekkel a járda mellé vágódott egy ütött-kopott ezerhatos Zsiguli. Haverjára hagyva, hogy megalkudjon a kaukázusi származású sofőrrel – aki indításképp ötszáz rubelben szabta meg a viteldíjat, majd azt kérdezte, hogyan juthat el az Entuziasztov úttól az Andropov sugárútig –, Valenytin ezalatt a hirdetést tanulmányozta.

Valami zavarta. A teljesen meggyőző magyarázattól függetlenül. Odanyúlt, és letépett egy papírcsíkot a telefonszámmal.

A papír. Az zavarta.

A vizes, koszos lámpaoszlop, amelyet telefröcskölnek az autók, amelyen folyik az esővíz, amelyet belep a por. Minden hirdetés, még ha nemrégiben ragasztották is ki, szürke volt, és ázott.

De ez a papírlap – hófehér és száraz.

Hogy maradhat száraz?

Valentyin határozott mozdulattal letépte az egész hirdetést, és ledobta a lába elé, egy mocskos pocsolyába. Cipője orrával még bele is taposta a tócsába. Elvette a lábát.

A lap takaros fehér négyszögként merült fel a felszínre. Egyetlen folt, egyetlen csepp víz sem volt rajta.

– Az ördögbe – Valentyin lehajolt, fölemelte a cédulát. Tapintásra közönséges papír.

Száraz és tiszta.

– Valka! – Dmitrij már betelepedett a kocsi első ülésére.

Zsebre vágva a hirdetést Valentyin követte barátját. Kezében vígan himbálózott a szatyor egy üveg pezsgővel és egy üveg konyakkal.

Amíg még nem töltötted be a harmincat, minden születésnap örömmel tölt el – a sajátod is, a másoké is. Csak később kezdenek ingerelni a könyörtelenül egyre növekvő sorszámok: mire ez a nagy sietség?

* * *

Valentyin egy ócska paneltoronyház hetedik emeleti erkélyén cigarettázott. Egy emelettel följebb valaki szintén cigarettáját szívta, de gondosan ügyelt rá, hogy a hamu ne hulljon lefelé. Mögötte hangosan, teli tüdőből harsogta a viccet Gyima a szerencsétlen mérnökről, akit egy elbűvölő szőkeség próbált elragadni Juzsnoje Butovóba drága kabrioletjén. A lányok boldogan vihorásztak.

Valetyin véletlenül keveredett Julka születésnapi bulijába. Gyimkának szüksége volt kísérőre, hogy Valentyin – agglegény és eléggé vonzó lévén – hazakísérje majd Julka barátnőjét, vagy legalábbis időben lekísérje és taxiba ültesse. Dmitrijnek ugyanis tervei voltak az ünnepelttel kapcsolatban. Valentyin viszont, miután egész este beszélgetett a barátnővel, rádöbbent, hogy neki semmiféle terve sincs. Kezdetben még tetszett is neki a lány. De uramisten, milyen üresfejű!

Hát igen, tíz… mit tíz, öt, sőt még két évvel korábban a legkevésbé sem zavarta volna ez! Elvégre nem az egyetemen készült volna együtt tanulni vele…

– Öregszem… – mormolta Valentyin halkan. Az elfogyasztott konyak késztette arra, hogy kimondja.

– Ez mindenkivel megesik – jött nyomban a válasz a nyolcadikról. – Rá se ránts!

Valentyin elfintorodott, és belekotort a zsebébe új cigarettáért.

„Vinné el az ördög az ilyen szószátyár nyugdíjasokat…”

Ujjai papírdarabra találtak. Valentyin önkéntelenül is ingerülten húzta elő a tiszta, gyűretlen lapot, és a sarkát odatartotta az öngyújtó lángjához.

A lángnyelvecske örömmel nyaldosta a papírt.

Valentyin addig tartotta így, amíg az olcsó, eldobható öngyújtó kis fémkereke fel nem forrósodott. Majd az ablak elé tartva megvizsgálta a hirdetményt. Letörölte róla a kormot.

A papírlap érintetlen volt.

Még csak meg sem pörkölődött.

Biztosan valami műanyag. Létezik olyan műanyag, amelyik ennyire hasonlít a papírra? Rémlik, mintha az ausztrál bankjegyeket ilyenre nyomnák. Vagy az új-zélandiakat? Látszólag papír, de se összegyűrni, se felgyújtani nem lehet…

De kinek jutna eszébe agyalágyult hirdetéseket írni ilyen ritka papírra?

Hülyeségét átkozva elővette a mobilját, beütötte a számot. Péntek van, este tizenegy óra, nem veszi fel senki.

– Csillagóra munkaerő-toborzó ügynökség, hallgatom magát – jelentkezett egy vidám, fiatalos női hang.

– Ee… ez remek, hogy meghallgat. – Valentyin hümmögött magában. Játékmániások. Fanatikusok. Kirakják a telefonszámukat egy lámpaoszlopra, és készek akár éjszaka is tárgyalni. – A hirdetés miatt telefonálok. „Pilótákat keresünk…”

– Orbitális bombázókra, vadászűrhajókra?

– Igen.

– Jaj, elfelejtettük leszedni – válaszolta elkeseredetten a hang. – Pilótákkal már úgy-ahogy rendben vagyunk, most inkább deszantosokra, műszakiakra, szakácsokra, orvosokra van szükségünk…

– Aha. Szóval fölöslegesen zavartam – mondta Valentyin szarkasztikusan.

– Nem, nem, ugyan már! Ez a mi hanyagságunk volt, úgyhogy keresünk magának helyet. A tartalékból. Melyik vonzza magát a leginkább – a bombázók, a vadászgépek vagy a sorhajó? Én azt tanácsolnám, kezdje vadászgépen, persze, ha nincs űrbeli harci tapasztalata.

– Eddig valahogy nem volt rá alkalmam – sóhajtott Valentyin. Majd a maga számára is váratlanul hozzátette: – A légelhárításánál szolgáltam.

– Hát, bizonyos szempontból rokonszakma – kuncogott a lány. Valentyin hirtelen maga elé képzelte: vézna, vörös hajú, szigorú, kerek szemüvege mögött nevetős szemekkel. Na, nem! Más sem hiányzik neki, mint valami telefonos románc egy névtelen játékmániással. – Tehát nincs repülési gyakorlata?

– Nincs.

– Hány éves?

– Harmincöt. És fél.

– Valami komolyabb betegség?

– Krónikus naivitás.

A lány úgy kuncogott, mintha valami remek viccet hallott volna.

– És a repüléstől nem fél? Ejtőernyővel ugrott már?

– Nem félek. – Valentyin gondolatban hozzátette: különösen akkor nem, ha iszom előtte. – Nem ugrottam.

– Nem baj, ez nem számít. – Jöjjön be, mindent megbeszélünk.

– Mikor menjek?

– Akár most rögtön. – A lány megint elnevette magát. – Éjjel-nappali munkaidőben dolgozunk.

– És hova menjek?

– Ogorodnij köz öt. Keresse Innát. Elmagyarázzam, hogy jut ide?

– Odatalálok. – Valentyin mögött kinyílt az erkélyajtó, és ő zavarba jött, gyorsan bontotta a vonalat.

– Valek, nem kísérnéd haza Verocskát? Szigorúak a szülei, nem mehet haza későn…

Verocska már rég kinőtt abból a korból, amikor egyeztetni kell a szülőkkel az esti hazatérés időpontját. De Valentyin engedelmesen kézen fogta a vihorászó Verocskát, és megindult vele kifelé.

A figyelmes Gyima, aki már alig várta, hogy kettesben maradhasson Julkával, taxit hívott. Valentyin előreengedve Verocskát, megadóan követte.

– Hová megyünk? – kérdezte közömbösen a taxis. Verocska várakozóan nézett Valentyinra, aki jóindulatúan visszamosolygott rá.

– Marjinaja Roscsa, Tizenhetedik utca – felelte Verocska bánatosan. A jelek szerint – a „szigorú szülőktől” függetlenül – abban reménykedett, hogy Valentyinnál töltheti az éjszakát. – Az Ogorodnij köz sarkánál…

Valentyin összerezzent…

* * *

Bár már éjszaka volt, az ajtó tárva-nyitva állt. Bentről, a fényesen megvilágított előtérből televízió dörmögése hallatszott. Futballt közvetítettek. Valentyin az ajtó előtt toporgott, a táblát tanulmányozta: „Csillagóra munkaerő-toborzó ügynökség, 0-tól 24 óráig, szünet és szünnapok nélkül.”

Furcsa egy ügy. Az épület semmiképp sem emlékeztetett játékmániások tanyájára. Nagy irodaház… alighanem jó magas lehet a bérleti díj.

Tehát pilótákat keresnek?

Valentyin belépett, és rögtön egy asztal mögött ülő őr pillantásába ütközött. Úgy látszott, míg Valentyin odakint tétovázott, az őr elszakadt a hordozható tévén közvetített futballmeccstől, és a falon függő monitoron őt figyelte.

– Jöjjön csak, fáradjon beljebb – mondta az őr barátságosan. – Ön bizonyára Valentyin Szafonov, igaz? Menjen végig a folyosón, a harmadik ajtó balra…

Valentyin nem mozdult.

– Igen, igen, nem mutatkozott be. – Az őr arca maga volt a megtestesült barátságosság, ami nem kis teljesítmény egy majd két méter magas, szögletes állú, többszörösen betört orrú embertől. – De hát ilyen a munkánk. Ellenőriztük a mobilszámát, megnéztük, miféle ember maga…

– Na és? – érdeklődött Valentyin.

– Nagyon kedveljük az újságírókat.

Valentyin kétkedve megrázta fejét. Na és a hivataluk… túlságosan is drága komputeres játékosoknak. És az ellenőrzés módszerei is inkább egy nagy trösztre vallanak. Ugyanakkor meg tüntetőleg beismerik, hogy titkon alaposan körülszimatolták.

– Gól! – ordította a televízió. Az őr a kis képernyőre meredt, minden érdeklődését elvesztette Valentyin iránt.

– Mi pedig nagyon kedveljük a rejtélyes hirdetményeket – mondta Valentyin, és elment az őr mellett. Első ajtó, második…

A harmadik ajtó tárva-nyitva állt. Tágas szoba, négy asztallal a látogatók fogadására. Minden asztalon számítógép, iratkötegek. Az ablakpárkányon teáskanna, csészék, kekszes dobozok. Vagyis – közönséges irodahelyiség.

Csak az egyik asztalnál ült valaki.

– Inna? – kérdezte Valentyin.

A lány egyáltalán nem olyan volt, amilyennek képzelte. Blézer, térdig érő szoknya, – szigorú hivatali stílus. Magas, de nem csontos. Fekete haja egyszerű, sima frizurába fésülve. Arca vonzó, de nem az a fajta, amit egyből megjegyez az ember. Valóban szemüveges, de szemüvege vékony keretű, divatos, talán nem is igazi, inkább csak afféle ékszer… Szeme viszont nevetős, ahogyan el is várta.

– Jöjjön beljebb, Valentyin. – A lány felállt, a székre mutatott. – Üljön le. Kávét, teát?

– Tán még táncolni is fogunk… – mormolta Valentyin, letelepedve a székre. – Mondja, Inna, miért rendezte meg ezt a… detektívhistóriát? Milyen jogon?

A lány becsületes, naiv tekintettel nézett rá.

– De hát éjszaka van, Valentyin Andrejevics! Bárki idetévedhet… ez félelmetes. A mi Vaszilicsünk ugyan a különleges egységek veteránja, meg egyébként is komoly férfiú, de csak egyedül van… Megkértem, hogy pislantson bele a telefonos adatbázisba, ki hívott minket, hol dolgozik…

– Az ilyen adatbázisok törvényellenesek – mondta Valentyin.

– Komolyan mondja? – Inna szeme úgy elkerekedett, hogy kétség sem férhetett hozzá, játssza az ártatlant. – Igazán? A piacon vettem, és azt hittem, ha egyszer szabadon árulják, akkor rendben van a dolog… Hát akkor nem használjuk többet. Tisztességes emberek vagyunk, nem holmi szélhámosok.

– Ne komédiázzon itt nekem – mondta Valentyin megvetően. – Igen, újságíró vagyok. Igen, azért jöttem ide, mert még egy villanyoszlopon is akadhat érdekes anyag. Szóval… pilótákat keresnek?

– Találtam magának egy betöltetlen helyet! – Inna még el is nevette magát, és tapsikolt. Aztán kételkedve Valentyinra nézett. – Vagy… vagy egyáltalán nem érdekli ez a munka? Csak a… riport kell magának?

– De érdekel.

– Akkor nézzen ide. – Inna megszokott mozdulattal felé fordította a monitort. A klaviatúrán beütötte a www.starquake.ru címet. Rákattintott.

– Csillagrengés – mormolta Valentyin komoran a képernyőt nézve, amelyen egy képtelen kinézetű, de nagyon tarka űrállomás keringett. A kozmosz mélységes fekete volt, a csillagok vakítóan fényesek és különböző színűek, valamiféle kis űrhajók bukkantak fel és tűntek el a szivárványos villódzásban. – Játék?

– Játék – erősítette meg mosolyogva Inna. Valentyin bólintott.

– És maguk pilótákat keresnek a játékhoz. Csillagrengetőket.

– Milyen mulatságos maga. – Inna ezúttal nem mosolygott. – A játékhoz? Így is mondhatjuk. De máshogy is.

– Akkor magyarázza el így is, meg úgy is.

– Ez egy játék – mondta Inna. – Természetesen csak egy játék. De képzelje azt, hogy valamikor egy nagyon-nagyon távoli galaxisban mindez valóban megtörténik. Egy űrállomás hangárokkal, laboratóriumokkal, raktárakkal. A bolygók lakatlanok. Űrhajók. Minden nagyszerű, csak éppen kevés az ember.

– A pilóta?

– A pilóta is. Megteheti, hogy egyszerűen csak játszik… de oda is kerülhet. – A lány a képernyő felé intett fejével. – És megpróbálhat komolyan játszani.

– Aha. – Valentyin kíváncsian nézte Innát. – Vagyis azt javasolja, játsszak vagy… vagy valóban álljak be pilótának?

– Tegyük fel – bólintott a lány.

– Na és magas a fizetés? Elvégre a munka bonyolult és veszélyes. – Valentyin nagy élvezettel váltott komoly, meghitt hangnemre.

– Viszont mennyi kaland és élmény! Egyébként… mindent, amit sikerül megkeresnie, jogában áll visszahozni a Földre.

– Csábító. – Valentyin bólogatott, és figyelmesen szemügyre vette a helyiséget. Nincsenek rejtett kamerák? Szeretnek a tévések ilyesmivel szórakozni, felvenni ilyen jeleneteket a megszámlálhatatlan show-hoz meg vetélkedőhöz… – Na de az ügyeim, a munkám, öreg édesanyám, a kicsi gyerekeim…

– Az édesanyja egyáltalán nem öreg, gyerekei pedig nincsenek – felelte Inna közömbösen. – Egyébként pedig senki nem fogja hiányolni magát. Arról van szó, hogy itt marad a Földön.

– Valami miatt ez meg sem lep…

– És ugyanakkor elkerül a kozmosz távoli vidékére. Testét az űrállomáson alkotják meg újra – biccentett a képernyő felé. – És belehelyezik a tudatát. Nagyon kényelmes az egész.

– De… – húzta a szót Valentyin belemenve a játékba. – Kényelmes. De nem lehetne úgy, hogy nem az én testembe? Magasabb és izmosabb akarok lenni… Na meg néger…

– Ez nem megy. Majdnem huszonkilenc éve él ebben a testben, ami persze nincs a legjobb formában. – Inna finoman elmosolyodott, mintegy enyhítve szavai keménységét. – Évekbe telne hozzászoknia egy idegen testhez. Először meg kellene szoknia a lélegzést, az evést-ivást, záróizmai ellenőrzését. Azután a járást, a futást, a beszédet. Nem, ez egész egyszerűen nem éri meg. Ha elfogadja ajánlatunkat, a saját testében találja majd magát. Talán csak a bőrszín… – Inna elgondolkodott. – Ha ragaszkodik ehhez…

Valentyin meghökkent.

Valami nem stimmelt.

Hiszen mindketten nagyon pontosan tudják, hogy ez csak játék! Vicc! Meg kellene ígérniük neki akár Héraklész izomzatát, Jackie Chan hajlékonyságát! Komolyan megindokolni, miért nem lehet a testét kicserélni. Ez már túlzás!

– Attól tartok, a bőrszínnel is adódhatnak problémák – közölte Inna. – Egy fehér ember fekete bőrszínnel – csak bemázolt fehér marad. Ahhoz, hogy néger legyen, a fiziológiáját is meg kell kissé változtatni. De ne búsuljon, nem olyan rossz fehérnek lenni.

Szótlanul nézték egymást.

– Na és ha elpusztulok… ott? – Valentyin a display felé biccentett. – Újból életre keltenek?

– Nem, természetesen nem. Először is, ha elpusztul, ezzel elégtelen felkészültségét bizonyítja. Másodszor pedig az ember nem támadhat fel a halál sokkja után. Egy dolog egy élő, egészséges szervezetet reprodukálni, de egészen más feltámasztani egy halottat. Sajnos nem vagyunk varázslók.

Közönséges hivatal. Olcsó forgószékek. Koreai gyártmányú monitorok. Teafőző az ablakpárkányon. Kekszes dobozok.

– Kik maguk? – kérdezte halkan Valentyin.

Inna néhány másodperces szünetet tartott. Majd megint elmosolyodott.

– Mi? Természetesen a Csillagóra toborzóügynökség vagyunk. Komputeres játékhoz keresünk embereket. Na nem, maga nem gondolhatja komolyan… Vagy igen?

Valentyin összerezzent.

– Miután cikket készülök írni a népszerű játékokról, vegyük úgy, hogy komolyan veszem… Így hát mondja el nekem, milyen érdekem fűződik ahhoz, hogy itt maradok a Földön, miközben a hasonmásom oda kerül – intett fejével a display felé. – Rendszeresen tájékoztatnak az ő ottani kalandjairól?

– Minek tennénk? Kapcsolódjon be a játékba, és meglátja… És három év múlva, ha minden rendben lesz…

– Hasonmásom visszatér hozzám, és okmányokat kell neki szereznünk?

Inna elnevette magát.

– Természetesen nem. Egyszerűen egyesítik az ő tudatát a magáéval. És maga nemcsak a saját moszkvai életére fog emlékezni, a rohangászásra a szerkesztőségek közt, a szeszélyes sztárocskákkal készített interjúkra, a bulikra a haverokkal, hanem a csillagok közti kalandokra, a csatákra, a titkokra, a felfedezésekre is…

– Nagyon csábítóan hangzik – bólintott Valentyin. – Szóval… tegyük fel, hogy elfogadom.

– Tegyük fel vagy elfogadja?

– Elfogadom. Alá kell írnom valamit?

– Ugyan már, minek? Nem vagyunk formalisták. Világos formában kifejezte beleegyezését, minden rendben. Jöjjön, Valentyin.

Valentyin követte a lányt a folyosóra. Zárt ajtók mellett haladtak el, egy hideg és forró vizet szolgáltató tartály, egy kávéautomata mellett, holmi unalmas, a falra kitűzött hivatalos körlevelek és az elengedhetetlen „evakuálási terv tűz esetére” mellett. A folyosó végén, a bejárattal szemben volt még egy ajtó – fával borított, masszív és olyan vastag, hogy egy bank páncélterméhez is megfelelt volna. Inna kulcscsomót vett elő a zsebéből, sorra kinyitott egy, két, három zárat, majd gyorsan beütött egy számsort a kódpanelba, azon zöld fény gyulladt, halk zümmögés hallatszott.

– Ohó! – mondta Valentyin.

Inna a fal felé fordult. Valentyin csak ekkor vette észre az ajtó mellett a falra szerelt zöldesszürke műanyag dobozkát. A dobozból gumimandzsettás okulár állt ki – Inna levette szemüvegét, és ráhajolt az okulárra, mintha valamit vizsgálna. A dobozka felcincogott. Az ajtóban valami felberregett, tompán zümmögött.

– Nyissa ki – mondta Inna, újból a szemüveg mögé rejtve tekintetét. – Nehezen nyílik.

Valenytin megfogta a kilincset, és arra számított, hogy az ajtón túl egy fantasztikus film díszletét pillantja meg: egy őrült tudós laboratóriumát hatalmas, villogó lámpákkal teli, képtelen gépezetekkel vagy egy hangárt, közepén idegen küllemű „csillagkapuval”…

Az ajtón kívül közönséges utca volt. Az ereszről csöpögött a víz. A fagytól borzongtak a pocsolyák. Egy kóbor kutya a szemétben kotorászott egy csurig megpakolt kuka mellett. A kuka elviselhetetlenül bűzlött.

– Egy étterem van itt mellettünk, és mindig késve rakják ki a szemetet – mentegetőzött Inna. – Lépjen ki.

Valentyin kilépett az ajtón.

Egy pillanatig fájó, hideg ürességet érzett a mellében – mintha a szíve megugrott volna, kihagyott volna egy ütemet, megdermedt volna azon tűnődve, ne kérjen-e kimenőt a gazdájától… Égett a szeme, lába a semmibe lépett.

– Lépcső, mylord, vigyázzon, mylord… – dalolta mögötte vidáman Inna. – El ne essen!

Valentyin megdörzsölte a szemét. Lelépett a három ütött-kopott kő lépcsőfokon. Visszanézett Innára – sötét sziluett a nyitott ajtó négyszögében.

– Na és most? Hová menjek?

– Jobbra, azután megint jobbra. Visszajut az Ogorodnij közbe.

– Na és… – Valentyin elakadt. – És hogyan küldenek abba a… a távoli kozmoszba?

– Hiszen már ott van – tárta szét a karját Inna. – Nálunk minden gyorsan és bürokráciamentesen zajlik. Sok sikert, Valentyin. És ha három év múlva minden rendben lesz magával ott, kapcsolatba lépnek magával itt.

Az ajtó hangtalanul becsukódott. Valami kattogott, csattogott benne, mintha számtalan zár láthatatlan nyelve csúszna a helyére. Az ajtó kívülről durva fémből volt, a festék már kezdett lepattogzani róla.

Valentyin elkáromkodta magát. Ököllel megdöngette az ajtót.

Semmi hatás.

A néhány utcai lámpa nem sokat ért. Valentyin elszedte öngyújtóját, meggyújtotta.

Hát igen, ezen az oldalon se kilincs, se zár. A puszta fém.

És itt-ott belekarcolt vagy fölmázolt feliratok:

DISZNÓK!

HOZZATOK VISSZA!

EZÉRT MÉG MEGFIZETTEK!

De a feliratok többsége nem tűrte volna a nyomdafestéket.

– Olcsó hatásvadászat – mormolta Valentyin, és belerúgott az ajtóba, de csak óvatosan, féltette a lábát, és elindult jobb felé. A kutya gyanakodva pillantott rá, Valentyin meg úgy tett, mintha felvenne egy követ a földről. A kutya sértetten felvonyított, és elbújt a kuka mögé.

Az Ogorodnijra kiérve Valentyin habozott. Végül visszament az ügynökség ajtajához.

Zárva volt.

– Hát persze. – Valentyin bezörgetett. Várt egy keveset, majd újra zörgetett.

Csattant a zár, az ajtó kinyílt. Álmos, idősebb férfi állt ott, hasa az öve fölé lógott. Barátságtalanul kérdezte:

– Mi van, mit akarsz?

– Hát… – Valentyin átnézett a válla fölött. A tévét kikapcsolták, a folyosón a villanyt leoltották. – Az ügynökséget keresem.

– Nem kell annyit inni – mondta az őr. – Éjszaka van.

– De hát maguk éjjel-nappal, szünet nélkül…

– Szünet nélkül! Ki az a hülye, aki éjszaka keresi az ügynökséget?

Az ajtó becsukódott.

Valentyin megnézte a táblát:

Munkaerő-toborzó ügynökség

Csillagóra

Nyitva 10 órától 19.30-ig

Ebédszünet 13 órától 14.15-ig

Valami miatt ez a „negyed három” adta meg neki a kegyelemdöfést.

– Nem dolgozzák magukat halálra – mondta magának Valentyin akaratlan elismeréssel. – De nagy rohadékok!

Szerencsejáték.

Ostoba, de nem túl bonyolult.

De mire jó az egész?

– Nagyon mulatságos – mondta Valentyin hangosan. – Igyekszem ugyanilyen mulatságos cikket írni rólatok!

De tehetetlen fenyegetőzésére senki nem reagált.

Mindennek a tetejébe csak félóra múlva sikerült taxit fognia, mikor végre kiért az Altufjovkára.

Második fejezet

amelyben megértem, hogy maradéktalanul mindent megkaptam, sőt többet is

EGY PILLANATIG fájó, hideg ürességet éreztem a mellemben – mintha a szívem megugrott volna, kihagyott volna egy ütemet, megdermedt volna azon tűnődve, ne kérjen-e kimenőt a gazdájától… Égett a szemem, lábam a semmibe lépett.

– Lépcső, mylord, vigyázzon, mylord… – dalolta mögöttem vidáman Inna. – El ne essen!

Megdörzsöltem a szemem.

Elvettem a kezem az arcom elől.

És kővé dermedtem.

A kuka, a kutya, a pocsolyák – nem voltak többé. Az eső sem esett.

És tulajdonképpen az utca sem volt.

Egy nem túl nagy, szögletes helyiség. A mennyezet alatt néhány kerek lámpabúra; nem túl erős fehér fényt árasztottak. Az egyik fenyegetően vibrált. A falak, a mennyezet, a padló – minden fekete, fémes, durva, piszkos. Különösen a padló…

Megfordultam – mögöttem alacsony, szögletes boltív. Szintén fémből, de tisztább, matt szürke. Túloldaláról könnyű ózonszag érződött.

Valami miatt nem estem pánikba.

Csak a szívem vert hevesen.

Tulajdonképpen csak egyetlen magyarázat kínálkozott. Szerencsejátékhoz túlságosan, észbontóan komplikált ez az egész, a hallucinációkban meg a hipnózisban nem hiszek. Következésképp…

Következésképp nem a Földön vagyok?

Hanem abban a nagyon-nagyon távoli kozmoszban, ahová oly meggondolatlanul kéredzkedtem. Pilótákat keresünk. Három év. Azután visszatérés… ha túléled.

Hirtelen elképzeltem, amint kilépek az épületből, és káromkodva elindulok, szilárd meggyőződéssel, hogy gúnyt űztek belőlem, és próbálok taxit fogni. Kezem ökölbe szorult. Magamra haragudni hülyeség, de ekkor haragudtam magamra. Még jobban, mint a magát merő ártatlanságnak tettető Innára. Kerülne csak most a szemem elé… de hát ő ott maradt a Földön.

A helyiség közepére menve körülnéztem. Ha ezen az árkádon át kerültem ide, lennie kell egy másik kijáratnak is. Közönségesebbnek.

Mintegy gondolataimra válaszul a falban megnyikordult valami. És egy alig kivehető ajtó nyílt meg előttem lágyan befelé tárulva.

És megpillantottam Innát.

Csakhogy ettől egyáltalán nem könnyebbültem meg. Igen, ugyanaz a lány volt, aki éppen az imént nyitotta ki előttem az ajtót. Csak egészen máshogy nézett ki.

Ezüstszürke kezeslábas rengeteg zsebbel, az övén egy csomó mindenféle kis táska, magas szárú cipő, a ruhaujján rangjelzésfélék… Mintegy félúton a turistaöltözék és a katonai egyenruha között; rendszerint olyan férfiak hordanak ilyesmit, akik igyekeznek minél férfiasabbnak látszani. A kezében tartott bőr térképtáska is csak fokozta a militarista hatást.

Na jó, ezek végül is mellékes dolgok.

A szemüvegének is más a kerete. Ez is csak apróság.

És azzal sem kell törődni, hogy a haja világosabb, egy nőnek csak annyi befesteni a haját, mint egy férfinak inget váltani.

De hogy Inna arcán nyoma sincs semmiféle kozmetikumnak, nos, ez már komoly dolog. Jól ismerem az ilyen lányokat. Akár pufajkát is felvesznek, ha a nyaralóban kell valamit csinálni. De hogy ne rúzsozzák ki a szájukat, ne fessék ki a szemüket, legalább egy kicsit ne csinosítsák ki magukat, ha emberek közé mennek, az ki van zárva, az nem történhet meg.

Ismertem egy ilyen esetet. A szerkesztőségből, ahol együtt dolgoztunk, egy fotóriporter lány elutazott a Kaukázusba, három hónapot töltött a frontvonalban. Amikor visszatért, látszatra minden rendben volt. Igaz, a tekintetében megjelent valami érthetetlen, de csak ha alaposabban megnézte az ember. De a kozmetikáról mintha teljesen megfeledkezett volna. Nem hanyagolta el magát, minden teljesen normális volt, csak néhány hónapig sem rúzst, sem szemfestéket nem lehetett látni sem a kezében, sem az arcán. Mintha azt sem értette volna, mindez mire jó.

– Mi ez az egész cirkusz? – kérdeztem.

Inna elfintorodott. Majd megértően bólintott.

– Gondolom, én indítottam útnak magát, igaz?

– Maga.

– Az egész nem úgy van, ahogy gondolja. Engem két évvel ezelőtt toboroztak ide az állomásra. Úgy hogy elnézést… de én nem felelek azért a libáért, aki ott ül a Csisztije Prudin az irodában.

– Nem a Csisztije Prudin. Az Ogorodnij közben.

– Ó, istenem, már megint elköltöztek… – legyintett Inna. – Hogy van, minden rendben? Velem jön?

– Van választási lehetőségem? Visszamehetek?

– Nem. De megmakacsolhatja magát, és ülhet itt, míg meg nem éhezik. Erővel senki nem hurcolja sehova. Hogy hívják?

– Valentyin.

– Én Inna vagyok… de hát ismer már. Én fogadom az újoncokat. Mehetünk?

Megvontam a vállamat.

Ha mindez igaz, semmi értelme skandalumot rendezni. Főleg akkor nincs, ha valóban egy hihetetlenül bonyolult szerencsejáték áldozata lettem. Ellenkezőleg. Nyugodtan, kizökkenthetetlenül, ugyanakkor ironikusan kell viselkednem. Úgy, hogy kívülről eldönthetetlen legyen, hiszek-e abban, ami történik, vagy szívvel-lélekkel átadom magam a játéknak…

– Természetesen mehetünk – mondtam. – Ki korán kel…

Inna fürkészően nézett rám. Majd áttette jobb kezéből a balba a térképtáskát. Kiderült, hogy alatta pisztolyt tart a kezében – kicsi, csillogó fegyvert.

– Aha – mondtam.

– Némelyek elvesztik az eszüket – magyarázta Inna. Kis habozás után az övén függő tokba dugta a pisztolyt.

– És akkor lelövi őket?

– Ez csak amolyan sokkoló – mosolygott. – Tíz percre lehiggasztja az illetőt, aki szégyenkezik utána.

– Miért szégyenkezik?

– A nedves nadrágja miatt. Menjen előre, Valentyin.

Félrehúzódott, előre engedett – és én kiléptem egy tíz méter hosszú, félhomályos folyosóra. Kínos érzés, ha nem igazán érted, ami történik. Akkor már jobb a kínos igazság, mint a gyötrő várakozás.

– Még mindig nem igazán érti, hol van? – kérdezte Inna.

– Úgy van.

– Lépjen az ablakhoz.

Csak ekkor értettem meg, hogy a folyosó jobb oldali fala nem fémből van, hanem üvegből, matt szürke, átlátszatlan üvegből.

– Nézze…

Inna csinált valamit a karóráján. Bár – óra az egyáltalán? Széles pánt, nagy képernyőféle…

Hirtelen kibírhatatlan félelem tört rám. Akármilyen ostobán hangzik is, legszívesebben felüvöltöttem volna: Ne!

De már késő volt – az üveg átlátszóvá vált. Nem volt semmiféle zsalu, valószínűleg maga az üveg volt polarizált.

Az üvegen túl a feneketlen űr tátongott.

És ebben az űrben – csillagok.

Fényesek voltak – olyan fényesek hogy hatalmasaknak tűntek, bár a szem nem érzékelte a méreteket. Nem pislogtak – nem volt levegő, amitől pisloghattak volna. Tarkák voltak – sárgák, pirosak, fehérek, kékesek…

És valahol az ablak legszélén szivárványos fény villódzott, gomolygott – mintha az északi fényt csomóba gyűrték, felakasztották volna a semmiben, és megpörgették volna a tengelye körül. A lélegzetem is elakadt – gyönyörű volt, ugyanakkor félelmetes is.

Mindkét kezemmel nekitámaszkodtam az üvegnek, mintegy meg akartam győződni arról, hogy valóban van köztem és a kozmosz között valami, és hogy talpon tudjak maradni.

– Most már elhiszi? – Inna hangjából együttérzés csendült ki.

– Ez… ez itt képernyő? – kérdeztem. – Vagy igazi?

– Több mint igazi.

Az üveg újból elhomályosult.

Innához fordultam – kíváncsian, ugyanakkor úgy tűnt, elismerően nézett rám.

– Néhányan üvölteni kezdenek – mondta. – Mások verekedni. Van olyan is, aki bőg, mint egy gyerek.

– Miért festette be? – kérdeztem.

– Mit? – most először zavarba jött.

– Miért festette be a haját?

– Nem festettem be. Szőke vagyok. – Hirtelen egy pillanat alatt elvörösödött.

– Hát… szóval a Földön.

– Sötétre festettem a hajam, világos? Mert minden hülyének, aki nadrágot hord, meggyőződése, hogy a szőkék buták, és az ágyon kívül semmire sem képesek gondolni.

– És itt?

– Itt egyszerűen nincs hajfesték. – Hallgatott egy sort. Majd megkérdezte: – Mondja, Valentyin, mire volt jó ez a kérdés?

– Próbálok magamhoz térni – vallottam be becsülettel. – És ennek legjobb módja fura kérdéseket feltenni.

Inna elnevette magát.

– Eredetieskedik? Menjünk, ki se látszom a munkából. Nem vártuk magát, a pilótalétszám már egy hete betelt…

– Köszönöm, már tájékoztattak…

– Figyeljen – élénkült fel hirtelen Inna –, tényleg oda akar kerülni? – biccentett a fal felé. – Mi van, kalandokra vágyik? Csakhogy, tudja, a kalandok gyakran szomorú véget érnek.

– Miért, van más lehetőség is?

– Van – bólintott Inna. – Égető szükségünk van szakácsra. Tud főzni? Egyáltalán, mi a foglalkozása?

– Újságíró vagyok.

– Istenem, már csak maga hiányzott. – Inna hangja csalódott volt. – Sajtócápa…

– Nem kedveli az újságírókat?

– Hogy jön ide, hogy kedvelem-e őket, vagy sem… Egyszerűen semmi szükségünk újságírókra. Orvosok kellenek, szakácsok, szerelők… Van autója?

– Van – ismertem be, és valami miatt hozzátettem – Egy Renault.

– Legalább egy Rolls-Royce lenne… Szeret szerszámokkal bíbelődni, az autóját javítgatni?

– A karburátort az akkumulátortól nem tudom megkülönböztetni.

– Szép kis férfi. – Ezúttal elégedettnek látszott. – Úgy látszik, a kétkezi munkához csak a kínaiak értenek. Maga meg… vagy röpköd, vagy lövöldöz, vagy valami hitványsággal foglalkozik. Egy hete egy hegedűst küldtek, el tudja képzelni?

– Hegedűsre nincs szükség?

– Nincs szükség, de elhelyeztük… mit keresne a kozmoszban? Most a bárban cincog. Még szerencse, hogy vele volt a hegedűje. Képzelje el, egy jó család tizenhét éves, elkényeztetett gyereke, a neve Leonyid Levinszon, összeveszett a mamájával, hát jelentkezett az ügynökségen. Amikor kinézett az illuminátoron, összeesett és elájult. Igaz, mielőtt összeesett volna, a hegedűjét óvatosan a hasához fogta.

– Inna, én nagyon szeretem a bőbeszédűeket – mondtam. – De ha előbb felelne a kérdéseimre, mind a kettőnknek egyszerűbb lenne a dolga.

A lány elhallgatott. Fürkészően nézett rám, majd bólintott:

– Rendben van. Megérdemli, erősek az idegei. Nyilván a szakmájából fakad. Jöjjön, leülünk nyugodtan, meghívom egy kávéra, és felelek minden kérdésére. Higgye el, senki nem fog titkolózni maga előtt… ahogyan bajlódni se magával…

* * *

Ha nem lett volna az az illuminátor, biztos lehettem volna abban, hogy egy közönséges egyszobás lakásban vagyok. A falakon sárga csíkos tapéta, a mennyezet mintha műanyagból lenne, de a legközönségesebb matt fehér, középen háromágú csillár függ, homályos üvegburákkal. A padlón sötétszürke linóleum, a „lusták álma” árnyalatú. A bútor egyszerű, mintha az IKEA-ból származna, teljesen szokványos – a sarokban dívány, amely egyben ágy is, mellette ruhásszekrény, középen asztal és három szék, a falnál polc, félig üres: néhány könyv, kis lejátszó, néhány lemez, pár apróság, olyasmi, ami mindig összegyűlik a polcokon. Egy ajtó, valószínűleg a fürdőszobáé. Egy másik ajtó, nyitva, mögötte tenyérnyi konyha.

Ha nem lenne az az illuminátor…

Amíg takarva volt, semmit nem vettem észre. De Inna leültetett az asztalhoz, és félrehúzta a függönyt.

Mögötte kerek, egy méter átmérőjű ablak volt, az ablakon túl pedig – a fekete kozmosz a tarka csillagokkal.

– Igazi illuminátor egyébként, nem képernyő – vetette oda futólag Inna. – Nagy ritkaság a lakóhelyiségekben.

– Nagyon kényelmes, mindig lehet szellőztetni – morogtam komoran.

A lány elnevette magát.

– Na nem, maga határozottan tetszik nekem… Nem lehet kihozni a sodrából… Valentyin, bevezetésképpen elintézhetnénk egy apró formaságot?

– Mi lenne az?

– Vérmintát kell vennem magától.

Benyúlt az asztalfiókba, kivett onnan egy átlátszó folyadékkel teli üvegcsét, egy csomag vattát, egy dugóval lezárt kémcsövet és egy átlátszó burokba csomagolt tűt.

– Mire kell? – kérdeztem gyanakodva.

– Űrbéli szörnyek italának. Na jó, nem igaz. Őrült tudósok végeznek majd rajta genetikai kísérleteket. Mégsem, mi használjuk fel varázslásra meg bűbájoskodásra… Ugyan, mit idétlenkedik, Valentyin? Ismernünk kell a vércsoportját, elvégre bármi megtörténhet…

– Ismerem a vércsoportomat: A RH pozitív…

– Bocsásson meg, de mi csak a saját laboratóriumunkban bízunk. Fél a tűszúrástól?

Felsóhajtva odanyújtottam a karomat. Inna letörölte az ujjamat a szeszbe mártott vattával, és gyorsan megszúrta a tűvel. Szinte alig fájt.

– Tartsa az ujját a kémcső fölé… csak pár cseppre van szükségem.

A szúrás helyére szorítva a vattát figyeltem, amint Inna lezárja a kémcsövet, és átmegy vele a konyhába, és beteszi valamiféle szekrénykébe. Hűtőszekrény? Valószínűleg.

A nyitott ajtón keresztül figyeltem Innát. Egy műanyag palackból teletöltött egy vízforralót – az is teljesen hétköznapinak látszott –, és bekapcsolta. A konyhában volt egy aprócska mosogató, egy szintén pici villanytűzhely, egy miniatűr asztal, alatta rejtőzött egy hokedli. Egyedül meg lehetett reggelizni a konyhában, ketten már nem fértek volna el.

– Úgy látom, egy Bloody Maryhez gyűjti a hozzávalókat.

– Maga folyton viccel?

– Ijedtemben…

– Tudja, ijedtükben nem így szoktak viselkedni. Én már úgy két éve vagyok itt… Erősen szereti a kávét?

– Ha lehet.

Inna hümmögött, kinyitott egy kis dobozt, és akkurátusan kimért két nagy kanál nescafét.

– Kivételesen… a megérkezése tiszteletére. Tejet nem kínálok hozzá, elfogyott… Cukrot?

– Nem, köszönöm… – Azon kaptam magam, hogy folyamatosan az illuminátor felé sandítok, és elfordultam. Jó alakja van… még ez az idióta, zsákszerű kezeslábas sem tudja elrejteni.

– Ne szerénykedjen, a cukorral nincs gond.

– Nem szerénykedem.

Inna visszatért, asztalra tette a kannát és egy tálkán kekszet. Az asztalra könyökölt, fejét a kezére támasztotta, és elgondolkodva nézett rám.

– Nos? – kérdeztem, és belekóstoltam a kávéba. Teljesen normális kávé volt, semmi különös.

– Három évvel ezelőtt elhelyezkedtem a Csillagóra ügynökségnél – mesélte Inna. – Ott éppen akkor tulajdonosváltás volt, és kicserélték a személyzetet is. Az egész kissé furcsa volt: azt magyarázták, hogy az ügynökség most éppen komputeres játékokhoz toboroz résztvevőket. De hát az emberek tényleg szeretnek játszani, és arra gondoltam, hogy ez érdekes üzleti vállalkozás… nagyon jó fizetést ígértek, semmi „zsebbe fizetés”, semmi próbaidő… Szóval belevágtam. Új irodába költöztünk, nem volt ott semmi szokatlan, talán csak a vészkijárat. Ott valami speciális ajtót szereltek fel, egész sor zárral, sőt íriszszkennerrel. A tulajdonos azt magyarázta, hogy ez megteremti majd a játék atmoszféráját – mindenkit, aki aláírja a szerződést, hogy pilóta lesz, ezen az ajtón kell kiengedni. Mindenkinek el kellett magyaráznunk, hogy aki kilép azon az ajtón, mintegy megkettőződik. Az egyik énje hazamegy, a másik pedig a kozmosz legmélyére kerül, egy űrállomásra, amely űrhajók bázisául szolgál.

– És ki volt a főnök?

– Arkagyij Szamojlovnak hívták. – Inna megvonta a vállát. – – Igya meg a kávéját, kihűl. Közönséges ember. Olyan középszintű üzletember. Egy új BMW-n furikázott, ízlésesen öltözött, néha testőrrel járt, de néha testőr nélkül. Nagyon udvarias volt, a lányokkal még flörtölt is egy kicsit, de sosem vitte túlzásba. A férfiakkal pedig elálldogált, cigarettáztak, fociról beszélgettek, vicceket meséltek. Tényleg jó főnök volt… És amikor bemutatta nekünk azt az ajtót, megkérdeztem: és ott, azon az űrállomáson ki fogadja a klienseinket? Elnevette magát, és azt mondta: „Jogos a kérdés. Tudja mit, maga lesz az!” Én meg, tiszta hülye voltam, vihogva kiléptem az ajtón, a hátsómat riszálva…

Inna hangja keserűen csengett.

– A folytatás világos – mondtam.

– Hát igen. Ott meg nyilván visszamentem a hivatalba, és munkához láttam. Itt pedig… itt pedig álltam abban a teremben, ahonnan magát elhoztam, és torkom szakadtából üvöltöttem. Talán vagy öt percig. Aztán kijöttem onnan, az ajtó nyitva volt. Járkáltam itt fel-alá. Hamarosan rájöttem, hogy a dolog komoly… egyenesen a központi hangárba jutottam… ott még úgy öt percig ordítottam. Már teljesen nyilvánvaló volt, hogy ez az egész nem játék. De őszintén szólva semmi értelme hisztériázni, ha nincs közönség.

Elnevettem magam. Van öniróniája ennek a lánynak. Lehet, hogy igazságtalanul beszélnek mindenfélét a szőke nőkről?

– Estig még három srác jelent meg itt az irodából, aztán még ketten. Néhány nap alatt sikerült többé-kevésbé tisztába jönnünk azzal, mi hogyan működik itt. Azután megindult az áradat. Tíz, húsz, harminc ember naponta. Természetesen mind fejveszettek, rémültek voltak. Szerencsére mi addigra már megtaláltuk a készleteket, az ételszintetizátort, a raktárakat. Szigorú szabályokat szabtunk mindenkire… szóval nem hagytuk, hogy anarchia legyen. – Hallgatott egy darabig. – Bár néha lőni is kellett. Az első hónapban nem múlt el nap hulla nélkül.

– Mi nélkül?

– Hulla nélkül. Az emberek nem egyformák. Némelyek ide kerülve a rémülettől mindenkire rátámadtak. De ez még semmi, ezeket elég megnyugtatni. De akadnak olyanok is, akik egyből mindent felfognak, de úgy vélik, hogy a törvények lent maradtak a Földön, itt pedig majd az erősebb joga uralkodik. Nekik azt kellett elmagyarázni, hogy itt az az erősebb, akinél a platform irányításának kulcsa és a fegyver van.

– Nem fél attól, hogy én is ilyen vagyok?

Inna egy pillanatig gondolkodott.

– Nem. Sok mindenkit láttam már, és megszoktam, hogy hallgassak a megérzéseimre.

– Na és kié ez az űrállomás? Ki itt a főnök?

– Rendszerint nem űrállomásnak, hanem platformnak nevezzük. Vagy még gyakrabban Lepénynek.

– Miért?

– Olyan az alakja. – Inna elmosolyodott. – A főnökök meg mi vagyunk.

Azok, akik itt laknak és dolgoznak.

– De hát valaki csak csinálta itt ezt az egészet.

– Na igen. Csakhogy nem vették a fáradságot, hogy erről tájékoztassanak minket.

Gondolkodtam egy darabig.

– Inna, itt minden nagyon emberi…

– Belaktuk valamennyire. Azt hiszi, ez a tapéta itt a falon áruházból való? Egyáltalán nem is tapéta, egyfajta textília, amelyet itt a platformon gyártanak. A csillár a vegyi labor lombikjaiból származik. Ha meg szemügyre veszi a széket, vagy felnéz a lámpákra, megláthatja, hogy ilyeneket a Földön nem gyártanak. Nagyon sok mindent meg lehet csinálni a szokott formában, ha nagyon akarja az ember.

– De ha vannak itt berendezések, technika… milyen nyelven vannak rajtuk a feliratok?

– Semmilyenen. Minden indikátor analóg rendszerben működik. Ha nő a sebesség – a képernyőn emelkedik a fénylő oszlop. Ha valami átkapcsolódott – kigyullad egy piktogram. Többnyire teljesen érthető. – Inna elnevette magát. – Bár a pilóták csak egy félév múlva jöttek rá, hogy a hajókon van vécé. És egy újabb hónap alatt tanulták meg, hogyan ürítsék ki úgy, hogy ne tegyék tönkre a hermetikus szigetelést.

– Vagyis mindannyian egy nem tudni, ki által épített űrállomáson… na jó, platformon vagyunk, amelyről űrhajóval fel lehet szállni…

– Igen. Hajónk, az aztán van. Kicsi is, nagy is.

– De ha…

– Azt elfelejtették elárulni nekünk, merre van a Föld – találta ki a kérdésemet.

– És hány ember van itt?

– Jelenleg, gondolom, úgy tizenötezer körül.

– Nem mondom, szép kis platform. Nem szűkös?

– Ugyan már, Valentyin. Sosincs együtt mindenki a platformon. Az itteniek többsége pilóta, ők tízszer annyi időt töltenek a kozmoszban, mint itt.

– Miért? – kérdeztem ostobán.

– Először is, sokan szeretik ezt. – Megint elnevette magát. – Másodszor pedig – élni kell. Vagy talán azt hiszi, itt nálunk kommunizmus van?

Vállat vontam.

– A platform mindent elő tud állítani, ami a létezéshez szükséges. Néhány luxuscikket időnként küldenek a Földről. Feltételezem, hogy Szamojlov úrnak tartozunk ezért hálával.

– Miféle luxuscikkeket?

Inna a polc felé intett a fejével.

– Zenei lemezeket, filmeket. Lejátszókat, monitorokat hozzájuk… Könyveket. Szerintem még fölösleges dolgokat is – igazi alkoholt, dohányt… Néha meg valami semmiséget is, amire mintha nem lenne semmi szükség, csak itt egyszerűen nincs. Például az első hónapban ketreceket kaptunk kismacskákkal.

– Mivel? – nevettem el magam. – Miért, vannak itt egerek?

– Nem, Valentyin, nincsenek. De ha tudná, mennyibe kerül itt most a legközönségesebb moszkvai játszótéri keverék kismacska! Nem én vagyok az utolsó a platform adminisztrációjában, mégsem engedhetem meg magamnak, hogy cicát tartsak.

Egy évvel ezelőtt kutyakölyköket kaptunk – de a kutya maga az elképzelhetetlen luxus. Egyszer meg egy egész láda plüssállatot küldtek. Kínai, műanyag termék volt, a nyulat alig lehetett megkülönböztetni a krokodiltól. Eleinte egymásnak estek értük a csajok, állítólag „leendő gyerekeiknek”, aztán csatlakoztak hozzájuk a férfiak is. Valójában ezekkel a tarka vackokkal repülnek, afféle talizmánjuk. Beszélgetnek velük… talán még etetik-itatják is őket…

– Születnek itt gyerekek?

– Nem. Még egyetlenegy sem, senkinek. Ezért is nevetséges ez… „leendő gyerekeiknek” – nevette el magát Inna. – A szexnek egyébként semmi akadálya. Egyébként jegyezze meg, hogy a más asszonyát megkörnyékezni az egyik legkomolyabb bűn. Még az egyszerű flört is. Nálunk itt nem matriarchátus van… sajnos. De a választás joga mindig a nőt illeti meg, ez szigorú szabály. Különben állandó lenne a lövöldözés… Igaz, elkalandoztam. Azt kérdezte, miért mennek az emberek pilótának. Hát először is sokaknak tetszik ez a dolog, mert a platformon elviselhetetlenül unalmas az élet. Másodszor ez fontos munka. Ahhoz, hogy a platform képes legyen előállítani az ételt, a ruházatot, az űrhajókat, az energiát, a levegőt, nyersanyagra van szükség. Fémekre, fagyott gázra, szilíciumra, szerves anyagokra… nagyon sok mindenre. Az emberek ezért elrepülnek a szomszédos csillagokhoz, megszerzik mindezt az aszteroidákon, a Föld típusú bolygókon… a gázóriások többsége számunkra haszontalan. Ideszállítják, leadják az elosztó központban, és több-kevesebb kreditet kapnak a számlájukra.

– És aki nem repül?

– Az attól függ, mihez ért. Azt máris megmondhatom, hogy mérnökökre, technikusokra, programozókra van szükségünk. Igyekszünk kiismerni magunkat a platform szerkezeteiben. Hogy megértsük, ki és hogyan építette, hogyan működik, hogyan készíthetünk jobb űrhajókat. Egy-két dolog sikerül is. Szükségünk van kétkezi munkásokra, nagyon nagy szükségünk. A legközönségesebb szakmákra – asztalosokra, lakatosokra, esztergályosokra… csak képesek legyenek használni a kezüket. Kellenek orvosok, kevesen vannak. Egy tapasztalt szakácsra is nagy szükség lenne. Valószínűleg jól jönne egy zseniális énekes vagy zenész is. Tudja, nincs szórakozási lehetőség. Eltölt az ember néhány hetet vagy hónapot a kozmoszban, nehéz munkát végez, az életét kockáztatja. Azután visszatér a platformra, megkapja a pénzét, és pihenni akar.

– Kulturáltan pihenni… – próbáltam iróniával leplezni fejveszettségemet.

– Természetesen. Egy ügyes bűvész vagy zsonglőr legalább annyit keresne, mint egy sikeres pilóta. Eh, miért is nem szeretik a cirkuszosok a komputeres játékokat?

Karomat széttárva megkérdeztem:

– És ha kiadnék egy újságot?

– Hozott magával nyomdagépet? Vagy képes megépíteni egyet?

– De hát vannak mérnökeik…

– Vannak. De az ő munkájuk nagyon drága. Az ismeretlen eredetű berendezésekben kotorásznak, igyekeznek kitalálni, mire szolgál egyik vagy másik áramkör vagy aggregátor. Kutatás közben némelyikük meghal vagy megnyomorodik. Van legalább tízezer kreditje, hogy megfizesse akár egyetlen mérnök egyhavi munkáját? Pedig ő ezalatt az érthetetlen alkatrészek tömegéből megépíthetne egy új ágyút, amire tizenötezer pilóta vár! És mindegyik kész lenne kifizetni érte akár több tízezret.

– Miről beszél, maguk itt háborúznak is?

– Valentyin, egyfolytában azt magyarázom magának, hogy itt a legközönségesebb emberek vannak. Jók és gonoszak, egyszerűek és ravaszak, bőkezűek és mohók. Képzelje el, hogy egy hónapig robotolt, diggerrel bányászott egy aszteroidán… a digger a hajó speciális modulja, amelyik feldolgozza az ásványokat. És kikotort valami értékeset. Néhány tonna uránt, tiszta volfrámot, mindegy, mit. Repül visszafelé a platformhoz. És szemberepül magával egy lusta, mohó és komisz pilóta, aki gyorsan és sokat akar keresni – munka nélkül. Szétlövi a maga hajóját, megszerzi a rakományt, és visszatér. Világos? Maga pedig ott vergődik a lakómodulban, SOS jelzéseket ad le, és abban reménykedik, hogy meghallja azokat valaki, aki jóságos és nagylelkű. Természetesen van járőrszolgálatunk – önkéntesek csapata, ők ügyelnek a rendre és megfékezik a legagresszívabbakat. De mindent nem tudnak szemmel tartani, ahogyan a rendőrség sem a Földön.

– Akkor milyen választási lehetőségem van?

– Semmilyen. – Inna nagyon kedvesen elmosolyodott, de a hangja komoly volt. – Itt a személyazonosítója, egy erszény és egy mobil egy csomagban. Na és persze az óra…

Számos zsebének egyikéből előhúzott egy műanyagba csomagolt órát, ugyanolyat, mint az övé. Felszakította a csomagolást, valamit megnyomott a kis képernyőn, és elégedetten bólintott. – Tessék. A bal oldali gombbal a pénzedet kezeled – tért át tegezésre. – Ha megnyomod, igazolod a kiadást vagy a pénz fogadását a számládra. Vedd föl!

Szó nélkül felcsatoltam az „órát” a jobb csuklómra, nem akartam levenni a balról olcsó Swatchomat. A fém karpántot nem lehetett szétnyitni, de rugalmas volt, beledugtam a kezem, és az „óra” szorosan a csuklómra simult. – Mi kommnak nevezzük ezt az izét, ez a kommunikátor szó rövidítése. Egyébként már adaptálódott is hozzád. Csak te magad tudod kezelni. Nos, átutalom neked az indulókeretedet, másfél ezer kreditet. Megjelent a zöld szám?

– Megjelent – mondtam a képernyőre pillantva. – Erről jut eszembe, a számok…

– Korábban az indikátor sávja jelezte az összeg nagyságát. De az nagyon kényelmetlen volt. Fél éve a programozóinknak sikerült áthangolni a kommokat. Mire vársz, nyomd meg a bal gombot!

Megnyomtam. A számok felvillantak, majd eltűntek.

– Ha a szám piros, azt jelenti, pénzt követelnek tőled valamiért. Ne siess azonnal fizetni, ellenőrizd, ki kéri és miért. Nem szokás az újoncokat megszívatni, de mindig akadnak szemétládák. Menjünk tovább. A középső gomb egy ötállású joystick, ezzel tudod kezelni az egész kommot. De elsősorban a telefont. A kapcsolat természetesen csak a platform területén működik. Más bolygókon, ha van ott település, és működik átjátszóállomás, létezik helyi hálózat.

A karpántom vibrálni kezdett, és halkan felberregett. A képernyőn megjelent az 1-es szám és egy hangszóró villogó képe.

– Konferenciabeszélgetés, játékok meg fényképezőgép nincs rajta, bocs – kuncogott Inna. – Fogadd a hívást. Egyszerűen nyomd meg a joystickot.

Megnyomtam.

– Üdv a Lepényen, újonc – hallatszott tisztán az órából. Az a benyomásom támadt, hogy a képernyő finoman vibrál a férfihangot közvetítve. – Örülünk neked, bla-bla-bla satöbbi. Inna ott van valahol?

– Igen, itt van mellettem.

– Mindent elmagyarázott?

– Hogy is mondjam…

Láthatatlan beszélgetőtársam vihogott.

– Majd eligazodsz. Szóval, az én számom az egyes. Ez semmit nem jelent, egyszerűen csak a diszpécserszolgálatot, segítséget rendkívüli helyzetben, de eleinte tanácsokat is adhatunk neked. Ha beszélni akarsz velünk, az egyest hívod. De piszlicsáré dolgokkal ne zaklass minket, mert megharagszunk. Ennyi, minden jót. Innocska, millió csók!

A képernyő kialudt, halvány számok jelentek meg rajta – az időt mutatta.

– Azt mondtad, még flörtölni sem szabad – jegyeztem meg.

– Nekünk szabad, mi őslakosok vagyunk itt – felelte Inna. – Na és a harmadik gomb az azonosító. Megnyomod, ha egy ajtót akarsz kinyitni, igazolod vele a személyazonosságodat, és így tovább. Jegyezd meg, hogy a státusod nagyon alacsony a platformon. Nagyon sok helyre nem léphetsz be kísérő nélkül. Néhány helyre csak fizetség ellenében mehetsz be, te döntöd el, belépsz-e, vagy nem… Nyomd meg.

Megnyomtam.

– Valamilyen számok jelentek meg – mondtam. –Négyes, kettes, hármas, egyes és hatos.

– Ez a te számod – közölte Inna. – Negyvenkétezer-háromszáztizenhatos.

– Azt mondtad, tizenötezer ember van itt… – mondtam.

– Az állomáson van kábé tízezer, a kozmoszban még vagy tizenötezer. Ennyien vannak életben. De te a közel negyvenháromezer ide került egyike vagy.

– Optimistán hangzik – mondtam a szemébe nézve.

Inna elnevette magát.

– Ne lógasd az orrod. A legtöbb veszteség az első években volt, a tapasztalatlanságunk miatt. De most… körülbelül ötven-ötven százalékra becsülöm az esélyedet, hogy túléld az első évet. Láthatod – fogadtak téged, mindent elmagyaráztak, pénzt kaptál az első időkre… Most még megnézem, melyik pilóta van jelenleg a Lepényen, és instruktort választok neked.

– Ha lehet, jót.

– Az a csillagok állásától függ…

Harmadik fejezet

amelyben hajót, nevet kapok, és egy jókorát a képembe

A KÁVÉ kissé magamhoz térített. Ránéztem az órámra – ha hihetek neki, reggel hat óra volt. Egyébként a kommunikátor is hat óra öt percet mutatott. Nos, ez logikus. Az első emberek Moszkvából kerültek ide, hát tartották magukat a maguk időszámításához.

Bánatosan állapítottam meg, hogy már nem is próbálom meggyőzni magamat, hogy ez az egész csak játék, hallucináció vagy hirtelen elmezavar.

– Nem tudnád gyorsabban szedni a lábad? – kérdezte Lena.

Női instruktor jutott nekem. Ha hihetek annak, amit Inna mondott a platform női népességének kis számáról, szerencsém volt.

De Lena mintha azt tűzte volna ki céljául, hogy meggyőzzön – a szerencse nagyon is viszonylagos fogalom. Első ránézésre csinos nő, sőt másodjára is. Velem egyidős, talán valamivel több. Nem észbontó szépség, de nem is valami bányarém, van benne valami határozott báj. Talán csak az alakja túlságosan sportos: nem karcsú, hanem kisportolt, olyan, mint a profi úszónőké: széles váll, nagyon erős karok. Haja egészen rövidre vágva, és ugyanolyan zsákszerű kezeslábast visel, mint Inna… de minden más rendben van.

Csakhogy úgy viselkedett, mintha utált vidéki rokon lennék, aki váratlanul beállított aprócska fővárosi lakásába, és közölte, hogy ott óhajtja tölteni a teljes szabadságát.

– Egész éjjel nem aludtam – mondtam. – Tudod, az után a sokk után…

– Ugyan, miféle sokk? – kérdezte Lena vissza se nézve.

Hosszú, lágyan ívelő folyosón mentünk. Nyilván a platform széle mentén – az egyik oldalon helyenként illuminátorok voltak. Módomban állt kedvemre kigyönyörködni magam a csillagokkal telehintett sötétségben.

– Hogyhogy miféle? Idekerülni a Földről!

– Ha! – Lena épp csak ki nem köpött. – Szép kis sokk! Ha visszatérnék, nekem az lenne a sokk.

– Mi van, tetszik itt neked?

Kegyeskedett megfordulni. Ujját megforgatta halántékánál.

– Komolyan kérdezed? Hát persze, hogy tetszik. Már hogy ne tetszene?

Egy darabig a nyomában ügettem, a falakat vizsgálgattam – fém, a padló – rácsos fém, a mennyezet – fém fehér világítótestekkel, a nagy ritkán előforduló ajtók – fémből, mind zárva, a szintén ritka illuminátorok – sötétség és tarka fénypontok. Aztán megkérdeztem:

– Te mi voltál a Földön?

– Taxisofőr.

– Aha – mondtam jelentőségteljesen. – Aha… ez sok mindent megmagyaráz. Utas vadászat – a legbelső sávból kivágódni a járda mellé, a benzin drága, ráadásul rossz minőségű is, a kocsi ócskavas, az ajtókat a barom utasok tönkretették, az ülést összemocskolták, nem akarnak fizetni, feljelentgetnek…

Lena hallgatott. Majd megkérdezte:

– És te mi voltál?

– Újságíró vagyok.

– Most már csak voltál – közölte Lena elégedetten. – Aha. Ez sok mindent megmagyaráz. Rohangászás a hisztis hírességek után, cikkek életünk egyes hiányosságairól, de csak semmi általánosítás, itt-ott egy kis „termékmegnevezés”, ha a főszerkesztő nem veszi észre, a zöldfülű csajok előtt páváskodás: „hívnak a legjobb lapokhoz, de én inkább szabadúszó maradok, ilyen a természetem”. Valójában pedig – egy jobb laphoz nem vesznek fel státusba, egy rosszhoz elszegődni meg az önérzeted nem engedi… Hetente kétszer-háromszor a sárga földig leiszod magad a haverokkal, aztán meg az újságíró-igazolványodat dugdosod a zsaruk orra alá….

– Micsoda disznó vagy… – motyogtam megállva.

Lena még tett néhány lépést, majd ő is megállt. Felém fordult, és érdeklődve kérdezte:

– Mi van, telibe találtam?

Hirtelen teljesen megváltozott a hangulatom. Előzőleg teljesen bamba voltam, kissé másnapos – ezért is fogadtam a történteket azzal a meglepő nyugalommal, amely úgy fellelkesítette Innát.

De most, Lena komisz iróniája mintha teljesen kifordított volna ebből az állapotból.

– Igen, te egyszerűen a vesémbe látsz – mondtam. – Talán azt is meg tudod mondani, mikor vesztettem el a szüzességemet?

– Már legalább húsz voltál – mondta Lena belém fojtva a szót. Majd hirtelen előhúzott egy csomag Marlborót, és megkínált vele. – Rágyújtasz?

Haboztam.

– Ha jól tudom, ezen a rozsdatemetőn hiánycikk a cigaretta…

– De még mennyire! Vegyél, amíg kínálom.

Elfogadtam. És a hirtelen ihletnek engedve odakínáltam neki a saját cigarettámat.

– Micsoda madár vagy! – mondta Lena mély érzéssel. Elfogadta a cigarettát, és megkérdezte: – Tisztában vagy az itteni szokásokkal?

– Honnan lennék?

Rágyújtottunk.

– Tudod, itt nálunk az a hagyomány alakult ki… ha megkínálsz valakit valami ritka dologgal, az csak egy egyszerű gesztus. Semmi különöset nem jelent. De ha viszonzásul téged is megkínálnak, és te elfogadod – az már-már baráti viszonyt jelent.

– Hú, micsoda mázlim van – mondtam.

– Azt majd még meglátjuk, hogy mázlid van-e. Ha összebarátkozunk, háromszor olyan keményen foglak gyötörni. Ez végül is csak hasznodra lesz… – Lena mélyen leszívta, majd kifújta a füstöt. Észrevettem, hogy a füst a padló rácsában tűnt el – szóval így működik a szellőzőrendszer. – Ne haragudj, ha a képedre másztam… Volt nekem… volt egy újságíró barátom. Tulajdonképpen róla beszéltem. Nem akarom azt mondani, hogy mind ilyenek vagytok.

– Mind talán nem vagyunk ilyenek – mondtam –, de én ilyen vagyok. Ráhibáztál. Csak az igazolványomat nem dugdosom a zsaruk orra alá, köpnek azok arra az igazolványra.

– Régebben jobbnak látták nem belekötni az ilyenekbe – mondta Lena. – Megesett, hogy az enyémet a derék zsaruk hozták haza. Röhögve mondták: „fogd, nagyon félelmetes, megfenyegetett minket, hogy ránk húzza a vizes lepedőt a lapjában”.

– Hogy kerültél ide? – kérdeztem. – Az volt a benyomásom, hogy csak a tejfölösszájúak, a játékmániások gyülekezőhelye ez itt.

– Te talán játékmániás vagy?

– Legfeljebb pasziánszot rakok ki.

– Hát én játszottam – mondta Lena. – Nem taxiztam komolyan. Ha pénzre volt szükségem, dolgoztam egy-két napot. Szerettem vezetni, miért is ne próbáltam volna meg. A nőknek mindig jobban is fizetnek. Egész úton arról mesélnek, egyáltalán nem bánják, ha nő ül a volánnál, csak a hülye taknyosok hoztak ki a sodromból az ajándékba kapott dzsipjeiken meg limuzinjaikon, bár végül fizettek alkudozás nélkül. Különösen, ha csajjal utaztak – nevette el magát. – Abba a hivatalba meg véletlenül mentem be. Egy faszit kellett onnan elhoznom, aki teljesen magán kívül volt, és egyfolytában azt magyarázta, hogy azok ott űrpilótákat verbuválnak, és hogy látszólag minden oké, de valahogy olyan furcsa érzése támadt… mintha igaz lenne. Aztán egyszer valahogy ott voltam a közelben, olyan hangulatban… magam alatt voltam. Hát bementem. Érdekes lenne tudni, más mit gondol erről az egészről… – Utolsót szippantott a cigiből, a csikket ledobta a padlóra, eltaposta, és belökte a résbe. – A szemetet dobd egyszerűen a padlóra. Az egyben a szellőztető is. Néha, amikor nagyobb a teljesítmény, szinte vibrál a padló. Mindent beszippant valahová. Különben már a fülünkig érne a szemét. Takarítani senki nem akart, mindenki csak repülni szeretne.

– És te?

– Én is. Mivel vagyok én rosszabb? Jó pilóta vagyok. Na, gyere, te firkász…

Nem sértődtem meg.

– Na, gyere, te taxis…

– Ismered az itteni nevemet?

– Miféle nevedet?

– Taxis. Rendszerint minden pilóta kap valamilyen itteni elnevezést. Ez így praktikusabb. Lenából, Szasából, Szerjózsából sok van… az én nevem Taxis Lena. Vagy egyszerűen csak Taxis. Mellesleg neked is kell valamilyen név.

– Újságíró? – javasoltam.

– Túl hosszú… – Lena egy darabig szótlanul ballagott, hunyorogva ingatta fejét, mintha elvetné egyik-másik ötletét. – Sajtócápa. Cápa… Nem, túl hangzatos. Kiröhögik. Mi a családneved? Ebből indulunk ki, ez a legegyszerűbb.

– Szafonov.

– Szapphó{1}? – kérdezte magától Lena, és kitört belőle a nevetés. – Nem, ez azért túlzás. Persze mulatságos… Szafonov… Fonó… nem, ez sem jó, semmitmondó… nem illik hozzád…

– Az iskolában Daginak hívtak – jutott eszembe.

– Miért?

– Olyan… jól táplált voltam.

Lena vállat vont.

– Ahogy akarod. Lehetsz Dagi.

– Nem! Nem ezért mondtam. Néha úgy írom alá a cikkeimet: J. Szedoj{2}.

– Azt akartad, hogy idős, tapasztalt embernek gondoljanak? – kérdezte gúnyosan. – Ez nem megy. Ősz üstök nevű van már nálunk. Meg Vörös is. Sőt Csupasz Térd is. Na, ebből elég. A megfelelő név majd magától rád ragad. Egyébként meg is érkeztünk.

Megállt a soron következő ajtó előtt, és diadalmasan nézett rám.

– Az idegeid, úgy látom, rendben vannak… Na, ezt nézd!

Az ajtó félrehúzódott, be a falba – akaratlanul is felfigyeltem arra, hogy ez az ajtó vastagabb a többinél, és gyorsabban nyílik.

– Mit szólsz? – kérdezte Lena büszkén, és maga elé tolt. – Nos? Hogy tetszik, zsurnaliszta?

Hallgattam, és körülnéztem.

A hely valamilyen gigantikus üzemcsarnokra emlékeztetett. Vagy atomerőműre. Vagy talán leginkább egy villanyerőmű géptermére.

– A központi hangár – mondta Lena. – Bár lényegében ez az egy van, több nincs.

Hosszú, vagy háromszáz méteres terem, a szélessége ennek vagy egytizede, de így is lenyűgöző. A mennyezet magasan a fejünk fölött, bár nem a talajszintre léptünk ki, hanem egy keskeny karzatfélére, amely vagy három embermagasságnyira húzódott végig a falak mentén. A falból helyenként ajtók nyíltak erre a balkonra, itt-ott lépcsők vezettek lefelé. Mindezt maximálisan egyszerű és funkcionális fémrács borította.

Odaléptem a nem túl magas, körülbelül derékig érő korlát mellé, lenéztem.

– Mi ez, Lena? – kérdeztem.

– Hajók – felelte ünnepélyesen. – Csillagközi űrhajók.

Vagy három tucat volt belőlük, de szinte elvesztek a hangár terében. A legkisebb akkora volt, mint egy helyközi autóbusz. A legnagyobb kétszer akkora, mint egy Boeing–747-es. Ami a formájukat illeti, a konstruktőrök láthatóan nem ismertek korlátot – az aerodinamika szabályainak megfelelően lekerekített formák inkább kivételnek számítottak, mint szabálynak. Patkók, korongok, hasábok, kúpok –mintha egy gyerek kezébe adtak volna egy konstruktőrkészletet, mondván, engedje szabadra a fantáziáját. Volt olyan is, amely többé-kevésbé emlékezetett egy repülőgépre, csak a szárnyai voltak aprócskák, viszont gigantikus turbinái voltak, amelyek egyenletesen lepték el a felszínét. Mellette kerekded konstrukció három hatalmas, ezüstösen kéklő, egymásba illesztett patkóból, középen csepp alakú kinövésféle – a kabin. E mellett a hajó mellett egy férfi tett-vett, vizsgálgatta, mint egy alapos sofőr, mielőtt kocsijával nekiindul úttalan utakon. Farmert és pulóvert viselt, aminek őszintén megörültem – tehát nem mindenki hord itt uniformist.

A padlón tátongó nyílásokból kábelek és bordázott csővezetékek nyúltak némelyik hajóhoz. A hangárban hűvös volt, ózón- és valamilyen kesernyésen maró vegyszerszag terjengett.

Szerettem volna valamilyen ironikus megjegyzést tenni George Lucas megtestesült álmáról vagy egy Babylon–5-rajongó látomásáról. De ezeknek a valóságos, otromba, megérinthető, itt-ott ütött-kopott, itt-ott behorpadt gépszörnyeknek a láttán szarkazmusom semmivé vált.

– Ez… ez lenyűgöző – mondtam. – Na és hol van az én hajóm?

– Majd mindjárt veszünk neked egyet – közölte Lena vidáman. – A hajód kicsi lesz, gyatrácska, Szilvana modell, minimális fegyverzet, a felszereltsége se valami fényes, de azért repül. Az ott hasonló – mutatott a mondhatni leghagyományosabb külsejű hajóra: szivarforma, rövidke szárnyakkal, két keskeny konzollal, rajtuk legömbölyített orrú hajtóművek.

– Az ott jobban tetszik – mondtam. – Az a három patkó. Amelyik mellett az a férfi tesz-vesz.

– A Szalamandra – fintorodott el Lena. – Egyszerű, de fürge. Ha nagy leszel, lehet neked is Szalamandrád… Ki piszmog ott körülötte… Hahó!

Merészen kihajolt és a korlát fölött integetett.

A férfi megfordult. Visszaintegetett Lenának.

A fejem fölött hirtelen erős szélroham száguldott el. Meginogtam, a fülem zúgott.

– Az anyádat! – ordított fel Lena. Elugrott a korlát mellől, vállamnál fogva engem is elrántott. Nem maradtam talpon, elvágódtam. Fölöttem újabb szélroham száguldott el. A korlát, amely mellett az imént álltam, megremegett, feldöngött, mintha feszítővassal vágtak volna rá.

– Rohanj! – kiáltott rám Lena. – Nem, ne visszafelé! A balkonon végig! Ne állj fel, a padlón keresztül nem találhatnak el!

Nem kellett biztatni. A rácsos padlón keresztül megláttam egy férfit, aki valamilyen kézifegyverből nyilvánvalóan bennünket célzott meg. Ha négykézláb rohanásból rendeztek volna világbajnokságot, aznap esélyes lettem volna.

Lena szavai ellenére a férfi továbbra is tüzelt – most már csak rám, a mozgó céltábla nyilván jobban érdekelte. A balkont hol előttem, hol mögöttem rengette meg a láthatatlan pöröly. Bármily furcsa, fejemben egyetlen gondolat motoszkált – milyen röhejesen festhetek, amint négykézláb nyargalok a rácsos padlójú balkonon, egy hatalmas, elképesztő csillagközi űrhajókkal teli hangárban.

Ekkor mögöttem, ahol Lena állt, újabb dörrenés hangzott fel. A férfi, akit egyfolytában igyekeztem szemmel tartani, hirtelen szétvetette a karját, repült hátra vagy öt métert, és elterült a padlón. Megálltam. Felálltam – fájt a kezem, csupa vér volt. A rácsos padló nyilvánvalóan nem alkalmas a négykézláb futásra.

Lena mozdulatlanul állt, még egyre a mozdulatlanul fekvő lövöldözőre szegezve pisztolyát. Vagy hogyan is nevezik itt ezt a valamit… Lézerpisztoly?

– Bravó! – kiáltotta nekem Lena. – Ügyesen elvontad a figyelmét.

Kezdtem érteni.

– Biztos vagy benne, hogy a padlón keresztül nem tudott volna eltalálni? – kiáltottam oda neki.

Lena bedugta pisztolyát az övén függő tokba, és sietség nélkül odaballagott hozzám.

– Az igazat megvallva eltalálhatott volna. Ha mázlija van. De a rácsos padló elég jól leárnyékolja a vibropisztolyt. – Bűnbánóan elmosolyodott. – Fele-fele az esélye. Minden a becsapódás helyétől és attól függ, milyen fázisban érkezik a hullám… Egyszóval a mázlidtól.

Megint lenéztem a lövöldözőre. Körülötte vértócsa terjedt szét, bár föntről semmilyen sérülést nem láttam rajta.

– Hát, hálás köszönetem – mondtam.

– Ne haragudj – felelte Lena olyan hangnemben, mintha a lábamra lépett volna. – Végül is szerencsés véget ért.

Válaszolni akartam, kifejtve, mit gondolok róla. De nem jutott rá idő.

– Biztos vagy benne, hogy véget ért? – kiáltott oda valaki Lenának.

Az ajtóban, amelyen épp az imént mi is kiléptünk, ketten álltak. Jókora fekete konténert tartottak maguk között. Másik kezük szabad volt, és nem is mulasztották el kihasználni ezt a körülményt. Egyikük, az alacsony, szemüveges, pisztolyt szegezett ránk, olyasfélét, mint Lenáé. A másik akkora ágyút szorongatott a mancsában, amit nyilvánvalóan nem egy kézzel kezelésre szántak. Csakhogy maga a fickó is akkora volt, hogy a dolog láthatóan nem okozott neki nehézséget.

Ezek sem kedvelték a kezeslábast, emberi módon farmert és inget viseltek. De ez volt az egyetlen dolog, ami számot tarthatott volna szimpátiámra.

– Nem tudom, kik vagytok – mondta Lena, és meg sem próbálta előhúzni fegyverét –, de plazmavetőt használni a hangárban öngyilkosság.

– Csak akkor, ha a társam célt téveszt – magyarázta a pápaszemes. – De ritkán véti el a célt. Kezeket tarkóra, és lassan sétáljatok ide hozzám. – Nos?

Lena habozott egy pillanatig, majd így szólt:

– Gyerünk, Valentyin.

– Ezek megölték Kosztyát – mondta a behemót, miközben feléjük közeledtünk. – Látod? Szétlapították.

– A társatok kezdett előbb lőni – mondta Lena. – Mi védekeztük. Becsületes párbaj volt.

– Ti ketten voltatok, ő meg egyedül – jegyezte meg a szemüveges.

Eltette a pisztolyát, viszont Lenáét is kihúzta a tokjából. Nagyon intelligens arca volt, úgy festett, mint egy sakkozó vagy egy ambiciózus fiatal politikus. És megfontoltan, nyugodtan, érzelmek nélkül beszélt.

– Fegyverem csak nekem… volt – mondta Lena. – Ez itt… – biccentett felém – újonc. Sajtócápa, a klaviatúra virtuóza. Csak sajnos alig néhány órája van a Lepényen. Se hajója, se fegyvere.

– Vagyis te ölted meg a barátunkat? – kérdezte a szemüveges.

– Igen – mondta Lena határozottan, és ettől jelentősen javult a róla alkotott véleményem.

– Kosztya nagyon ideges természetű volt. És mint láthattuk, rossz céllövő. – A szemüveges bólintott, mintegy elfogadva a magyarázatot. A jelek szerint igen filozofikusan viszonyultak itt a halálhoz. – Becsületes párbaj volt, elfogadva. Csakhogy ez problémát okoz nekünk. Arról van szó, hogy el kell hagynunk a platformot.

– És jó lenne minél gyorsabban – tette hozzá a behemót.

– Igen, jó lenne minél gyorsabban – hagyta rá leereszkedően a szemüveges. – De Kosztya volt a pilótánk. A hajója minket nem fogad el. Pech!

– Részvétem – biccentett Lena.

– Te pilóta vagy. Nem akarsz egy kis pénzt keresni?

A pápaszemes hangja tárgyszerű és nyugodt volt.

– És a fizetség az életem lesz? – vigyorodott el Lena.

– Ugyan már. Készek vagyunk fizetni is. Nos?

Lena vállat vont.

– Minden a határidőtől függ, srácok. Nekem Murénám van, ott van, innen az ötödik.

– Tökéletesen megfelel – élénkült fel a pápaszemes.

– Feltöltésen van.

– Mióta?

– Hat órája. Vártok még három órát? – Lena maga volt a megtestesült jóindulat.

A szemüveges elmosolyodott, és nem válaszolt. Rám nézett, és megkérdezte:

– Na és te, cápa? Akarsz keresni?

Az egész egy abszurd drámára kezdett hasonlítani. Lenéztem a vértócsában fekvő Kosztyára.

– Nem, valahogy nem akaródzik – mondtam.

– Helytelen válasz – felelte a szemüveges.

A behemót a fegyverét széles övére támasztotta, amelyen mindenféle zsákocskák meg eszközök lógtak – és a fegyver halk kattanással odatapadt. A behemót meglendítette karját, mintha tornázni készülne.

Én hülye meg csak figyeltem, mit művel.

Egészen addig a pillanatig, amikor az ökle az állkapcsomba csapódott. A számban mintha petárda robbant volna, sós ízt éreztem. Egy pillanatra elsötétült előttem a világ.

– Nem verted ki a fogait? – kérdezte a szemüveges.

– Nem, épp csak hogy akkurátusan kissé meglegyintettem – mondta közömbösen a behemót.

– Akarsz keresni, cápa? – ismételte meg a kérdést a szemüveges.

Megérintettem a fogaimat. Mintha nem mozognának…

– Miért is ne?

– Okos fiú – mosolyodott el a pápaszemes. – Tényleg cápa vagy. Csak aprócska. Az ilyet snecinek hívják. Indulás lefelé!

Lenával odamentünk a legközelebbi lefelé vezető lépcsőhöz. Mögöttünk jött a konténert cipelve a pápaszemes meg a behemót.

– Már nevet is szereztél magadnak – súgta oda Lena.

Mögöttünk a szemüveges elnevette magát.

– Jó a szimatom. Ha én elnevezek valakit, azon rögtön rajta is ragad a név. Jobbra, a terminálhoz.

Elhaladtunk egy utasszállító repülőgépre emlékeztető hajó mellett, el a Szalamandra mellett – csak ekkor fogtam föl, milyen hatalmasak ezek a gépek. A hangár sarkához közel állt egy oszlop, rajta felül egy kis képernyő – nyilván ez volt az a bizonyos terminál.

– Rajta, vásárolj hajót – mondta a szemüveges udvariasan. A konténert letették – nagyon óvatosan. A jelek szerint valami nem túl nehéz, de törékeny holmi lehetett benne.

– Hogyan?

– Emeld a kommot a terminálhoz.

A terminálhoz tartottam a karom. A karlánc felpittyent, és a komm képernyője kivilágosodott. Az oszlop képernyője is – piktogramok sorakoztak rajta, amelyek nem mondtak nekem többet, mint a kínai írásjelek.

– A gép azonosított téged – magyarázta a szemüveges. – Ha tényleg nincs hajód… – Minden ceremónia nélkül félretolt, a képernyőt nézte. – Ajaj, tényleg nincs… Nyomd meg a bal gombot.

Megnyomtam. A piktogramok megváltoztak.

– Azt javasolják, vegyél hajót. Sajnos nincs választási lehetőséged, csak egyetlen megoldásra elég a kredited. Nyomd meg újra a gombot.

– Nincs választásom – hagytam rá. De mielőtt megnyomtam volna a gombot, ránéztem Lenára. Mosolygott, és megkérdezte:

– És messzire akartok repülni?

– Majd meglátod. – A pápaszemes gyanakodva nézett rá. – Miről beszélsz?

– Úgy látom, rég repültetek Szilvanán.

A szemüveges képéből ítélve, kezdte sejteni, miről van szó. És ez a valami nagyon nem tetszett neki.

– Ez a hajó rövid távolságokra való – mondta a behemót. –. És hiperűrugrásra egyszerűen nem alkalmas.

– Hát igen – erősítette meg mondókáját kedvesen Lena. – Az űrállomás körül persze keringhettek vele… De Valentyinnek nincs joga magasabb szintű hajót venni.

A szemüveges elkomorodott:

– Azt akarod mondani, hogy pechünk van?

Lena vállat vont.

A szemüveges egy darabig a terminál képernyőjét tanulmányozta. Majd ujjával megérintette az egyik szimbólumot – az kialudt. Egy másikat… egy harmadikat…

– Levettem a fegyverzetet és a védelmet – magyarázta. – Ha csak a korpusz és a kabin marad, beleférhet a hiperűrugrás. Csak a pénz…

Láthatóan kelletlenül ránézett a saját kommjára. Megérintette az egyik gombot.

– Vedd úgy, hogy ez a fizetséged, Sneci. Nyomd meg a gombot, fogadd a pénzt.

Engedelmeskedtem.

– Ti megőrültetek – mormolta Lena. – Egy másik rendszerbe akartok elrepülni fegyverzet és védelem nélkül, egy tapasztalatlan pilótával?

– Nincs más lehetőség. – A szemüveges nyugodt maradt. – Remélem, akad raktáron megfelelő, felszerelés nélküli Szilvana.

– És ha nincs? – kérdezte Lena. – Ez a változat… öngyilkosoknak való.

– Akkor ráfáztunk – mondta vidáman a szemüveges. – Aligha várhatunk három órát, míg feltöltik a te hajódat… Roma, légy oly jó, menj el Kosztyáért és hozd ide. Nem lenne jó itt hagyni a srácot.

A behemót szó nélkül odament a Szalamandrához. Vártunk.

– Remélem, ezek után elengedtek minket – mondta Lena.

– Hogy tehetnénk? A hajó csak Snecinek fog engedelmeskedni, szükségünk van rá.

– Jó. – Lena meg sem próbált védelmemre kelni. – De én mire kellek? Kötözzetek meg, és hagyjatok itt.

– Jó ötlet – bólintott a szemüveges. – Csakhogy én nem vagyok túl tapasztalt pilóta. És nagyon rossz oktató vagyok: ideges és türelmetlen. Megtermett barátom is. Te fogod elmagyarázni védencednek, mit hogyan csináljon, hogy ne nyírjon ki mindannyiunkat. Végül is téged jelöltek ki az instruktorául, igaz? Hát akkor tedd a dolgodat.

– Fiúk, én nem vagyok magányos harcos. A Silent Star klánhoz tartozom. Közbe fognak lépni értem.

– Ki?

– Bárki. Greszter. Kos. Antibiotikum. Az egész második liga.

– Ki vagy te?

– Taxis.

– Aha, hallottam rólad – bólintott a szemüveges. – Azt beszélik, ügyesen útba igazítod az újoncokat. Úgyhogy vállalom a kockázatot, és szembeszállok a második ligával, ahogy szembeszálltam a Lepény gazdáival is.

– Te hülye vagy – mondta Lena megvetően. – Mi van, kiraboltátok a platformot? Elhurcoltatok valamit a laborból?

– Kitaláltad. Ez újabb érv, hogy magunkkal vigyünk.

Visszajött Roman, vállán hozva a Lena által megölt pilóta holttestét.

– Ideje lenne indulni, Mester – mondta komoran.

– Várni is tudni kell – mondta a pápaszemes kioktatóan. – Leadtuk a rendelést, most csak… Á, itt is van a hajó! Akadt megfelelő.

Nem messze tőlünk piros fényekből álló ovális tűnt fel hirtelen a hangár padlóján. Nyugtalanító hang hallatszott, egy hangos gumiobjektív zúgására emlékeztetett. Az ovális közepén a padló kezdett szétnyílni, mint egy filmes fényképezőgép blendéje.

– Tessék, itt az első hajód, Sneci – mondta vidáman a szemüveges. – Ha jó leszel, nem is az utolsó.

A padlón már teljesen kinyílt egy tíz méter átmérőjű nyílás. És lassan kiemelkedett belőle egy talapzaton a Szilvana – szögletes, hosszúkás törzs, kétoldalt konzolokon a hajtóművek. Fehér pára áradt a gépről.

– Konzerválásból emelték ki – mondta Lena elgondolkodva. – Fél órába telik, mire fölmelegszik.

A pápaszemes ránézett a kommunikátorára, majd nagyvonalúan bólintott:

– Nem tesz semmit, egy fél óránk még van. Sőt, negyven percünk. Akkor jön majd az új műszak, felfedezik a testeket, és kezdődik a tánc.

– Ti megőrültetek – mondta Lena megvetően. – Csak komplett hülyék támadják meg a Lepényt. Ha nem léphettek be a platformra, nem tudjátok sokáig tartani magatokat… Senki nem tudja.

– Na és ha sokáig nincs is rá szükségünk? – vihogott a pápaszemes. – Hé, Sneci, mit bámulod úgy azt az ócskavasat?

Valóban nem tudtam levenni a szemem a hajóról, a szóváltást is csak fél füllel figyeltem.

– Mi van, Valentyin? – kérdezte Lena.

– Olyan szép! – mondtam, még egyre a hajót bámulva. – Nem igaz?

– Nem elég, hogy újságíró, ráadásul még romantikus is – ingatta fejét a szemüveges.

Negyedik fejezet

amelyben Valentyin oknyomozásba kezd

VITYA MOROZOV, Valentyin volt évfolyamtársa harmincas éveire egy jelentős lap rovatvezetője lett, volt saját, bár kicsi irodája, szolid pocakja és nagyon kedélyes megjelenése. Diákéveiből csak ezt a kedélyességet őrizte meg, amelyet ő maga szeretett pozitív világszemléletnek nevezni, továbbá a szokatlan Malibu becenevet, amelynek eredetét már rég elfelejtette mindenki.

– Feltörtél – mondta Valentyin letelepedve Viktorral szemben. – Hamarosan főszerkesztő leszel.

Vitya olyan elégedetten mosolyodott el, hogy világos volt: valahol a feljegyzései közt szerepel a cél: „főszerkesztővé válni”.

– Na és veled mi van? – kérdezte. – Hány éve nem találkoztunk… Kettő? Három? Még mindig egyik helyről a másikra ugrálsz?

– Hiszen ismersz. – Valentyin rágyújtott, tekintetével hamutartót keresett. – Alaptermészetem szerint szabadúszó vagyok… Figyelj, Malibu, hol van itt a hamutartó?

Viktor elfintorodott, benyúlt a fiókjába, és előadott egy narancssárga üveg hamutartót, rajta a Komszomolszkaja Pravda logójával.

– Épp arra gondoltam, hogy meghíztál. Talán leszoktál a dohányzásról? – kérdezte Valentyin. – Nem bírod majd sokáig… hidd el. Mi van, a konkurencia reklámtermékét használod?

Viktor kissé zavarba jött.

– Hát ez csak… az elődömtől maradt itt. Korábban ott dolgozott. Na és veled mi van? Megnősültél?

– Az Úr megkegyelmezett, nem – mondta Valentyin mély érzéssel.

– Én megnősültem – Viktor szünetet tartott, nyilván a kérdésekre várva.

– Kit vettél el? – kérdezte lustán Valentyin.

– Olgát.

– Mi, Panyenkovát? – élénkült fel Valentyin. – Igen, emlékszem rá… Hát igen. Gratulálok.

– Mindenki követ el hibákat – vont vállat Viktor. – Ez a második házasságom, az első afféle próbaházasság volt. Nézd!

Valentyin felé fordította az asztalán álló két fényképtartót. Az egyiken maga Viktor volt látható fekete öltönyben, nyakkendősen, mellette a boldogságtól ragyogó menyasszony halványrózsaszín ruhában. A képen Viktor még jóval karcsúbb volt.

– Aha, szóval ő táplált fel – hümmögött Valentyin. – Fitneszre kéne járnod, vagy uszodába.

A másik fényképen kopasz, pucér hasú, hátán fekvő, lábacskáit magasba emelő csecsemő volt látható, ráncos arcocskáján ártatlan-gondolattalan mosollyal. A mosoly nyilvánvalóan véletlenül sikerült – a bébi egyszerűen felkészült egy hosszú és átható bömbölésre, közben nagyra tátva a száját.

– Ó, már fiad is van?

– Kislányom – sértődött meg Viktor. – Talán nem látod?

– De hát pelenkában van.

– Te aztán jól adod – fújt nagyot Viktor. – Rögtön látszik az arcán, hogy kislány. Igazi szépség lesz.

– Tényleg – hagyta rá kegyesen Valentyin. – Hát, gratulálok. Ez nagy dolog. És beszél már?

– Figyelj, Valka, neked nem volt húgod vagy öcséd?

– Nem volt, én vagyok a legkisebb.

– Értem… Hogyhogy beszél-e már? Még csak féléves… lesz három hét múlva.

– És jár?

Viktor felsóhajtott, visszafordította maga felé a fényképeket.

– Sőt, rohan – morogta.

– Ne dühöngj, Malibu – mondta békítőleg Valentyin. – Hogy neveztétek el?

– Nasztyenka.

– Szép név. Jól van, ne duzzogj, nagyon örülök neked.

Viktor a rend kedvéért egy darabig még összeszorította a száját, majd megkérdezte:

– Mit szólsz egy feleshez?

Valentyin figyelte, amint volt évfolyamtársa lenyúl az alsó fiókhoz, és felsóhajtott:

– Kocsival vagyok. És mostanában fölment a közlekedésiek árfolyama… Figyelj, Malibu, kérdezni akarok tőled valamit…

Viktor kissé elkomorodott, de nagyon határozottan válaszolt:

– Valja, te tehetséges srác vagy, mindig mondtam. Csak egy kicsit pesszimista. Mindent sötéten látsz. A mi újságunk pedig családi lap, pozitív, örömteli hangú. Ha nem fogsz mindent feketére festeni, szívesen felveszlek státusba.

– Malibu, félreértettél – jött zavarba Valentyin. –Nem állást kérek a lapodnál. Egész másról van szó. Ha jól tudom, kultúrával meg ilyesmivel foglalkozol?

– Kultúra, tudomány, technika…

– Pont ez kell nekem. Videojátékok?

– Hát igen… – fintorodott el Viktor. – Azok is. De azokról többnyire Olezska ír, a rendszergazdánk. Fiatal srác, nincs újságírói végzettsége, de jól ismeri a témát. Egyébként nem csak nekünk ír, még néhány lapba meg mindenféle site-okra is.

– Szeretnék beszélni vele.

Viktor kíváncsian pillantott Valentyinra, és felvette a telefonkagylót.

– Halló… Olezska? Itt Viktor. Légy szíves, nézz be hozzám, jó? Nem, nem. Minden működik. A játékokról lenne néhány kérdés… Aha.

Letéve a kagylót bánatosan mondta:

– Ha a Windows akadozik, vagy az internet száll el, lehetetlen utolérni. De elég csak annyit mondani, játékok, a válasz: máris ott vagyok.

– Fiatalok – bólogatott Valentyin. – Mi már nem értjük őket, Malibu.

– Figyelj csak – fintorodott el Viktor –, előtte ne nevezz Malibunak, rendben?

– Noblesse oblige?{3} – nevette el magát Valentyin. – Oké. De nem zavarunk, ha itt beszélgetünk?

– Beszéljetek csak, engem is érdekel – ismerte be Viktor.

Oleg valóban nagyon gyorsan megjelent, öt perc se telt bele. Rendszergazda esetében ez szinte már rekordnak számít. Külsőre egyáltalán nem úgy festett, mint aki számítógépekkel dolgozik és videojátékokkal szórakozik – magas, sportos, izmos srác volt, az arca pedig olyan, amelyik „tetszik a nőknek”. Valenytin, aki úgy vélte, maga is rendelkezik ezekkel az adottságokkal, kissé ingerült lett, de igyekezett ezt az érzést elnyomni.

– Valentyin! – Felállt, és kezet nyújtott a rendszergazdának.

– Oleg – válaszolta az, és közben Viktorra sandított.

– Olezska – mondta Viktor, akit egyáltalán nem zavart a számítógépes külseje –, a segítségedre van szükségünk. Valka régi barátom, és remek újságíró. Kérdései vannak a játékokkal kapcsolatban.

– Egy játékkal kapcsolatban – pontosította Valenytin.

– Értem. És hol akadt el?

– Hogy mi?

– Melyik játékban akadt el? – kérdezte Oleg barátságosan. – Mostanában a kérdések háromnegyede erről szól.

– Nem akadtam el sehol – legyintett bosszúsan Valentyin. – Őszintén szólva hülye kérdés. Van egy olyan játék, hogy Starquake…

– Aha – mondta Oleg. Tekintete kíváncsivá vált.

– Hallott róla?

– Hallottam. – Oleg odahúzott egy szabad széket, és letelepedett. – Na és?

Valentyin kételkedve Viktorra pillantott. Tulajdonképpen nem szívesen adta volna ki a kezéből az érdekes témát. De Viktor aligha hozna a nyakára egy disznót.

– Tegnap fura história történt velem. Pontosabban tegnap este és ma éjjel…

Elővette zsebéből a hirdetést, és mesélni kezdett. Mindent elmondott: hogy a papír meglepő módon éghetetlen, és összekoszolni sem lehet (Viktor nyomban elvette a papírlapot, és nekilátott öngyújtójával meggyújtani, majd a cigarettahamuval és a szövegkiemelővel bepiszkítani… pontosabban csak megpróbálta), egészen a képtelen éjszakai párbeszédig az Inna nevű lánnyal és a Csillagóra ügynökségből való kiebrudalásáig a hátsó kijáraton át.

– És most szeretném megérteni – fejezte be történetét Valentyin –, hogy mi ez az őrültség. A játék reklámkampánya?

– Úgy tűnik – mondta különösebb meggyőződés nélkül Oleg. – Mi más lehetne?

– Ne köntörfalazz, ne beszélj mellé – mondta Viktor a tiszta papírlapot vizsgálgatva. – Ismerlek én téged. Hallottál már valamit erről, igaz?

– Hát… keringenek mindenféle képtelen hírek…

– Pakolj ki – parancsolt rá Viktor.

– Az online játékoknak se szeri, se száma. – Oleg elgondolkodva meredt a hamutartóra. Valentyin közelebb tolta hozzá, a számítógépes hálásan biccentett, és rágyújtott. Viktor felsóhajtott, és felállt, kinyitotta az ablakot. – Választhatsz – a sötét erők oldalán harcolsz, vagy a fény oldalán. Középkor, mágia, kozmosz, sugárfegyverek…

– Igen, tudom – mondta Valentyin.

– A Starquake is ilyen játék. Lebeg valahol a kozmoszban egy űrbázis. Kapsz egy hajót, repülni kezdesz, harcolni, kereskedni, mindenféle ásványt gyűjteni. Időnként megjelennek valamiféle idegen bolygóról való szörnyek, csatázol velük. Időnként külön feladatokat tűznek ki – meg kell találni valamit, le kell győzni valakit. Az így megkeresett pénzen vehetsz magadnak nagyobb teljesítményű lézert, gyorsabb hajtóművet.

– És milyen hírek járnak róla? – kérdezte Valentyin türelmetlenül.

– Más lett a játék tulajdonosa. Köztünk szólva ez megszokott dolog. A játékok kilencven százalékának rendszeresen változik a tulajdonosa. Hát ezért most reklámkampányba kezdenek. Ennek keretében a hálón is, a játékokról szóló folyóiratokban, sőt egyszerűen akár lámpaoszlopokon is megjelentek ilyen hirdetések… bár korábban nem hallottam arról, hogy valaki megpróbálta volna ellenőrizni, tűzállóak-e. Szóval úgymond pilótákat keresnek… Kellenek mérnökök és programozók az űrben végzendő munkához… Miért is ne? Véleményem szerint ügyes reklámfogás. Elvégre minden játék feltételezi, hogy a játékos hagyja magát becsapni. Elfogadja, hogy ő Aktimel, a nagy bajuszú kobold vagy holmi John, a Vérengző, a Szíriusz és az Orion réme…

A programozó hangjából ítélve ő maga nem vett részt ilyen játékokban, nem állt szándékában becsapatni magát.

– Emlékszem, írtam is egy kis jegyzetet az Abszolút Játékokba – folytatta elgondolkodva Oleg –, arról, hogy ez a játékos toborzás valamiféle új módszere.

– De miért ilyen fontos nekik ez a toborzás? – kérdezte Viktor csodálkozva. – Ilyen komoly üzlet ez?

– Nagyon is komoly – bólintott Oleg. – Legalább annyira, mint a filmipar.

– Hát nem semmi – fintorgott Viktor. – Figyeljetek, srácok, ne mérgezzétek tovább… a lelkemet. Adjatok már egy cigit!

Valentyin kárörvendően elvigyorodott, és odanyújtotta neki a cigarettás csomagot.

– Csak nagy ritkán, társaságban – mondta zavartan Viktor.

– Vagy ha iszol, vagy idegeskedsz – mondta Valentyin komiszkodva. – Folytasd, Oleg.

– A folytatás már furcsa – mondta Oleg. – Néhányan kiszálltak a játékból. És szidták, mint a bokrot, hogy kegyetlen. Hogy a karakterüket megölték, és ez nekik nem tetszik.

– Mi ebben a furcsa? – csodálkozott Valentyin.

– De hát melyik játékost izgatja fel a karaktere pusztulása? Kicsit morgolódik, de csak azért, mert így elveszíti a megkeresett pénzt, a tapasztalati pontokat – mindazt, ami a karaktert jellemezte, pozícióját meghatározta. Az egyik haverom mesélte például, milyen aljas módon ölték meg egy összecsapásban. Egész testében reszketett! Mondtam neki, hát támadj fel a játékban, és állj bosszút az ellenségeiden. Ez teljesen hétköznapi dolog, aki játszik, tízszer–hússzor is meghalhat! De ő erre azt mondja: nem akarom, az egész már teljesen kiürült, meguntam. Korábban minden olyan valóságos volt, játszottam, mint az eszelős, más semmi nem is érdekelt, de most nem más az egész, csak üres játék… Azután hallottam még néhány ugyanilyen panaszt. És ami a lényeg, csak olyanoktól, akik személyesen jártak abban a hivatalban, és pilótának jelentkeztek. Aki nem járt ott, az játszik és játszik, és egyáltalán nem zavarja, ha megölik… Ebből arra a következtetésre jutottam… – Oleg elhallgatott.

– Mondd már! – sürgette Viktor.

– A hivatal felkeresése nem egyszerű reklámfogás. Aki bemegy, abból zombit csinálnak.

– Hogy mit?! – képedt el Valentyin.

– Mi kell egy játékosnak? A hitelesség. Hogy biztos legyen abban, hogy az egész igaz. Ilyesmit persze senki nem mondana ki hangosan, de mindegyik azt akarja, hogy becsapják. Hogy elmeneküljön az unalmas életéből. Az a játék lesz a legnépszerűbb, amelyik a legjobban képes megteremteni a hitelesség atmoszféráját. Na és a titkosszolgálatoknak vannak mindenféle szerkentyűi… pszichotron generátorok…

Valentyin hümmögött.

– Vannak, vannak – mondta Oleg magabiztosan. – Legalábbis valószínűleg. A játék valamelyik tulajdonosa meg talán szerzett egy ilyet. Vagy odaadták neki… kipróbálásra. És ha a játékos ahelyett, hogy egyszerűen az interneten belépne a játékba, bemegy az irodába, hogy pilótának jelentkezzen, és besugározzák. És az ürge rögtön megbuggyan. Komolyan kezd belemerülni a játékba. Játszik és játszik… De ha a játékban megölik, a zombisító hatás azonnal elmúlik róla. És rögtön elveszti az érdeklődést a játék iránt.

Csönd lett. Majd Viktor köhécselve elnyomta félig szívott cigarettáját, és megszólalt:

– Erről is írtál cikket?

– Nem, természetesen nem. – A programozó zavarba jött. – Ha ebben tényleg a titkosszolgálatok keze van benne… vagy olyan embereké, akik pszichotron generátort bérelhetnek a titkosszolgálattól, én ebbe a játékba nem szállok bele.

– Köszönöm, Oleg – mondta udvariasan Valentyin. – Érdekes hipotézis. Ezt át kell gondolnom.

– Nincs mit. – A programozó felállt. – Nincs már rám szüksége, Viktor Romanovics?

– Nincs – rázta meg a fejét Viktor.

– Itt a névjegyem – nyújtott oda Oleg Valentyinnak egy láthatóan printeren saját maga előállította kartonlapocskát. – Ha konzultálni szeretne, hívjon!

– Köszönöm. – Valentyin udvariasan átvette a lapocskát, és elrejtette tárcájának abba a rekeszébe, amelyben a folyamatosan gyülekező és hetente egyszer a szemétbe kerülő névjegyeket gyűjtötte. – Okvetlenül megkeresem.

– Akkor én megyek. – Oleg egy pillanatra megállt az ajtóban, és bölcselkedően így szólt: – Majd meglátja, Valentyin, már ma elkapja a hév, hogy játsszon. Nekiül, és éjjel-nappal a kozmoszban fog száguldozni. Azt tanácsolom, ölesse meg magát minél előbb.

– Miért?

– Természetesen azért, hogy megszabaduljon a zombisítástól. Hogy levegye magáról a pszichokódot.

Az ajtó becsukódott a programozó mögött.

– Miféle ürge ez? – kérdezte Valenytin. – Nem… lökött?

– Hát egy kicsit – felelte Viktor bizonytalanul. – Te is tudod, imádják az emberek az összeesküvés-elméleteket. Bedöglött a marsi kutatóállomás – nyilván az űrlények tették. Alpinisták tűntek el a Himaláján. Shambalába{4} hurcolták őket. Felrobbant egy gázpalack – nem, bomba volt. Pedig lehet, hogy mind a három esetben egy és ugyanaz a bűnös, Petya bácsi, a lakatos, a gázpalackok reduktorának nagy szakértője, de lusta és iszákos. Kezdetben az űrrepülőtéren nem csavarta rá rendesen a reduktort a helyére – és az állomásnak annyi… Kirúgták, hát alpinista felszereléseket kezdett gyártani, és megint nem húzott meg rendesen egy csavart… Végül öregasszonyok gázpalackjának feltöltésével kezdett foglalkozni, és megint nem jól csavarta fel a reduktort…

Valentyin hümmögött.

– De hát ez unalmas.

– Pontosan! Éppen ezért egyszerűbb hinni a marslakókban, a csodatevőkben, a terroristákban. A mi Olegünk is többre becsüli a bonyolult magyarázatot az egyszerűnél.

– És ha alaposabban utánanézek ennek a játéknak meg a rendhagyó reklámjának? – kérdezte Valenytin. – Megírom neked…

– Írd meg – hagyta rá könnyedén Viktor. – Ha nem fér az én rovatomba, betesszük a gazdaságiba. Csak az isten szerelmére, semmi borúlátás! Nincs szükségünk ilyesmire: „lelketlen üzletemberek”, „a korlátolt ifjúság”, „valaha kulturált ország voltunk, most meg elmerülünk a videojátékokban”.

– De hát tényleg az voltunk – sóhajtott fel Valentyin. – Rendben, pozitív leszek. Megírom, hogy „hajdan csak könyvet olvastunk, most viszont fejlett ország lettünk, videojátékokat játszunk”.

Viktor legyintett.

– Menj, írj. Várj, nem érdekel… – belenyúlt íróasztalába. – Este bemutató lesz. Egy új fiatal popbanda, a Kármin gyermekei.

– Carmen? – Valentyin nem értette.

– Nem, kármin. Tudod, vannak úgynevezett indigó gyerekek. Nagyon okosak, fejlettek, de mind olyan öntörvényűek, nem szokványosak. – Viktor elfintorodott.

– Hallottam az indigókról.

– Ők már kimentek a divatból. Mindegyik örökké okoskodik, nem is érted, mit akar. Most az a menő, ha a gyerek kármin. Ezek szorgalmasak, engedelmesek, sportosak, akkurátusak, kitartóak. A csillagot talán nem hozzák le az égről, de ők a szülők örömei.

– Aha – mondta Valentyin. – Eredeti. A szín miatt nevezik őket kárminnak?

– Miféle szín?

– Hát az indigókék színű. A kármin meg vörös.

– Nem. – Viktor belekotort papírjai közé, és előhúzott egy színes reklámfüzetet. – Ebben itt le van írva minden… a producerük írja, ő Izraelből jött: „Az ivritben több szónak kettős értelme van – a mai beszélt nyelvben hétköznapi jelentése, és egy emelkedett bibliai, mivel a szavak többsége a Tanahból{5} ered. Így például van a kar szó, ez a köznyelvben hideget jelent, a Bibliában mérlegelőt, józant, megfontoltat (viselkedést, gondolkodást), a szex szó pedig a köznyelvben nemit jelent, a Bibliában pedig (emberi) fajt, nemet. Az együttes neve, a Kar-Min tehát bibliai értelemben azt jelenti, józan gondolkodású emberi nem.

– Köznyelvi értelemben pedig azt jelenti, hideg szex – bólintott Valentyin. – Mit gondolsz, népszerű lesz az együttes?

– Megcsinálják – mondta Viktor meggyőződéssel. – Van köztük egy fekete kislány, egy fehér kislány, egy férfias fiú meg egy nőies fiú. Ki-ki ízlése szerint! Na és erős szponzoraik vannak. Egyébként azt ígérik, hogy a bemutatón nagyon jó lesz az állófogadás, és minden újságíró kap egy reklámcsomagot: póló és baseballsapka, Kármin kölni és egy üveg izraeli gin. És vetélkedőt hirdetnek a banda legjobb reklámszlogenjére, a díj jeruzsálemi, szentföldi utazás.

– Szlogen? Pofonegyszerű. Ha akarod, máris mondom.

– Na? – érdeklődött Viktor.

Indigónak jó a híre,

Helyén az esze,

A kármin meg masírozik,

Ha kell, négyfele!

Valentyin mély átéléssel szavalta a versikét.

– Menj a fenébe – legyintett Viktor. – Ha nem akarsz menni, hát ne menj. Odaadom az egyik gyakornoknak, ő kérte is. Vagy én megyek el. Menj… írj azokról a te reklámosaidról.

Rejtélyesen mosolyogva Valentyin kilépett az irodából. De egy perc múlva újra kinyitotta az ajtót, bedugta a fejét.

– Figyelj, Malibu, kitaláltam még egy reklámversikét. Direkt neked. Küldd el a francba a gyakornokot, menj el te, és tied az izraeli út!

– Na? – kérdezte gyanakodva a kulturális rovat vezetője.

A szomszéd srác indigó,

Sürög-forog szüntelen,

Lányom kármin, nem titok,

Miénk lesz a győzelem!

– Ha nálam dolgoznál, most rögtön kirúgnálak! – fenyegette meg Viktor.

Valentyin diadalmas vigyorral ugrott ki a folyosóra. Lerohant a lépcsőn, útközben köszönt néhány ismerősnek. Kifutva az utcára örömmel állapította meg, hogy szabálytalan helyen leparkolt kocsiját nem vitték el, elindult a Renault felé, menet közben előkotorva a kulcsokat.

Megszólalt a telefonja.

– Valentyin Szafonov – mutatkozott be hivatalos hangon, rá se pillantva a képernyőre.

– Valka, én vagyok, Ma… Pfú… Viktor.

– Aha. Ott felejtettem valamit?

– Figyelj, mondd el még egyszer a második versikét – kérte Viktor. – Sosem lehessen tudni, és mulatságosan hangzott, illik is a csapat imidzséhez… „A szomszéd srác…” Hogy van tovább?

Valentyin csak este ért haza. Viktortól egyenesen haza készült, de útközben benézett az egyik alig-alig vegetáló színes magazinhoz, ahol megígérték, hogy végre kifizetik egy rég leadott cikkét egy éppen nagyon divatos énekesről. Az eltelt fél év folyamán az énekes kiment a divatból, sőt a jelek szerint teljesen el is tűnt a színről. De Valenytint tényleg kifizették, sőt, éppen annyit adtak, amennyit ígértek.

Akkor derült fény ennek a kötelességtudatnak az okára, amikor a főszerkesztő-helyettes megkérte Valentyint, hogy sürgősen, ott helyben, azonnal írjon cikket két politikus közti csetepatéról, akik hosszú ideig koalíciós partnerek voltak, kölcsönösen vezető szerepbe manőverezve egymást, majd halálosan összevesztek. Ráadásul furcsa kívánsága is volt a helyettesnek – legyen a cikk kritikus, ugyanakkor pozitív, mértéktartóan hazafias, egyben liberális-demokratikus szemléletű. És még mulatságos is.

– Te aztán jól adod, öreg – mormolta Valentyin. – Ez nem az én műfajom. Próbálkozz például Gyimka Bikovnál.

A helyettes a szemét forgatta.

– Még hogy Bikovnál! A saját kiadványait írja tele, verset alkot, könyveket publikál, és a tévé meg a rádió között ingázik. Őt ilyen egyszeri feladatra nem szerzed meg.

– Mindenkit meg lehet szerezni, csak legyen elég pénz – célzott a lényegre Valentyin.

– Bikovot nem tudnám, de téged megpróbállak – terítette ki lapjait a helyettes. –Kajánul írsz, van humorod, kiismered magad a politikában.

Valentyin vívódott.

– A dolog röhejes. Azt beszélik, halon kaptak hajba.

– Hogy min?

– Mindketten a kamcsatkai halgazdálkodást felügyelő bizottságban ültek, aztán az egyik kifúrta onnan a másikat…

– Nagyon büdös ez a hal – jelentette ki határozottan Valentyin.

– Azonnal fizetek.

Ez eldöntötte a kérdést. Valentyin két óra hosszat ült az idegen számítógépnél, szidalmazva a szokatlanul szoros bal oldali Shiftet, verte a klaviatúrát, időnként belenézve az internetbe, „tényeket” keresve. Könnyű és kellemes volt a középszintű politikusokról leszedni a keresztvizet, már csak azért is, mert mindkettő bőségesen szolgáltatott alkalmat. Két óra múlva Valentyin összegyűrte a kiürült cigarettásdobozt, leírta az utolsó sorokat: „Mint ismeretes, Gandalf, a hatalmas és jóságos varázsló elutasította a hatalom Gyűrűjét, mert tudta, milyen félelmetesen hatalmas erőt ad birtokosának – még birtoklója fölött is uralkodva. Ha hihetünk a hagyománynak, Polükratész király félve tulajdon túlzott szerencséjétől, a tengerbe dobta gyűrűjét – de a gyűrű egy kifogott hal gyomrában visszatért hozzá. Korunk hősei sajnos csak azért mondanak le a Hatalom Gyűrűjéről, hogy utóbb korábbi harcostársaik szétmarcangolt gyomrában keressék. Ám ott sajna aligha találnak mást, mint egy adag rosszul megemésztett és már romlott halfilét.”

Valóban rögtön kifizették Valentyint. Az epés cikknek nyilvánvalóan valakinek a megrendelésére kellett megjelennie a magazinban – amikor két politikus egymásnak esik, kétszáz másik gyülekezik körülöttük mohón zsákmányra lesve.

De ez különösebben nem zavarta Valentyint. Mindegyik pénzéhes demagóg, egy bordában szőtték valamennyiüket. A zsebében viszont elég tisztességes summa lapult – egy hétig nyugodtan dolgozhat azon, ami érdekli.

És most a „Csillagrengés” érdekelte.

Útközben betért a szupermarketbe, felpakolt néhány csomagot – kávét, teát, cigarettát, félkész ételeket, egy fóliába csomagolt csirkét, egy üveg olcsó konyakot. Így néhány napig ellehet teljesen önállóan.

Némi habozás után Valentyin kikapcsolta mindkét telefonját – a vonalast is, a mobilt is, ezt csak a legszélsőségesebb esetekben tette meg, vészhelyzetben. Bekapcsolta notebookját, kiürítette a hamutartót, megivott egy nagy csésze kávét. Nem engedett a csábításnak, nem nézte meg a levelezőprogramját, a Facebookját sem. Ha munka van, akkor munka van.

Beütötte a starquaqke.ru-t, és gyanakodva nézte a nyitóoldalt.

Hát így…

Fórum, névsor, regisztráció…

Valentyin a regisztrációt választotta, belekortyolt a kávéjába, és beírta: „Van számítógépem, startra készen állok.”

Be kellett írnia egy nevet – azt, amelyen mindenki ismerni fogja a játékban. Valentyin egy darabig cigarettázva nézte e képernyőt.

Amilyen nevet adsz a jachtodnak, úgy boldogul majd a vízen. Maga sem tudta, miért, de biztos volt abban, hogy a választott név valahogyan hat a sorsára. Ahogyan a hétköznapi életben, úgy a virtuális személyiségek esetében is.

Milyen nevet válasszon?

Újságíró?

Ez valahogy nagyképű.

Szafonov? Szafon? Szapho?

Fúj, erről mindenféle hülyeség jut az ember eszébe.

Dagi – mint az iskolában?

Még el is fintorodott – nem szerette ezt a becenevét, mert valahogy pufókságra, puhányságra emlékeztetett, amiknek már régen nyomuk sem volt.

Sajtócápa?

Ugyan, miféle cápa ő… Legfeljebb a legapróbb.

Valentyin elnevette magát, és akkurátusan beírta a „neve” rovatba:

SNECI

Valami miatt nyomban úgy érezte, ez a megfelelő név. Megfelelő és jó.

Ennek így is kellett lennie.

Ötödik fejezet

amelyben rávesznek, hogy ne higgyek a szememnek, és jobbnak látom, ha nem hiszek a fülemnek

A SZILVANA kabinja méretét tekintve nem volt nagyobb, mint egy dzsip utasfülkéje – egy Grand Cherokee-é vagy Land Cruiseré. Elöl, a műszerfal előtt két ülés volt, a műszerfal fölött pedig ovális illuminátor, amelyet a legszívesebben szélvédőnek neveztem volna. Nem képernyő volt, hanem éppenséggel illuminátor, ugyanabból az „átlátszó fémből”, mint az űrállomás ablakai. Hátul félkör alakú ülés, aligha lehetett kényelmes, a lehajtható karfák három ülőhelyre osztották. Még a működésbe lépett matt világítótest is a megszokott helyén, a mennyezet közepén volt.

Bár persze furcsa is lett volna a padló szintjéről megvilágítani a kabint…

Nekem a „vezetőülést” jelölték ki, a büszke Mester névre hallgató pápaszemes foglalta el a mellettem lévő helyet. Lenát hátra ültették, mellé telepedett Roma – megtermett alakjával két helyet foglalt el. Kosztya holttestét a lábuk elé rakták, mellé helyezték drágalátos konténerüket.

– Mi az, csomagtartó nincs? – kérdeztem. Senki nem felelt. – Csomagtartó nélkül nagyon kényelmetlen…

– Ne játszd az eszed, Sneci – nézett rám szemüvege alól a Mester. – Az idegeid, értem én, beszélgetni szeretnél. De most rám fogsz hallgatni. Fél óránk van arra, hogy megtanuld vezetni az űrhajót.

– Kínaiul egyetlen éjszaka alatt? Nem probléma – válaszoltam a pultot nézegetve.

Őszintén szólva zavart az a pult. Nagyon zavart. Úgy véltem, bonyolultabban kéne festenie.

– A lábad alatt két pedál van – mondta a Mester.

– Mint az autóban.

– Igen, ha automataváltós. A jobb oldali pedál a gyorsító.

– Várj, kitalálom – mondtam. – A bal oldali meg a fék, ugye?

Mögöttem Roma fészkelődött, és megszólalt:

– Mester, kupán vághatom? Hogy észhez térjen. Csak épp egy kicsit.

– Roma, értékelem a javaslatodat, de még vezetnie kell az űrhajót – felelte a Mester. – Várj… egyelőre várj. Sneci, teljesen igazad van. A bal pedál a fékezést kapcsolja be. És mivel nem autópályán vagyunk, hanem a világűrben, drága készleteinknek nagyon nagy részét emészti fel a fékezés. Igyekezz minél ritkábban fékezni. Rendben?

– Rendben – egyeztem bele. – Bármi jön szembe, nem fékezünk.

– Egyébként – tette hozzá engedékenyen a Mester – ugyanaz a pedál szolgál a hátramenethez is, ha arra van szükség. Magától értetődik, hogy a kozmoszban természetesebb módszer is lehetséges – hajtóművel előre fordítani a hajót, és bekapcsolni a központi hajtóművet, így is fékezhetünk. Bár kis sebesség mellett ez a manőver nem mindig egyszerű. Menjünk tovább. Azt a valamit, ami előtted mered ki a pultból, némelyek kormánynak nevezik. De a legtöbben csak pumpának hívják. Ám lényegében egyszerűen joystick.

Engem ez a pumpa vagy joystick leginkább egy gyerekjáték nyelére emlékezetett, vagy valamilyen, kifejezetten manökenek számára kifejlesztett szépészeti eszközre. A műszerfalból kiállt egy nyél, és azon kétoldalt egy-egy markolatféle. Ezeken voltak még valamilyen gombok meg kapcsolók is.

– Ez arra szolgál, hogy jobbra vagy balra lehessen irányítani – mondtam.

– És fel vagy le, vagy a központi tengely körül forogni – erősítette meg szívélyesen a Mester. – A joystick minden irányban mozgatható, továbbá képes az óramutató járásának megfelelően vagy azzal ellentétesen forogni. A jobb oldali fogantyún van a lézerágyú, a bal oldalin a rakétarendszer kezelőgombja. De mivel nekünk nincs fegyverzetünk, ezeket nyugodtan elfelejtheted. Viszont van hipervezérlésünk… kapcsold be a navigációs pultot!

Mint kiderült, a navigációs pult egy kis képernyő volt a műszerfal közepén, ott, ahol az autóban a rádió vagy a fedélzeti komputer szokott lenni. A Mester határozottan megragadta a kezemet, és az ujjammal megérintette a képernyőt. Az bekapcsolódott, megjelent rajta fekete alapon vagy három tucat színes pont. Középen ködös folt látszott, amely eltakarta a pontok egy részét.

– Ezek a legközelebbi csillagok – magyarázta a Mester. – Azok, amelyeket az ugrással elérhetünk. A képernyő szenzoros. Ha megérinted az egyik csillagot, bekapcsolódik a vezérlés, amely odavisz.

– Aha – mondtam. – Elvben minden világos. Csak éppen… – Elhallgattam.

– Csak éppen?

– Sehogy sem találom itt a kéziféket.

A Mester néhány másodpercig a szemembe meredt; és én arra gondoltam, lehet, hogy túlfeszítettem a húrt. De a Mester váratlanul elnevette magát.

– Te aztán jól adod, Sneci. Makacs vagy. Képtelen helyzet, igaz?

– Igaz – bólintottam. – Ez az egész valami agyrém. Joystickkal irányított űrhajó? Megérinted az ujjaddal a hiperűrugrás kiválasztott célpontját?

– Miért, hogyan kellene lennie?

– Nem tudom – vontam vállat. – Mindenfélének… villognia kellene. Rengeteg képernyő, készülék, számítógép kellene, a pilóta fején sisak, amely közvetlenül az agyára van kapcsolva… Minden működik magától, az emberek csak az utasításokat adják ki.

Lena vihogni kezdett mögöttem.

–Vagy pedig rozsdás csavarok, botkormány, tengelyek, az atomreaktorba lapáttal szórják be az uránt – mondtam. – De nem így… mint egy játékban!

– Mint egy játékban – ismételte meg elégedetten a Mester. – Okos fiú. De erről majd később beszélgetünk. Most egyszerű a feladatunk, beindítom a startprogramot. A hajó kirepül az űrbe. Rábökök az ujjammal, megmutatom, hová repüljünk. Te pedig teljes erőből repülsz abba az irányba. Amikor elértük az ugrás térségét, beindítjuk a manővert, és átugrunk oda. És ha minden simán megy, ott találjuk magunkat a… – Elhallgatott. – Ott találjuk magunkat, ahol lennünk kell.

– És ha belehajtok ebbe az ócska… platformba?

– Akkor mindannyian meghalunk.

Ezúttal teljesen komolynak látszott.

Lehunytam a szemem, mélyet sóhajtottam.

Szóval. Letépve azt a hülye hirdetményt, éjszaka, részegen betértem abba a hivatalba, ahonnan egy jókedvű fiatal lány teleportált valahova a kozmosz mélyére. A nem tudni, ki által épített űrállomáson tizenhatezer őrült ember él, akik a nem tudni, ki által épített, joystickkel irányított űrhajókon röpködnek…

– Elaludtál?

– Igyekszem felébredni – feleltem, ki sem nyitva a szememet.

– Ismerős reakció – mondta a Mester együtt érzően. – Tudod mit, Sneci? Van egy javaslatom. Most egyszerűen csináld azt, amire kérlek.

– Kérsz?

– Hát mit csináljak? Talán bikacsökkel beszéljelek rá? Kérlek. Segíts nekünk eltűnni innen. Nem vagyunk gonosztevők, becsületszavamra. Képzeld azt, hogy ez egy álom – de álomban is lehet ésszerűen cselekedni. Ígérem, mihelyt célba értünk, mindent elmagyarázok neked. Szóval mindent, amit magam is tudok. És sok mindent tudok. Csak… – hangjában érezhető volt a gondterheltség –, könyörgöm, ne zuhanj apátiába. Láttam én már ilyet – eleinte élénk, viccelődik… Aztán becsukja a szemét, és két-három napig semmire sem reagál.

– Rendben. – Kinyitottam a szemem. – Hol van a gyújtáskapcsoló?

– Helyezd az ujjad erre a lapocskára. Mindegy, melyiket, akár a kisujjadat is.

Megérintettem a hűvös fémkarikát.

Addig a hajó élettelennek tűnt. Igaz, a pulton fények gyulladtak ki, világított a képernyő, de ez az egész valahogyan csak díszletnek, kelléknek tűnt.

És most hirtelen életre kelt.

Gyenge légáramlást éreztem az arcomon – bekapcsolódott a szellőzés. De a levegő… szokatlan volt. Annyira tiszta, annyira ízetlen és szagtalan, hogy valamiféle új, sajátos szagot vett fel – a semmi szagát. Mesterséges, gépi levegő volt.

A mennyezeti világításhoz lágy fény csatlakozott, a pult alól. Sehogy sem értettem, mi szükség van rá, a lábamat és a pedálokat világította meg. Egyébként a következő pillanatban a mennyezeti világítás kialudt, és csak ez a furcsa, alsó megvilágítás maradt. Hogy ne vakítson el?

És hangot is adott a hajó. Valahol hátul valami halkan, egyenletesen zúgott, mintha valamilyen folyadék áramolna egy csőben. A hajtóművek mély basszushangon felbúgtak – alig hallhatóan, de érzékelhetően. És a pult mélyén valami monoton hangon, mint a metronóm, kattogott.

– Ez a kattogás az energiafelhasználás ellenőrzése – közölte a Mester. – Amíg ez a hang nem olvad egyenletes búgássá, van felhasználható energiád. Ha egyenletesen zúg, azt jelenti, kész, vége, többet nem tudsz kipréselni a hajóból.

Nagyon kínosan éreztem magam.

– Most nyomd meg ezt az érzékelőt – A Mester finoman megfogta a kezem. – Egyszerűen csak érintsd meg.

Engedelmesen megérintettem a gombot. Valami miatt azt vártam, hogy előttünk szétnyílik a falban egy zsilipféle – akár a Csillagok háborújában… Vagy talán nem is zsilip lesz, hanem kéken villódzó erőtér, amelyen át kiszáguldunk az űrbe…

De az egész sokkal prózaiabban játszódott le. A hajó elkezdett lefelé süllyedni – ugyanúgy távolították el a hangárból, ahogyan felemelték bele. Az illuminátoron keresztül feltűnt egy hosszú, sötét alagút.

– Várjatok… Hol a biztonsági öv? – kezdtem hirtelen nyugtalankodni.

– Ne izgulj, nem autóban ülsz – fintorgott a Mester.

A mögöttem ülő Lena magyarázta:

– Minden hajóban működik a helyi graviátor. A padló mindig lent marad, a mennyezet meg fent. A gyorsulást, a fordulatokat alig érzékeled. Valószínűleg egyszerűen azért hagytak meg egy kevés terhelést, hogy kényelmesebb legyen manőverezni.

– Megható ez a gondoskodás a kényelmemről.

– Nem a kényelemről van szó. Nem vagyunk edzett pilóták, nem tudunk normálisan dolgozni több g terhelés mellett. És ha szabályozni tudod a gravitációt, a biztonsági öv csak adózás a megszokásnak.

– Vannak, akik csinálnak maguknak övet – szólalt meg váratlanul Roma. Mint kiderült, ez az emberhegy absztrakt témákhoz is képes hozzászólni. – Azt mondják, ez megnyugtatja őket.

Őszintén szólva engem is megnyugtatott volna. De láthatóan senkit nem érdekelt itt a véleményem.

– Közeledünk a zsiliphez, készülj! – mondta a Mester. – Fogd meg a kormányt!

Komplett hülyének érezve magam megmarkoltam a kormányt. Egy másodperc… még egy… az üvegen túli szürkeséget áthatolhatatlan sötétség váltotta fel.

A sötétségben csillagok ragyogtak – egyenletes, nyugodt fénnyel, pislogás nélkül.

Számítottam erre, mégis mozdulatlanná dermedtem, elbűvölt a világmindenség elém táruló képe – mintha egy keleti szépség húzta volna el arcáról a fátylat, és minden várakozás ellenére nem okozott csalódást, még szebbnek bizonyult, mint ahogy sejteni lehetett a leplen keresztül.

Úgy látszott, a Mester számított erre a reakcióra. Mindenesetre néhány másodpercig hagyta, hogy gyönyörködjem a látványban, mielőtt lágyan és nagyon nyugodtan megszólalt volna:

– Most finoman húzd balra a kormányt, és nagyon óvatosan lépj gázpedálra.

Az autós fogalmak mégiscsak kikerülhetetlenek voltak…

Mintegy álomban elhúztam a joysticket, és finoman lenyomtam a gázpedált – és a világ forogni kezdett körülöttem. A mesterséges gravitáció miatt nem úgy érzékeltem a történéseket, mint a mi mozgásunkat – a világ forgott körülöttünk, mintha közeledne felénk az űrállomás, amelyről épp most startoltunk el. Visszatoltam a joysticket, és a világ megállt.

Most értettem meg, miért nevezik az állomást Lepénynek. Mintha egy tapasztalatlan, de igyekvő cukrász fogott volna egy jókora adag tésztát, és megpróbált volna több kilométer átmérőjű lepényt formálni belőle. A tészta itt-ott hatalmas csomókban kitüremkedett, máshol palacsintaként szétterült. És ez az egész képtelen alkotmány tarka volt, több helyen fénylett, valami antennafélék meg kémények meredeztek ki belőle (valójában ezek az antennák méretüket tekintve meghaladták egy jókora rádióteleszkóp nagyságát, a kémények pedig felértek egy gyárkéménnyel). A Lepény kinövései mögül vakító fény áradt – a helyi nap sütött, amely nem volt kisebb, mint a Földé, de nyilvánvalóan idegen volt. Talán a kissé eltérő színskála vagy valami más, de a szemem nem volt képes elfogadni a mi Napunknak.

– Miért látom a fényt? Elvégre itt vákuum van – kaptam hirtelen észbe.

– A Lepény „párologtat” – felelte mögöttem Lena. – A berendezések párolgása, a felhasznált gázok maradványai, a megőrölt hulladék…

– A gravitációs berendezések némi eltérést okoznak, a Lepény emiatt nem löki ki rögtön a szemetet a nyílt kozmoszba – pontosított a Mester. – Látod a hiperűrugrás pontját?

Ujjával a képernyő felé bökött.

– Hol van itt pont? – kérdeztem a tarkán gomolygó fénypászmákat nézve. – Ez valamilyen felhő.

– Ez csak visszfény – legyintett a Mester. – Rajta, ott nyomd meg. Nem bonyolult, nem tévesztheted el.

Valóban nem bonyolult. Erősebben rátapostam a gázpedálra. A Lepény elmaradt mellőlünk, a színes felhő közeledett. A hajó kezdett kissé eltérni az iránytól, de elég volt egyetlen apró mozdulat, és újra felvette a megfelelő irányt. Még forgott ugyan a tengelye körül, de kissé elfordítottam a kormányt, és a hajó abban a pillanatban stabilizálódott.

– Mintha segítene nekem valaki – mondtam. – Nagyon simán sikerül minden.

Roma harsányan felröhögött mögöttem, Lena is elnevette magát. A Mester mosolygott:

– Természetesen. Talán komolyan azt gondoltad, hogy magad kormányzol?

– De… – Még hátra is néztem, de tényleg nem volt egyiküknél sem másik irányítópult.

– Te csak az általános vektort adod meg – mondta Lena. – Hogy milyen irányba, nagyjából milyen sebességgel haladjunk. Ezután a navigációs komputer határozza meg, hogy mit is akarsz, hová igyekszel és milyen sebességgel.

– Lényegében nem is pilóta vagy – tette hozzá a Mester. – Hanem lovas. Vagy kocsis. Vezényelsz a kormányt mozgatva és a pedálokat nyomkodva. Minden mást a gép végez el. A lovas is csak nagy vonalakban tudja irányítani a lovát. Azt, hogy hová tegye a lábát, s hogyan manőverezzen a fák között, már maga a ló dönti el. Na, rajta, kapcsold be a hiperirányítást.

Megérintettem a panelt, a képernyő felfénylett.

– Ide – mutatott a Mester egy halvány pontra az ugrással elérhető zóna legszélén. – Érintsd meg ezt a csillagot.

Megérintettem.

A képernyőn piktogramok jelentek meg több sorban, köztük különösen képtelenül festettek a megszokott arab számok és egy sárga csillag ábrázolása. Nagyon sematikus ábra volt – ahogyan a gyerekek rajzolják le a napocskát.

– Ennyi, az irányítás beállítása megtörtént.– A Mester hangjában érződött a megkönnyebbülés. – Most told előre! Az átmenet helye magába szippantja a hajót.

– És átkerülünk oda?

– Pontosan. Adj gázt, a Lepényen bármelyik pillanatban észbe kaphatnak!

– Ez remek – mondtam, és beletapostam a fékbe.

A hajó olyan hirtelen állt meg, hogy előrebuktunk, a metronóm egyenletes kattogása pedig pokolian felgyorsult.

– Mit művelsz?! – ordított fel a Mester.

– Beszélnünk kell. – Levettem a kezem a kormányról. – Van öt percünk?

A Mester rám nézett. Én mosolyogtam. Ő szólalt meg elsőnek:

– Roma, van öt percünk?

– Öt van. Tíz aligha – felelte Roma. Ezúttal valami miatt nem javasolta, hogy üssenek le.

– Jól van, beszéljünk – bólintott a Mester. – Kérdezz.

– Hogy hívnak?

Lena felvihogott.

A Mester valami miatt zavarba jött, de válaszolt:

– Zinovij. Családnevem Piljucsenko. Pityerben laktam. Harmincnyolc éves vagyok.

– Valja – nyújtottam neki kezet. – Harmincöt éves vagyok, ha ez fontos.

Zinovij kelletlenül, de végül mégis megszorította a kezem. Sőt mosolygott is, amikor kijelentette:

– Zjama… ha tetszik. Nem tanácsos Zinának{6} rövidíteni a nevem.

– Zjama, nekem rohadtul nem tetszik, ami itt történik – mondtam. – Nem elég, hogy részegen belemásztam egy idióta históriába, és nem tudom, hova keveredtem. Ráadásul elraboltak, és arra kényszerítenek, hogy vezessek egy űrhajót, amelyik leginkább egy első osztályos fantáziaképére emlékeztet. Magyarázd el, mi történik, különben hozzá se nyúlok a kormányhoz.

– Akkor megsemmisítenek minket.

– Ott egye meg a fene!

Zjama felsóhajtott. Levette, megtörölte a szemüvegét. Visszatette.

– Te aztán makacs vagy – mondta. – Tehát öt perc alatt magyarázzak el neked mindent?

– Négy perc alatt. Ne kockáztassunk fölöslegesen.

– Rendben. Igazad van, ez az egész képtelenül fest, agyalágyultan van elrendezve, és nem tudni, mi célból létezik. De itt vergődik tizenötezer ember, és kénytelen ennek a világnak a törvényei szerint élni. Ha a lábadra ejted a kalapácsot, neked fog fájni. Ha romlott ételt eszel, gubbaszthatsz a vécén. Ha az űrállomásról belénk trafálnak lézerrel, a hajó kettéesik, mi kizuhanunk a kozmoszba, és a vákuumban felforr a vérünk.

– Azt akarod mondani, hogy mindez igaz?

– Nem, ezt nem állíthatom. Azt mondom, mi valódiként érzékeljük ezt a világot. De egy olyan világ, amelyik videojátékok törvényei szerint működik, nem lehet valóságos. Ezért én és a barátaim a mátrixelméletet tekintjük igaznak.

– Mint a filmben?

– Igen, mint a filmben. Egy modellezett világmindenségben vagyunk, amelyet valódi világnak tekintünk. Lehet, hogy valahol a Lubjanka{7} pincéiben fekszünk az ágyunkban, és komputerekre vagyunk kapcsolva. De az is lehet, hogy az agyunk befőttesüvegben úszkál valamilyen kutatóintézet polcán. Lehet, hogy csak egy nyaláb elektronikus impulzus vagyunk egy szuperkomputer mélyén… olyan valódi emberek fantomjai, akik nem is sejtik, mit tettek velük…

– Akkor végleg semmi szükség bárhova is repülni – mondtam.

– De igen, mert a halál ebben a világban is halál lesz számunkra.

– Lena, te mit mondasz?

– Tudom már, kik ezek… – Lena hangja gúnyossá vált. – A Keresők. Egy afféle szekta. Hisznek abban, amit mondanak.

– És te hiszel nekik?

– Én úgy gondolom, ha körülötted minden igazinak látszik, akkor az igazi is.

Felemeltem a mutatóujjam:

– Tessék, Zjama, halld a józan ész szavát! Én nem vitatkozom a nézeteddel, de ha igazad van, akkor…

– Akkor is mindenképpen úgy kell cselekednünk, mintha valódi világban lennénk.

Ezt Roman mondta. Előrehajolt hozzánk. Arca nagyon nyugodt volt, és mintha letörölték volna róla az agresszív durvaság maszkját.

– Hallgass rá – mondta Zinovij tanáros hangon. – Roman a tudományok doktora, szakterülete a mesterséges intelligencia.

– Egy perced van, hogy meggyőzz – mondtam óvatosan. Az ostoba pofozógép átváltozása intellektuellé jobban megrémített, mint az ökle.

– Egy perc negyven másodperc. Elég is lesz. Valja, mi nem viccelünk, néhány percen belül érdeklődni kezdenek irántunk, rájönnek, mi történik – és megsemmisítenek. Ez az igazság. Kétség nem férhet hozzá.

A szemébe néztem, és bólintottam.

– Ami minden mást illet – mennyire valóságos a környező világ, mi a célunk, miért hatoltunk be a Lepényre és most hova menekülünk –, mindenre válaszolunk, nyugodtabb körülmények között. Esküszöm, hogy senki nem foszt meg benneteket a szabadságotoktól, nem tesz kárt bennetek, és nem kényszerít semmire. De ehhez életben kell maradnunk. És ahhoz, hogy életben maradjunk, el kell innen tűnnünk. Kész, befejeztem.

– Abban, hogy ez az egész átverés, virtuális valóság, én nem hiszek – mondtam. Zjama nagyot sóhajtott. Roman elkomorodott. – De szeretnék tisztán látni. Úgyhogy… vegyük úgy, hogy meggyőztél. – Megfogtam a joystickot. Villogó, színes felhők gomolyogtak előttünk. Százméternyire? Kilométerekre? Nem tudom, a távolságok itt csalókának tűntek.

Ráléptem a jobb pedálra, és a felhő felénk kezdett száguldani. Bizonyára valóban volt ott valamiféle pont… láthatatlanul. A formátlan fénypászmák keringése csak első pillantásra tűnt rendezetlennek, valójában volt középpontja ennek a gomolygásnak.

És én éppen ebbe a középpontba hajszoltam a Szilvanát.

A színes fénynyalábok körülölelték a hajót, a metronóm kattogása néhány másodpercre egyenletes búgásba olvadt össze.

És a fényjáték mögöttünk maradt.

– Nem működött? – kérdeztem. – Forduljunk meg?

A Mester elnevette magát.

– Már miért ne működött volna? Kész, megtettük az ugrást. Már egy másik rendszerben vagyunk.

Megrántottam a joystickot, megfordítottam a hajót.

És a ragyogó felhők rohamosan távolodtak tőlünk, egyre kisebbek lettek, már alig lehetett megkülönböztetni őket a csillagoktól.

És ott van egy sárga, halvány csillag. Az illuminátor elsötétedett, tompítva a fényét.

Az űrállomás sehol sem volt.

Valóban a tér egy másik szektorában voltunk.

– Torz képzeletű fantaszták – mondtam. – Azt gondoltam, látványosabb lesz…

Hatodik fejezet

amelyben az első világháború pilótái jutnak eszembe, és ez kapóra jön

FURA DOLGOKAT művel az emberrel a kialvatlanság.

Aki utazott már nagyon nagy távolságra, tudja ezt. Én például két éve Thaiföldön nyaraltam a barátnőmmel. Repülőgépen egyszerűen képtelen vagyok aludni, még akkor sem tudok, ha az orosz hagyományoknak megfelelően a távolsággal arányos mennyiségű konyakot veszek magamhoz. A nyirkos, esős Moszkvából indultunk reggel a meleg trópusi üdülőhelyre (arra mégsem áll rá a nyelvem, hogy paradicsomnak nevezzem Thaiföldet), és megérkezve képtelenségnek tűnt volna lefeküdni, aludni. Így egész nap pörögtünk, fütyültünk a felgyülemlett fáradtságra, az időzónák közti különbségre, a körülményekre. Estére ránk tört a törvényszerű következmény: irtózatosan álmosak voltunk, de nem tudtunk elaludni. Túlpörgetett szervezetünk már semmit sem értett a történtekből.

Egy újabb adag konyak és egy negyedórás szex segített végül – a szexet mindketten gyógyszernek tekintettük.

Most sajnos sem az egyikhez, sem a másikhoz nem folyamodhattam. Pedig már vagy negyven órája nem aludtam. Szervezetem becsülettel kipréselt magából minden adrenalint, és most alvásért könyörgött. Vagy legalább azért, hogy néhány percre hunyjam be a szememet.

– Itt két bolygó van – bökött ujjával a navigációs képernyő felé Zjama. – Természetesen nem látjuk őket.

– Miért ne látnánk, az Albedo látszik – hajolt előre Roman. – Ott, ni… a naptól jobbra, háromujjnyira.

Szerintem az a fehér pont csillag volt, de nem vitatkoztam. Ha keveset szólsz, bölcsnek tartanak.

– De az Albedóra semmi szükségünk – mondta élénken Zjama. – Nekünk az ikertestvére kell.

– A Nigredo{8}? – találgattam komoran.

– Úgy van. Az Albedo nem alkalmas az életre, a légkörében alig van oxigén.

– És mitől csillog ennyire? A hótól?

– Azok felhők… Az ott a Nigredo, oda irányítsd a hajót.

A navigációs komputer képernyőjén most a csillagrendszer térképe látszott. Középen a nap és mellette két kis kör – egy fekete és egy fehér. Egy harmadik is látszott a képernyő legszélén.

– Az ott milyen bolygó?

– Egy Jupiter méretű óriás gázgömb. Nem érdekes.

– De a holdjain hasznos ásványok vannak – jegyezte meg Roman.

– Vannak. Na és? Azok sokfelé vannak… Gyerünk, irány a Nigredo.

Megböktem ujjammal a fekete köröcskét. A hajó orra kissé más irányba állt. A képernyőn megremegett az ábra, most a bolygó került a középpontba.

– Gyorsíts!

Lenyomva a pedált egy darabig vártam. A hajtóművek búgása felerősödött, a metronóm sűrűbben kattogott. – Maradj így – utasított Zjama. – Körülbelül fél óráig fogunk így száguldani.

– És mennyit repülünk még?

– Nyolc órát. Azután jön a fékezés, pályára állunk… az még vagy három óra lesz.

– Van egy hulla a kabinban – emlékeztettem.

– Nem tesz semmit, elvan magában. Csökkentsd a kabin hőmérsékletét… itt a skála… húzd vissza a mutatót tizennyolcra.

A mutató a szenzoros képernyőn volt, ujjammal visszahúztam a tizennyolcas számig.

– Ennyi? – kérdeztem.

– Egyelőre ennyi. Nem akarsz inni?

– Akarok, de nem inni, ellenkezőleg.

– Á… értem.

Zjama előrehajolt, és kinyitott egy kis ajtót a pult alatt. Előhúzott onnan egy vastag műanyag csövet, kis tölcsérrel a végén.

– Ez az egészségügyi egység. A nagydolog intézése persze nem túl kényelmes. De ha muszáj… Egyébként nagyon egyszerű. Itt van… a… vizeletfogadó. Ez meg a fekáliaszívó gombja.

Hátrasandítottam.

Lenka vihogott.

– Ne szégyenlősködj. Ami természetes, az nem röstellnivaló.

– Nem, inkább tűrök.

– Tíz óra hosszat? – érdeklődött Roman. – Ne hülyéskedj. Először is nem bírod ki. Nem leszel formában a legszükségesebb pillanatban, ez kettő. Ráadásul bűzleni fog az összehúgyozott nadrágod. A kultúrát és az erkölcsöt a realitás határozza meg, Sneci.

– Mutass neki példát – szólt közbe Zjama.

– Helyes. – Roman körülnézett. – Hol van itt… Aha.

A másik „egészségügyi egység” a díványuk aljába volt beépítve. Roman előhúzta a csövet, és nekilátott kigombolni a nadrágját. Lenka elfordult. Én is, szilárdan eltökélve, hogy kitartok a végsőkig.

Eltökéltségem csak addig tartott, amíg fel nem hangzott mögöttem az életvidám csörgedezés.

– Ó, ti nyavalyás provokátorok – mondtam, és kigomboltam a nadrágomat. – Fenébe a lelkiismeretemmel…

– A gombot, ne felejtsd el megnyomni a gombot! – emlékeztetett Zjama. És vedd le a lábad a pedálról, ne görcsölj…

Sajátos érzés volt. Ha valaki ki akarja próbálni, fogja a porszívót, kapcsolja be a legkisebb teljesítményre… szóval értik, mit kell még csinálni. Ha tönkremegy a porszívó, nem tőlem kapták az ötletet.

De bevallom, utána sokkal barátságosabb lett a világ.

– Kérsz? – kérdezte Zjama, benyúlt a farmere hátsó zsebébe, és elővett egy lapos flaskát. – Csak egy nagyon keveset.

Úgy látszik, a kényelmi berendezések közös használata ugyanúgy közel viszi az embereket egymáshoz, mint az együtt eltöltött évek. Letekertem a flaska kupakját, lenyeltem egy kortyot – égette a torkomat, tüzes gombóc gördült a gyomromba.

– Mi ez? – kérdeztem rekedten, köhögve.

– Szesz – közölte Zjama. Maga is kortyolt egyet, és hátraadta a palackot. – Tudod, Sneci, takarékoskodnunk kell a terjedelemmel. A vodka… vagy a konyak, ha lenne, simává tenné az átkelést a téren. De minek a víz, ha szívesebben iszol alkoholt?

– Én most elfogadnék egy korty vizet.

– Fogd – nyújtott előre Lenka egy jóval nagyobb palackot, amelyet nyilván kezeslábasa egyik zsebéből varázsolt elő. – Hideg tea.

Kész voltam meginni akár a hideg, akár a meleg teát, sőt akár forró tejet is mézzel. Bármit. Hígítatlan tiszta szeszt csak egyszer ittam, egyetemista koromban, és azóta szilárd meggyőződésem, hogy ennél undorítóbbat kitalálni sem lehetne. Számat mintha lobogva forró vízzel mosták volna át, belegondolni is rémes, mit művelhetett a gyomrommal, amelynek pedig az utóbbi napokban amúgy is kijutott a jóból.

– Ittál? – kérdezte Zjama. – Akkor most tedd vissza a lábacskádat a pedálra, és finoman nyomd le. Még – nézett a kommunikátorra – tizenhét perc.

Türelmesen vártam, eszméletlen félálomba merülve, míg Zjama meg nem rázta a vállamat.

– Hé, Sneci, megsüketültél? Elég, vedd le a lábad a gázról, és durmolhatsz kedvedre.

– És ki fog kormányozni? – kérdeztem, újra lehunyva a szememet.

– Majd a komputer kormányoz, az vasból van. Te már elvégezted pilótai feladatodat.

Szerettem volna valami éles és szellemes feleltet kivágni, de nem tettem.

Elaludtam.

Kellemesen melegített a nap. Leterítettem a fűre egy abroszt, fehér volt, csipkés, és Inna elkezdte kipakolni rá a készleteket: kis ásványvizes üvegeket, barna sörösüvegeket, nagy üdítős műanyag palackokat, kólás és tonikos üvegeket, dobozos szörpöket. Valamilyen végtelen, füves mező közepén ültünk, olyan takaros és egyenletes volt, mint egy teniszpálya.

– Nagyon szomjas vagyok – mondtam Innára nézve. Az ásványvíz után nyúltam, de a lány rávert a kezemre.

– Várj. Mindjárt előszedem a poharakat.

Hosszasan kotorászott egy dobozban – az egészen kicsi volt, hogy férhetett el benne ez a sok minden?

– Nagyobb dobozt kellett volna hozni – mondtam.

– Takarékoskodni kell a terjedelemmel – mondta Inna szigorúan. Hallgatott egy sort, majd bánatosan hozzátette: – Tudod, elfelejtettem poharat hozni.

– Jó nekem üvegből is… – Megfogtam a hideg üvegpalackot, de Inna hirtelen hozzám ugrott, és megragadta a vállamat.

– Ezt nem szabad! A kultúra és az erkölcs az egyetlen valóságunk! Nem ihatsz egyenesen az üvegből!

– De Inna, én csak…

– Kelj fel! Ébredj, Sneci!

– Honnan ismered ezt a nevet? – kiáltottam kinyitva a szemem.

Zjama, vagyis a Mester megint megrázta a vállamat:

– Ébredj! Ördög vigyen, élsz még?

– Élek… – krákogtam. A torkom kiszáradt, mintha nyitott szájjal ültem volna. Homlokomon csorgott a verejték.

Meleg volt, nagyon meleg.

Kellemetlen szag volt.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Ráborult a bili a klíma-ellenőrzőre – közölte Zjama epésen. – Nézd!

A klímaberendezés pultjára néztem – a kabin hőmérséklete elérte a harmincöt fokot. Természetesen odanyúltam a mutatóhoz, és megpróbáltam lejjebb húzni. A képernyő vörösen kezdett pislogni, a mutató nem mozdult.

– A hajó nem szabványos felszereltsége – mondta Zjama ingerülten. – Na meg egy pilóta helyett négy balfácán. A hőszivattyú nyilván nem bírja a túlterhelést.

– Na meg a barátotok is itt hűsöl – jegyezte meg Lena. – Rossz előjel ez, fiúk, egy halott a hajón.

– Lena, van vized? – kérdeztem.

– Teám. Fogd – nyújtotta oda nekem a palackot. És hozzátette: – Hagyjuk meg az egészet Snecinek, ő a pilóta, és még le is kell vinnie a hajót.

Kortyoltam egyet, közben igyekeztem nem az orromon venni a levegőt – a rossz szag forrása egyre nyilvánvalóbbá vált. Lezártam a palackot, és magam mellé tettem az ülésre, közben úgy tettem, mintha nem látnám Zinovij mohó pillantását.

Zjama nem kért a maradék innivalóból. Megjátszott optimizmussal kijelentette:

– Van azért jó hír is. Az utolsó tíz percben nem emelkedett tovább a hőmérséklet, úgy látszik, valamilyen minimális szinten mégiscsak működik a klímaberendezés. Ez az egyik. Egy óra múlva megkezdjük a fékezést, így nem kell sokáig tűrnünk. Ez a másik.

– És az a hajó, amelyik a nyomunkban van, az a harmadik? – szólalt meg váratlanul Roman.

Zinovij ideges lett. Egy darabig tanulmányozta a navigációs képernyőt, majd megkért:

– Rajzolj kört a képernyő közepére!

Engedelmeskedtem, és a kép megnőtt.

– Még… még… Itt is van…

A csillag és a bolygók most nem látszottak. De a képernyő közepén zöld pontocska kúszott – nyilván a mi hajónk. Mögötte pedig egy piros kacskaringó.

– Sasszemed van, Romka – mondta Zjama irigyen. – Már régen kiszúrtad?

– Épp csak most.

– Egy negyedóra múlva utolér… Viking?

– Úgy fest – értett vele egyet Roma.

– Egyértelmű, ez egy Viking – erősítette meg Lenka. – Vihar típusú rakétarendszere van, Láng típusú plazmavetője, esetleg még Rája lézerágyúja is. Ha kalózhajó vagy az Őrjárat hajója. Ha ásványkitermelő modul van rajta, a lézer nem fér bele.

– Nekünk az mindegy – horkant fel Zinovij. – Nincs mivel védekeznünk, és pajzsunk sincs. Szitává lő minket.

– Már eddig is lőhetett volna – jegyezte meg Roman.

– Minek? – Zinovij levette a szemüvegét, nekilátott gondosan megtisztítani a lencséket. – Ha minket üldöz, tudja, hogy meztelenek és mezítlábasok vagyunk.

– Ha látta, hogyan tette meg a Szilvana a hiperűrugrást, akkor azt is tudja, hogy fegyvertelenek vagyunk – tette hozzá Roman.

– De hát mit akar tőlünk? – kérdezte Lenka. Feltűnt nekem, hogy a start pillanatától kezdve már nem különítette el magát elrablóinktól. Valószínűleg ez így helyes – ha másokkal egy hajóban találod magad a végtelen kozmoszban, jobb összetartani.

– Hogyhogy mit? – Zinovij feltette a szemüvegét. Hangneme megváltozott, ismét a régi Mester lett – ironikus és magabiztos. – Úgy vélem, a Lepény adminisztrációja rögtön indulásunk után tekintélyes összegű jutalmat tűzött ki az elfogásunkért… különösen ennek a konténernek a visszaszállításáért.

– Mennyit? – kérdezte Lena.

– Úgy százezret.

– Mi?!

– Úgy százezret. Esetleg kétszázat, kétszázötvenet.

– Mit loptatok el? – kérdezte Lena vidáman. – Na, komolyan, fiúk? Ne hagyjatok belehalni a kíváncsiságba.

– Ha meghalunk, megmondom – vágott a szavába a Mester. – Inkább azon törd a fejed, hogy meneküljünk meg.

– Az lehetetlen. Meglépni nem tudunk előle, kisebb a sebességünk, gyengébb a manőverező képességünk… mindenünk gyengébb! Védelmünk nincs, fegyverünk nincs. Az az izé törékeny?

– Ami a konténerben van? – A Mester habozott. – Igen, törékeny.

– Akkor az ott nem fog rakétával lőni minket. Szorosan mellénk áll, és lézerrel kinyír minket. Ha nincs lézere, megpróbálkozik a plazmával, de csak óvatosan.

– Mennyire jön közel? – kérdeztem.

– Nem mindegy? Én egészen közel mennék – mondta Lena olyan mély meggyőződéssel, hogy bizonyos kételyem támadt szakmai életrajzát illetően. – Tízméternyire a hajótól párhuzamos pályára állnék, a komputert kísérésre utasítanám, én meg nekihasalnék a fegyvernek. Mint a céllövöldében.

Az idegen hajó a képernyőn már ledolgozta a köztünk lévő távolság felét.

Hirtelen támadt egy ötletem. Képtelen ötlet… de mi meg nem eshet?

– Száz éve, az első világháborúban gyakran nem volt fegyver a repülőgépeken – mondtam. – És ha találkoztak a levegőben, a pilóták revolverrel kezdték egymást lőni.

– Vicces fiúk – nevetett Lena. – Na és eltalálták egymást?

– Hallgass – állította le Roman. – Úgy… és mit javasolsz, Sneci?

– Hiszen már megértetted – mondtam. – Beletrafálni a puskáddal ebbe a Vikingbe, ahogy ideér. Pisztollyal is lehet adni egy kis ráadást. Vannak szkafandereink?

Senki nem szállt vitába velem – ebből megértettem, hogy a helyzetünk valóban kritikus.

– A kezeslábasom vészhelyzeti üzemmódban tíz percet is kibír – mondta Lena. – Nincs benne semmilyen hőszabályozás, meg a levegőt is ereszti kicsit, de…

Hátranyúlt a nyakához, és egy zsebféléből előhúzott egy kapucnit – átlátszó volt, mintha polietilénből lenne.

– Nyisd ki azt a lomtárat – kérte a Mester.

Kinyitottam a fiókot, amelyre mutatott, és kivettem két tekercset. Áttetsző plasztikból készült, bő öltözetek voltak.

– Védőruha vészhelyzet esetére – magyarázta a Mester. – Szavatolt felhasználási ideje tizenöt perc. Az oxigénfejlesztő tabletta körülbelül húsz percig működik.

– Kettő van – mondtam.

– Természetesen. Egy a pilótának és egy tartalék. Vagy a pilótának és a társának, ha valakinek az az ötlete támad, hogy ketten repüljenek a Szilvanán. – Zinovij hallgatott egy sort. – Az egyik természetesen a tiéd. Pilóta nélkül mindannyiunknak kampec.

– Tehát egyikünknek befellegzett, Mester – mondta Roman. – Kár volt a farmerrel pöffeszkedni.

– Kár – hagyta rá a Mester.

– Én aligha férek bele a védőruhába – folytatta Roman. – Úgyhogy vedd fel te… és fogd a plazmapisztolyomat. Én majd igyekszem visszatartani a lélegzetem, és ha végeztek egy perc alatt, van esélyem.

– Csak ne játszd itt nekem a nagylelkűt! – húzta fel magát hirtelen a Mester. – Nézzék csak a nagy hőst! Csak te vagy képes kiigazodni ezen a vackon – bökött a konténer felé.

– Majd jól kupán váglak, aztán belegyömöszöllek abba a nyavalyás védőizébe – fenyegette meg Roman.

– Srácok, merő gyönyörűség hallgatni benneteket – szólalt meg váratlanul Lena. – De mennyit fizettek, ha elárulom, hogy menekülhettek meg mind a ketten?

– Elment az eszed – mondta mély meggyőződéssel Roman. – Képes vagy most is a pénzre gondolni?

– Egy törékeny lány ebben a mi kegyetlen világunkban egyszerűen köteles a pénzre gondolni. Mindig.

Roman és Zinovij összenézett.

– Hétezer van a számlámon – mondta Roman.

– Az enyémen tizenháromezer-valamennyi – ismerte be Zinovij.

– És talán nincs a Keresőknek titkos számlájuk a Lepényen?

– Az a közösség pénze – találta fel magát gyorsan Zinovij.

– Jó kis kifogás… – Lena végigtapogatta a zsebeit. Az egyikből előhúzott egy szorosan összetekert plasztikcsomagot. – Ez nyomáskülönbségekre érzékeny teherszállítmányok csomagolására szolgál. Vákuumban ki kell bírnia egy bizonyos ideig.

– Mi van, ezt állandóan magadnál hordod?

– A Főnixem megpakolására készültem. A rakodóterem szigetelése gyalázatos, és meguntam, hogy folyton le kell kapargatnom a faláról a felrobbant hordók tartalmát.

Roman szó nélkül kivette kezéből a csomagot.

– Attól tartók, ez lesz az én védőbástyám – mondta. – Nem szabványos méretű védőruhára van szükségem. Ebbe talán beleférek valahogy.

– Vedd magadra, de gyorsan! – A Mester odaadta nekem az egyik védőöltözetet, a másikat magánál tartotta. – Figyelj engem, és csináld úgy, ahogy én!

Figyeltem, és csináltam, ahogy ő.

Le kellett vennünk a cipőnket – ettől a kabin amúgy is fülledt és áporodott atmoszférájához még a zokniszag is hozzáadódott. A plasztik védőruha elég nagy volt, könnyedén belebújtam a mellrészén található jókora nyíláson keresztül. Ez a nyílás közönséges tépőzárral csukódott, szigeteléséhez a varrásba épített ampullát kellett feltörni. A benne lévő folyadéknak kellett összehegesztenie a nyílást – legalábbis ahogy a Mester mondta, „általában sikerül”. A fejemet ugyanolyan átlátszó burok borította, alatta az államnál volt egy körülbelül öt centi átmérőjű, jókora „tabletta”. Rá kellett köpni vagy egyszerűen megnyalni, ettől húsz percig oxigént választott ki. Megint csak elvben. Ha jól értettem, még senkinek nem volt alkalma a gyakorlatban kipróbálni ezt a védőöltözéket.

Nemigen adott okot optimizmusra.

– Néni kérem – sipogta Lena vékonyka hangon, amint végignézett rajtunk –, adjon nekem ezer óvszert, jelmezt akarok csinálni belőle.

– Nagyon vicces – Zinovij undorodva nézte a sebészkesztyűre emlékeztető burokba dugott kezét. – Felfújódik, a francba… Lena, te fogd a plazmavetőt. A te védőruhád biztonságosabb.

– Rendben, semmi gond. – Lena elővette valamelyik zsebéből a kesztyűt, felhúzta, hozzáerősítette a védőruha ujjához – azon is volt valamilyen ravasz szigetelőmechanizmus. Csak annak örültem, hogy az ő sisakja is ugyanolyan plasztikból volt, mint a miénk. Lehet, hogy mégiscsak működik a dolog?

– Sneci, a te feladatod az, hogy fordítsd a hajót ajtajával az ellenséges gép felé – mondta Zinovij. – Így… és oltsd el a világítást. Itt ez a gomb. Ahogy elfordultál, nyomd meg, ezzel kiszippantod a kabinból a levegőt. Azután ezt, és kinyílik az ajtó. Azután meg imádkozz, ha tudsz.

Még egyszer ellenőrizte a védőruha nyílását, majd feltörte az ampullát. Sziszegés hallatszott, és a varrás végig elsötétedett. Nyelvét kidugva Zinovij lendületesen megnyalta az oxigénfejlesztő tablettát.

– Szigeteljetek már le! – ordította Roman, aki belemászott már a zsákjába.

Lena szó nélkül feltörte a zsákon lévő ampullát, ugyanúgy légmentesen lezárva, mint a védőöltözeteken.

Csakhogy Romannak nem volt semmilyen oxigénforrása. Csak annyi levegője volt, amennyi a zsákban maradt.

Ránéztem a navigációs képernyőre – az ellenséges hajó már a közvetlen közelünkben volt. Nem volt értelme tovább húzni az időt. Végigsimítottam kezeslábasom elején, mintegy ellenőrizve, jól zár-e, majd feltörtem az ampullát. Sistergés hallatszott, valami csípős vegyszerszag érződött. Ruhám zárása mintegy „összeforrt”.

Ráköptem a tablettára, az halkan sziszegni kezdett.

Ez kész, kezdhetek pilótáskodni.

Óvatosan mozgatva a joystickot megfordítottam a hajót. És megláttam a közeledő Vikinget. Láthatóan nagyobb és – bármily furcsa volt is ebben a helyzetben erre gondolni – szebb volt a mi Szilvanánknál.

A mi hajónk, mondhatni, korszerű űrrepülőgépre vagy talán harci repülőre emlékeztetett. Kurta szárnyacskái voltak, rájuk erősítve a hajtóművek.

A Viking patkó alakú volt, és a „száraival” előre repült. Baloldalt valamilyen fordított nyílra emlékeztető szárnya volt, jobboldalt egy érthetetlen pilonféle, talán a fegyverzet konzolja lehetett, talán valami másféle berendezésé. Amikor közelebb ért, megértettem, hogy a „szárny” tulajdonképpen az utasfülke – körülbelül három méter volt az átmérője, és homályosan látszottak az illuminátorok fényei. Az egész valahogy képtelen és logikátlan volt, ugyanakkor harmonikusan festett. Mint a keleti zene – az európai fület sérti, mégis megvan a maga harmóniája, csak másmilyen.

A Mester meglökte a vállamat, és szörnyű grimaszt vágott.

Sietve megnyomtam a hermetizációt feloldó gombot.

Az ajtó mintha nem nyílt volna ki, a levegő mégis kezdett kiáramlani a fülkéből. Védőruhám kezdett felfúvódni. Kesztyűm ujjai olyanok lettek, mint a virsli, a fejemet borító plasztikcsomag sisakká alakult át.

Az ellenséges hajó ezalatt végleg utolért bennünket, megállt, és vagy tízméternyire tőlünk lebegett az űrben. Lena a padlón feküdt, pontosabban az általa megölt támadó holttestén, kezében a Roman tulajdonát képező fegyverrel. Roman maga összegörnyedve ült átlátszó zsákjában, amely felfúvódott, mint valami léggömb; engem valami miatt az lepett meg, hogy a zsák belülről teljesen bepárásodott.

Zinovij megint megbökött – és én megnyomtam az ajtónyitó gombot. Fogalmam sincs, hogyan működtek itt a dolgok – egy közönséges szenzor aligha lépett volna működésbe plasztikba burkolt ujjam érintésére. De ez a szenzor működött – az ajtó oldalra félrecsúszott. A maradék levegő csillogó fehér hópelyhek alakjában zúdult ki a kabinból.

Lena kezében megremegett a fegyver, a fülkét tompa dörrenés töltötte be. A plazmavető csövét gyorsan eloszló tűzfelhő burkolta be.

Az ellenséges gép „szárnyából” lángoló szökőkút tört a magasba. Lena egyenesen az illuminátort találta el – a kabin belsejében most tűz tombolt. Megbabonázva bámultam az illuminátorokat – egymás után robbantak szét, rövid, gyorsan kialvó lángokat lökve ki magukból.

Zinovij felém fordult. Szemüvege lecsúszott, sisakját belülről pára borította el. Szeme hatalmasra tágult. Valamit ordított, teljesen fellelkesülve.

Most mi van, vége?

Tényleg felrobbantottuk kézifegyverrel az ellenséges hajót?

Arra egyébként egyáltalán nem emlékeztem, hogy az első világháborúban sikerült-e akár egyetlen pilótának is leszednie az ellenfelét forgópisztollyal – vagy csak arra szolgált a próbálkozás, hogy könnyítsen a lelkén.

Úgy láttam, Lena határozatlan; a fegyver csövét ide-oda mozgatta, de egyelőre nem lőtt. Szükség volt-e erre egyáltalán? A kabin már nem égett, az illuminátorok vak, fekete lyukként tátongtak. A jelek szerint nem maradt élő odabent.

És abban a másodpercben, amikor ezt gondoltam, apró alak vált el a hajótól. A pilótán ugyanolyan kezeslábas volt, mint Lenán is. Néhány másodpercig a hajótesten ütött lyuk peremébe kapaszkodva lógott. Majd összehúzta magát, lábával megtámaszkodott a megfeketedett hajótesten – és nagy erővel elrugaszkodott felénk.

Mi (talán az egy Roman kivételével, aki aligha látott valamit) megbabonázva figyeltük, hogyan közeledik felénk. Vagy szerencséje volt, vagy nagyon jó szemmértéke – egyenesen a kabinunk felé tartott. Vagyis majdnem. Teste lassan pörögve elúszott a jobb oldali hajtóművet tartó pilon felett. Az ellenséges pilóta kinyújtózott, megpróbált belekapaszkodni az ajtónyílás szélébe – de látható volt, hogy nem éri el.

Nagyon kevés hiányzott.

Lenka felállt, előrehajolt, egyik kezével és a tarkójával a kabin mennyezetének támaszkodott, másik kezével kinyújtotta a plazmavetőt. A pilóta összehúzódott, majd teljes hosszában kinyúlva keményen megragadta a fegyvert.

Lenka behúzta a kabinba.

A hajó mesterséges gravitációja hibátlanul működött – de csak lokálisan, a kabin belsejében. Egy fizikus nem akart volna hinni a szemének… még jó, hogy én nem vagyok fizikus. Láttam, hogy a kabin fölött lebegő pilóta benyújtja a kezét, és a kezének azonnal súlya lett, és behúzta az egész testét a kabinba – megjelent szőke feje az átlátszó sisakban. És amint egész teste belül volt, Lenka lába elé zuhant, sietve behúzta lábát is a hideg semmiből és súlytalanságból.

Megvártam, hogy az általunk megmentett ellenség bejusson, és sietve bezártam az ajtót. A kabint automatikusan kezdte megtölteni a levegő, tíz másodperc múlva meghallottam a védőruhájában üvöltő Mester hangját:

– …anyádat! Minek nekünk ez a kalóz? Sétafikáljon csak gyalog a kozmoszban!

Lena feltépett valami szelepet az álla alatt, és levette a sisakját. Arca vörös és izzadt volt.

– Fogd már be a szád! – ordított rá Zinovijra tiszteletlenül. – Kalóz, bandita! Te mennyivel vagy különb nála? Nem lehet az űrben hagyni egy embert! Nem lehet! Ez a szabály!

Meglepett, hogy Zinovij a bepárásodott átlátszó sisakot egyszerűen feltépte az ujjaival, és válaszként visszaordított:

– Ne üvölts! Ordítani sem szabad!

A mondat – nyilvánvaló ellentmondásossága ellenére – megtette hatását. Lenka elhallgatott, pislogott, és nevetésben tört ki. Mellette Roman is mozgolódni kezdett a zsákjában. Egy erős ütéssel felszakította, és felállva letépte magáról a burkát.

Szó, mi szó, ügyesen védekeztünk a vákuum ellen.

– Ügyes lány vagy – mondta Roman, miután kiszuszogta magát. Abból ítélve, amilyen sűrűn kapkodta a levegőt, nem lehetett valami kényelmes neki abban a zsákban. – Ügyes lány vagy, Lena. Száz az egyhez volt az esély. Egyszerűen csodás vagy. Ügyes lány.

– Te is letolsz, amiért megmentettem? – kérdezte Lena már nyugodtabban, és minden ceremónia nélkül belerúgott a földön görnyedező pilótába. Elég szűkösen voltak most már ott hátul, akár egy buszon csúcsforgalom idején: három élő, egy holttest és a terebélyes konténer.

– Nem, én nem tollak le. Először is, nem árt kifaggatni. – Roman gonosz vigyort vágott. – Másodszor pedig… jobb, ha mi végzünk vele, mint az űrben hagyni egy embert. Humánusabb.

– Egyszerűen Mahatma Gandhi és Teréz anya vagy egy személyben – jegyezte meg savanyúan Zinovij. – De kikérdezni tényleg nem árt… igazad van. A továbbiakat majd meglátjuk.

Hetedik fejezet

amelyben Valentyin játszani kezd, és paranoiás lesz

AMIKOR egy felnőtt ember rászánja magát, hogy beszáll egy videojátékba, ugyanúgy zavarban érzi magát, mint egy nagykorú apuka, akit óvodás fia rajtakap, hogy az ő kifestőkönyvét festegeti.

Valentyint sosem érdekelték az ilyen játékok, úgy tartotta, az ilyesmi legjobb esetben is csak semmittevők időtöltése, rosszabb esetben meg holmi szabadkőművesek (vagy kik is vannak most a titkon világuralomra törők szerepére kijelölve) ideológiai diverziója, amelynek célja a lakosság hülyítése.

Csak azzal nyugtatta magát, hogy nem szórakozásból játszik. Ő most oknyomozó újságíró. Az igazság kiderítése érdekében kollégái időnként csövesnek öltöztek, az utcán éjszakáztak, prostituáltnak álcázták magukat, eldugott falvakban töltötték a telet, orvhalászokkal halásztak, megtagadták, hogy lefizessék a közlekedési rendőröket, parafenoménnak adták ki magukat. Az újságíró szakmát vált – milyen szépen hangzott ez, amikor az újságírókaron tanultunk! Volt ebben valami büszke, helyes tartalom… de később kiszorította az újságírókra ragasztott gúnyos kifejezés – „a második legősibb foglalkozás” – és az a közömbös készségesség, hogy bármilyen cikket megírj bármilyen témáról. Ma a demokrácia hasznáról, holnap a totalitarizmus történelmi megalapozottságáról.

De most mintha helyesen cselekedett volna. Becsületesen. Rábukkant valamilyen ravasz machinációra, nem szokványos sötét ügyletre; és elhatározta, hogy a dolog végére jár, majd a világ tudomására hozza, mi folyik itt.

Meglehet, hogy nem kap érte nívós díjat, de sokkal elégedettebb lesz tőle, mint az éppen soros megrendelt iromány elkészítésétől.

Valentyin egy darabig tanulmányozta az űrállomást, amelynek afféle virtuális otthonává kell válnia. Hatalmas, formátlan alkotmány lebegett az űrben, mint valami szétfolyt tésztadarab.

– Valami lepényféle – horkant fel Valentyin, és kiment a konyhába szendvicset készíteni magának. Töltött egy kávét is, rásandított a konyakra, de úgy döntött, egyelőre még nem nyúl hozzá. Az ablaknál állva majszolta a kolbászos kenyeret – a munkahelyén való evést disznóságnak és tiszteletlenségnek tartotta. Már sötétedett. A szemközti házban, amelyet a remek építészek húszméternyire az övétől építettek fel, már megkezdődött a minden esti ablakshow– az emberek tévét néztek, vacsoráztak, lefektették a gyerekeket, veszekedtek, kibékültek. Többségük a legszebb holland hagyományoknak megfelelően megvetette a függönyt. Az egyik ablak mögött most éppen feltűnt egy lány bugyiban és melltartóban, a nyomában egy meztelen férfi – aztán eloltották a villanyt.

– Sok sikert a demográfiai válság leküzdéséhez – mondta Valentyin, és lenyelte az utolsó falatot. – Kire szórakozás vár, kire munka.

Egyébként néhány ablakban a munka frontjának hősei is láthatóak voltak. Egy fiatal srác például fintorogva meredt egy könyvre. Valószínűleg egyetemista. Amott meg egy férfi gyötri a számítógépét. Aligha játszik, ír valamit. Még jó, ha disszertációt vagy tudományos cikket, csakhogy sokkal valószínűbb, hogy holmi íróféle… mostanában nagyon elszaporodtak. „A plazmavető csövét gyorsan eloszló tűzfelhő burkolta be.” Vagy: „A fürge tündenyíl egyenesen a mocskos ork torkába fúródott…”

– Nem akarsz dolgozni – mondta magának Valentyin. – Aha. Látom, látom, nem akarsz dolgozni. Pedig muszáj.

Fogta a csészét a már kihűlt kávé maradékéval, és visszament a notebookjához. Ellenséges pillantást vetett a képernyőre. Nem mentek ki a fejéből az idegen életek meglesett képei. Hirtelen eszébe jutott az angol jog egy remek fogalma: „jog a fényhez” – tilos úgy építeni a házakat, hogy azok elzárják a kilátást.

– Meg kell nősülnöm – határozott Valentyin. – Elhelyezkedem valahol státusban, eltartom a családomat. Gyerekeim lesznek. Esténként a tévé előtt ülök.

A képernyőn még egyre ott keringett az űrállomás. Valentyin nagyot sóhajtott, és munkához látott. Konokul nem volt hajlandó játéknak nevezni foglalatosságát.

Amikor regisztrálta magát a játékban, kapott másfél ezer „kreditet”, a helyi játékvalutát. Mint hamarosan meggyőződött róla, ennyiért csak a legegyszerűbb, legolcsóbb hajót, a Szilvanát vásárolhatta meg. Először a törzset kellett megvennie, aztán erre a törzsre, mint valami építőjátékban, rá lehetett telepíteni az egyes modulokat: a kabint, a lézerágyút, a hasznos ásványok kitermelésre szolgáló, diggernek nevezett berendezést. Nagyon úgy festett a helyzet, hogy ki tudja, mennyi ideig az űrállomás közelében kell majd bóklásznia, az aszteroidákon kapirgálnia, a zsákmányt eladnia, a magához hasonló újoncokkal hadakoznia – a tapasztalt játékosok aligha foglalkoznak majd vele.

Tiszta unalom.

De mit tehet?

Ki sem léphet ebből a galaxisból. A hiperűrugráshoz szükséges hajtómű nagyon drága, meg be sem férne ebbe az aprócska hajóba.

Stop.

És ha elhagyja azt a szerencsétlen lézerágyút, kidobja az „erőpajzsokat”, amelyek úgysem sokat érnének egy valamennyire is komoly vészhelyzetben… Akkor befér a hiperhajtómű?

Befér.

Kabin, hajtóművek a rendszeren belüli mozgáshoz és a hiperhajtómű, hogy képes legyen az ugrásra más csillagok felé.

Csakhogy a pénz…

Ez meg mi?

Valentyin értetlenül bámult a számlája összegét mutató számra. Az előbb az volt ott, hogy „1500 kredit”. Most meg – „2370 kredit”.

Pontosan annyi, amennyi a hajó hiperhajtóművel való felszereléséhez kell.

A játék elszámolási rendszerében volt számlakimutatás is. Valentyin ellenőrizte, és meggyőződött róla, hogy épp az imént töltöttek fel a számlájára nyolcszázhetven egységet. A játékpénz egy másik játékos számlájáról érkezett – mintha az illető figyelemmel kísérte volna az ő konstrukciós próbálkozásait, és hirtelen nagylelkűségi roham kapta volna el.

Ez persze teljes képtelenség.

De akkor mi történhetett?

Hát például a játék alkotói kitalálhattak valami titkos jutalmat azoknak a megszállott játékosoknak, akik hajlandóak letérni a kitaposott ösvényről. Kockáztatni akarsz, és messzire repülni mindenféle fegyver nélkül? Tessék, itt a pénz erre a merész kísérletre.

Bűn lenne lemondani egy ilyen ajándékról.

Tíz per múlva Valentyin egy nem szokványos felszereltségű, ám szokványos Szilvana űrhajó boldog tulajdonosa volt. Rágyújtott, szkeptikusan nézte a birtokába került járművet.

– Hát… akkor indulás – mondta.

Hogy átkelhessen egy másik csillaghoz, előbb a hiperűrugrás zónájába kellett eljutnia. Ügyetlenül verve a billentyűket (mennyivel egyszerűbb lenne joystickkal!) Valentyin átirányította hajóját egy tarka felhőbe, és a navigációs képernyőt kezdte tanulmányozni.

Sok csillag volt köröskörül. Melyikhez induljon?

A képernyő alján futó sávot nem vette rögtön észre – pedig a piros betűk nyugtalanítóan villogtak.

De amikor észrevette – megdermedt.

„Minden csoportnak és klánnak! Minden hajónak! Rendkívüli esemény! Az imént megtámadták a platformot, és elraboltak egy hatalmas értéket képviselő titkos berendezést. Áldozatok is vannak. A tettesek egy feltehetően nem szabványos felszereltségű, Szilvana típusú hajón hagyták el a platformot. A hajó hiperhajtóművel rendelkezik, de nincs fegyverzete és pajzsa. Felfedezése esetén a hajó megsemmisítendő, a konstrukció minimális károsításával, megszerzendő az elrabolt konténer a berendezéssel. Az a pilóta, aki visszahozza a platformra a berendezést, azonnal 1 000 000 (egymillió) kreditet kap, öt szinttel feljebb lép az eredményességi listán, és ingyen megkapja a legújabb műszaki fejlesztésű, tizenötödik vagy annál magasabb szintű, tetszése szerinti eszközt. Ha a pilóta száműzetésben van, garantáltan teljes amnesztiában részesül.”

A szöveg véget ért, és újraindult.

– Miféle berendezés? – jajdult fel Valentyin a képernyőre meredve. – Elment az eszetek?

Egy ironikus belső hang megjegyezte, hogy alighanem inkább Valentyin esze ment el, ha a notebookjával veszekszik.

Ujjaival az érintőlapon manőverezve Valenytin az első útjába akadó csillag felé vezette hajóját – ez a hiperűrugrással elérhető zóna legszélén volt –, hogy minél messzebb kerüljön az űrállomástól és őrült lakóitól. És megnyomta az entert.

A képernyőn nyomban megváltozott a kép. Szélhámosok… ábrázolhatták volna legalább a hajó mellett elszáguldó csillagokat, valamiféle színes ködspirálokat, fénynyalábokat…

Hajója a csillagtól is, a képernyőn látható három bolygójától is elég messze bukkant ki a hipertérből. Valentyin némi tűnődés után a két kisebb bolygó egyikhez, a fekete ponttal jelzetthez irányította hajóját.

Meglepte, hogy az út a bolygóig csaknem fél órába telik. Ez aztán furcsa! Azt hiszik, a játékosok türelmesen kivárják, amíg az a pontocska végigkúszik a képernyőn?

Na jó. Azt a fél órát értelmesen is el lehet tölteni. A tévét bekapcsolni semmi kedve, porosodjon csak tovább. Menjen föl valamelyik site-ra, vagy blogokat nézegessen? Észre sem veszi az ember, és már két óra is elment.

Valentyin úgy döntött, a háztartással foglalkozik – megfőzi a tyúkot. Hogy mi váltotta ezt ki – az idegen ablakok, amelyek mögött folyt a megszokott módon mások családi élete, esetleg az, hogy gyomrának követelőzését nem csillapította le az a néhány szendvics –, nem lenne könnyű megmondani.

Mit sem ér az a férfi, aki nem tud főzni. Főleg, ha agglegény. Valentyin nem pályázott egy mesterszakács babérjaira, utált krumplit pucolni, zöldséget tisztítani, de egy mirelit csirkével könnyedén elbánt.

Falánksága akadálytalan kielégítésének csaknem gátat szabott az, hogy az egyetlen nagy fazékban annak a borscsnak a maradványai lappangtak, amelyet még három nappal korábban a fiát meglátogató mama készített. Persze áttölthette volna a maradékot egy tányérba vagy kisebb lábosba (a mama borscsát kiönteni eszébe sem jutott Valentyinnak), de akkor felmerült a fazék elmosásának problémája. Efféle hőstettre Valentyin nem állt készen.

De gyorsan ráakadt a megoldásra. A tyúkot (a pontosság kedvéért: brojlercsirkét) elfelezte, az egyik fél ment a fagyasztóba, a másik nagy üggyel-bajjal belekerült egy kisebb lábasba, abban meg is mosta, felöntötte tiszta vízzel, megsózta, és feltette a tűzre.

Ez kész.

A sikerrel elégedetten Valentyin felvette a dzsekijét, fogta a cigarettáját, és kiment a balkonra – rágyújtani és egyben friss levegőt szívni.

A szemközti ház ablakainak többségében már kialudt a fény. Itt-ott még misztikusan fénylettek a tévéképernyők. Annak a lakásnak a sötét erkélyén, amelyben Valentyin akaratlanul is meglesett egy erotikus jelenetet, lepedőbe burkolózott lány állt és dohányzott. Valenytin hümmögött. A lepedő alatt valószínűleg nincs semmi – megfázik az a buta liba… Fiatalság.

Valentyin cigarettázott, és szemérmetlenül tanulmányozta a szemközti lányt – az új ház hetedik emelete éppen egy szinten volt a régi panelház kilencedik emeletével, ahol Valentyin lakott. Úgy látta, a lány meg őt nézi.

Azután a cigaretta piros fényecskéje nagy ívben lerepült a teliszemetelt földre, a lány kinyitotta az erkélyajtót, és bement az erkélyről – búcsúzóul meglengetve a lepedőt odamutatta Valentyinnak pucér hátsóját.

Valentyin elnevette magát. Valami miatt a fiatal lány csintalansága kivételesen nem a megszokott rossz hangulatot váltotta ki belőle (az új nemzedékben nincs semmiféle erkölcsi tartás, mi lesz így ezzel a társadalommal?!), inkább felvidította.

Hirtelen visszaemlékezett húszéves önmagára. Mire nem vetemedett időnként. Hogyan szemlélte maga körül a világot, amely keringett, mint valami őrült körhinta, milyen szép volt minden vagy majdnem minden lány, milyen remek volt együtt lógni a baráti kompániával (milyen kevés kellett a jó közérzethez). Hová tűnt mindez?

Vagy talán nem is tűnt el? Nem végleg tűnt el? Csak le kell szoknia arról, hogy tegnapi szemmel szemlélje a mai világot?

Ne követelje, hogy a világ és az emberek – minden egy csapásra ideálissá váljon? Hiszen az soha nem is lesz lehetséges…

A lány helyett most egy férfi lépett ki a szemközti erkélyre. Valamivel idősebb a lánynál, bár ő sincs még harminc. Ő is lepedőbe burkolózott, talán ugyanabba? Fellobbant egy öngyújtó lángocskája.

Valentyin végigszívta cigarettáját, a csikket az erkélyen erre a célra tartott konzervdobozba dobta. És nem állta meg – hüvelykujját fölfelé tartva gratulált a szemközti erkélyen álló férfinak.

Az egy másodpercig habozott, majd biccentett. Valentyinnak úgy rémlett, hogy még büszkén el is mosolyodott.

– Nos, mi sem vagyunk szerzetesek – mormolta Valentyin, becsukta az erkélyajtót, és levette a dzsekijét. – Minket is kedvelnek a fiatal lányok… csak most éppen nem érünk rá lányokkal foglalkozni, dolgoznunk kell…

Váratlanul emelkedett hangulatban benézett a konyhába, lejjebb vette a gázt a tyúk alatt, és visszament a notebookjához.

A történtek káromkodásra fakasztották, és lecövekelték a képernyő elé.

Szerencsétlen kis hajóját utolérte egy üldöző… os, hogy lehet itt meghatározni az ellenség típusát?

Az üldöző nem tűnt túlságosan erősnek. A játékban ezt a hajót Vikingnek nevezték, és csak negyedik szintű volt – katonai nyelven fogalmazva még csak tanknak se lehetett volna nevezni, legfeljebb rozzant páncélautónak.

Csakhogy Valentyin hajóját is szégyen lett volna akár teherautónak is nevezni. Inkább… afféle taliga. Ki lehet lőni, vagy akár egyszerűen elgázolni.

Valentyin meg sem próbált menekülni. Letelepedett, rágyújtott, és halkan szitkozódva várakozott.

Egyszer csak vidám felirat jelent meg a képernyőn: „Harci üzemmód”. Valentyin hangosan felnevetett. No hiszen ez remek, csata lesz!

A játék alkotói nem sokat vesződtek az animációval. Az élénk színű hajócska ábrák a hatszögű mezőkre osztott lapos „kozmoszban” mozogtak. Az ő Szilvanájának képe mellett megjelent és mozdulatlanná vált a Viking ábrája. A Szilvana körül hópelyhek jelentek meg, majd tűntek el. Ez mit jelent? Máris eltalálták, szökik a levegő?

– Nos, legalább ürügyem van konyakot inni első űrrepülésen tiszteletére – jelentette ki Valentyin. – És valószínűleg az utolsóéra is. Na és ha az ajtóból rálőnék a szolgálati pisztolyommal? De kapnak-e a Starquake játékosai szolgálati pisztolyt?

A következő pillanatban a Szilvana-rajzocskának kinyílt az ajtaja, és tüzes csík indult belőle a Viking-rajzocska felé. A Viking egyik eleme felvillant és szétrobbant.

– De hát nincs is fegyverem! – értetlenkedett Valentyin.

A Viking lángoló egységéből kivált egy sematikusan ábrázolt emberalak – pálcikakarok –és lábak, egy ovális, egy köröcske… Az alak átúszott a két hajót elválasztó hatszögön – és eltűnt a Szilvanában. Az ajtó bezárult.

Ez nem volt benne a játékban. Legalábbis ahogyan ő értette – ez nem lehetett benne! Egy hajó nem adhat le lövést, ha nincs fegyvere! Egy pilóta nem szállhat át egyik hajóról a másikra a kozmosz közepén!

Valentyin a hamutartóba dobta a cigarettát, el sem oltotta, ujjai táncra perdültek a klaviatúrán. Elvégre kapcsolatba léphet az ellenséges hajó személyzetével… akkor miért ne próbálhatná meg ugyanezt a saját hajójával?

SZILVANA! KI VAN A FEDÉLZETEN? HOGY SEMMISÍTETTÉTEK MEG A VIKINGET?

Megnyomva az entert útjára bocsátotta az üzenetet, felkapta a cigarettát, megszívta. Ha megszólalt volna notebookja hangszórója, és ordítva megkérdezte volna, „Ki az? Ki beszél hozzánk?”, meg sem lepődik.

De csönd volt. A Harci helyzet felirat is eltűnt, a megszokott navigációs képernyő váltotta fel. A hajó folytatta útját a bolygó felé.

Valentyin szó nélkül kiment a konyhába, felbontotta a konyakot, gyanakodva beleszagolt. Hát, nem éppen francia. Dagesztáni brandy. De az illata kellemes.

Töltött magának vagy egy decit, a felét egy hajtásra megitta.

Füle kissé zúgni kezdett.

Szóval így. Logikusan át kell gondolni.

A videojátékok szereplői nem tehetnek olyasmit, ami nincs benne a programjukban. Ezt minden gyerek tudja. Ha a játék folyamán lőni lehet valamilyen kézifegyverből (az ördögbe is, miféle kézifegyver lehet egy kozmoszszimulátorban?), akkor a programozóknak előre számítaniuk kellett egy ilyen helyzetre. De akkor erről miért nem esik szó sehol?

Így van?

Pontosan.

Csakhogy vele a legelső perctől kezdve fura dolgok estek meg. Valami miatt pluszpénzt kapott. Engedték, hogy nem szabványos felszereltségű hajót építsen magának. Majd hajtóvadászatot rendeletek el ellene. És mindennek a tetejébe engedték, hogy megsemmisítse az üldözőjét.

De hát mindezek egyetlen lánc szemei! A Csillagóra ügynökségnél tett látogatásától kezdve!

Talán tudták, hogy újságíró. Nem, nem attól kezdve, hogy felhívta őket, már előzőleg is tudták. És azt a hirdetést is felragaszthatta oda valaki egy perccel azelőtt, hogy ők ott megjelentek. De akár százával is kirakhatták a hirdetéseket – azokon a helyeken, ahol gyakran megfordul. Abban bízva, hogy felkelti az érdeklődését, telefonál, odamegy…

De mi célból?

Hogyhogy mi célból? Reklám céljából! Mi lehet jobb reklám, mint egy botrány a sajtóban? Legfeljebb egy televíziós botrány. Egy naiv újságíró nyomozni kezd, beszáll a játékba. Az IP-címét persze ismerték. És már a játék kezdetétől olyan furcsaságok történnek vele, amelyeknek arról kellene őt meggyőzniük, hogy…

Miről is?

Arról, hogy a rajzolt hajócskát valódi ember vezeti?

Ő maga?

Hogy valóban „lemásolták” és kiküldték a kozmoszba, hogy ott nem tudni, kivel hadakozzon?

Igen, ha ennek következtében születik egy nagy visszhangot kiváltó cikk, amelyet átvesz a többi média is, ha az emberek tömegével rohannak Starquake-et játszani – az eredmény garantált. Na és ki mondta, hogy a reklám egy helyben toporog? A magas technológiai szintű dolgok, az internet, a videojátékok viharos ütemben fejlődnek, keresik az információgyűjtés rendhagyó módszereit. Ő maga már meg sem lepődik, ha új fotelt kezd keresni magának – amint megindul valamelyik bútorgyár reklámkampánya. Az internet világa sajátos kultúra, ott minden más, minden szokatlan… a már nem túl fiatal újságírók számára.

– Frászkarikát kaptok, nem reklámot – mondta Valentyin kárörvendve. Kortyolt még egyet a konyakból. – Ehhez a játékhoz mi is értünk. Cikket írok a naiv ravaszkodásotokról, jól leszedem a keresztvizet a játékról, és megnézhetitek magatokat!

Éjjel egy óra volt, de Valentyin nem volt álmos. Töltött magának még egy keveset. Komoran arra gondolt, hogy ezt már talán nem kellene, de le kellett csillapítania az idegeit.

Vajon mire emlékezteti őt ez az egész?

Belekerülni egy játékba… de igazán.

Nem, nem játékba. Hanem a világűrbe. Oda, ahol űrhajók hasítják a galaxis tereit. Ahol komor pilóták rángatják a karokat, átkormányozva hajójukat az aszteroidaövezeten a fekete lyuk felé…

Elnevette magát.

Hülyeség az egész. Gyerekmese. A kozmoszra senkinek semmi szüksége. Nem kell nekünk se, sőt az amerikaiaknak se. Vannak persze mindenféle szputnyikok – hogy kémkedjünk egymás dolgai után, hogy megszórjuk az embereket a tévés mocsokkal – ez tényleg kell. De az igazi világűr, az igazi űrutazások, azok már csak a moziban léteznek. Ha nem tanultunk volna meg mindent megrajzolni a számítógéppel, Hollywood valószínűleg űrutazásokat finanszírozott volna más bolygókra. De megtanultuk, így Hollywoodnak sincs erre szüksége.

Pedig őszintén szólva milyen jó lenne. Kisfiúként Valentyin űrhajós akart lenni. Akkor volt kisgyerek, amikor a fiúk még űrhajósok akartak lenni, nem pedig bankárok vagy olajmágnások. A lányok meg arról álmodoztak… miről álmodoztak a kislányok? Tudja ördög. Valószínűleg ugyanarról – híres színésznők akartak lenni. Vagyis a lányoknak könnyebb, az ő álmaikat nem ölték meg…

De ha belegondol – ugyan miféle űrhajós lehetett volna belőle?

Nem az az apró Valja, akit Daginak becéztek, hanem a mostani – a felnőtt férfi, aki képes gyorsan és vitriolosan megírni bármit bármilyen témáról kezdve attól, hogy „Oroszország lakossága kihal” addig, hogy „a nanotechnika bevezetése a korrupció legyőzésének záloga”. Szeret italozni, nagy híve a szebbik nemmel folytatott rövid, bár szenvedélyes kapcsolatoknak, mértékkel lusta, mértéktelenül cinikus, nem hisz sem Istenben, sem Cárban, sem Hazában… Hogyan érezné magát egy olyan világban, ahol minden valóságos, ahol élet és halál folyton ott van a közelében, ahol le kell venni a maszkokat – és önmagává kell válnia?

– Csapnivaló űrhajós lennék – összegezte Valentyin tűnődése tanulságait. – Szerencsétek, hogy mindez nem igaz. Mindannyiatokat elárulnálak és eladnálak. Azt az űrhajóst meg egyetlen rúgással kipenderíteném a hajóból.

Letette a poharat, és visszament a notebookhoz. Szilvanája már a bolygó körüli pályára állt – a bolygó valóban szénfekete volt, mintha felégették volna.

– Ilyen bolygó pedig nincs – jelentette ki Valentyin egy vén, viharedzett űrhajós modorában, és kilépett a játékból. Becsukta a notebookot, egy pillanatig még határozatlanul állt fölötte, majd hozzátette: – Viszlát holnap…

Nyolcadik fejezet

amelyben választanom kell hülyeség és kegyetlenség közt, majd megértem, mi a különbség gyártott és megcsinált között.

AMIÉRT hálásak lehettünk a nekünk jutott hajónak, az az volt, hogy érzékelhetően felfrissült a levegője. A kabinban most hűvös volt, és a hullaszag is eltűnt.

– Kelj föl, banditapofa – mondta Lena jóindulatúan, és visszaült a helyére. Megint finoman megbökte lábával a pilótát. – Beszélgessünk.

A mozdulatlan test megmozdult, a pilóta vagy magához tért a sokkból, vagy rájött, hogy semmi értelme tovább tettetnie. Felguggolt, karját felemelve lehúzta a sisakját. A „banditapofáról” kiderült, hogy nagyon fiatal, legfeljebb huszonöt éves, és nagyon rokonszenves. Szőke, kék szemű, de az arca nem szépfiús, hanem férfias; egy szóval az a típus, amelyre ragadnak a lányok.

Azonkívül a „banditapofa” nagyon sértődött volt.

– Emberek, mért csinálták ezt velem? – kérdezte őszinte sértődöttséggel.

Roman felröhögött, és megint felöltötte az agresszív izompacsirta maszkját:

– Ne játszd a hülyét, oké? Átharapom a torkodat!

Mondhatom, váratlan volt ez a fenyegetés. A srác felénk fordult, mintegy támogatást várva tőlünk. Nem kapta meg. De makacsul megismételte:

– Én nem bántottam magukat! Miért lőttek rám?

– Azt akarod mondani, hogy te nem akartál ránk lőni? – kérdezte behízelgően Lena.

– Nem akartam.

Lena ültében oldalba rúgta a srácot. És kioktató hangnemben magyarázta:

– Ügyes, de hülye válasz. Szorosan megközelítetted a hajónkat, és nem kapcsoltad be a pajzsokat. Így volt?

– Így – morogta a srác.

– Na és hogy sikerült felkapaszkodnod a negyedik… vagy hányadik szintre ilyen viselkedéssel? A kozmosz távoli szektora, egy ismeretlen hajó… te meg kikapcsolod a pajzsod, és odaállsz szorosan mellé. És ha mi beléd eresztünk egy TL–3000-est? Ilyen távolságról az biztos halál.

– De hát maguknak… – kezdte a srác, de elhallgatott.

– Úgy van – mondta Lena. – Nincs fegyverünk. Meglepő, igaz? De te ezt honnan tudtad? Majd én megmondom, honnan. A Lepényről hajtóvadászatot hirdettek ellenünk, és azt is közölték, hogy nincs fegyverünk.

Eszembe jutottak Roman szavai arról, hogy ha a pilóta látta átkelésünket a hipertéren, kitalálhatta, hogy a hajtóművön kívül semmi más nem fér el a hajóban. De szerencsére a srácnak ez nem jutott eszébe. Talán csak rövid ideig repült Szilvanán, és már elfelejtette, hogy ez a teknő nem sok mindenre alkalmas.

– Igen, hallottam – ismerte be a srác. – Tudtam, hogy nincs fegyverük. De nem akartam magukra lőni.

– Hát mit akartál csinálni? – kérdezte Lena mézesmázos hangon. Úgy látszott, a kihallgatás jogát hallgatólagosan átengedték neki.

– Rá akartam ijeszteni magukra – nézett végig rajtunk nyílt tekintettel a pilóta. – Maguk elé lőni, és megparancsolni, hogy dobják ki nekem a konténert. Fölszedtem volna, és visszamegyek.

– Ezt meséld az anyukádnak – horkant föl a Mester.

– Anyám a Földön van – mondta valahogy nagyon szomorúan a srác. – Neki nem mesélhetem el…

Rám egyáltalán nem hatott ez a mondat. De talán több évet kell leélni itt, hogy legyen elég idő elsiratni azokat, akik a Földön maradtak – szülőket, szerelmeket, gyerekeket, barátokat. És Zjama meg Roma, sőt Lena is valahogy visszavett a fordulatszámból.

Lena azért mégiscsak odamormolta:

– Ne akarj meghatni minket, mi is képesek vagyunk bárkit megríkatni. Még egyszer kérdezem: mit akartál csinálni?

– Ráijeszteni magukra és megszerezni a konténert. – Nyilvánvaló volt, hogy a srác a végsőkig ragaszkodni fog a meséjéhez, akár igaz az, akár nem. – Egymilliót és a szint fölemelését ígérték a konténerért…

– Ohó – Lena megrázta a fejét. – Ez komoly… Nem, barátocskám, nem hiszek én neked.

– Ajtón kívülre a nyomorulttal – mondta Roman nyugodtan. – És nem azért, mert nem sajnált volna minket. Hanem azért, mert hazudik a disznó!

– Hogy hívnak? – kérdezte hirtelen a Mester.

– Borisz.

A név valahogy nem illett a fiúhoz. De miért hazudik? Hacsak nem megszokásból…

– Melyik egyesülethez tartozol?

– Egyikhez sem. Csak úgy egymagam vagyok.

– Vagyis afféle szabad vadász. Jó hajód is… volt.

– Mázlim volt – felelte a srác. – Ráakadtam egy gazdag aszteroidára, és kibeleztem.

– Az a gyanúm, nem csak az aszteroidát belezted ki – szólt közbe megint Roman. – Na nem, haverok, én arra szavazok, ki vele.

A srác könyörögve nézett a Mesterre.

– Én passzolok – mondta az elgondolkodva. – Tartózkodom. Úgy vélem, hazudik, de hát most már mit árthat? Eldolgozgat vagy két évet a bányáinkban, aztán elengedjük. Egyébként meg, ahogy gondoljátok.

– Én azt hiszem, arra szavazok, ne öljük meg – mondta Lena. És zavartan elnevette magát. –Talán csak nem hiába mentettem meg?

Lehet, hogy rá is hatott az elbűvölő szőkeség varázsereje? Borisz most rám nézett.

– Beszélj, pilóta – mondta Roman. – A vélemények megoszlanak, most minden tőled függ.

– Na szép, szavazati jogot kaptam – próbáltam viccel kitérni a döntés elől.

De Roman komolyan válaszolt:

– Igen, megkaptad. Miután kitaláltad, hogy kézifegyverrel intézzük el.

Borisz rám nézett, futólag, rögtön el is kapta a pillantását.

De amit a tekintetében ez alatt a töredékmásodperc alatt láttam, nem tetszett. Nagyon nem tetszett.

– Úgy gondolom, hazudik – mondtam. – Ránk lőtt volna.

– Derék fiú vagy– mondta helyeslően Roman.

– Szóval nem nagyon hiszek neki – folytattam. – Nagyon is elégedetlenül nézett rám az előbb.

Roman elnevette magát.

Borisz meg felháborodva felkiáltott:

– Hát hogy kellett volna magára néznem? Tudja, milyen nehezen szereztem meg azt a hajót? Maguk meg felrobbantották!

– Mert különben a mi hajónk robbant volna fel – mondtam.

Borisz elhallgatott.

De amit mondott az imént, mégis őszintén hangzott. Szerette a hajóját.

– Nos? – kérdezte a Mester.

Nagyot sóhajtottam.

– Dolgozzon csak a bányában… Én… én erre nem vagyok képes. Ha ránk lőtt volna… csak egyszer is, akkor…

– Akkor halottak lennénk – mondta Roman. – Jószívű vagy. Ez rendszerint jó. De van olyan jóság is, amelyik rosszabb a hülyeségnél.

– Még egy napja sincs, hogy itt vagyok – feleltem. – Biztosan igazad van, Roman. Ti jobban tudjátok, hogyan éltek itt… De ti csak tizenötezren vagytok, és mégis egymást gyilkoljátok. Talán nem is lehet másképp. Talán. De én képtelen vagyok erre. Hadd éljen. Még ha meg is akart ölni minket… elvégre csak van némi különbség aközött, hogy „akart” és „megölt”.

Roman legyintett.

– Jól van – mondta ingerülten. – Mázlid volt, Borja… Egyébként hogy neveznek?

– A gúnynevemet kérded?

– Igen.

A srác egy pillanatig habozott, mintha döntene a számára kellemes igazság és a biztonságosabb hazugság között.

– Fakó Róka – mondta végül.

– Jó kis név – mondta gúnyosan Roman.

– Ne gondolja, hogy a viselkedésem miatt – méltatlankodott Borisz. – A családnevem miatt. Rokanov vagyok. Meg azért, mert szőke a hajam.

– Aha – mondta Roman. – Lena, légy szíves, hozzád közelebb van a fiatalember… kösd össze a kezét a háta mögött. Van mivel megkötnöd?

– Találok valamit – bólintott Lena.

Három óra múlva, amikor kezdtünk belépni a Nigredo légkörébe, a kabinban már megint fülledt volt a levegő. A klímaszabályozó makacsul nem volt hajlandó kiszolgálni öt utast. A Mester összehajtogatott papírlapokból legyezőt csinált, és szorgalmasan legyezett vele engem. Időnként Lena is előrehajolt, és letörölte a verejtéket a homlokomról.

Ez nagyon megható volt, de a negyven fokban nem sokat segített.

– Milyen a bolygó? – kérdeztem. – Milyen ott az időjárás?

– Normális – mondta Zjama álmodozva. – Télen mínusz huszonöt, nyáron plusz öt. Most nulla fok körül lehet…

– Miért ilyen fekete?

– Nem fogod elhinni – morogta a Mester.

– Győzz meg.

– Ez a hó.

– Na ne!

– Nem viccel – szólt közbe Roman. – A bolygón minden víz fekete. És ennek megfelelően a hó is.

– Ez hogy lehet? Valami vegyület?

– Azoknak a kutatásoknak a szintjén, amiket el tudtam végezni, semmi különös. Lehet valami szennyeződés is. De az is lehet, hogy fizikai természetű az eltérés oka.

– Fizikus vagy, és még ezt sem tudod kideríteni – ugratta Zjama.

– Nem fénytannal foglalkozom, hanem matematikai fizikával. Meg a mesterséges intelligenciával. Te se nőgyógyászhoz mész, hogy gyógyítsa meg a náthádat.

– Jól van, jól van. Ne zavarjuk a pilótát – fújt visszavonulót Zinovij. – A lényeg az, hogy ez a víz iható. Nem színezi el sem a bőrt, sem a vizeletet. Sneci, szedd össze magad! Egyelőre mindent intéz a robotpilóta, a gép magától ereszkedik. De a földet érés már bonyolultabb.

– Miért? – kaptam fel a fejem.

– Itt van a titkos bázisunk, ezt megértheted. Ha normális felszereléssel látnánk el a leszállópályát, odalenne a titkosság, a jelzőfények az egész rendszerben messzire üvöltenének. Úgyhogy leereszkedünk egy kilométeres magasságra, és onnan te kormányozol.

– Ti megőrültetek – mondtam.

– Nincs más kiút, Sneci – nevette el magát Zinovij. – Ez a helyzet.

Bármily furcsa, a dolog egyszerűbb volt, mint gondoltam. A leereszkedés programját megint csak a navigációs pulton irányítottam – néhányszor megjelöltem a forgó glóbuszon azt a körzetet, amelyikre a Mester rámutatott. Amikor a térkép megfelelő nagyságú lett, ráböktem a megfelelő pontra.

Ennyi volt. A hajó kezdett irányba állni. A hajtóművek néhányszor kikapcsoltak, lelassítva minket a pályán. Amikor elértük a légkör felső rétegeit, a Szilvana körül narancsvörös fény villant fel – égett a levegő. De a jelenség koránt sem volt annyira festői, mint ahogyan az űrhajósoktól szoktuk hallani, semmi „lángoló kohó”, „tűztér”, tisztítótűz”. Időnként a hajó megrázkódott, de a túlterhelést nyilván elnyelte a hajó mesterséges gravitációs rendszere.

Közeledett a bolygó fekete felszíne. Egyben az éjszakába is belemerültünk – a nap a horizont alá süllyedt, körülöttünk sötét lett, feltűntek a csillagok.

– Teljes sötétségben fogunk földet érni – mondta Lena nyugtalanul. – Ne tegyünk inkább még néhány kört?

– Ne felejtsd el, hogy a hőszabályzó rendszerünk bedöglött – felelte a Mester. – Sajnos…

– Lesznek ott legalább valamiféle jelzőfények? – kérdeztem.

A Mester megnézte a térképet, a műszerfalat.

– Lesznek. Amikor a hajó megközelíti az űrrepülőteret, a navigációs rendszerek automatikusan bekapcsolnak. Ha ellenség ér el idáig, akkor már úgyis mindegy…

A navigációs fények három perc múlva kapcsolódtak be. Két fehér fénysáv fúródott az égbe a horizont szélétől indulva. Mi a sávtól balra és följebb repültünk.

– A két lézersugár között kell vezetned a gépet – bökte meg a vállamat a Mester. – Nagyon egyszerű, akár a repülőgépen.

– De én nem vezettem repülőgépet!

– De játszani csak játszottál szimulátoron?

– Nem!

– A botkormányt magad felé húzod, felfelé. Eltolod magadtól, lefelé. Jobbra-balra, irányt változtatsz. Most nagyon finoman nyomd jobbra… még van elég magassági tartalékunk.

Nem számítva a tiszta égen fénylő csillagokat vaksötétben közeledtünk a fénysávokhoz. Roman előrehajolva figyelte minden mozdulatomat.

– Ne félj a sugaraktól, nem igazi lézer, nem veszélyes. Képzeld azt, hogy úton haladsz, a fehér sugár meg mankó.

– Gondolom, pityeri vagy, Roma – mondtam a joystickba kapaszkodva.

Lena vihogott.

– Mi, moszkvaiak nem szoktuk ijesztgetni a vezetőt – mondta.

– Pfú – kapcsolt Roma. – Jó, akkor nevezzük útpadkának.

Könnyen sikerült bekormányoznom a gépet a két sugár közé. Jóval nehezebb volt megtartani az általuk kijelölt magasságot. Hol alattunk maradtak, hol alájuk süllyedtünk.

– Szükség esetén kikapcsolhatod a hajtóműveket – mondta a Mester. – De ne túl gyakran. A légkörben nagyon felforrósodnak a fúvókák.

– És hol érünk majd földet?

– Ne félj, nem esel a föld mellé – biztatott a Mester.

– Ott majd megvilágítják a leszállósávot – mondta Lena. – Persze, ha szabványos a felszereltség…

Működött a világítás. Egyre lejjebb ereszkedtünk, és előttünk, ott, ahonnan a fénysávok kiindultak, kékes fény jelent meg. Hosszú, több kilométeres, áttetszően fekete, hívogató sávot világított meg. Nem fokozta optimizmusomat, ellenkezőleg, azt a gondolatot nyomatékosította, hogy közeleg a döntő pillanat.

– Tudod, mi a legfontosabb leszálláskor? – kérdezte a Mester.

Rásandítottam.

Elképesztő. Vagy egyáltalán nem félt a haláltól, vagy biztos volt benne, hogy boldogulok a feladattal.

– Tudom. Az utolsó centiméter.

Zinovij elnevette magát.

– Aha, emlékszem, volt egy ilyen film… Nem, nem az utolsó centiméter. Ennek a gépnek erős a törzse. Az a legfontosabb, hogy érezd a szelet. Közvetlenül a földfelszínen erős széllökések lehetnek, és ha a szárnyadra döntenek, az nagyon veszélyes. Mit csinálsz, ha dőlni kezdesz?

– Meghúzom a joystickot.

– Merre?

Gondolkodtam egy pillanatig.

– A dőlés irányába.

– Nem. Nem hóbuckával van dolgod. Ellenkező irányba kell húznod. És egy kis erőt adnod bele.

Szerencsére erre végül nem volt szükség.

Egy várandós pingvin kecsességével közelített Szilvanánk a földhöz, és csaknem beleütközve a fehér fénysugarakat az égre lövellő fényszórókba, lehuppant a hóra. Kék sáv húzódott előttünk, és én gondolkodás nélkül könnyedén ráléptem a fékpedálra – de nyomban el is engedtem, mert a Mester rám üvöltött:

– Le a lábaddal a pedálról, te kretén!

A joystickba kapaszkodva próbáltam kormányozni. A Szilvana fokozatosan lelassult.

– A hajtóművek felolvasztják előttünk a jeget – kiáltotta a Mester. – Először is, megpördülhetsz. Másodszor, az olvadó jégen sokkal hosszabb lesz a kifutás.

– A te hibád, figyelmeztetned kellett volna! – vicsorogtam rá.

Hibám szerencsére nem vezetett tragikus következményekhez. A hajó megállt.

– Az ördögbe is, itthon vagyunk! – mondta Roman. – Sikerült!

– És most mi lesz? – kérdezte Lena. – Elengedtek minket?

– Mi becsületesen játszunk – jelentette ki ünnepélyesen Zjama. – Na és most rögtön vissza akartok repülni?

– Hogy repülhetnénk? Föl kell tölteni a gépet. És jó lenne rendbe hozni a légkondicionálót.

– Akkor menjünk – döntött a Mester. – A vendégeink lesztek. Megetetünk, megitatunk, ágyba dugunk benneteket. A technikusaink meg átnézik ezt a roncshalmazt… remélem, képes lesz még repülni. Sneci, nyisd ki az ajtót.

Már megjegyeztem, melyik gombot kell ehhez megnyomni. Kinyitottam az ajtót, és a kabinba beáramlott a tiszta, hideg levegő.

– A francba, megfázás garantálva! – kiáltott fel Roman.

Odakint sötét volt – csak a kísérteties kék fény világította meg a havat. És a hó valóban fekete volt, a szél besodort a kabinba néhány hópelyhet. Egyet felfogtam a tenyeremmel, és megértettem, hogy mindez igaz. Csipkés fekete pihe feküdt a tenyeremen, majd a következő pillanatban egy fekete vízcsepp. Nem zavaros szürke, mint a piszkos víz, hanem tökéletesen fekete, mint egy tintacsöpp.

– Vidám bolygó – morogtam megborzongva.

– Nekünk megfelel– mondta Roman, kirángatva a kabinból Borját, a Fakó Rókát. – Megvannak a maga előnyei.

Egymás után kikászálódtunk a kabinból. A hó tömör volt, ropogott a lábunk alatt, de megtartott minket. Körülöttük fekete pusztaság terült el, fölötte a fekete ég a szikrázó csillagokkal. Fantasztikus, irreális látvány volt, mintha álmodna az ember.

– Halljátok? – kiáltotta vidáman a Mester. – Jönnek!

Zakatoló hang közeledett felénk. Fényszóró villant fel; légpárnás szán közeledett hajónkhoz. Jókora volt, akkora, mint egy méretes teherautó, elöl hatalmas kabin, hátul teherplató hosszú acél szántalpakon. A szán tetején rácsos burokban két méter átmérőjű légcsavar forgott. A légpárnás szán jól átgondolt kézműves munka benyomását keltette.

A szán úgy húsz méterre tőlünk megállt – nagyon hirtelen –, úgy tűnt, a légcsavar visszafelé kezdett pörögni, lefékezve a járművet.

Kinyílt a kabin ajtaja, és kibújt egy vattakabátba burkolt ember, fején füles szőrmesapka, amelynek szárnyait nem kötözte össze. Egyik kezében valami fémszerkentyűt tartott, amely láthatóan fegyverféle volt. A lábán – nem akartam hinni a szememnek – nemezcsizma.

Az ember, úgy ahogy volt, szerepelhetett volna egy oroszok a világűrben témájú amerikai filmben. Talán csak az övébe dugott vodkásüveg hiányzott.

– Mester, tényleg te vagy az? – ordított fel az ember. – Roman, a fene a képed, te is itt vagy? Ezek meg kik veletek?

– Szevasz, Orda! – kiáltott vissza Roman. – Igen, mi vagyunk. Talán vak vagy?

– Min repültetek ide? – Orda leugrott a szánról a hóba. – Nem hiszek a szememnek!

Menet közben az övébe dugta a kezét, és előhúzott…

Ebben a pillanatban bármelyik hollywoodi producer habozás nélkül alkalmazta volna az orosz űrhajós szerepére. Annál is inkább, miután Orda láthatóan tatár volt – pirospozsgás, széles pofacsontú, keskeny szemű.

– A találkozásra! – jelentette ki Orda, összeölelkezve Romannal és Zjamával. Az üveg körbejárt. Belekortyolva a Mester odanyújtotta nekem az üveget – mintegy demonstrálva a baráti viszonyt.

Ízét tekintve vagy rossz vodka volt, vagy gondosan megtisztított kisüsti. De kikerülve a felhevült testünk által felforrósított, fülledt kabinból a Nigredo hideg, havas éjszakájába, nagyon is helyénvaló volt ez az ital.

Bár őszintén szólva egy bögre forró teának sokkal jobban örültem volna.

Miután kortyoltam, továbbadtam az üveget Lenának. Ő is belekortyolt, majd visszaadta az üveget Ordának.

– Aha – mondta ő, rápillantva a (jó erősen) hátra kötött kezű Fakó Rókára. – Ez a szőkeség nem érdemli meg?

– Nem – jelentette ki Roman határozottan. – Majdnem felégetett minket útközben. Ne is kérdezd, hogy vágtuk ki magunkat… el se hinnéd.

– Vigyük el a bázisra a platón? – javasolta a tatár.

– Talán nincs szükségünk munkásokra a bányában?

– Az is igaz – mondta az üveget eltéve Orda. – Akkor igyekezzetek, kapaszkodjatok fel.

– Előbb segíts kicibálni a konténert – mondta a Mester. – Ott van, a kabinban.

A tatár szeme kikerekedett.

– Mi? Komolyan? Elhoztátok?

– Természetesen. – A Mester vállat vont. – Nem a levegőbe beszélünk.

– Hű, remek srácok vagytok… – Orda összecsapta a kezét. Ez nem semmi… Na, menjünk. De hol van Kosztya, Mester?

– Kosztya meghalt – felelte szárazon a Mester. – Ő is ott van… a hajóban.

– Ki csinálta ki? – Orda hangjában érezhető volt az együttérzés. – Ki volt az a nyomorult?

– Ne húzd fel magad. Tisztességes párbaj volt. Kosztya maga volt a bűnös.

– Te voltál? – Orda egyből követve megszokott gondolatmenetét, felém bökött. – Te nyírtad ki Kosztyát?

– Nyugi, Anvar, én lőttem le – mormolta Lena.

– Te meg honnan ismersz engem? – kapta fel a fejét Orda. Alaposabban megnézte Lenát. – Te vagy… Lenka! A Taxis!

Hangjában zavar volt érezhető. Kapcsolatuk érzékelhetően bonyolult volt.

– Igen, én vagyok. És most mit csinálunk?

Orda legyintett.

– Vigye ördög, aki felhánytorgatja a múltat… menj be a melegre, mi majd átviszünk… mindent.

A légpárnás szán kabinja meglepően tágasnak bizonyult. Talán azért, mert a harci szállítmányozás minimalizmusa uralkodott itt – egyedül a vezetőülés nézett ki elfogadhatóan (bizonyára egy hajóról került ide, és felszerelték biztonsági övvel is). Minden más tiszta barkácsolás volt – a hideg, festetlen acélfalak, az ablaknyílásokba durva, gyantára emlékezető gittel rögzített üvegek, vascsövekből készült, keskeny ülések, a falon rácsos kalitka, amelyben vörösen izzottak egy hősugárzó spiráljai.

Mi hárman, én, Lena meg Fakó Róka, hátul telepedtünk le. Lenka fészkelődött, hogy kényelmesebben helyezkedjen el, majd kijelentette:

– A fenekem rögtön megérzi a különbséget gyártott és megcsinált között.

– Ezt hogy érted?

– A hajókat a Lepényen préselik. A holmik nagy részét is ugyanott gyártják az automaták. Minden egy kicsit idegen, nem mindig az, ami kellene, de praktikus. Ezt a szánt itt csinálták. Abból, ami akadt. Természetesen nem túl kényelmes, formatervező sem járt a közelében. De ez pontosan az, amire itt szükség van. Ezt csinálták. Két kézzel. Ha alaposabban megnézed, egyből meg tudod mondani, mi az, amit gyártottak, és mi az, amit csináltak.

– Mit kell itt nézelődni – morogta foglyunk. – A gyártott jobb.

– Ó, igen – hagyta rá könnyedén Lena. – Természetesen. Csak éppen a légkondicionáló rögtön felmondta a szolgálatot, amikor négyen másztunk be a Szilvanába. És így van ez mindennel – mindig tudhatod, mit várhatsz el egy gyártott holmitól, és mit nem. Abban meg, amit két kézzel csináltak, mindig van egy kis tartalék.

– És akkor mi van? – kérdezte Fakó Róka.

– Ha más nem, hát az – nevette el magát Lena –, hogy némely drága hajón pöffeszkedő, öntelt taknyosokat az ajtónyíláson kidugott kézi plazmavetővel tanítanak móresre.

A srác nem válaszolt, csak sértetten szuszogott.

Kilencedik fejezet

amelyben a Nigredo lakóinak életmódjával ismerkedem

AZ ÚT ALIGHA tartott fél óránál tovább. A kabinban sötét volt, csak a műszerfal műszerei világítottak halványan, meg a hátunk mögött a hősugárzó spiráljai izzottak vörösen. A fényszóró sugara szikrázó fekete havon siklott. A szán jobbra-balra dobált minket, rögtön világossá vált, mire szolgálnak a falon függő szíjhurkok.

A zajtól, a rázkódástól, a hátamat perzselő hőségtől és az acélpadlón jéggé dermedt lábaimtól függetlenül sikerült elaludnom. Arra ébredtem, hogy megszűnt a zaj, és a szán mozdulatlanul áll.

Mint kiderült, álmomban rádőltem Lenára, aki egész idő zokszó nélkül tűrte fejemet a térdén.

– Elnézést – motyogtam fölülve. – Ez nem akart… hogy is mondják… molesztálás lenni.

– Kitaláltam – nevetett Lena. – Egy hortyogó férfi legfeljebb a párnát molesztálja.

– Horkoltam? – lepődtem meg. Úgy véltem, horkolni csak a kövér és iszákos alakok szoktak.

– Menjünk – bökött meg Lena. – Ezt majd később vitatjuk meg.

Már mindenki kiszállt a szánból, még Fakó Rókát is kicibálták, és a drágalátos konténerüket is kiszedték.

A szán egy tágas barlangban állt; volt ott még három ugyanilyen jármű, és még így is maradt hely. Az egyenetlen kőboltozatra lámpákat szereltek. A kábelek egyszerűen a barlang falán futottak, durva acélhorgokkal rögzítve. A külvilágtól eltolható fémkapuk zárták el a barlangot. Nem zártak szorosan – a szárnyak közti résen befújt a hó.

– Egyszerűen éltek itt – mondtam körülnézve. – Tisztára, mint abban a… mi is a címe… a Csillagok háborújában a lázadók…

– Csak itt nálunk nincsenek semmiféle havasi szörnyek meg igába fogható hüllők – mondta Roman. – A Nigredón nincs semmilyen élet.

– Mi meg nem vagyunk lázadók – szólt közbe a Mester. – Egyszerűen csak nem értünk egyet a Lepény adminisztrációjával… néhány kérdésben.

A barlangban rajtunk kívül is volt néhány ember, mind férfiak. Nemigen törődtek velünk. Fakó Rókát elvezették, és viharos tiltakozása hatására eloldották hátra kötött kezét. Kosztya testét is elvitték. A titokzatos tartalmú konténert szintén.

– A karbantartó brigád holnap megy ki a Szilvanához – mondta Roman. – Vihar közeledik, és ilyen időben ki se dugjuk az orrunkat a bázisról. De megismétlem, a vendégeink vagytok, és teljes biztonságot élveztek.

– Egyébként meg ha a józan eszetekre hallgattok, csatlakoztok hozzánk. Welcome! – tette hozzá a Mester.

– Azt nem – jelentette ki Lena határozottan. – Kérem a pénzem, és Snecivel együtt visszamegyünk.

– Útközben lepuffanthatnak benneteket – figyelmeztette Roman. – Egyébként ti döntitek el… Most mit akartok? Körülnézni a bázison? Mindent nem mutatunk meg, elnézést, de azért mászkálhattok egy keveset. Természetesen kísérettel.

– A magam részéről enni és aludni akarok – morogta Lena. – És… az ördögbe is, lehet itt dohányozni?

– Természetesen – fintorodott el Roman.

Lena elővette cigarettáját, és nagy élvezettel rágyújtott. Én is elővettem a magam csomagját; gyűrött és nyirkos volt, de a cigaretták épek.

– Szabad? – kérdezte a Mester.

Azt már tudtam, hogy a dohánnyal itt takarékoskodni kell. De nem utasítottam el. Megkínáltam, és – pillantását elkapva – Ordát is. Több igénylő nem volt.

– Régebben dohányoztam – mondta Roman bánatosan. – Nem akarok visszaesni. A dohány hiánycikk.

Valószínűleg ehhez az elvhez tartotta magát az itteniek többsége.

– Sokan vagytok itt? – kérdeztem. – Persze, ha nem titok.

– Körülbelül kétszáz ember – mondta kis habozás után a Mester. – A fenébe is, a Lepényen úgyis tudják.

– Na és miben nem értetek egyet velük?

– Ó, kezdődik… – fintorgott Lena. – Sneci, majd én elmagyarázom neked két szóban. Azok, akik itt összegyűltek, úgy tartják, hogy ez a mi világunk illúzió, komputeres humbug, virtuális valóság. Azok meg, akik a Lepényen tanyáznak, azt vallják, hogy mindez igaz.

– Így is gondoltam. De hát a Földön is vannak, mondjuk, a hívők meg az ateisták, az ő nézeteik sem egyeznek. De azért nem ellenségeskednek…

– Még hogy nem… – nevette el magát a Mester. – De itt más a helyzet. Úgy gondoljuk, be lehet bizonyítani, hogy ez a világ virtuális. Sőt – ki is lehet lépni ebből a virtualitásból.

– És az a micsoda, amit elhoztatok a Lepényről…

– Úgy van. Ennek az ellenőrzésére szolgál.

– Azt javaslom, a részleteket majd később hallgassátok meg – lépett közbe Roman. – Holnap közgyűlésünk lesz, ott minden részletesen elhangzik majd.

– Csökönyösek vagytok. – Lena végigszívta cigarettáját, a csikket eldobta a hóba, eltaposta. – Mit számít, a kozmoszban vagyunk-e, vagy egy komputerben… Szerintem, ami valódinak látszik, az valódi is. Kapunk enni?

– Menjünk – bólintott a Mester.

A garázsbarlangból több kijárat is nyílt. A jelekből ítélve természetes barlangrendszer volt, amelyen csak minimális mértékben változatott az emberi beavatkozás – itt-ott kiszélesítették a járatokat, itt-ott kiegyenesítették, néhol az alját elegyengették. Egy folyosón mentünk végig (hideg kő, helyenként jégkéreg borította, ritkásan elszórt, halvány fényű lámpák), beértünk egy másik nagy barlangba.

Láthatóan ez volt a Keresők lakóhelye.

– Ez a mi központi sugárutunk – mondta ünnepélyesen a Mester. Az alagút körülbelül egy méterrel a talajszint fölött bukkant ki, így teljes szépségében végignézhettünk az egészen. Meghökkentett ennek az emberi hangyabolynak a minimalizmusa. A boltozat legmagasabb pontján, úgy tíz méterre a barlang aljától méteres átmérőjű üveggömb lógott. Halványan világított, alkonyati hangulatot árasztva. Az egész barlangot alacsony, kétméteres vagy valamivel magasabb, szürke plasztik válaszfalak tagolták. A központi „sugárút” átszelte az egész barlangot, jobbra-balra „utcácskák” nyíltak belőle. Az „utcácskák” közti teret apró – házacskák? – töltötték ki. Nem, nem házak voltak ezek, hanem szobácskák. Lakósejtek. Egy ajtó, ablak sehol. És mennyezet sincs.

A lakótér privát szférája teljesen jelképes volt. A lakók épp csak nem látták egymást.

A „sugárút”elején kis asztal állt, előtte egy karosszékben idős férfi ült. Hatvanas volt, kopaszodott, de dús bajuszt viselt, gyűrött szürke pulóvert, torka körül sálat. Érthető, a hőmérséklet legfeljebb tíz fok lehetett. A férfi lábát pléd takarta – valami miatt rögtön megértettem, hogy nem tud járni.

– Szevasz, Palics – szólította meg a Mester.

– Szevasz, Zjama – felelte az öreg kíváncsian végigmérve minket. – Milyen volt a visszaút?

– Minden rendben volt. Csak Kosztya… – A Mester nem fejezte be a mondatot.

– Ez szomorú – mondta Palics különösebb bánat nélkül. – Ezek meg újoncok?

– Nem tudom, beállnak-e közénk – vonta meg a vállát a Mester. – Egyelőre a vendégeink. Vannak szabad szobák?

– Nemigen. –Palics az asztalán fekvő papírok közt kezdett kotorászni. – Mindenki visszajött a bázisra…

– Azért csak igyekezz – mondta a Mester szárazon. – Különben a saját odúmat kell átengednem nekik, pedig szeretném kialudni magam…

– Egyet találok – könyörült meg rajtunk Palics. – Méghozzá széles ággyal.

– Köszönöm. És enniük is kell. Meg én is falnék valamit.

– Majd kérek nekik két adagot – bólintott Palics.

– Mindkettőnknek kettőt – szólt közbe komoran Lena.

Palics figyelmesen megnézte, majd bólintott, kihúzta az asztalfiókot, amely tele volt űrlapokkal és különböző kártyákkal.

– Rendben, dupla adag. Fogjátok, a kulcs.

Elektronikus kulcs volt, névjegy méretű plasztiklap. Valószínűleg egyszerűbb volt így, mint mechanikus zárakat készíteni.

– Ez a talon a zuhanyozóba…

Ez két lepecsételt papírdarab volt, amelyeket Palics gondosan aláírt: az „idő” rovatba beírta, hogy „öt perc”, a „hőmérséklet” rovatba pedig, hogy „forró”.

– Ezek a reggeli talonjai. A vacsorát majd beviszik nektek. Reggel majd oda menjetek reggelizni – intett. – Reggeli héttől kilencig.

– Kiküldetésben érzem magam egy vidéki szállodában – mondtam.

– Élvezd a kényelmet, amíg lehet – nevette el magát Palics.

– Hol a zuhanyozó és a vécé? – kérdezte Lena.

– Ott – újabb intés.

– És hol lehet inni valamit?

– Az alkoholizmus különösen ártalmas a nőknek! – mondta Palics kioktatóan.

– Ne fárassz, tata – mondta Lena fáradtan. – Olyan utunk volt, hogy az alkohol most orvosság nekünk. A Lepényről jöttünk egy Szilvanán ebbe a ti viperafészketekbe. És útközben még egy Vikinget is felperzseltünk.

– Hazudj, de ne ess túlzásokba – ráncolta homlokát Palics.

– Nem hazudik – szólt közbe a Mester. – Ő maga intézte el egy kézi plazmavetővel. Levettük a kabin hermetizálását, és a Viking illuminátorába küldtünk egy plazmatöltetet.

– Anyám! – Palics szeme látványosan elkerekedett. – Zjama, ha átversz…

– Már százszor kértelek, hogy ne szólíts Zjamának – robbant ki hirtelen a Mester. – Ha tetszik, Zinovij!

– Jól van, jól van – emelte fel békítőleg a kezét Palics. – Bocsáss meg. Magad is tudod, mindenki így hív a hátad mögött… Khmm… Jól van, itt vannak az italtalonok.

– Vigyék a szobájukba – mondta a Mester összeszedve a saját talonjait. – Jobb, ha most nem mennek be a bárba.

– A főnök parancsol – vont vállat Palics. – Minden rendben lesz.

– És hol van a szobánk? – kérdezte Lena.

– Hogyan? Nem mondtam? – Palics ismét belenézett a listájába. – A második sarok jobbra, negyedik ajtó. A kettő-kettő-négyes szám. És igyekezzetek, mert negyedóra múlva bekapcsol az éjszaka. – Ujjával a mennyezeti lámpa felé bökött.

– Köszönjük. – Lena felmarkolta a kulcsot és felém biccentett. – Gyerünk, Sneci. Különben is, már egy kilométerről bűzlünk.

Kissé zavartan a nyomába szegődtem. Lenának az a képessége, hogy bármilyen helyzethez képes alkalmazkodni, tiszteletet és némi irigységet váltott ki belőlem.

A „sugárúton” átmentünk a barlang túlsó végébe, ahol a zuhanyozó volt, amelyet szintén alacsony fal kerített el. A fal fölött kék és piros színűre mázolt csövek meredeztek.

– Tiszta szovjet design – mondta Lena megvetően. – Egyszer Harkovban zuhanyoztam a tankgyárban…

– Tankgyárban?

– Traktor- vagy tankgyár… mindegy. Aha, itt is van a fürdővizek ura.

Ezt a nyilvánvalóan felelősségteljes feladatot egy aggastyán látta el, hasonlított Palicsra, de az ő lába rendben volt. Figyelmesen áttanulmányozta talonjainkat, közben morgott:

– Jó későn jöttetek… ülhetek itt miattatok…

– Csak most érkeztünk – torkollta le Lena.

Mintha az öreg nem ismerte volna fel, hogy idegenek vagyunk.

Nyögdécselve bevezetett minket a zuhanyozóba: aprócska helyiség volt, az egyik falán öt zuhanyrózsa, a másikon valami miatt hat. Az öreg nyögdécselve kinyitott egy jókora vasládát, adott nekünk egy-egy nagy, szürkés törölközőt, egy-egy darabka szappant, egy flakont valamilyen folyadékkal, ami bizonyára sampon akart lenni, valamint egy összenyomorgatott tubust, amelynek tartalmáról szükségesnek tartotta közölni:

– Gombaölő krém. Mosdás után kenjétek be vele a lábatokat. Melyik csapot nyissam ki nektek?

– Amelyiknek nagyobb a nyomása.

– Tehát az egyest és a kettest… – Az öreg csavarkulcsot vett elő a zsebéből, és kinyitott vele egy-egy piros és kék csapot, amelyekről hiányzott az elzáró gomb. Kicsoszogott, becsukta maga mögött az ajtót, és már a falon túlról szólt vissza:

– Indul az óra.

Lena kezdte kigombolni kezeslábasát.

– Így fogunk mosakodni? – kérdeztem zavartan. – Vagy inkább egymás után?

– Sneci, nem az óvodában vagyunk. Ne légy hülye – mondta kibújva gönceiből.

Tulajdonképpen… Vállat vontam, és gyorsan vetkőzni kezdtem, oldalról sandítva Lenára.

Meglepően napbarnított volt. És láthatóan meztelenül napozott. Valami szoláriumféle, vagy vannak a Nigredónál barátságosabb bolygók is?

– Nem is olyan rossz – mondta Lena tüzetesen végignézve magán. – Igaz? A mellem nem lóg, a hátsómon sincs narancsbőr.

– Nagyon is jó – feleltem hasonló hangnemben. – És mondd csak, mi számít nálatok molesztálásnak?

Lena elnevette magát, bugyiját és melltartóját csomóba gyűrve félredobta, és kinyitotta a csapot.

– Inkább azt tanuld meg, mi számít mifelénk ajánlattételnek…

– Azt már megtanultam – mondtam felé lépve. – És tudod… az ördögbe!

A zuhanyrózsából ömleni kezdett a fekete víz.

Lena sikítva kiugrott a zuhany alól. A falon túl elégedetten felvihogott az öreg.

– De hát ez meg mi? – kiabálta Lena a fekete vizet nézve. – Ez tényleg fekete!

– Ne félj, nem fog… – közölte az öreg.

– Dugulj be, vén alzheimeres! – kiáltotta vissza Lena. – Figyelmeztetned kellett volna!

Az öreg még boldogabban vihorászott.

– Mosakodjunk, nincs mit tenni – mondta Lena. Incselkedő kedve elmúlt, ahogyan az enyém is, mikor felfogtam, hogy az öreg minden hangot nagyon jól hall.

És lehet, hogy nem csak ő.

– Semmi lehetőség magánéletre – mondtam a fejemet szappanozva. – A fenébe is, miért voltak lusták magasabbra építeni ezeket a közfalakat.

– Hát igen, ez itt nem a Lepény – bölcselkedett Lena. – Én őszintén szólva egyébként fütyülök rá.

Lena példáját követve kimostam a fekete vízben a gatyámat meg a pólómat is. Bőven volt időnk, még állhattunk is egy darabig a zuhany alatt, gondosan szemügyre véve egymást. Először Lena mosolyodott el, azután én.

Végül is az emberek szexelnek mások jelenlétében is. Ehhez bizonyos mértékig exhibicionistának kell lenni, de hát harci körülmények között…

– Zárjátok el a vizet, lejárt az idő! – kiáltotta a falon túl az öreg. – Egy perc múlva bemegyek.

– Egy nagy túróst neked, nem sztriptízt, te vén kecske – mondta Lena kárörvendve, és gyorsan megtörölközött. Megint gyorsan követtem példáját, megtörölköztem, felhúztam meztelen testemre a farmerem és az ingem.

Köhögéssel leplezve a nevetést gyorsan elhaladtunk az öreg mellett, és viszonylag könnyen megtaláltuk a nekünk kiutalt szobát.

Hát igen, nem volt nagy az a helyiség. Széles ágy (ebben igaza volt Palicsnak), előtte hosszúkás, keskeny asztal. Az asztalon matt fehér ernyőjű lámpa és két tálca. A falon néhány akasztó a ruháknak és egy üres polc.

– Undorító – mondta Lena a tálcákat nézve.

Az étel furcsán festett.

Valamilyen ital egy üvegpohárban. Természetesen fekete. A tányéron egy kupac krumplipürére emlékeztető valami, vöröses fekete paradicsomok, egy darab hús, olyan fekete, mintha szénné égették volna. Kenyér – szintén fekete, bár levegős állaga fehér kenyérre emlékeztetett. A leves: fekete, tetején szintén fekete pirított kenyérkockák úsznak. Egy üveg: nyilván alkohol. Az is fekete.

– Az ételszintetizátor a helyi vizet használja – mondta Lena halkan. – És közben nem változtatja meg a színét.

– Én meg, amikor a felvételi irodában voltam, ironizáltam, nem lehetnék-e néger – meséltem. – És ha most sikerül?

– Akkor én valakinek letekerem valamijét – fenyegetőzött Lena. – Semmi kifogásom a fekete bőr ellen, de a magamé drága nekem, mint az anyám emléke.

Villára tűzött egy darab paradicsomot, behunyta a szemét, és bekapta. Elrágcsálta. Levonta a következtetést:

– Közönséges paradicsom. Tisztára ugyanolyan, mint a Lepényen.

– Sötétben kell enni – mondtam.

– Igazad van – hagyta rám könnyedén Lena. És kezdte kigombolni kezeslábasát. – Van egy ötletem, mivel múlathatnánk az időt…

Nem kérettem magam. Furcsa jószág az ember… Lehet halálosan álmos. Lehet farkaséhes. De egy vonzó nő megváltoztatja a prioritásokat.

Néhány másodpercig az ágy mellett állva csókolóztunk. Majd gyengéden az ágyra löktem Lenát, és magam is követtem. Szeme egy pillanatra elhomályosult, amikor beléhatoltam, ujjai a vállamat markolták.

– Csak várj meg, jó? – súgta a fülembe.

– Ne aggódj, lassú leszek, mint egy koala – feleltem.

Hát, nem igazán emlékeztettem a komótos ausztrál mackóra. Tetszett nekem Lenka, és ő sem henyélt az ágyban. Vagy öt percig becézgettük egymást, azután kialudt a barlang boltozatán a lámpa – csak nagyon halvány, kísértetes kékes fényt árasztott. Abba a pillanatban Lena teste megfeszült alattam, az ajkát harapta, visszafojtva a kiáltást, én meg odasúgtam neki:

– Ne fogd vissza magad… a fenébe velük… csak hadd irigykedjenek…

Lena mintha csak az engedélyemre várt volna, felnyögött, ujjai végigfutottak a hátamon, a fenekembe markoltak, teljes erejéből magához szorított, bár én még mozogni próbáltam. Én sem fogtam vissza magamat, fojtott kiáltás tört ki belőlem.

Valahol a közelben a szobácskák falain túl valaki gúnyosan tapsolni kezdett.

De ez egyáltalán nem rontotta el a kedvünket.

Egymáshoz simulva feküdtünk, a szinte áthatolhatatlan sötétben a testét simogattam, néztem csillogó szemét, egyedül az látszott tisztán.

– Tetszem neked… vagy csak úgy? – kérdezte Lena.

Valami miatt tudtam, hogy teljesen őszintén kell válaszolnom.

– Tetszel. És valószínűleg „csak úgy” is. Vágyom a… melegségre.

Szorosan átölelt.

– A vállam férfias, széles… – suttogta. – Mert fiatalon nagyon sokat úsztam, én hülye… Meg talán attól is, hogy folyton a volánnál ülök…

– Ugyan már, ez egyáltalán nem ront rajtad. Csak az számít, hogy minden, ami a vállad alatt van, nagyon is nőies.

Lenka elnevette magát.

– Jól adod… A barátom… hát szóval az olyan tutyimutyi volt. Csak az ivás, a zabálás meg a díványon heverészés érdekelte. Egyedül az ágyban volt sprinter. Azt hittem, minden újságíró… Ne haragudj. Ez bántott téged?

– Dehogy, nem számít.

– Van valakid a Földön?

– Úgy érted, barátnőm? Van.

– Nem a feleséged?

– Nem. Mi… valahogy rájöttünk, hogy a házasság nem nekünk való.

– Ez furcsa… egy rendes pasi, és még szabad… – Halkan elnevette magát. – Lehet, hogy az az én, amelyik a Földön van, egyszer megtalál téged.

– Sok sikert nekik – hagytam rá. – Csak azt hiszem, hogy az az én nem túl kellemes fickó. Lusta, cinikus…

– Lehet, de akkor nagyon gyorsan megváltoztál. Jó irányban… – Az ajka megtalálta az enyémet. Egy perc múlva megkérdezte:

– Nagyon éhes vagy?

– Még várhatok egy keveset.

– Akkor…

Ezúttal senki nem tapsolt gúnyosan.

Azután mégiscsak ettünk; sötétben valóban egyszerűbb volt. Sőt az alkoholos üveget is felbontottuk, bár a stresszt már leküzdöttük a legtermészetesebb módon.

Az ital furcsa volt, kesernyés-savanykás likőrféle, ráadásul enyhén szénsavas is volt.

– A férfiak kedvenc időtöltése a Lepényen saját italok kitalálása. A Földről néha küldenek italokat, de csak keveset. A szintetizátorok meg csak tiszta szeszt állítanak elő. Hát a férfiak vegyészkednek… fűszereket kevernek bele, lepárolják, erjesztik, lefagyasztják…

– Lefagyasztják?

– Igen. Az elmúlt szezon sztárja a kozmosz csókja koktél volt. A folyadékkel teli edényt egy pillanatra vákuumba teszik. A folyadék részben felforrt, elpárolgott, részben megfagyott. Olyan… fura lett.

– Nálatok itt minden fura – suttogtam.

– Bánod, hogy ide kerültél?

– Ha sikerül visszamennem, akkor nem. Én leszek az első újságíró, aki egy másik bolygón járt.

– Vagy egy komputer belsejében – nevetett Lena.

Megsimogattam a hátát. Bőre meleg volt, eleven.

– Nem – mondtam. – Nem hiszem.

Tizedik fejezet

amelyben Valentyin társakat keres a bajban

NEM VOLT kedve főzni. Még az agglegények örömét, rántottát sütni sem. Valentyin megvajazott két szelet kenyeret, az egyikre kolbászt tett, a másikra egy szelet sajtot. Készített egy zöld teát – a szokás, hogy reggelenként ilyet igyon, az egyetlen volt, amit egy korábbi barátnőjétől tanult.

Egyébként ami a barátnőket illeti…

Megtörölte a homlokát. Leült az asztalhoz.

Elvégre már nem kisfiú. És nem is folytat aszkétikus életmódot.

Akkor meg miért volt váratlanul olyan erotikus álma, mintha pattanásos kamasz lenne? Morpheusz{9} tévedett volna, és a szomszéd lépcsőházban lakó nyolcadikos fiú fantáziálását küldte rá? Vagy így hatott rá az előző este a szemközti házban véletlenül kilesett jelenet?

Álmában egy nővel flörtölt, a nő tetszett neki, bár nem az ő esete. Már nem túl fiatal, fizikailag erős, haja rövidre vágva… Először együtt zuhanyoztak – egyébként, ahogyan az az álmok esztelen világában illik, egy bizonyos pillanatban szurokfekete víz folyt a csövekből. Azután szexeltek, és mintha kettesben lettek volna, mégsem szabadult attól az érzéstől, hogy minden mozdulatukat figyelik, minden lélegzetvételüket hallják…

Elvben az ilyesmi teljesen természetes, ha ilyet álmodik az ember. Holmi sarlatán álomfejtő egykettőre értelmezné is az egészet sorra-rendre.

Flört a zuhanyozóban? Világos ügy: szexuális regresszió, visszaesés a leskelődés, a megfigyelés időszakába. Fekete víz? Félelem a szexuális aktustól, az ejakulációtól. Fizikailag erős, rövid hajú nő? Látens homoszexualitás, világos, mint a nap! Na és a szex megfigyelés alatt? Önbizalomhiány, félelem, hogy nem vagy képes megfelelni partnered elvárásainak, kudarcot vallasz…

– Minden álomfejtőt száműznék fakitermelésre – mormolta Valentyin komoran. – Döntsék csak halomra a magas fákat, ezzel egyben szimbolikus kasztrációt végezve…

Megette a szendvicseket, kiitta a teát, amely közben állott és keserű lett.

Nos, ideje visszatérnie a kozmoszba.

Amíg a notebookja életre kelt – valami miatt minél korszerűbb, minél nagyobb teljesítményű a gép, minél frissebb változatú a Windows, annál tovább tart ez a folyamat –, Valentyin rágyújtott. Majd szkeptikus mosollyal belépett az oldalra, beütötte a kódot és a jelszót.

Merre van szerencsétlen Szilvanája?

Elhagyatottan, magányosan lebeg a világűrben?

Vagy átszáguldott a rendszeren, és most egyre távolodik a kozmosz fenyegető mélységei felé?

De az is lehet, hogy arra tévedt egy szerencsésebb hajó, és szétlőtte az ő kapitány nélkül maradt kis teknőjét?

A Szilvana a Nigredo felszínén volt.

– Mi a fene? – Valentyint váratlan ingerültség fogta el, mintha a hajó önkényes leszállása valami hallatlan árulás lett volna. – Lázadás a hajón? Miről feledkeztünk itt meg?

Az egérre kattintva megpróbált felszállási parancsot adni a hajónak.

Semmi!

„A hajó műszaki ellenőrzésen van. A startra kész állapot időpontja ismeretlen.”

– Gúnyolódnak – vélte Valentyin. Már-már kész volt bezárni az oldalt, és átmenni valamelyik hírportálra, de meggondolta magát.

Mi hír az űrállomásról?

A hírek nem szolgáltak örömére.

Hajója továbbra is körözés alatt állt. Csak egy új információ jelent meg: „lehetséges, hogy a hajót szélsőségesek rabolták el az újonc Snecivel és a Silent Star klánhoz tartozó Taxis Lenkával együtt.”

– Hát igen, tehát ők szálltak le a Nigredón, míg én durmoltam – mormolta Valentyin. – Hogy nem jöttem rá rögtön?!

Tehát Lenka. A Taxis.

Tizenöt perc alatt Valentyin kiderítette a játék fórumán, hogy az ismeretlen Lenka már régóta a Silent Star klánban játszik. Hogy jó pilóta és nevelő hírében áll. Hogy remekül vezet. Hogy mindenkit nagyon aggaszt a sorsa, és hogy Lenka hajója a Lepényen maradt, ezért gondolják, hogy elrabolták, hiszen melyik pilóta hagyná sorsára a hajóját?

És még valami érdekeset talált – rábukkant a csevegő program számára, amelyet Taxis Lenka adott meg klánbeli társai részére.

Valentyin rágyújtott. A képernyő sarkában látható, off-line állapotban levő ikont nézte.

Ki tudja, hátha…

Kis töprengés után felidézte a jelszót: »;eul’hl’vblbqy«. Beírta Lenka számát, és kérte a hozzáférést.

Persze semmi hatás.

Még ha ez valóban az ő száma is, még ha épp a hálón van is, még ha válaszol is…

Mit kérdezzen?

„Nem együtt repültünk mi ketten a Lepényről a Nigredóra?”

Az ikon felpittyegett – elfogadták a jelentkezését.

„Mit akarsz?”

Valentyin egy pillanatig még mozdulatlanul ült, kezét a klaviatúra fölött tartva. Majd ujjai mozgásba lendültek.

„Üdvözlöm, Taxis. Nem magával együtt repültem a Lepényről a Nigredóra? Itt Sneci.”

Végül is, talán nincs elég őrült a hálón?

Van, aki körleveleket intéz mindenkihez az Isten nevében.

Más szabadkőműves összeesküvések titkait leplezi le.

Más valaki feltalálta a perpetuum mobilét és az örök élet elixírjét.

Hát ő meg a Nigredóra repül a Lepényről…

Rövid dallam jelezte, hogy megjött a válasz.

„Sneci, a mobilszámom 8-916-685-91-21. Hívj fel! Sürgős!”

– Nos, akkor ketten együtt veszítjük el az eszünket– mondta hangosan Valentyin. – La-la-la-la… Én máris megőrültem…

A mobilját előző este kikapcsolta, várnia kellett, míg visszakapcsolja, beüti a kódot…

De miért történik mindig minden ilyen lassan?

Mostanában mindennek fel kell töltődnie, bekapcsolódnia, aktiválódnia…

– Halló – hallatszott egy rekedtes és ideges hang –, te vagy az, Sneci?

– Igen – felelte Valentyin kissé zavarban. – Lenka… bocsásson meg, Lena?

– Igen. Hol vagy?

– Hát a játékban valószínűleg a Nigredón.

– A valóságban!

– Moszkvában.

– Hála istennek – sóhajtott a nő. – Féltem, hogy valahol messze vagy.

– Maga is Moszkvából beszél?

– Tegeződjünk inkább – vágott a szavába Lena. – Szergijev Poszadban{10} vagyok. Nyugi, hamar odaérek.

– Én is odamehetek…

– Hidd el, én gyorsabban ott leszek – mondta Lena nem bántóan, de nagyon határozottan. – A címet, Sneci…

Valentyin lediktálta a címét, és nem állta meg, megkérdezte:

– Mire ez a nagy sietség?

– Bármi megtörténhet. Te meg… ne menj sehova. Ez a lakáscímed?

– Igen.

– Akkor ülj otthon. Bármi lehet… Egy óra múlva ott leszek.

Bontotta a vonalat.

– Remekül elbeszélgettünk – morogta Valentyin. Ránézett az órájára. Reggel? Szergijev Poszadból Moszkvába? Egy óra alatt?

Nagyon is kétséges.

Megint odalépett a notebookhoz. Hát igen, a hajója még mindig „műszaki ellenőrzésen” volt.

Tehát ne menjen sehova?

A csakazértis érzésétől vezérelve felöltözött, fogta a szemetet, kilépet a lakásból. A szemetet ledobta a szemétledobón, és álldogált egy darabig.

Ne menjen el…

Micsoda parancsolgató hangnem ez?

Hívta a liftet. Ennivalója van, de tegnap elfelejtett venni néhány palack ásványvizet. Na meg egy üveg bor sem ártana.

Vagy valami likőr.

Valami kesernyés… Triple sec?

Valami miatt úgy tűnt neki, hogy ez jó lesz.

A lakásához legközelebbi, olcsó szupermarketben, a Garasosban nem voltak likőrök. Ebben a félhomályos és szutykos boltban a ritka vásárlóknak néhány különböző márkájú whiskyt, gint és Baileyst kínáltak. Na és persze vodkát, bort, sört széles választékban. Valentyin legyintett, vett egy üveg kaukázusi pezsgőt, és maga előtt tolva a nyikorgó bevásárlókocsit beállt a sor végére. Rendkívül ritkán tért be a Garasosba, de egy rendesebb üzletig vagy negyedórát kellett volna gyalogolnia. És a kocsi sem segített volna, könnyen félórát is vesztegelhetett volna a dugóban. A sorban főleg anyókák álltak előtte, akik tüzetesen megvizsgáltak minden árat, és pontosan tudták, mit hol érdemes beszerezni. Beszélgetésükből Valentyin akaratlanul is megtudta, hogy a Garasosban hajdinakását érdemes venni, csak meg kell nézni, nem zsizsikes-e, a tisztítatlan napraforgóolaj pedig egy rubellel olcsóbb, mint a Filléresben. Viszont a Filléresben olcsóbb a cukor meg a só. A Petákosban pedig, ebben a legigénytelenebb vevőknek fenntartott üzletben húskonzervhez, leveskockához és vécépapírhoz lehet egészen nevetséges áron hozzájutni.

Valentyin bánatosan arra gondolt, hogy amikor majd egészen letoprongyosodik, pontosan tudni fogja, miért hová menjen. De egyelőre még van pénz a zsebében. Többé be nem teszi a lábát a Garasosba… elszokott már az ilyen sorban állástól.

Ásítva benyúlt a zsebébe.

És megérezte, hogy ujjai valami kerek, kemény tárgyat tapintanak, amely nem volt ott. Nem lehetett ott.

Valenytin óvatosan előhúzta azt a tárgyat, lesandított rá. És kővé dermedt.

Egy doboz piros kaviár volt a kezében. Rajta a Garasos címkéje.

Nem vett kaviárt. Továbbá természetesen nem volt szokása ki nem fizetett árut zsebre vágni.

Az első gondolat, ami eszébe jutott, az volt, hogy kidobja a dobozt, vagy elhelyezi valamelyik állványon, amelyek a pénztár előtt mindenféle aprósággal csábították a vevőket, hogy terven felüli rubeleket költsenek.

Második gondolata kajánabb volt. Gondosan elhelyezte a doboz kaviárt a kocsijában az üveg pezsgő és a két üveg ásványvíz mellé.

És araszolt tovább a pénztár felé, közben gondosan átvizsgálva valamennyi zsebét.

Fizetett, gondosan elrámolt mindent, köztük az ármányos kaviáros dobozt is (ebben az üzletben nem adtak ingyen szatyrot, azt külön meg kellett venni), és megindult a kijárat felé.

Ott természetesen már várták. Két keleties kinézésű biztonsági őr, egy pirospozsgás menedzser és egy unott képű rendőr.

– Elnézést! – mondta a menedzser olyan hangnemben, mintha azt a parancsot adná ki, „Felnyársalni!” – Nem fáradna velünk?

– Miért? – kérdezte Valentyin.

– Információnk van arról, hogy kifizetetlen árut akar kivinni – közölte a menedzser.

– Tényleg? – csodálkozott Valentyin.

A rendőr figyelmesen megnézte Valentyint, és végleg elveszette minden érdeklődését. Tapasztalata nyilván azt súgta neki, hogy a potenciális bolti szarka nem véletlenül ilyen magabiztos.

– Egy doboz kaviár van a zsebében! – nyilatkoztatta ki a menedzser.

– Mi van, te dugtad oda? – érdeklődött Valentyin. – Rendőr elvtárs, kérem, tanúsítsa, hogy eee… – odapillantott a menedzser zsebét ékesítő kitűzőre – Arkagyij Szergejevics Szalnyikov polgártárs köztörvényes bűn elkövetésével gyanúsított meg. Lopással.

– Én nem beszéltem lopásról! – csattant fel a menedzser. – De a maga zsebében kifizetetlen piros kaviár van!

Valentyin nagyot sóhajtott. Hangsúlyozottan lassan kifordította a zsebeit, kirakott egy marék aprót, néhány gyűrött bankjegyet, a kulcsait. Majd mindent visszapakolt. Kifordította dzsekije zsebeit. Kigombolta a dzsekit, demonstratívan bemutatva belső zsebeit. Majd a homlokára csapott:

– Ja igen! Teljesen elfelejtettem!

Kivette csomagjából a doboz piros kaviárt és a blokkot. A menedzser orra alá dugta.

Arkagyij Szergejevics elvörösödött, mintha az életében elfogyasztott valamennyi piros kaviár ütközne ki az arcbőrén.

– Világos – bólintott a rendőr. – Megnézhetném az igazolványát?

Valentyin elővette újságíró-igazolványát.

– Sajtó – csüggedt el végképp a rendőr. – Talán valamilyen riportot ír éppen?

– Nem, csak itt lakom a szomszédban, és ásványvízért jöttem le – felelte Valentyin. És bosszúszomjasan pillantva a menedzserre hozzátette: – Bár persze nem ártana megírni az itt tapasztaltakat…

– Elnézését kérem – kezdett aggályoskodni a menedzser. – Ez… tévedés történt. Nyilván összetévesztették magát valakivel. Tudja, folyton lopják a kaviárt…

Valentyin megvetően hátat fordított neki. Megkérdezte a rendőrt:

– Mehetek?

– Igen, igen, természetesen.

Néhány lépést megtéve Valentyin visszafordult:

– Mondja, hogyan járnak el ilyen esetben a tolvajokkal? Csak úgy érdekelne, a tanulság kedvéért.

– Ha nem túl nagy összegről van szó, mint például egy doboz kaviár, semmi különös nem történik. Csak ki kellene fizetnie az árát.

– És ha a bolt ragaszkodik az eljáráshoz?

– Miért tenné? – csodálkozott a rendőr. A menedzserhez fordult. – Mondja, ragaszkodna a hivatalos eljáráshoz?

Arkagyij Szergejevics valami miatt elnémult.

A rendőr hümmögött.

– Hát… jegyzőkönyvet vennénk fel. Bevinnénk az őrszobára. Azután elengednénk magát… vagyis a tettest. Végül is nem nagy összegről van szó. Kapna valami pénzbüntetést. Szóval semmiképp sem börtönt.

– De az egész napot ott tölthetném a hivatalos helyiségben – bólintott Valentyin. – Világos.

Nagyon szerette volna egy sötét sarokban elkapni a pirospozsgás menedzsert, és szemét meregetve, mindenféle fenyegetéssel rábírni, árulja el, kitől kapta az utasítást, hogy őt feltartóztassa. A főnökétől? Abból ítélve, hogy a menedzser biztos volt az igazában, nyilván olyasvalakitől, akinek hatalma van fölötte…

Szép kis história!

Megpróbálták őt… nem, nem börtönbe juttatni.

Csak feltartóztatni egy ideig.

Hogy ne találkozhasson a Szergijev Poszad-i Lenkával?

Valentyin meggyorsította lépteit, és azon kapta magát, hogy gyanakodva méregeti környezetét. Mi van, ha az az öregasszony hirtelen elkezd kiabálni, hogy épp most próbálta tőle elrabolni a nyugdíját? Vagy ha az a két vidáman fecsegő srác hirtelen olyat húz be neki, hogy a traumatológián köt ki? Vagy ha az a szemben jövő iskolás lány hirtelen elkezd kiabálni: „Bácsi, bácsi, hova hurcol?”

Talán olyan nehéz kellemetlen helyzetbe hozni valakit a nyílt utcán?

Nagyon is könnyű.

Ha nem az a cél, hogy megöljék, vagy hosszú évekre rács mögé dugják, hanem csak néhány napra akarják kivonni a forgalomból, amíg „tisztázódik az ügy”, arra millió lehetőség kínálkozik.

Egy névtelen telefonhívás, hogy robanószerraktár, droglabor vagy nyilvánosház van a lakásodon. A legjobb persze narkóról beszélni – azt könnyű becsempészni a lakásba, hogy a rendőrkutyák örömmel felnyüszítsenek, a kábítószer-ellenes egység rendőreinek meg egyből viszketni kezdjen a válluk az újabb csillagocskák előérzetében. Például befújnak a kulcslyukon keresztül néhány gramm heroint… Vagy a nyitva hagyott szellőztetőablakon keresztül (még szerencse, hogy hideg van, és zárva az ablak!) egy ügyes dobással bejuttatni egy csomag füvet. És még ha hosszú nyomozás, vizsgálat után az igazságügyi szervek elismerik is, hogy ártatlan vagy, az több hétbe, ha nem hónapba telik, és már semmiféle videojáték és semmiféle Szergijev Poszad-i leányzó nem fog téged érdekelni.

Ez rémes!

Hiszen ezek a legegyszerűbb módszerek –korrupt bírák, lefizetett rendőrök és hasonlók sem kellenek hozzá.

Valentyin még a lépcsőházba is óvatosan ment be. És amikor észrevette, hogy a liftben ott áll a szomszédék felső tagozatos iskolás lánya, és udvariasan tartja a liftajtót, megrázta a fejét: „menj csak, menj”, és kapkodva elkezdte kinyitni a postaládáját.

Jobb lesz, ha gyalog megy fel.

Egészségesebb… meg a lift sem akad el…

Még hasznosnak is bizonyult az időhúzás. A levélszekrényben váratlanul levelet talált – fényes borítékot annak az autószalonnak a logójával, ahol egykor az autóját vette.

A lépcsőn fölfelé baktatva Valentyin feltépte a borítékot, átfutotta a szöveget:

„Tisztelt… Szalonunk ötödik születésnapja… Reklámkampányunk keretében felajánljuk, hogy nálunk vásárolt autóját ingyenesen új modellre cseréljük… az ajánlat limitált… november 15-én 15 óráig érvényes…”

A levél nem hasonlított az „Ön nyert, küldjön ezer rubelt, és százezret kap…” típusú szélhámosságra. Miért lenne érdeke egy drága kocsikat forgalmazó autószalonnak így lejáratni magát?

Ha Valenytin most kocsiba ül, és a megadott határidőig átverekszi magát a dugókon a város másik végébe, valóban kicserélik régi kocsiját egy új modellre. Mivel ez az ajánlat ugyanarról a tőről fakad, amelyről a zsebébe dugott doboz kaviár.

Valaki nagyon-nagyon nem akarja, hogy találkozzon azzal a nővel, aki részt vesz a Starquake játékban.

Lakásába belépve Valentyin már eléggé rémült volt ahhoz, hogy alaposan átnézze mind a két szobát – nincs-e valahol valóban becsempészett narkó vagy robbanószer. Első látásra minden rendben volt.

– Még nem szálltak rám igazán – mondta Valentyin, és összerezzent.

És ha lehallgatókészülék van a lakásában?

Ideje leszoknia arról, hogy saját magával beszélget.

Betette az üvegeket a hűtőbe. Elgondolkodva forgatta kezében a kaviáros dobozkát. Fogott egy konzervnyitót, kinyitotta.

Kaviár.

Külleméből ítélve nem a legjobb minőség, de csak kaviár.

Csinált magának egy szendvicset, és visszatért a notebookhoz. Szilvanája változatlanul „műszaki ellenőrzésen” volt.

Talán forduljon a játék adminisztrációjához?

„Én nem loptam maguktól semmit! És, tudják, egy doboz piros kaviárt csempésztek a zsebembe!”

Ez valami agyrém…

Megszólalt a csengő.

Valentyin összerezzent, valami miatt megigazította az ingét, végigsimított a haján… mint egy kamasz az első randevú előtt… Odament az ajtóhoz. Habozott, de aztán megint csak valami dacból nem kérdezte meg, ki az, nem nézett ki a kukucskálón. Egyszerűen ajtót nyitott.

Magas, erős nő állt az ajtóban. Haja rövidre vágva. Mintha túl széles lenne a válla. Farmer és rövid plüssdzseki volt rajta. Kezében rövidre vágott ujjú kesztyű.

– Jöjjön be, Lena – mondta Valentyin oldalra lépve.

– Ilyen biztos a dolgában? – A nő gyorsan belépett, és kérdés nélkül bezárta az ajtót. – És ha nem én vagyok?

– Láttam magát – felelte Valentyin, maga is csodálkozva nyugalmán.

– Mikor? – A nő hirtelen zavarba jött. Érdekes, nem azt kérdezte, hol, hanem hogy mikor…

– Ma éjjel – felelte Valentyin. – Álmomban. De hiszen maga is… maga is ugyanazt álmodta, igaz?

A nő egy pillanatig szótlanul nézte, majd elmosolyodott.

– Gyorsan kapcsolsz! Kaphatnék egy kávét?

– Menjünk. – Bementek a konyhába. Lena nem vette le a cipőjét (Valentyin rendszerint nem hagyta szó nélkül az ilyen figyelmetlenséget, de most hallgatott), követte. Mialatt Valentyin föltette a kávét, a lány figyelmesen felmérte a berendezést, ahogyan egy jó orvos nézi végig betegét, mielőtt még bármit is kérdezne tőle a tüneteiről.

– Egyébként kiszaladtam a boltba – jegyezte meg Valentyin. – Nem volt ásványvizem.

– Miért érzi minden férfi kötelességének bebizonyítani a férfiasságát? – kérdezte Lena élesen. – És ha egy férfi kérte volna, hogy maradj itthon, hallgattál volna rá?

– Valószínűleg – Valentyin nem akart hazudni. – Egyébként… különös história történt. Valaki nagyon ügyesen egy doboz kaviárt csempészett a zsebembe. Szerencsére még a pénztár előtt észrevettem, ki tudtam fizetni.

Lena kicsippentett a dobozból néhány szem kaviárt, a nyelvére tette.

– Túlsózták… Legalább fekete kaviárt adtak volna a smucigok…

– Honnan lenne fekete kaviár ebben a boltban?

– Mi a foglalkozásod? – kérdezte Lena.

– Újságíró vagyok.

– Ezt mivel érdemeltem ki? – kiáltott fel Lena, a mennyezetre nézve.

– Miről beszélsz? – Valentyin csak most vette észre, hogy ő is könnyedén áttért a tegezésre.

– Az exem… újságíró. Andrej Petrov. Nem ismered?

– Talán nincs elég don Pedro Brazíliában? Nem, nem ismerem.

– Hát ezért vagy Sneci! – mondta hirtelen Lena. – A nagy sajtócápa.

Elnevette magát.

– Te meg azért vagy Taxis, mert szeretsz vezetni?

– Nem szeretek. Ez a foglalkozásom, taxis vagyok.

– Taxislány.

– Jobbnak látom ezt nem hangsúlyozni –felelte Lena szárazon.

Valentyin a lány elé tett egy csésze kávét. Egy másikat maga elé. Kis habozás után elővett egy üveg konyakot.

– Csak egy keveset a kávéba – mondta Lena. – Aligha ülök a közeljövőben volán mögé, túlságosan sok mindent kell megbeszélnünk.

Valenytin töltött a kávéjukba egy-egy kanálka konyakot. Szótlanul itták a kávét.

– Na rajta – mondta Lena. – Mesélj. Az elejétől kezdve.

– Születtem…

– Nagyon vicces. Onnan meséld, hogy kerültél a játékba.

Tizenegyedik fejezet

amelyben új hajót kapok

A REGGEL lassan, óvatosan köszöntött be, mintha félt volna felébreszteni minket.

A barlang boltozata alatt függő gömb halványrózsaszín fényt kezdett ontani. A fény fokozatosan erősödött, mint napkeltekor. Majd a fényhez hangok is csatlakoztak – az összes szobadobozkában ébredeztek az emberek, felkeltek, edényekkel zörögtek (úgy látszik, néhányan szívesebben reggeliztek egyedül). Sokan köhögtek – ez a Nigredo klímáját tekintve nem meglepő. Kevéske cigarettafüst is szállongott – a dohányhiány minden orvosi prédikációnál hatásosabban korlátozta ezt a rossz szokást.

Lena ébredt előbb, épp visszatért a szobába, mikor felkeltem.

– A mosdó a zuhanyozó mellett – jelentette. – A víz hideg és fekete. De azért meg lehet mosakodni. Ha irigy pillantásokat vetnek rád, fel se vedd.

– Igyekszem. – Belebújtam a farmerembe, és elindultam a plasztikketrecek labirintusában megkeresni a mosdót.

Hosszú, merev ereszcsatornaféle szolgált mosdóul, vagy tucatnyi vízcsappal. Öten mosakodtak a hideg, fekete vízben. Kíváncsian néztek rám, de barátságosan.

A mosdó szélén találtam egy darab szappanmaradékot, és habozás nélkül használtam. Derékig lemosdottam, az ujjammal tisztítottam meg valamennyire a fogamat. Ha elvonatkozatott az ember a színétől, nyilvánvaló volt, hogy a víz friss és tiszta.

– Tegnap érkeztél a Lepényről? – érdeklődött legközelebbi szomszédom, mikor befejeztem a mosakodást.

Bólintottam.

– Te hoztad a Mestert és Romant?

Megint bólintottam.

– Azt beszélik, útközben felégettél egy Vikinget.

Ezúttal le kellett mondanom a jelbeszédről.

– Nem egészen úgy volt. Én csak kitaláltam, hogyan lehet felgyújtani. Lena lőtte le.

– Így se rossz – összegezte a dolgot szomszédom.

Mikor visszatértem a mosdóból, Lenát szépítkezés közben találtam. Furcsa, eddig biztos voltam benne, hogy megveti a kozmetikumokat. De nem! Kezeslábasa valamelyik zsebéből elővett egy tubus krémet, amellyel takarékosan bekente arcát és nyakát, és egy diszkrét, testszínű rúzst.

– A Földről? – kérdeztem.

– Az igazi kozmetikumokért a csajok egymás haját is kitépik – nevetett Lena.

– Ezért nyírod rövidre a hajadat?

– Ezért is. – Az irónia leghalványabb árnyéka nélkül válaszolt. – A rúzs igazi. Egy buta libával cseréltem, aki nem rögtön fogta föl, mi itt az igazi érték. A krém itteni termék. Kézre, lábra, arcra is gyártanak. Természetesen nem francia minőség. De jobb, mint a semmi… Na, megyünk reggelizni?

Ha a mosdó úttörőtáborokra emlékeztetett (azokat egyébként csak filmekről ismerem), vagy kaszárnyákra, ahol szemlék alkalmával fordultam meg, az étkező végleg megerősítette ezt a benyomást. Egy ablak a falban, mellette egy halom tálca. Fogsz egy tálcát, arra rátesznek két tányért meg egy poharat, és már mehetsz is. Leülhetsz bármelyik hosszú, acélból készült, elviselhetetlenül kincstári küllemű asztal mellé, és ehetsz.

Aznap reggel fekete tükörtojás, fekete túró fekete tejföllel, fekete kenyér és feketekávé volt reggelire. Egyedül a kávé nem zavarta az ember esztétikai érzékét – még a kenyér is túlságosan, természetellenesen sötét volt.

– Nekem ízlik – mondta Lena lenyelve egy darab tojást egy falat kenyérrel. – Tudod, a túlságosan szép étel mindig gyanúsnak tűnt. Mindent olyan csicsásan aprítanak fel, a feng-shui elvei szerint rendezik el a tányéron, húszféle ilyen-olyan fűvel díszítik. Azt sem tudod, mit kezdj vele – edd meg, vagy gyönyörködj benne. Az is lehet, hogy nem is jó ízű, de ez a csendélet megzavarja az összes érzékszervedet. De ha finom is, az még rosszabb.

– Miért?

– Hát mert sajnálod megenni azt a szépséget! Itt viszont minden egyszerű. A formájáról látod, mi van előtted. A szádba veszed, élvezed az ízét a maga tiszta mivoltában, nem vonja el a figyelmedet a látvány szépsége.

– Elvben világos – ismertem el. – Moszkvában van egy étterem, ahol teljes sötétségben szolgálják fel az ételeket. Ott még azt sem tudod, mit is raktak eléd.

– Nem semmi. Na és hogy dolgoznak a pincérek?

– A pincérek vakok.

– Viccelsz – mondta Lena gyanakodva.

– Még cikket is írtam róla.

Az emberek nem sokáig időztek az étteremben. Gyorsan ettek, a szennyes edényt odavitték a mosogató ablakához, és távoztak. A beszélgetésekből ítélve mindenkit az aznapra meghirdetett gyűlés foglalkoztatott.

– Nagyon kevés itt a nő – jegyezte meg halkan Lena, és kiitta a kávéját. – Megnéztem, úgy tíz–húsz százalék lehet. A Lepényen kettő az egyhez a férfiak és nők aránya.

– Na és?

– Semmi, csak megfigyeltem… Ha nem melegek gyülekezete ez, bár nem úgy fest, nem fenékig tejfel az életük. Szublimálniuk kell az energiáikat.

– A szerzetesek egész életüket így töltik.

– A szerzeteseknek ott van az istenhitük. Ezek meg abban hisznek, hogy az orruknál fogva vezetik őket. Ez veszélyes elegy, Sneci. Túlteng az agresszivitás.

– Ugyan már! – Körülnéztem. – Hol látsz itt agresszivitást? Talán az az egy komisz öreg…

– Higgy nekem. Az volt a munkám, hogy embereket szállítottam ide-oda. Mit gondolsz, szüksége van emberismeretre egy nőnek, aki a volánnál ül, aki éjszakánként részeg kompániákat fuvaroz egyik étteremtől a másikig?

– Valószínűleg igen – ismertem be.

– Hát én azt mondom neked – halkította le egészen a hangját –, nem tetszik nekem a hangulatuk. Bármilyen apróságtól felrobbannak.

Lena meggyőződése rám is átragadt. Még egyszer végignéztem a reggelizőkön. Közönséges emberek… ott ül két lány, nevetnek… ott meg néhány olyan szolid külsejű férfi, hogy a Földön alighanem milliók fölött rendelkeztek… amott meg egy csapat fiatal fiú valamilyen papírokat böngész…

Mégis egyet kellett értenem Lena véleményével. Már csak azért is, mert jobb mindig felkészülni a legrosszabbra.

– Ne kérjük meg, hogy gyorsabban készítsék fel a hajónkat?

Lena elkomorodott.

– Mi értelme? Szerintem jobb lenne nem a mi hajónkkal repülni. Ahogy a Lepény közelébe érünk, leszednek minket.

– De hát nem köthetünk el egy idegen hajót!

– Nem. De vehetünk egyet. Zjama meg Roma tegnap kifizetett. Meg van saját pénzem is – mutatta föl a karkötőjét. –, elégnek kell lennie valami tisztességes hajóra… Gyere, keressük meg Zjamát!

Nos, ha úgy alakul, hogy kénytelen vagy egy nőnek engedelmeskedni, mindig kellemesebb az a tudat, hogy a nő hozzád tartozik. Visszavittük az edényt a mosogatóhoz, és elindultunk megkeresni a Mestert.

A barlangrendszer nem is bizonyult olyan nagynak. Egy hangár a felszíni közlekedés járműveinek, a nagy barlang, amelyben laktak és étkeztek, a „tudományos központ”, ennek bejáratánál őrség állt, és minket egyszerűen nem engedtek be, „űrkikötő”, ide sem mehettünk be, a raktár meg minket nem érdekelt.

Egyetlen ismerőssel sem találkoztunk.

A tudományos központ bejáratánál álló őr végül megszánt minket, és kihívta Romant.

Fehér köpenyben, az övére csatolt valamiféle elektronikus kütyüvel (mikrokomputer? teszter? oszcillográf? kávédaráló? hordozható kévekötő gép?) Roman teljesen elvesztette izompacsirta jellegét. Csak egy megtermett férfi, nyilvánvalóan értelmiségi, a tudományok doktora cím a homlokára írva.

– Kialudtátok magatokat? Hogy ízlik az étel? Nem éheztetnek benneteket? – kérdezte Roman vidáman, kezet fogva előbb Lenával, aztán velem. Az őr, látva, hogy ismer minket, odébb sétált.

– Ha lehunyja a szemét az ember, nagyon ízletes – közölte Lena. – Mi van a hajónkkal?

– Hóvihar van – vont vállat Roman. – Nem küldhetek ki senkit.

– A Szilvanával visszatérnünk amúgy is öngyilkosság lenne – tért egyből a tárgyra Lena. – A Lepény nem vonta vissza a körözésünket?

– Nem. Ellenkezőleg. Felemelték a fejetekre kitűzött vérdíjat. – Roman nem úgy festett, mint akit túlságosan megvisel ez a hír, de azért némi zavar érződött rajta.

– Roma, azt akarod, hogy megdögöljünk?

– Beszélj nyíltan, Taxis. Mit akartok?

– Hajót. Másikat. Jobbat. Tartoztok nekünk, igaz?

– Ez nem az én hatásköröm – vágott a szavába Roman. – Nálunk mindent egy nyolctagú tanács irányít. Még ha Zjama és én a pártotokon állunk is, egyhangú döntés kell ahhoz, hogy új hajót adjunk nektek.

– És ha veszünk egyet? – Lena nem erőltette a dolgot. – Erről dönthetsz saját hatáskörben?

– Ez már üzleti tárgyalás – bólintott Roman. – Igen, dönthetek. Van elég pénzetek? Nálunk drágábbak a hajók, mint a Lepényen.

– Először is ott van Sneci Szilvanája. Igen, igen, gyenge jószág, fegyver sincs rajta… De azért?

– Másfél ezer.

– Hiperhajtóműve van.

– Kétezer-háromszázhetven. Ennyiért vettétek a Lepényen, ennyiért is vesszük át. Még azt is ki kell találnunk, mire használhatunk egy ilyen teknőt.

– Rendben. Azonkívül Zjama és te tartoztok nekem húszezerrel. Te héttel, Zjama tizenhárommal és még valami apróval.

– Nem felejtetted el – nevetett Roman. – Jó. Amit egy férfi ígért, be is tartja.

– Huszonkétezer-háromszázhetven. Mit kapunk ennyiért?

– Semmit. Huszonnyolcezerért már rendes hajót.

– Milyet?

– Főnixet.

– Ez rablás! – csattant fel Lena. – Az hetedik szintű… A normál ára húszezer!

– Mandragóra lézerágyúja, Szmers rakétarendszere és Tahion plazmavetője van. Megerősített Gubó típusú pajzsok. Zerg lakómodul. Akteon típusú bővített komplexum.

– Fejből tudod mindezt? – húzta össze a szemét Lena.

– Az én hajóm – felelte nyugodtan Roman.

– Hetedik szintű?

– Én elsősorban tudós vagyok, nem pilóta. Többre nincs szükségem.

– Nekem Murénám van a Lepényen – mondta Lena bánatosan. – Mit kezdjek a te Főnixeddel? Adjam el áron alul?

– Vedd meg Snecinek – ajánlotta Roman. – Ügyes srác. Megkeresi az árát, és megadja neked.

– Sneci első szintű! Újonc! Őt nem fogadja el a hajó.

– Már nem első szintű, már van a listáján egy hiperűrugrás, egy összecsapás és egy leszállás idegen bolygón. Vagyis harmadik szint. Mi pedig a srácokkal majd mindjárt szavazunk róla – és felemeljük a szintjét hetedikre.

– Miről beszéltek? – Nem álltam meg, hogy közbe ne szóljak.

– A státuszodat a világban betöltött helyed határozza meg – magyarázta Lena. – Ha úgy tetszik, a tekintélyed. Továbbá az, milyen hajó irányítására, milyen fegyverzet telepítésére vagy jogosult. A státuszt rendszerint hosszú idő alatt, fáradságosan lehet megszerezni – repülnek, kereskednek, a Lepény számára hasznos ásványokat bányásznak. De ha egy tiédnél magasabb státuszú emberekből álló csoport megszavazza szinted felemelését…

– Röviden, akár Jurij Gagarin, egyből őrnaggyá válhatsz – nevette el magát Roman. – Nos, mi legyen, szavazzunk?

Lena bólintott, Roman pedig nekilátott, körbetelefonálta barátait – Zjamát, Ordát és még néhány számunkra ismeretlent. Úgy festett, ezek a fickók nem tisztelik a formaságokat.

– Boldogulok ezzel a hajóval? – kérdeztem.

– Nem az a gond, boldogulsz-e vagy sem – gondolkodott el Lena. – Más természetű gondjaid lesznek. A Lepény körül nyüzsgő mindenféle Szilvanákra meg Arlonokra a tapasztalt pilóták rá sem hederítenek. Először is nem elegáns a gyengébbet megtámadni. Másodszor pedig azoktól nincs mit elrabolni.

– Olyan lenne, mint amikor egy minden hájjal megkent tolvaj egy elsős kölyök zsebéből szedi ki a filléreket – bólintott Roman.

– Egyszóval a Szilvanán lett volna időd megtanulni a hajó kezelését, a hadakozást… ugyanolyan kezdőkkel, újoncokkal párbajozva, mint te magad is. De a Főnixen bárki, akinek kedve szottyan rá, zsákmánynak nézhet.

– Tehát nem is olyan rossz hajó?

– Nem, nem is olyan rossz… – Lena felsóhajtott. – Rendben, nincs más választásunk. Sneci, fogadd tőlem a pénzt… Ha életben maradsz, majd megadod.

A karkötőjét kezdte babrálni.

– Vedd meg inkább magadnak! – próbáltam nagylelkűsködni.

– Mondtam már, nekem ott van a Lepényen a Murénám. Mindenkinek csak egy hajója lehet. Ha megveszem a Főnixet, nyomban rekvirálják a hajómat.

– Igen, a Főnix jobb – jegyezte meg Roman –, még ha egy szinttel lejjebb van is.

– Ugyan már!

– Ezt minden hülye tudja.

– Higgyék csak a hülyék, hogy a Főnix jobb… Fogadd!

Karkötőm felpittyegett, zölden világított. Fogadtam a pénzt.

– És most? – kérdeztem.

– Most utald át nekem – mondta Roman.

Lenára néztem, ő bólintott.

Rövid ügyetlenkedés után sikerült megbirkóznom a feladattal. Most Roman karkötője világított vidám zöld fénnyel.

– Gyertek a papához – mondta Roman gyengéden, és megsimogatta karkötőjét. – A papa most vesz rajtatok egy Balrogot.

– Fúj! Rád nézni is rossz! – Lena látványosan összecsapta a kezét. – Minek neked az a tank, hiszen te tudós vagy, nem pilóta?

– Hogy senki se alázhasson meg – nevetett Roman. – Kész, mehettek feltölteni a hajót.

– Mi az, csak nem üres a tartálya? – lepődött meg Lena.

– Már tegnap rájöttem, hogy hajót akartok majd cserélni – mondta jámbor képpel Roman. – Hát leszívtam az üzemanyagot. Hiszen a teli tankról nem állapodtunk meg, igaz?

– Micsoda féreg vagy… – morogta Lena.

– Nana! Amikor új kocsit veszel, talán teli tankkal adják át? Vagy öt literrel, hogy eljuss a legközelebbi benzinkútig.

– Féreg vagy. Rosszabb a férgeknél. Még a hajód is féreghajó.

Roman elnevette magát, vállon veregetett, és az őr mellett elhaladva visszament a laboratóriumába.

Lena elgondolkodva tépázta rövid haját. Majd bólintott:

– Gyerünk a hangárba, nézzük meg az új szerzeményedet.

– Miért féreghajó? – tört ki belőlem a kérdés.

– A férgek technológiája alapján készült.

– Férgek?

– Ja persze, te még teljesen zöld vagy – bólintott megértően Lena. – Ez egy másik civilizáció. Nem emberi. Férgeknek nevezzük őket. Időnként közel merészkednek a Lepényhez, és olyankor hadakozunk velük. Abból, amit sikerült zsákmányként megszerezni tőlük, a mi okosaink ezt-azt átvettek, alkalmaztak. A Főnix korábban teljesen közönséges hajó volt. Aztán az egységei felét biokibernetikus elemekre cserélték.

– Vagyis élő?

– Hogy mondjam, hogy ne verjelek át… – gondolkodott el Lena. – Hát… így is lehet mondani. Élő. De nem úgy, mint egy állat, hanem mint egy növény.

– Miért nem beszélt nekem senki ezekről a férgekről?

– Mással voltunk elfoglalva. De nyugi, ritkán akadnak az utunkba.

– Lena! Hát hogyhogy nem érted? – kiáltottam fel. – Hiszen ez… hiszen ez minden másnál elképesztőbb! Idegen élet! Értelmes élet! Ez szenzáció!

– Majd ha visszamész, írsz róla valamelyik ezoterikus vagy tudományos lapba.

– Hogy tudsz erről ilyen nyugodtan beszélni? Ez földön kívüli élet!

– Pillanatnyilag a miénk is földön kívüli élet!

– Hogy néznek ki? – Sehogy nem tudtam lehiggadni.

– Ki tudja? – vont vállat Lena. – Élve egyet sem sikerült elkapni. Az meg, amit sikerült lekaparni a kiégett vagy légtelenített hajóik faláról… Kitinpáncél, szerves nyálka. Olyasmi, mint valami hatalmas csótány. Akkora, mint egy német juhászkutya. És élénk narancssárga, mint egy narancs.

– Fúj – rázkódtam össze.

Ezúttal kérdés nélkül beengedtek minket az űrkikötőbe, Roman nyilván kiadta már az utasítást.

A Lepény hatalmas hangárjához képest persze kicsi volt. De azért vagy tíz hajó itt is elfért.

Váratlan módon nem a barlangban volt, hanem egy földbe vájt katlanban. Az alját hatszögű betonlapokkal burkolták. A falakat üvegpaszta borította. A katlant fölé sötétkék üvegre emlékeztető tető borult, amelyen fekete hóvihar tombolt. Az égen látszott a nap – valamivel kisebb a Földénél.

– Üveg? – kérdeztem Lenát. Felnézett.

– Nem… Ez erőtér. Valami hajóhoz való generátort alkalmaznak… ügyes megoldás. Ha történne valami, az erőtér megvédi a hajókat a bombázóktól.

Elmentünk a Szilvana, majd három „patkó”, vagyis Szalamandra mellett. És ott álltunk egy hajó előtt, amely leginkább egy gigantikus méretű rák ollójára emlékeztetett, két szára közt középen mintha egy leharapott mancs csonkja meredezett volna.

Vagy ha prózaiabb képet alkotunk róla: a két előrenyúló félkör a két vaskos szárny, melyeket körülbelül tíz méter magas építmény köt össze.

– Kitin? – kérdeztem gyanakodva, a hajó burkolatát nézve. Semmiképp sem hasonlított fémre. Az építmény fekete volt, a rákolló-szárnyak vörösek. Mintha a rákot forró vízbe mártották volna.

– Keramikus massza, belsejében strukturális fémháló. – Lena elnevette magát látva értetlen tekintetemet. – Ne kérdezd meg, mi az ördög ez, én is csak így hallottam a mérnököktől. Olyasmi, mint a vasbeton. Csak vas helyett nagyon vékony volfrámszálak, beton helyett pedig különleges kerámiamassza.

– Biztosan törékeny – jegyeztem meg.

– Ellenkezőleg. Nagyon rugalmas. A sérülései meg maguktól helyrejönnek.

– Ezért Főnix a neve? Hamvaiból feltámad?

– Úgy valahogy – bólintott Lena. – Rajta, szoktasd magadhoz! Menj oda a bejárathoz, és tedd rá a kezed… azt, amelyiken a komm van. A hajó már tudja, hogy eladták, most azonosítania kell az új pilótáját.

– Hol van itt a bejárat?

– Középen.

A hajó széttárt szárnyai közt (nem tudom, aerodinamikai szempontból mennyire voltak célszerűek, ehhez túlságosan is vaskosak és fura alakúak) könnyen elfért volna egy mikrobusz. Odamentünk a bejárathoz, és Lena rámutatott a burkolaton egy emberi tenyér formájú mélyedésre.

– Ide.

– Úgy érzem, mintha nézne – motyogtam tenyeremet a hűvös, kissé érdes felületre helyezve.

– Ez természetes. Ez itt nem a Szilvana, ennek elég okos a komputere.

A burkolaton feltárult egy ovális nyílás. Az ajtó beljebb húzódott, majd félrecsúszott. Lágy, sárga fény gyulladt fel.

– Gratulálok! – mondta Lena ünnepélyesen. – A Főnix már igazi hajó.

Szerintem már a Szilvana is elég igazi volt… De nem vitatkoztam, beléptem az ajtón.

Alig negyedóra múltán beláttam, hogy nem volt igazam. Ha a Szilvana olyan volt, mint egy autó, még ha elég tágas is, a Főnix hozzá képest összkomfortos lakóbusz volt.

Volt benne két apró hálófülke. Normális vécé (már ha nem zavarja az embert a vécécsésze helyett egy nyílás a padlón) és normális zuhanyozó (már ha az ember kész recirkulált vízzel tisztálkodni, amelyben előtte már vagy tízszer mosakodtak). A központi helyiségben, a pilótafülkében volt egy karosszék a pilóta számára, de a fülke olyan tágas volt, hogy akár tízen is elférhettek benne. Hatnak még karosszék is jutott.

Volt benne ezen kívül még egy tágas tehertér is (üresen), és egy másik kijárat a hajóból.

– Hát ez mulatságos – mondtam letelepedve végül a pilótaülésbe. Bármily fura is, itt minden a Szilvanára emlékeztetett, ugyanaz a minimalizmus jellemezte.

– Mi olyan mulatságos? – Lena letelepedett a mellettem lévő ülésre. Cigarettát vett elő, rágyújtott. – Itt jó a szellőzés – magyarázta –, rágyújthatsz.

– Azt mondod, ezt a hajót az idegenek technológiája alapján építették?

– Igen.

– Az emberek három évvel ezelőtt kezdtek ide kerülni, igaz?

– Igaz. Én két és fél éve vagyok itt.

– Itt az egész technika idegen. Igaz, úgymond, az emberek számára készült, de érthetetlen a működése. Még a nyelvüket sem sikerült megfejtenetek. Nagy diadalnak értékelitek, hogy a képernyőkön sikerült emberi számjegyekre cserélni a mindenféle analóg oszlopocskákat, nyilacskákat. Így van? Ugyanakkor pedig a lelőtt idegen… nagyon is idegen, vörös csótányok által vezetett űrhajókon sikerült eligazodnotok? Megértenetek a működésüket? És ennek a technológiának az alapján elkezdtetek új űrhajókat építeni?

– Hidd el, hogy nem hülyék dolgoznak a Lepényen – mondta Lena, bár hangjában érezhető volt némi kétely.

Elnevettem magam.

– Ismered azt a történetet, hogyan akarták a szovjet időkben lekoppintani a Rolls Royce-ot? Vettek egyet, hazaszállították. Az utolsó csavarig szétszedték. Elkészítették a tervrajzokat. Elkezdték újra összerakni, de nem ment! Az áttétel fogaskerekei nem férnek be a helyükre! Elvben illeszkedniük kellene a tengelyükre és összekapcsolódniuk, de nem férnek be! Hajszálnyival nagyobbak a kelleténél. Mikronnyival! De nagyobbak. A mérnökök a hajukat tépték, sehogyan sem értették. Kezdtek puhatolózni az angoloknál… hogyan is van ez… Azok meg a hasukat fogták a röhögéstől.

Én is elővettem a cigarettámat, rágyújtottam. Belenéztem a dobozba… hát igen, a helyzet nem rózsás. Három szál maradt.

– Na és mi volt? – érdeklődött Lena.

– Kiderült, hogy majdnem az a helyzet, mint a viccbeli bolhával, amelyet megpatkoltak, és attól kezdve nem tudott már táncolni. Az angolok a kelleténél hajszálnyival nagyobbra gyártották a fogaskerekeket. Azután lehűtötték őket… azt nem tudom, hűtőszekrényben vagy folyékony nitrogénben-e… A fém kissé összehúzódott. És így illesztették rá a fogaskerekeket a tengelyükre, és azok ezek után remekül összekapcsolódtak.

– Szerintem ez nem igaz – fintorgott Lena. – Csak a szokásos nyafogás, hogy „mi csak szerencsétlen bocskoros muzsikok vagyunk, nem tehetünk semmit a Nyugat ellen”.

– Lena, nem tudom. Úgy mesélem el, ahogy nekem is mesélték. De azért tanulságos a történet. Nem elég szétszedni és lemásolni. Érteni is kell, hogyan épül fel az egész. Hogy szerelték össze. Hogy működik. És ez ügyben még egyik mérnök sem érti meg feltétlenül a másikat, mert a lényeg az apró részletekben rejlik, az olyan finom kis trükkökben, mint a fogaskerekek lefagyasztása.

– Hova akarsz kilyukadni?

– Lena, még ha a Föld legnagyobb tudósait, legokosabb mérnökeit, legügyesebb mesterembereit gyűjtötték volna is össze – nem lettek volna képesek két év alatt kiismerni az idegen technikát. Biotechnológiát! Megismerni, reprodukálni… és összehangolni a fémmel, ezekkel a pultokkal, lámpácskákkal. Ehhez tíz év is kevés lenne.

– De hát megcsinálták! – tárta szét a karját Lena. – Látod ezt a hajót? A törzse ugyanabból az anyagból készült, mint az idegenek hajói. Meg is mondom neked, hogy sikerült. A hajótest egy darabját betették a szintetizáló berendezés elemzőegységébe, ugyanabba a berendezésbe, amelyik a karajt meg a kezeslábasok szövetét is készíti. A szintetizáló kattogott, villogott, és meghatározta ennek az anyagnak a szerkezetét. Azután ennek az anyagnak a kódját bevitték a Főnix hajó építésének programjába, a titán kódjának a helyére. Összerakták – és sikerült. Ennyi az egész.

– Tegyük fel – hagytam rá. – A hajótest esetében talán. Na de a plazmaágyú? Te mondtad, hogy abban a szerkezet fele biokibernetikus, a másik fele meg emberi technika.

– Na és? Leszedték a hajóról az ágyút. A férgek energiaforrását még nem igazán értjük. De az ágyú az csak egy ágyú. Rákapcsolták a mi generátorunkra – és működött. Ennyi az egész…

– Lena, ez lehetetlen – ismételtem fáradtan.

– Jó – hagyta rám könnyedén –, lehetetlen. De sikerült? Az eredményt láthatod?

– Megmondom én neked, hogyan sikerülhet – feleltem. – Egy videojátékban. Ahol leszedtél egy ellenséges hajót, kiadtad a parancsot, hogy „tanulmányozni”, és félóra múlva már kezdheted is építeni a hajó másolatát.

– Gratulálok! – tárta szét a karját Lena. – Pont a megfelelő helyen vagy. A Keresők is pontosan ezt vallják. Még az érvelésük is hasonló… hogy túlságosan könnyen sikerül itt nekünk minden, hogy a valóságban az emberek elpusztulnának vagy elvadulnának a Lepényen, nem lennének képesek megtanulni, hogyan irányítsák az űrállomást, hogyan építsenek hajókat, létesítsenek bázisokat más bolygókon…

– Ne haragudj – mondtam engesztelően –, ez csak az egyik lehetséges változat. Van más is.

– Például?

– Végül is nem szél sodorta léggömbön kerülnek ide az emberek. Valaki – még az is lehet, hogy nem tartozik az emberei fajhoz – megszervezte a Földön a Starquake játékot. Létrehozta a Csillagóra ügynökséget. Egyre újabb és újabb játékosokat dob át ide, mindegy is, hogy a kozmoszba vagy a virtuális valóságba. Miért gondoljátok, hogy ez a valaki ott maradt a Földön? Hogy itt nincsenek ügynökei, képviselői?

– Vagyis a mérnökök beépített ügynökök? – Lena összehúzta a szemét.

– Lehet, hogy csak kettő-három. Elég, ha csak ketten-hárman tudják pontosan, mi hogyan működik – ők képesek a megfelelő irányba terelni a kutatásokat, tudják, melyik gombot kell megnyomni, jó ötleteket tudnak adni. Azt kell tisztázni, hogyan dolgoznak ezek a tudós mérnökök. Egyformán eredményesek-e, vagy van, aki csak úgy ontja az ötleteket, más meg csak tisztességgel végrehajtja azokat.

– De az is feltételezhető, hogy a tudósaink normális emberek, de valamilyen úton-módon sugallják nekik, mit hogyan kell csinálni – találgatott Lena.

– Ez is lehetséges – bólintottam. – De az, hogy mindent magatoktól találtatok ki a saját józan eszetekkel, egyszerűen hihetetlen.

Lena bólintott.

– És még valami – igyekeztem feltenni a pontot az i-re. – Miért orosz itt mindenki?

– Ezt meg honnan veszed? Vannak itt oroszok, ukránok, zsidók, tatárok…

– Mind orosz nyelvűek.

– De hát a játék orosz!

– Miért? – nevettem el magam. – Létezik valamiféle erő, amely embereket irányít a kozmoszba. Miért csak oroszokat? Mennyivel vagyunk érdekesebbek, mint az amerikaiak, a németek, a kínaiak?

– Jobban alkalmazkodunk bármihez. Megszoktuk a nehézségeket.

– Nagyon hazafias, de igen kétséges nézet.

– Akkor itt egy reálisabb teória: ez az egész az orosz titkosszolgálatok kísérlete. Virtuális világban vagyunk. Így érthető, miért csak Oroszország lakóin folyik a kísérlet. És akkor nigredói barátainknak megint csak igazuk van…

– Ez képtelen agyrém! Mi szüksége lenne a mi KGB-nknek, még ha képesek lennének is ilyen rafinált technológiát kiagyalni, modellezni a távoli világűrt? Ez egy kísérlethez túlságosan komplikált.

– Turistaattrakció – találgatott Lena. – Mi statiszták vagyunk, a díszlet. És gazdag turistákat hoznak majd ide dollár tízmilliókért.

– Nem túl csábító mulatság – röpködni a világűrben és egymást lődözni lézerágyúval! Turistáknak inkább valami keleti stílusú paradicsomot kellene létrehozni. Elbűvölő hurikkal, leírhatatlan szépségű tájakkal… Vagy legalább a Tolkien-féle Középföldét felépíteni. Vannak őrültek, akik a gatyájukat is odaadnák azért, hogy odakerüljenek. Még akkor is, ha tudják, hogy az egész csak virtuális.

– Valja, de hát mit vársz tőlem? – könyörgött Lena. – Én hétköznapi nő vagyok. Befejezetlen felsőfokú tanulmányokkal, sikertelen magánélettel, nem nagy presztízsű foglalkozással… Nem tudom, kinek van igaza. Nem tudom, hogyan működik itt ez az egész. Az elején hisztériáztam, azután úgy döntöttem, még tetszik is itt nekem ez az egész. Minden érdekesebb, mint a moszkvai dugókban vergődni. És örülnék neki, ha mindez igazi lenne. – Elhallgatott, majd elmosolyodott: – Ha még gyerekek is születnének…

– És azt nem próbáltátok meg kideríteni, miért nem születnek gyerekek?

– Megpróbáltuk. Vannak orvosok is a Lepényen. Ők azt mondják, minden rendben van. A spermák mozgékonyak, a menstruációk is rendszeresen bekövetkeznek. Minden jel arra mutat, hogy gyerekeknek is kellene lenniük. De nincsenek.

Hallgattunk.

A Földön valahogy sosem gondolkodtam a fajfenntartásról. Inkább az okozott gondot, hogy ne legyen utódom, ha nem védekeztem szex közben. Különös… pedig néhányszor már komolyan fontolgattam, hogy megnősülök. De a gyerek ilyenkor se jutott eszembe.

És most arra gondoltam, Lenának a legfontosabb dologban igaza van. A Lepényre került embereket megfosztva a szaporodás jogától, az ismeretlen bábjátékosok az emberekhez való viszonyukat demonstrálják. Világosan tudomásunkra hozták: „nincs jövőtök”.

– Nagyon szeretnék tisztán látni – mondtam. – Megérteni, mégis mi történik itt. Mi és hogyan.

– Ez azt jelenti, már kialudtad magad – nevette el magát Lena. – Az újoncok a második-harmadik nap terveket kezdenek szövögetni: „kiderítem, ki tehet erről, és alaposan ellátom a baját”… Tudod mit, menjünk el a Keresők gyűlésére. Meg is hívtak minket, nem?

– Menjünk – egyeztem bele. – Nagyon kíváncsi vagyok, mit loptunk el a Lepényről.

Az űrkikötő kijáratánál Lena szóba elegyedett az őrrel, aki nagyon elkeseredett volt, hogy nem lehet ott a gyűlésen. Arról folyt a társalgás, hogy töltsék föl a hajónkat, és szereljék vissza a rakétákat. Roman nem volt rest a rakétákat is kiszerelni a hajóból. Ha jól értettem a helyzetet, azokat is vissza kellett vásárolnunk, rögtön a beszélgetést és a fizetést követően egy másik őr egy elektromos targoncán a hajóhoz szállított négy darab kétméteres, ezüstös szivart.

Mi pedig elindultunk a „sugárút” felé – ott lesz a közgyűlés.

Tizenkettedik fejezet

amelyben megtudjuk, mit loptunk el a Lepényről, és tanúi lehetünk egy kis csetepaténak

A PLASZTIKFALAKNAK, amelyekből Nigredo lakóinak szobácskái felépültek, megvolt a maguk előnye. A barlang közepén, a világító gömb alatti szobák egy részét egyszerűen szétszedték, kialakítva így egy szabad területet, amelyen vagy kétszázan gyűltek össze. Akkora lárma volt, mint valami szélsőséges ellenzéki nagygyűlésen – épp csak párthimnuszokat nem énekeltek, követeléseiket hirdető transzparenseket nem lobogtattak. Mellesleg lényegében ők voltak a helyi szélsőséges ellenzék; nem voltak hajlandók elfogadni a hivatalos álláspontot, mely szerint „a kozmosz mélyén vagyunk”, és saját elméletüket hirdették, hogy „a virtuális valóság mélyén vagyunk”.

Nézetem szerint az adott esetben csak annyi volt biztos, hogy valaminek a legmélyén vagyunk.

Egy ugyanabból a szürke plasztikból készült, rögtönzött emelvényen ott állt az általunk a Lepényről elhozott konténer és két szék. Az emelvény mellett élénken tárgyalt egy csoport, köztük volt a Mester és Roman is. És nagy meglepetésemre ott volt egy barkácsolt tolószékben a nyomorék Palics is. A csoportot az összegyűltek tapintatosan elkerülték, mintegy elismerve jogukat a privát szférához.

– A Keresők vezetői – magyarázta Lena. – Úgy látszik, még nem sikerült eldönteniük, mit csináljanak.

Igen, a jelek szerint komoly vita folyt köztük.

– Szevasz, Lenka! – jött oda hozzánk hátulról Orda. Átölelte Lenkát, rám kacsintott, és megveregette a vállamat. – Szia, Sneci!

– Szia, Orda – feleltem.

– Ohó, mindjárt kezdődik a marakodás-vitatkozás – mondta vidáman Orda. – Hallom, megvettétek Roman hajóját.

– Megvettük – ismerte be Lena.

– Jó hajó – bólintott Orda. – Bár jól megkopasztott benneteket, ezt nem nehéz kitalálni… Nagyon rendes ember, de a hasznáról sosem mond le.

– Orda, hol van a foglyunk? – kérdezte Lena.

– Fakó Róka? Ma kivittem a bányánkba. Huszonöt kilométerre nyugatra. Kaukázusi húzta ott az igát, háromhavi bányamunkára ítélték, mert részegen verekedett. Még egy hete hátra volt, hát nagyon megörült, hogy megjött a váltás.

– Hogyhogy, egyedül hagytátok ott? – csodálkozott Lena.

– Természetesen. A bánya a hegyekben van. Onnan még jó időben sem lehet gyalog lejutni, tavasszal meg, amikor hol hóviharok vannak, hol felhőszakadás… Ha akarja, megpróbálhatja… Az ő élete, azt csinál vele, amit akar.

Lena a fejét csóválta.

– Kegyetlenség… És mennyi időt szabtak ki rá?

– Kezdetnek fél évet. Azután majd meglátjuk.

– Látom, jól berendezkedtetek ti itt.

– Jó kis bolygó ez – válaszolta diplomatikusan Orda. – Csak hideg, meg a víz fekete. De minden megvan, ami a szintetizátorokhoz kell. Hét bányánk van, újabbakat is nyithatunk, ha kell, de egyelőre elég ennyi.

– És miért nem jöttök ki a Lepénnyel? – kérdezte Lena. – Itt bujkáltok… megtámadtátok az űrállomást… nincs ez így rendjén…

Orda kissé zavarba jött.

– Én is így gondolom, Lenka. Az igazunkat nem háborúval kell bebizonyítani. De tudod… a vezetőinket elkapta a gépszíj…

Lena vállat vont.

– Ráfáztok. A Lepény nem a Szilvana és az elrablói, nem a Mester és Roman ellen indít majd hajtóvadászatot, hanem az összes Kereső ellen. Jókora vérdíjat tűz ki a fejetekre. Az összes csapat titeket fog hajkurászni. Ezt nem ússzátok meg szárazon, magad is beláthatod.

– Nem ússzuk meg – hagyta rá Orda. – Ó, a Mester felment az emelvényre. Meghallgatjuk, mit mond?

Zinovij valóban fellépett az emelvényre. Tréfásan meghajolt. Integetett. Épp csak csókokat nem dobált a hallgatóságnak.

A tömeg barátságosan felmorajlott.

Furcsa dolog a tömeg. A hangzavarból látszólag semmit nem lehet kivenni. De az általános hangulat, „a kórterem átlaghőmérséklete” rögtön érzékelhető.

Az a benyomásom támadt, hogy Zinovijt kedvelik, tisztelik. Ugyanakkor nem tekintik valóságos vezérüknek vagy nagy néptribunnak. Talán folyamatos igyekezete, hogy igazi vezérnek tűnjön, enyhe iróniát vált ki társaiból.

– Barátaim! Fivéreim és nővéreim! – kezdte ünnepélyesen Zinovij.

– Szia neked is! – kiáltotta valaki. – Ne húzd az időt!

Zinovij elnézően elmosolyodott, mintegy jelezve, hogy nem sérti ez a közvetlen hang. Majd elkomolyodott.

– Kérek mindenkit, hogy egyperces csönddel adózzunk Dinamó Kosztya emlékének. Mindannyian jól ismertük őt. Volt benne jó is, rossz is. De szívünkben csak a jó… a legjobb maradjon meg. Nyugodjék békében… ott, ahol most van. Gyászolunk, Kosztya!

A zaj elült. Akin kalap vagy sapka volt, levette.

Zinovij fürkészve nézett végig az összegyűlteken, mintha azt lesné, ki nem gyászol. De nem akadt ilyen, és a Mester bólintott.

– Jól van. Beszéljünk most az akciónkról. Ügynökünk információja igaznak bizonyult. A kioltót valóban kidolgozták. És sikerült megszereznünk.

A tömeg egy része örömmel felkiáltott. Mások értetlenkedve lármáztak.

– Azoknak mondom, akik nem egészen tájékozottak az ügyről – folytatta Zjama mosolyogva. – Három hónappal ezelőtt tudomásunkra jutott, hogy a Lepényen az előállítható harci eszközök tanulmányozása során új fegyvert fedeztek fel. Az általánosan hozzáférhető listákról törölték… az előállítás technológiája csak az egyik tartalék memóriakolloidon maradt fenn. Feltételezésünk szerint a Lepény megalkotói arra számítottak, hogy a kioltót majd csak egy idő múltán fedezzük fel, akkor, amikor a most működő kolloidban az elöregedés folytán hibák halmozódnak fel, és cserére szorul. De az is elképzelhető, hogy a kioltót a józan észre hagyatkozva végleg törölni akarták a hozzáférhető fegyverek jegyzékéből – de elfelejtették a tartalékblokkból is kitörölni.

– Miről beszél? – kérdeztem Lenától. És elképedtem látva, mennyire megváltozott az arca. Elsápadt, közben vörös foltok ütköztek ki az arcán. De válaszolt:

– A szintetizátorok programjait kolloid géllel teli tartályokban őrzik. Ezek az itteni komputerek memóriaegységei. A programok egy részét már aktiválták, egy részüket egyelőre még nem – nyilván majd csak egy idő után lesznek hozzáférhetőek… De sikerült kideríteni, hol tárolják ezeket.

– Na és a kioltó?

– Arról mindenféle mendemonda járta, de az elérhető bázisban ilyen fegyvernek nyoma sem volt. A kioltó csillagok elleni fegyver. Kioltja a csillagokat.

Megint Zjamára néztem.

– Az a legviccesebb az egészben – folytatta ő –, hogy nem egyszerűen a terveket sikerült megszereznünk, hanem azt a Lepényen található egyetlen kolloidot, amelyikkel meg lehet csinálni a kioltót. Úgyhogy most a birtokunkban van az eszköz ennek a fegyvernek az előállításához. De a Lepényen nincs ilyen.

– Érthető, hogy pánikba estek – súgtam.

– Ez nagyszerű – kiáltotta valaki a tömegből. – De mihez akarunk kezdeni vele?

– Átadom a szót Romannak! – Zjama intett, és leült az egyik székre.

A tömeg megint elcsöndesedett.

Roman lassan lépett fel az emelvényre. Vagy szünetet akart tartani, vagy nem egészen alaptalanul attól tartott, hogy a plasztiklemezek összetörnek a súlya alatt.

– Barátaim, rövid leszek – kezdte.

– Tehát soká tart majd – sóhajtott Orda. – Hozni kellett volna egy kulacsot.

– Mi nem törekszünk hatalomra – jelentette ki Roman. – Nem készülünk átvenni az uralmat a szövetségek és klánok fölött, ellenőrzésünk alá vonni a Lepényt. Nem! Ezek nem a mi módszereink. Mi csak egyet akarunk: hogy bocsássanak szabadon minket ebből a hamis játékvilágból. Haza akarunk térni!

Senki nem tiltakozott.

– Mit tehetünk? – folytatta Roman. – Nem ismerjük fogva tartóink célját. Nincs olyan mechanizmus, amellyel befolyásolhatnánk a valódi világot ebből a mi virtuális létünkből. Legyünk kollektíve öngyilkosok? Mi értelme lenne? Nem biztos, hogy ezt követően a Földön nyitnánk ki a szemünket. Nagyon is valószínű, hogy valóban meghalnánk.

– Komolyan hisz abban, hogy ez az egész csak illúzió – jegyeztem meg.

Lena bólintott.

– Itt mindenki ezt hiszi. Ki jobban, ki kevésbé. De mindannyian ebben hisznek… valószínűleg.

Roman folytatta:

– Ezeken a siralmas tényeken alapul teendőink alapváltozata. Mi csak erre a világra vagyunk képesek hatást gyakorolni. – Roman széttárta a karját. – És ha az általunk gyakorolt hatás nem olyan lesz, amilyet fogva tartóink elterveztek, ha az egész általuk kiagyalt játékkal szembemegy, kénytelenek lesznek tenni valamit. Talán visszavisznek minket. Talán… – szünetet tartott – megsemmisítenek. Mégis megéri, hogy megpróbáljunk kiszabadulni az ellenőrzésük alól.

– És mi van, ha ez az egész mégis igazi? – Váratlanul egy fiatal srác tolakodott az emelvény elé. – Ha tévedünk? Akkor mi van?

Mégis akadtak itt is ingadozók. És a helyeslő zúgásból ítélve a srác nem volt egyedül az aggodalmaival.

– Válaszolok, Ördögfióka – felelte higgadtan Roman. – Ha ez a világ elgondolásaink ellenére valóságos, annál jobb. Akkor radikálisan kezdünk hatni rá. És akik ideirányítottak minket megint csak kénytelenek lesznek közbelépni. Vagy megpróbálnak erővel megállítani minket – szünetet tartott, elmosolyodott. A tömeg felzúgott mintegy készen kinyilvánítani, hogy őket ugyan erővel senki nem állíthatja meg. – Vagy készek lesznek tárgyalni és felajánlani, hogy visszatérhetünk a Földre.

Roman elhallgatott, majd felsóhajtott:

– Barátaim, ki kell mondanom azt, ami sokakat zavar vagy rémülettel tölt el. Az elsők között voltam, akik azt állították, virtuális valóságban létezünk. Ott voltam csoportunk születésénél – nevezhetik akár szektának is, de én jobban kedvelem a „Keresők tudományos csoportja” elnevezést. De most, két év alatt elvégzett kutatásaink és kísérleteink után gondban vagyok. Sőt, azt mondom: ötven-ötven százalék. Vannak abszurd jelenségek, amelyek arra utalnak, hogy ez virtualitás. Vannak adatok, amelyek a világ valóságos voltára utalnak. Egyik álláspontot sem tudom meggyőződéssel vallani.

A tömeg ebben a pillanatban valósággal felrobbant. Olyan ordítozás támadt, hogy szerettem volna befogni a fülem. Roman felé csak úgy áradtak a sértések, szemrehányások, szarkasztikus megjegyzések. Nyomdafestéket nem tűrő kifejezésekből sem volt hiány.

Roman sztoikusan állta a sarat. Hagyta, hogy a tömeg kiordítozza magát, arca rezzenéstelen maradt. Majd ironikus mosoly jelent meg szája sarkában. És minél szélesebbre terült ez a mosoly, annál nagyobb lett a csönd.

– Köszönöm – mondta halkan, mikor végre elült a lárma. – Nos, a kioltó lehetővé teszi, hogy elvégezzük a befejező, a döntő kísérletet. Ez mindkét esetben arra kényszeríti elrablóinkat, hogy közbelépjenek. Már mindannyian kitaláltátok, mire készülünk, igaz? Kioltjuk a csillagokat!

Most teljes csendben hallgatták Romant.

– Azzal a csillaggal kezdjük, amelyik körül a Lepény kering. Azokkal folytatjuk, amelyek körül a szövetségek és klánok legfontosabb bázisai épültek ki. Egyik csillagot a másik után oltjuk ki. Csöndben, nyugodtan, láng és füst nélkül. Áldozatok nélkül… ha nem próbálnak megállítani minket. Mi történik ezután? Elrablóinknak nem tetszik majd ez a játék. És…

Felemelte kezét, ujjain kezdte számolni:

– Vagy megsemmisítenek mindnyájunkat. Ezt kevéssé tartom valószínűnek, de ez egy. Vagy tárgyalásokat kezdeményeznek, és felajánlják nekünk a visszatérést a Földre – ez kettő. Vagy nekilátnak újraéleszteni a csillagokat – ez három. Az első változat aligha tetszene bárkinek is. De jobb állva meghalni, mint térden állva élni! Jobb harcba szállni az ellenséggel, mint engedelmesen úgy táncolni, ahogy ő fütyül, hülyére inni magunkat és értelmetlen csetepatékban elpusztulni… A második változat a legkívánatosabb és a legvalószínűbb. Mert ez lehetővé teszi ellenségeinknek, hogy itt tartsák a pilóták többségét, és némi ijedtség és kevés véráldozat árán megoldják a helyzetet. Na és a harmadik változat – az egyértelmű választ ad a kérdésünkre – virtuális világban vagyunk. Olyan világban, ahol lehetséges újragyújtani a kialudt csillagokat. Olyan világban, amelyből így vagy úgy, de kiverekedjük magunkat. Legalábbis megszabadulunk a kétségeinktől.

– Miért gondolod, hogy visszajuttatnak minket a Földre? – Az Ördögfiókának nevezett srác előrejött, és akaratlanul is magára vállalta az ördög ügyvédjének szerepét. – Ha virtuális világban vagyunk, miért ne törölhetnének ki egyszerűen minket?

– Ezt csak akkor tehetnék meg, ha file-ok lennénk a hálón – nevette el magát Roman. – De engedjétek meg nekem, mint olyan embernek, aki a mesterséges intelligenciával foglalkozik, hogy kijelentsem: ez kevéssé valószínű. A Földön nem voltak meg annak az előfeltételei, hogy emberi tudatot át lehessen írni elektronikus berendezésre. De számítógéphez kapcsolva létrehozható az illúzió, ez elméletileg lehetséges. Úgyhogy elrablóinknak nem kétszáz file-lal van dolguk, hanem kétszáz testtel. Először is ilyen méretű tömeggyilkosság nem játék. Másodszor pedig szerződésünkben nincs szó arról, hogy csillagok kioltásáért halálbüntetés jár. És az a benyomásom, hogy a szerződést igyekeznek betartani.

– Folyton ellentmond saját magának – súgtam oda Lenának. – Az egyik változat nem fér össze a másikkal.

– Viszont egyből elhárított minden ellenvetést, és megnyugtatta az embereket – súgta vissza Lena.

Roman folytatta:

– Nem a halál a legszörnyűbb a világon. Valószínűleg nem is a rabság. A legszörnyűbb a bizonytalanság.

Megváltozott a hangja, most meggyőzően, elgondolkodva, halkan beszélt. És mindenki feszült figyelemmel hallgatta.

– Ha becsületesen megmondanák nekünk, hol vagyunk és mi lesz velünk… Ha tudnánk, miből kiindulva kell építenünk az életünket… De tudatlanságban tartanak minket, nem kapunk válaszokat. És eloszlatni ezt a sötétséget – jogunkban áll és kötelességünk. Még akkor is, ha ehhez csillagokat kell kioltanunk.

Most egyértelműen helyeslő volt a terem reakciója. Volt, aki tapsolt, volt, aki hadonászva ordított.

– Lényegében megmondták nekünk – üvöltötte a fülembe Lena. – Mindannyiunknak megmondták, hogy tényleg a kozmoszban vagyunk! Csak néhány nagyeszű ezt nem akarja elhinni.

Egyetértően bólintottam. Sok mindennel lehet vádolni a Csillagóra ügynökséget, de a saját változatukat a történésekről mindenkivel közölték, aki a szerződést aláírta. Sőt őszintén szólva emberrablóknak se igen lehet nevezni őket – elvégre senki semmire nem kényszerített senkit. Aláírtad a szerződést? Komolyan játszani akartál?

Akkor most miféle követelésekkel állsz elő?

– Ki van amellett, hogy csináljuk meg a kioltót, és köpjünk bele a disznók levesébe? – kiáltotta Roman. – Szavazzunk! Kézfeltartással! Ki van mellette?

A szavazás csaknem egyhangú volt.

– Ki van ellene?

Nagy meglepetésemre a zuhanyozót felügyelő öreg szavazott nemmel. Keze úgy imbolygott a tömeg fölött, mint fűzfaág a szélben.

– Tábornok? – Romant láthatóan meglepte a dolog.

És a hangnem, ahogy kiejtette a „tábornok” szót, azt a benyomást sugallta, hogy ez nem egyszerűen a szokásos gúnynév.

– Engedd meg, hogy két szóban elmagyarázzam – mondta az öreg, még egyre a magasba tartva karját. – Ez a ti kioltótok afféle atombomba. Hiszek neked. Valószínűleg segítene. Csakhogy az atombombákat azért csinálták, hogy soha ne robbantsák fel őket. És ez engem zavarba ejt, Roman.

Roman széttárta karját, mintha képtelenségnek tartaná, hogy vitába szálljon az öreggel. Váratlanul Zjama sietett a segítségére.

– Tábornok, mindannyian tisztelünk téged, és fontos, amit mondasz. De csak akkor igaz, ha béke van. De itt háború folyik. Mondd meg, ha parancsot kapnál, kilőnéd a rakétáidat?

– Tudja ördög, Zjama – felelte a Tábornok a jól ismert heherészéssel. – Lelkemre mondom, nem tudom.

Zjama zavarba jött. De mindez nem változtatta meg az általános hangulatot.

– Ki tartózkodik? – folytatta gyorsan a szavazást Roman. Hatan tartózkodtak.

– Görény, te az előbb igennel szavaztál! – csodálkozott Roman.

– Meghallgattam a Tábornokot, és meggondoltam magam –válaszolta röviden a szőke üstökű srác.

– Ehhez jogod van – hagyta rá demokratikusan Roman. – Nos, a túlnyomó többség mellette van. És most… – Tekintete megkereste a tömegben Lenát. – És most megkérjük igen tisztelt vendégeinket, Taxis Lenát és Snecit, hogy távozzanak. Ha jól tudom, a Lepényre sietnek… útjuk sikeres befejezése érdekében még a saját hajómat is odaadtam nekik.

– Eladtad – mondta Lena halkan.

– Úgy vélem, egyenesen és becsületesen a Lepény adminisztrációjának tudomására kell hoznunk, mire készülünk, és melyek cselekedeteink motívumai. Egyetértetek?

A Keresők egyetértettek.

Nem látszottak gonosztevőknek, bár éppen néhány tucat csillag kioltására készültek.

– Viszontlátásra, és köszönjük a segítséget! – integetett nekünk Roman.

– Gyerünk – Lena megfogta a kezemet és kifelé vonszolt a tömegen keresztül. – Mindent pontosan elmagyaráztak nekünk, menjünk…

– Lenka… – szólította meg halkan Orda. A tatár úgy nézett ki, mint aki eszét vesztette. De Lenka nem fordult vissza.

– Megvárjuk, míg vendégeink elhagyják a termet – jelentette be mögöttünk Roman. – Addig megkérem Oltárit és Lemúrt, ragadják meg erősen Fekete Szasát.

A teremben mozgolódás támadt.

– Szasa, régóta tudjuk, hogy a Lepény adminisztrációjának dolgozol – folytatta Roman. – Ez nekünk nagyon megfelelt. Korábban. De most tennünk kell valamit, igaz?

Kiértünk az alagútba. Két Kereső komótosan a nyomunkba szegődött. Egyszerűen csak jöttek utánunk, ellenőrizték, hová megyünk. A teremből kiabálás, vita hallatszott ki.

– Gondolod, hogy elengednek minket? – kérdeztem Lenát.

– Gondolom, igen – felelte halkan. – Bár a nyakamat nem merném rátenni.

Udvarias kísérőinkkel a sarkunkban kiértünk az űrkikötőbe. Hajónkat már feltöltötték, a rakéták is a helyükön voltak – a ragadozó módjára előre meredő rákolló-szárnyakon. A legutolsó pillanatig valami kellemetlenségre számítottam.

De valóban elengedtek minket.

A katlan fölé boruló erőtér eltűnt – fekete pelyhekben hullott ránk a hó. Lena utasításait követve felemeltem a földről a hajót, minden lassan, simán ment végbe, sehol semmi tűzcsóva meg hasonló jelenség.

Az ég vakítóan kék volt a Nigredo fölött.

Sütött a nap.

Csillogott a hótakaró.

Az eljegesedett felületű, fekete hótakaró valóban csillogott. Ahogyan egy sötétkék zafír szikrázik, vagy egy darab antracit.

– Szép – mondtam.

A Főnix pilótafülkéjéből sokkal jobb kilátás nyílt, mint a Szilvanáéból. Nem „szélvédője” volt, hanem átlátszó buborék nyúlt ki belőle, ebben állt a pilótaülés és egy vékony konzolon az irányítópult.

– Furcsa, de szép – ismerte el Lena. – Bár itt élni… abba bele lehet bolondulni. A Kereső urakkal alighanem ez meg is történt…

– Na és hol az a hóvihar, ami miatt nem lehetett feltölteni a Szilvanát? – kérdeztem.

– Nézz jobbra.

Odanéztem.

Lenyűgöző volt a látvány. Fekete, igazán fekete felhők gomolyogtak egészen a horizontig. A felhők alatt mintha fekete tüllfátylat feszítettek volna ki – zuhogott a hó. A felhőfront lassan közeledett.

– Mázlink volt – mondta Lena. – Viharszünetben szálltunk fel. Gyorsíts! Úgy emelkedünk majd, mint egy repülőgép.

– Na és merre repüljünk?

– Arra – mutatott egy fekete hóval borított hegylánc felé. Csak a csúcsok voltak szürkék, majdnem fehérek, csupasz sziklák. Furán emlékeztettek a hóval borított földi hegycsúcsokra. – Nyugat felé, a bolygó forgásával egyező irányba. Ez energetikai szempontból kedvező.

A hajók irányítása alapjaiban hasonló volt. Könnyedén magam felé húztam a botkormányt, így adtam „gázt”. A hajó előrelendült, fokozatosan emelkedett.

– Állj! – kiáltotta hirtelen Lena. – Fékezz, Sneci!

Ösztönösen reagáltam, ráléptem a „fékre”. A hajó megrázkódott, kellemetlen búgás futott végig rajta.

De megálltunk. Szinte azonnal.

– Oda nézz! – Lena felállt, arccal az üveghez tapadt.

Én is felálltam. A Főnix engedelmesen lebegett egy helyben, körülbelül fél kilométer magasan.

Először a bányát pillantottam meg. Fémesen csillogó tölcsér a hegyek nyúlványai közt, kanyargós út szalagja vezet hozzá – alig vehető ki a hóban, valamivel szürkébb.

Azután megláttam egy fehér pontot. Lassan, nagyon lassan mozgott lefelé az úton, már majdnem elérte a síkságot.

– Mi ez? – még nem értettem.

– Fakó Róka – mondta Lena határozottan. – Lelépett a bányából, a település felé megy.

Észak felé sandítottam. A közelgő felhőkre.

– Ez megőrült. Meg fog halni.

– Igen, semmi kétség – mondta Lena. – De önfejű, makacs.

A pontocska megállt. Fakó Róka fejét hátravetve valószínűleg az eget kémleli.

– Na és mit javasolsz? – kérdeztem.

– Te vagy a pilóta.

– Na de mégis?

– Sneci, egyszer már kénytelen voltam ott hagyni egy embert… hasonló helyzetben – mondta Lena. – Igen, igen. Nem kellenek ezek fintorok. Muszáj volt. Amennyire tudom, az illető elpusztult.

– Sajnálod, hogy ott hagytad?

– Nem. Rossz ember volt, hidd el.

– De nem felejted el?

Lena csak rövid szünet után válaszolt.

– Nem. Állandóan az eszemben jár.

– Ülj vissza a helyedre – mondtam. – Leszállunk.

Bár semmi kedvem nem volt az irgalmas szamaritánus szerepéhez, de előretoltam a botkormányt – és a Főnix könnyedén, akár egy lebegő madár, lassan ereszkedett a fekete hótakaró és a rajta megdermedt fehér pontocska felé.

Lena azt javasolta, ne egyenesen a Lepényhez repüljenek, hanem egy közbeiktatott állomáson keresztül. Azt hiszem, kissé tartott attól, hogy a Keresők meggondolják magukat, és üldözőbe vesznek minket. Mindenesetre, mikor felszedtük Fakó Rókát, és elhagytuk a Nigredót, az Aréna csillagkép felé vettük utunkat.

– Az a legmegfelelőbb hely, hogy nyomunkat veszítsék – magyarázta Lena. – Üres rendszer. Abszolút tiszta, mintha kiporszívózták volna, se bolygók, se aszteroidák. Ez adja az értékét.

– És mi lenne az a nagy érték? – értetlenkedtem.

– A neve nem mond neked semmit? – szólt közbe Fakó Róka. Mögöttünk ült, és forró teával melegítette magát. – Az aréna a párbajok színhelye. A viszonyok tisztázására szolgál… ha az ellenfelek lovagi torna szabályai szerint akarnak megküzdeni, nem pedig igazi csatában.

– Mindig kószál ott néhány pilóta, akik szívesen lövöldöznének – magyarázta Lena. – Néha egész klánok csapnak ott össze, de ez ritkán esik meg.

Ami a klánok ritka felbukkanását illeti, Lena elhamarkodott kijelentést tett. Vagy szerencsénk volt.

Mikor kiléptünk a hiperűrugrásból, a képernyőt villogó sárga pontocskák töltötték meg – velünk szemben közömbös hajók sokasága.

– Ajjaj! – Lena előrehajolt, a panoráma-képernyő belső felületére vetített képet tanulmányozva. – Egy, kettő, három… négy klán! Kettő kettő ellen. Az egyik koncentrikusan helyezkedett el, a másik csillagalakzatban. Ez a Második Szövetség – a Kereskedelmi Föderáció és a Szerencselovagok. Az ott meg az Első – a Vámfelügyelet meg az Anderek… Figyelj, Sneci. Mindjárt hívnak majd minket, de én meg se szólalok. Rólam szót se! Újonc vagy, a Lepényre igyekszel, egyik szövetséghez sem tartozol…

– Miért?

– Mert ha megnevezem magam, be kell szállnunk ebbe a csatába, mivel én a Második Szövetséghez tartozom. De nagyon nem kedvelem az ilyen összecsapásokat.

– Ismeretlen pilóta a Főnixen a hiperűrugrásból kilépve! – harsant fel egy erélyes hang a kabinban. – Nevezze meg magát!

Lenára néztem, ő bólintott.

– Itt Sneci pilóta. A Lepényre igyekszem. Kivel beszélek?

– Itt Ősz Üstök, a Terror Területe klánból. Közvetítői missziót látunk el az Első és a Második Szövetség között. Melyik klánhoz tartozol?

– Egyikhez sem.

Ősz Üstök hümmögött.

– És nem akarsz csatlakozni? – kérdezte. – Egy újonc számára ez nagyon kedvező helyzet. Az erők nagyjából egyenlőek, a megjelenésed döntő tényező lehet.

– Nem, inkább kívülről figyelek – válaszoltam udvariasan.

– Te tudod – mondta Ősz Üstök helytelenítően. Majd megszólalt, ezúttal már nem hozzánk beszélve: – Uraim! A TT klán nevében utoljára felteszem a kérdést az összegyűlteknek: készek-e békés úton rendezni problémáikat?

– Itt Gyöngy –zendült fel egy női hang. – A Vámfelügyelet nevében beszélek. Készek vagyunk békével távozni. A Gardénia csillag övezete a miénk marad, a Szentjánosbogár csillag övezete a Kereskedelmi Szövetségé marad.

– Itt Hágai, megerősítem Gyöngy szavait – mondta egy férfi.

Lena megérintette a vállamat, és halkan a fülembe súgta:

– Mennünk kéne!

– Hadd nézzem meg – feleltem. – Hiszen megegyeznek…

– Néha a véletlenül odatévedt kívülálló is megkapja a magáét – jegyezte meg Lena. – Na jó. De ne sokáig.

– Te érted, miről van szó?

– A terület felosztásán marakodnak – vont vállat Lena. – Közönséges ügy. Kár, hogy a Második Szövetség nem fogadja majd el, ők nagyon mohók.

– De hát te is a Másodikhoz tartozol…

– Hát igen – bólintott Lena. – Ezt mondom, ott mindenki mohó.

A hangszóróban újabb hang szólalt meg:

– Itt Avel az Anderek klánjából. Csatlakozom a Vámfelügyelet javaslatához.

– Musza, Anderek – Ez női hang volt. – Ugyan már, talán sajnáljuk? A Szentjánosbogár a Másodiké, a Gardénia a miénk.

– Az Első Szövetség megtette ajánlatát – foglalta össze az elhangzottakat Ősz Üstök. Az Első Szövetség többi tagja (szerintem mindkét oldalon legalább ötven-ötven hajó volt) a vezetőire bízta a döntést. – A Második Szövetség képviselői mit szólnak?

– Dragonrider, Szerencselovagok – mondta kissé gondterhelten egy férfihang. – Már régen így kellett volna. De a Szentjánosbogár nem ugyanolyan értékű, mint a Gardénia. Tegyetek még hozzá valamit…

– Itt Szasza Boss, Szerencselovagok – szólt közbe élesen, félbeszakítva az előző beszélőt egy újabb pilóta. – Én ellenzem. Mind a két csillag a miénk!

Lena legyintett.

– Kész, vége, lőttek a megegyezésnek… Szasza megmakacsolta magát. Összecsapás lesz.

– Miért Szasza? – kérdeztem. – Mit jelent?

– Ki tudja – nevette el magát Lena. – Lehet, hogy Szasa, csak selypít…

Úgy láttam, Szasza Boss nem nyerte el Taxis Lena rokonszenvét.

– Smartstyle, Kereskedelmi Szövetség – szólalt meg valaki. – Mi értelme itt lebegni egy helyben? Rajta, srácok, kezdjük már a lövöldözést!

Szerintem a helyzet még nem volt kilátástalan. Csak egy pilótát kellett volna meggyőzni.

De Ősz Üstök máshogy gondolta.

– Döntöttem, a békítés sikertelen. Az összecsapás vezényszavamra kezdődik. Tilos támadni a csatából kivonultakat, tilos rakétafegyverek és aknavetők használata! Tisztességes sugárfegyveres párbaj… Egy, kettő, három… rajta!

A fényes pontocskák mozgásba lendültek a képernyőn. Minden teljes csendben ment végbe, a pilóták egymás közti beszélgetését nem hallottuk.

– Ilyen távolságból nincs mit nézni – mondta Lena. – Egy félóráig csak közelednek egymáshoz, keringenek egymás körül, lövöldöznek… Fokozatosan egyre több hajó kiválik a csatából. A végeredmény két-három áldozat mindkét oldalon, egy tucatnyi hajó roncstelepre kerül, egy tucatnyit helyre kell hozni… – Ásított. – A szokásos… Így éldegélünk.

– Induljunk már a Lepényre – morogta Fakó Róka.

– Te nem kaptál szót! – torkolta le nyomban Lena. – Megmentettünk, örülj neki. Snecinek hasznos, ha megnézi a csatát. Nézd csak, Sneci, tanulj!

– Ha volna mit – morogtam.

– Hogyhogy ha volna? –csattant fel Lena, elfelejtve, mit mondott épp az imént. – Azok ott a Terror Területe hajói. Ősz Üstök… Árva… Keresztes… a többieket nemigen ismerem. Nagyon erős klán, és mindig észnél vannak. Afféle választott bíróságként lépnek fel, de nem lepne meg, ha ők tüzelték volna fel a két szövetséget. Tudod, szeretnek a győztes oldalon állni… Az meg ott a Szerencselovagok támadó egysége. Elöl Konn a Hüperiónon. Nagyon kemény harcos! Aki fedezi, az szerintem Kolja Gee. Rendes, komoly srác. Ők a Vámfelügyelet büszkeségei. Aha… Kolját Valdemar támadja. Ez kemény csata lesz, az biztos.

– Olyan érzésem van, mintha focimeccs közvetítését hallgatnám rádión – mondtam. – Sőt nem is focit, hanem curlinget vagy baseballt. Vagyis valami durva játékot. Itt meg csak annyit látok, hogy egy csapat fénypontocska közeledik egy másik csapat fénypontocskához.

Fakó Róka felvihogott mögöttem.

– Tudod, jó helyed lett volna a Keresőknél – mondta. – Ők hasonlóképpen szemlélik ezt az egészet. Fényecskék… elektromos impulzusok… Itt pedig mindjárt elkezdik lézerágyúval lőni egymást, és az erőpajzsok a szivárvány minden színében ragyogva visszaverik a nagy energiájú tölteteket. Plazmatöltetek égetik ki a titánpáncélzatot, a reaktorok másodpercenként annyi energiát égetnek el, amivel egész Moszkvát egy hétig lehetne fűteni.

– Ne túlozz – intette le Lena. – Bár persze Sneci tényleg nem érti, hogy ez az egész komoly dolog. Neki magának kell majd harcba keverednie, hogy megértse, igen.

– Ne szálljunk be valamelyik fél oldalán? – kérdeztem.

– Eszedbe ne jusson! – felelte kórusban Lena és Fakó Róka. Lena hozzátette: – Egyetlen percig sem maradnál életben, biztos, ami biztos, mindkét fél azonnal megkínálna.

– Akkor magyarázd el, mi történik – adtam meg magam.

– Mi történik… – Lena elgondolkodva nézte a képernyőt. – Konn és Valdemar csépeli egymást. Egyelőre eredménytelenül. De ott valamit már sikerült felgyújtani… Jaj, a Második Szövetségnek befellegzett!

– Mi történt? – kérdeztem.

Lena a képernyő egy pontjára bökött:

– Látod? A csillag felől közeledik egy Prime. Ez Masztodon. Sötét figura… ritkán bocsátkozik csatába, de ha beszáll… Szasza Boss nyilván az ő megjelenésére spekulált… Ott is van! Nézd, Szasza Boss kiszáll a csatából!

– Miért? – kérdeztem azt nézve, amint az egyik pontocska kezd felénk közelíteni.

– Mert derekas kis plazmatöltettel beletrafáltak – vihogott Lena. – Úgy kell neki… Nagypofájú fráter, goromba, mint a pokróc. Azt hiszem, már győzött az Első Szövetség.

– Mintha nem lennél elkeseredve.

– Mért keseregnék? Ez az én szövetségem, igaz, de te is látod: a Silent Star klán nem vesz részt a csetepatéban. Harácsoló nem viszi bele az embereit reménytelen küzdelembe. Jurta is ravasz róka. Ha a mieink nem szálltak bele ebbe a játékba, előre felmérték, hogy túrót se ér.

Lena valahogy egyre lassabban beszélt, és egyre a képernyőt figyelte.

– Figyelj, Sneci – mondta végül –, húzódj félre. Ne a székedből, a hajót vidd odébb! Szasza hiperűrugrásra készül, és az útjában vagyunk.

Engedelmesen tettem egy kanyart, félrevittem a hajót, lehetővé téve a Szerencselovagok eltalált vezérének, hogy elhagyja a csatamezőt. De csodálkozva vettem észre, hogy pályát változtat; megint felénk közeledik.

– Én bekapcsolnám a pajzsokat – mondta halkan mögöttünk Fakó Róka.

– Mi nem veszünk részt az összecsapásban – mondta Lena.

– Én akkor is bekapcsolnám… – makacskodott Róka.

Habozva a pulthoz nyúltam. Felciripelt az energiafogyasztás kijelzője – hajónk köré erőtér burka borult.

És abban a pillanatban hatalmas lökés rázott meg minket. A képernyőt vakító fehér fény borította el. Felkiáltottam, és önkéntelenül eltakartam a szemem.

– Szasza, kívülállót támadsz! – harsant fel Ősz Üstök hangja.

Levettem tenyeremet a szememről, pislogva kerestem a képernyőn támadónkat.

– Ne lábatlankodjon ott, ahol semmi keresnivalója! – üvöltötte Szasza.

Nyilván le akarta vezetni dühét valakin.

És erre a célra mi tökéletesen megfeleltünk neki.

Gázt adva megfordítottam a hajót. És nyomban láttam, hogy Szasza is kanyarodik, hajóját most vörös fény világította meg.

– Hé, ti ott a Főnixen! Tűnjetek el, majd én fedezlek benneteket!

– Ez Keresztes – mondta Lena. – Remek srác, bosszút áll… Sneci, tűnés innen!

– Egy nagy frászt… – mondtam, és megpróbáltam célkeresztbe fogni az ellenséges hajót.

– Manőverezz, te hülye! Nem tudod leszedni! – kiáltotta Lena. – Ahhoz olyan monstrum kell, mint a Prime!

Olyan izgatott volt a hangja, hogy feladtam a tervemet, és gyorsan félrevittem a hajót. Épp időben – Szasza megint ránk lőtt, de nem talált el.

– Főnix, tűnj el innen, majd én elintézem! – Védelmezőnket nyilván kihozták a sodrából történtek.

– Tűnök, ahogy csak tudok… – motyogtam. Ezzel a hajóval sokkal könnyebb volt manőverezni, de nekem nagyon kevés volt a tapasztalatom – egész bensőmmel úgy éreztem, hogy most mindjárt elér minket a második találat. És egyáltalán nem biztos, hogy védelmünk ezt is kiállja – az erőtér kijelzője egyfolytában vörösen izzott.

De ebben a pillanatban Keresztes hajója Szasza és közénk állt, Szasza pedig azon nyomban átkapcsolt az új célpontra. Mi visszahúzódtunk, fokozatosan felkészültünk a hiperűrugrásra, a csatából kivált két hajó pedig tűz alá vette egymást. Nem tudom, meddig tartott volna ez a párbaj, de ekkor hirtelen kivált a harcoló hajók közül Masztodon Prime-ja. Teljes sebességgel lerohanta Szaszát, akinek figyelmét lekötötte a Keresztessel vívott tűzpárbaj, és csak későn vette észre Masztodont.

De az is lehet, hogy észre sem vette, egészen a lövésig…

A képernyő felvillant, mintha minket ért volna találat, pedig a párbajozók jó tíz kilométerre voltak tőlünk. A Prime tűzereje elképesztő volt. Mikor kihunyt a fény, Szasza hajója már nem volt a képernyőn.

– A lakókapszula jelzése nem érzékelhető – mondta Ősz Üstök. – Keresztes, térj vissza, már nincs szükség a segítségedre… Te pedig, Sneci, tűnj el innen, lehetőleg minél messzebb!

– Na, te sasmadár – vihogott Fakó Róka –, jól elintézted Szasza Bosst. Persze már régen megérett rá – Keresztes is, Masztodon is régóta fente rá a fogát. Te pedig tálcán kínáltad nekik az alkalmat.

– Miféle alkalmat? – kérdeztem, miközben megfordítottam a hajót. Szerettem volna minél hamarabb eltűnni az Aréna közeléből. – Ő lőtt ránk, én nem is lőttem! Majd vesz magának egy másik hajót…

– Mi az, talán nem hallottad, hogy a lakókapszula jelzése nem érzékelhető? Kész, neki vége, elégett a hajójával együtt. És ez az egész leszámolás miattad történt.

Kivert a hideg verejték.

– Megesik – mondta Lena melankolikusan. – De eztán jobb, ha nem kerülsz a Szerencselovagok szeme elé. Masztodont vagy Keresztest sarokba szorítani nem olyan egyszerű, de téged könnyedén elkapnak.

MÁSODIK RÉSZ

„Van hajóm, harcra készen állok!”

Első fejezet

amelyben Valentyin röstelkedik, mert rég mosta fel a padlót

– VAGY KÉT tucat embert ismerek, aki Starquake-t játszik – mondta Lena. – Mondhatni, nyomozást folytattam.

– Pont ezt akarom én is – vallotta be Valentyin.

– Akkor figyelj, talán hasznodra lesz. – Lena nagyot sóhajtott, állát kezére támasztotta. Már félórája a konyhában ültek, a második csésze kávét itták. Valentyin már elmesélte a maga történetét, Lenán volt a sor.

– Csupa fül vagyok – mondta komolyan Valentyin.

– Véletlenül keveredtem bele ebbe az egészbe. – Lena a kiskanalat forgatta kezében. – Taxis vagyok, az egyetemet a második évfolyam után otthagytam. Így alakult… most már mindegy, miért. Akkor szakítottunk a… barátommal… már külön éltünk, de még próbáltunk valahogy rendbe hozni valamit… fura, igaz? Rendszerint fordítva történik… Egyszer vittem valakit abba az ügynökségbe, tőle hallottam erről a különleges játékról. Később egyszer ott jártam a közelben, hát bementem… Fura volt az egész, de az első két-három napban még nem gyanítottam semmit. Csak ül az ember, és játszik… Tetszett nekem, és beléptem a Második Szövetség Silent Star klánjába. Sok barátom lett… Aztán felfedeztem, hogy mialatt én nem vagyok benne a játékban, mindenféle történik a hajómmal. Repül, csatázik… Közben meg az egész valahogy… nagyon rendben levőnek tűnt. Én is azt csináltam volna, amit a figurám csinált nélkülem. Azután… azután beszéltem saját magammal.

– Hogy mi?!

– Újra regisztráltam a site-on. Más néven léptem be a játékba. Persze megint kis, gyenge hajóm volt, Szilvana, az az ócska teknő. De észrevettem, hogy nincs kedvem játszani. Valahogy olyan… unalmas, érdektelen lett az egész. Nem kötött le a játék. De tovább játszottam, próbáltam megfigyelni, mi történik a Második Szövetségben. És egyszer csak szembetaláltam magam a saját hajómmal. Egy csapat másik hajóval együtt ment valahova, sőt azt is tudtam, hogy hova igyekeznek… valami harci cselekményre készültek. Közéjük kéredzkedtem, de természetesen kinevettek. Tűrtem, naiv kérdéseket tettem fel… És sikerült kivárnom: a Taxis kezdett beszélgetni velem. Vagyis én magam. Ez volt a nevem a játékban. Először megpróbáltam leleplezni a névbitorlót. Aztán… aztán rádöbbentem, hogy saját magammal beszélek. Úgy fogalmazott, ahogy én. Tudta, amit én tudok. Vagy a legtehetségesebb imitátor volt, aki alaposan tanulmányozott engem… de ennek mi érelme? Kinek van erre szüksége? Vagy pedig én vagyok. Az az énem, aki elszegődött pilótának. Félelem fogott el… – Lena váratlanul elmosolyodott. – Azután irigyelni kezdtem.

– Irigyelni?

– Természetesen! Miközben én itt a szerencsétlen magánéletemmel vesződtem, robotoltam a falat kenyérért, nyeltem a kipufogógázt, ácsorogtam a dugókban, eszemet vesztettem az unalomtól… ő élt! Űrhajón röpködött. Harcolt. Igazi barátokat talált. Igazi férfiak voltak az életében. Érted?

– A férfiakat kivéve – tökéletesen. – Valentyin elnevette magát. – Vagyis te elhiszed? Hogy ez az egész igaz, és a hasonmásaink… az űrben vannak?

– Elhiszem – bólintott Lena. – Az ördögbe is, mennyire szeretnék oda kerülni!

– És nem lehet, hogy ő meg szeretne visszajönni?

– Nem hiszem… – Lena cigarettát vett elő. Valentyin bólintott, és közelebb tolta hozzá a hamutartót. – Egyébként meg nem játszom többet álnéven. Helytelen volt, és unalmas. Amikor a saját nevemen játszottam, én irányítottam az eseményeket. És éreztem, hogy ez az egész komoly.

– De hogy lehet ez lehetséges? – kérdezte Valentyin. – Ha ott is te vagy, az a másik miért engedelmeskedik neked?

– Úgy gondolom, egyszerűen ugyanúgy cselekszünk – felelte Lena. – De az is lehet, hogy az egyikünk rákényszeríti a másikra a gondolatait, a döntéseit…

– Azt mondod, sok játékost ismersz személyesen?

– Igen. Néha találkozunk. Kezdtem eljárni ezekre az összejövetelekre… rendszerint valahol egy sörözőben, hiszen érted. Beszélgettem. És lassan kezdett valami kiderülni. Először is, vannak, akik az interneten regisztráltak a játékba. Nekik a Starquake csak egy játék. Szórakoztató, de semmi több. Másodszor vannak azok, akik a Csillagóránál léptek be a játékba. Náluk már bonyolultabb a helyzet. Sokan játszanak, és ugyanazt érzik, mint én… érzékelik a saját hasonmásukat ott, az űrben. Van, aki határozottabban, van, aki kevésbé. Sokan előbb-utóbb meghaltak. Ez nem jelenti a játék végét – visszamész az űrállomásra, és játszol tovább. De néhányan visszatérve úgy érezték, valami megváltozott. A játék… unalmasabb lett? Érdektelenebb? Szóval én úgy gondolom, hogy ezeknek a hasonmása elpusztult. És ők most már csak játszanak, irányítgatják a virtuális hajójukat, de ennyi az egész. Mások megmenekültek. Nekik ugyanolyan maradt a játék, lebilincselő, izgalmas.

– És sokan vannak, akiknek nem egyszerűen csak játék? Akik hisznek abban, hogy ott vannak?

– Én kettőt ismerek – felelte Lena. – Te is tudod, az ilyesmit nem verik nagydobra, senki nem szeretné, ha őrültnek néznék.

Valentyin bólintott, majd óvatosan megkérdezte:

– Gyakran… érzed? Azt, ami vele történik? – És tekintetével a magasba mutatott.

– Néha álmomban. Néha mintha valami érzelem árnyéka lenne… félelemé, izgalomé, vágyakozásé… – Lena elmosolyodott. – Mintha az erős érzelmek jönnének át. A gondolatok nem.

– Nekem meg ma éjjel… álmomban.

– Igen, rendesen elengedtük magunkat – nevette el magát Lena. – Micsoda hülyeség, igaz? Mintha történt volna valami köztünk. Pedig nem volt…

– Fiatalkoromban történt velem valami hasonló – ismerte be Valentyin.

– Hogyhogy?

– Nagy társaság jött össze egy nyaralóban, az évfolyam végét ünnepeltük. Volt ott egy lány, tetszettünk egymásnak… Na és alaposan leittuk magunkat. Alaposan és ügyetlenül. Reggel egy ágyban ébredtünk meztelenül, összeölelkezve. De hogy történt-e valami köztünk, arra nem emlékeztünk.

– Na és hogy oldottátok meg a helyzetet? – mulatott Lena.

– Hogyan… Megvitattuk a helyzetet, még ott a takaró alatt. És arra jutottunk, hogy a kétségek eloszlatásáért szexelünk. Bár igazából leginkább egy hideg sörre vágytunk. De becsülettel elvégeztük a feladatot. Később egyébként semmi nem volt köztünk, bár barátok maradtunk.

Lena nevetett.

– Jó történet. Csak biztos vagyok benne, hogy kissé kikozmetikáztad. Gondolom, emlékeztél rá, hogy nem történt semmi. De elhatároztad, hogy megteszed azt, ami az éjjel nem sikerült.

Valentyin egy pillanatig hallgatott, majd bólintott.

– Igaz. Emlékeztem rá, hogy próbálkoztunk, de nem sikerült. Okos lány vagy.

Lena széttárta a karját.

– Egyszerűen csak ismerem a férfiakat… Na és mit fogunk csinálni?

– Ez attól függ, mit akarunk – vont vállat Valentyin. – A játékprogramokat működtető cégek reklámpolitikájáról akartam cikket írni. De most… most valami őrültség jön ki az egészből. Megírni, hogy egy munkaközvetítő cég az űrbe küld embereket… szakmai öngyilkosság. Ezután legfeljebb a legócskább bulvárlapokba írhatnék.

– És ha hinnének neked?

– Kizárt dolog. Ezt senki nem hiszi el. Legfeljebb holmi ufólógusok meg földönkívüli-hívők. Már csak azért is, mert ezek nem fognak ölbe tett kézzel üldögélni. Miért figyelmeztettél, hogy ne menjek el itthonról?

– Mert én már megpróbáltam komolyan beszélni valakivel, aki tudta, hogy a hasonmása valóban valahol a világűrben él. Amikor a vele megbeszélt találkozóra mentem, háromszor állítottak meg a közlekedésiek. Minden indok nélkül. Sikerült mindháromszor gyorsan megszabadulnom tőlük. De akkor nekem jött egy Lexus, összekoccantunk. Meg kellett várnunk a helyszínelőket. Ezúttal nem nagyon siettek. Szóval lekéstem a találkozót. Amikor másodszor próbáltunk meg találkozni, az illetőt valaki felhívta az iskolából telefonon, hogy elsős gyereke elveszett egy kiránduláson. Odarohant az iskolába, és a kisfia ott ült a padjában, minden rendben volt. Nem sikerült kideríteni, ki telefonált. Az az ember gondolkodott egy darabig, majd azt mondta, nem akar erről a dologról beszélni. Hogy „megértette a célzást”, és hogy a gyereke fontosabb neki, mint kideríteni, van-e valaki a világűrben, vagy nincs. Nem ítélem el.

Valentyin bólintott.

– Figyelnek minket – mondta Lena. – Nem hiszem, hogy mindenkit és folyamatosan, de a túl élénk érdeklődést viszonylag gyorsan kiszúrják. És figyelmeztetnek… ahogyan tudnak. Hogy nem célszerű túl mélyre ásni. Tudod, mi az igazság? Hát tudd. De ne terjeszd. Ne gyűjts parazsat a fejedre.

– Ez az eset a doboz kaviárral majdnem nevetséges volt – mondta Valenytin. – Másrészt viszont… ez végül is tényleg figyelmeztetés. Hogy lehet még nagyobb baj is. Még ha nincsenek is közvetlen kapcsolataik a hatóságokkal, egy ilyen lehetőségekkel rendelkező szervezet könnyen eltaposhat egy embert. Nem azt mondom, hogy megölheti, annál semmi sem egyszerűbb. Elég, ha tolvajként, pszichopataként, idiótaként állítja be…

– Berezeltél? – kérdezte Lena, és gyanakodva nézett rá.

– Be – ismerte be Valentyin. – Írtam néhány cikket, ezekben nagy emberek tyúkszemére tapostam. Nem túl gyakran… De mindig tudtam, hogy van lavírozási lehetőségem. Hogy vannak, akiknek nagyon is tetszenek ezek a cikkek, hogy az én oldalamon is áll valamilyen erő.

– A szabad és független sajtó! – mondta Lena gúnyosan.

– A szabadság mindig lavírozás eredménye. – Valentyin nem kezdett vitatkozni. – Senki nem szabad teljesen. Még az elnökök sem. Még az USA elnöke sem. Mindig létezik az érdekek nyomása és a…

– Értem én ezt, nem vagyok hülye. – Lena elkomorodott. – Tehát nem számíthatok rád?

– Miben? Hiszen mondtam már: előbb azt beszéljük meg, mit is akarunk.

– Én oda akarok kerülni – mondta Lena határozottan. – Űrhajót akarok. Vezetni akarom. Igazi életet akarok. Igazi kalandokat.

– Merész vagy. – Valentyin valami miatt nem is számított más válaszra. – Én viszont őszintén szólva nem is tudom, mit akarok. Valószínűleg megérteni, mi ez az egész. Rájönni, mi történik itt.

– És hajlandó vagy kockáztatni?

– Tudnunk kell, mivel van dolgunk. Titkos kormányprogram?

– Ne röhögtess! – legyintett Lena. – Oroszország titkos űrflottát tart fenn az Alfa Centaurin…

– Ezt én sem hiszem… sajnos. Amerikai kísérletek?

– Miért az oroszokon? Otthon is találnának megfelelő kísérleti nyulakat. Na meg nem is lenne könnyű idegen országban végrehajtani egy ilyen műveletet. Nem. Nem az amerikaiak, nem az angolok, nem a zsidók…

– Kis zöld emberkék? – Valentyin megpróbált mosolyogni, de valahogy szánalmasra sikeredett a mosolya.

– Más lehetőség nem marad – mondta Lena határozottan.

– Na de mi a célja az egésznek?

– Még fantasztikus regényeket is elolvastam direkt azért, hogy megértsem. Volt néhány könyv, azokban embereket vittek a kozmoszba, mert minden értelmes lény közül ők a legharciasabbak. Egy közönséges nyugdíjas anyókához vagy tinédzserhez képest is tehetetlennek, neuraszténiásnak bizonyultak más bolygók legvakmerőbb harcosai.

– Hű, mi csoda teória – mosolyodott el Valentyin. – Hízeleg a hiúságomnak… Na jó, tegyük fel. És kivel harcolnak ebben a játékban?

– Nem jöttél rá? – csodálkozott Lena. – Elsősorban egymással. Klánokra-szövetségekre oszlanak, és tisztázzák az erőviszonyokat. Másodszor meg időnként megjelennek a férgek hajói. Ezek olyan harcias, biotechnológiát alkalmazó lények. Tárgyalni nem lehet velük, nem hajlandóak kapcsolatfelvételre. Élve nem adják meg magukat. Nagyon kemény ellenfelek.

– Van egy elméletem – élénkült fel Valentyin. – Egy bizonyos civilizáció szenved ezeknek az… izéknek a támadásaitól. Ők maguk nem akarnak harcolni, ez ellenkezik morális elveikkel, na meg nagyon nagyra értékelik az életet. Ezért a legközelebbi… na jó, nem feltétlenül a legközelebbi bolygón vakmerő egyedeket toboroznak, olyanokat, akik élnek-halnak egy kis űrbéli csetepatéért. Ráadásul nem állítható, hogy erőszakkal vennék rá vagy becsapnák őket – mindenkit figyelmeztetnek, az igazat mondják… és ha az emberek nem hisznek nekik, az már az ő bajuk. És felépül a kozmoszban egy űrállomás, amely több ezer űrhajó bázisául szolgál. A pilóták egymás ellen küzdenek, így szerezve harci tapasztalatot. És amikor megjelennek a közelben az idegen hajók, rájuk vetik magukat! Ez így teljesen logikus. Eleven pajzsként szolgálnak. Zsoldosok.

– Várj, megpróbálok ellenérveket találni – mondta Lena.

– Találj. Legyél az ördög ügyvédje. Ez azt jelenti…

– Valja, nincs egyetemi végzettségem, de nem vagyok hülye.

– Bocsáss meg – Valentyin zavarba jött.

– Nem jelent-e veszélyt az idegen bolygó lakóinak egy ilyen erős hadsereg a közvetlen közelükben? És ha egyszer csak ellenük fordul?

– Semmiképp – vágta rá Valentyin. – Ez a hadsereg teljes mértékben az űrállomástól függ.

– A pilótáknak vannak bázisaik különböző bolygókon, bányáik…

– És azok teljesen autonómok?

– Nem – rázta fejét Lena. – Amennyire én tudom, hajót csak a Lepény képes előállítani. Az önálló bázisokon csak üzemanyagot, lőszert, egyes szerkezeti elemeket gyártanak.

– Ez a válasz a kérdésedre.

– Miért nem katonákat toboroznak? Pilótákat?

– Azok sem értenek az űrbeli munkához.

– Ha tudnánk, ha biztosan tudnánk, hogy az oda került embereknek nem születnek gyerekeik, az bizonyítéka lehetne az „eleven pajzs” elméletnek – bólintott Lena. – Amíg az embereknek nincs családjuk, nincsenek gyerekeik, nem alkotnak civilizációt. Így nem áll fenn a kockázat, hogy teljes értékű fejlődést produkálnak, és veszélyessé válhatnak… Na jó, nézzünk más lehetőségeket. Olyan könyvet is olvastam, amelyikben azért visznek embereket a világűrbe, hogy tanulmányozzák őket. Kísérletezzenek rajtuk. Nem biológiai kísérletekről van szó. Egyszerűen meg akarják érteni az emberi természetet, hogy irányíthassák az embert.

– Egy invázió előkészítése? – Valentyin elgondolkodott. – Nem, nem hiszem. Ez túlságosan szabálytalan helyzet, nem hasonlít a földi viszonyokra. Egyszerűbb lenne felépíteni egy várost, és családostól odatelepíteni az embereket, és megfigyelni a hétköznapi életet… Ennél is egyszerűbb lenne csak megfigyelni a földi életet. Ha már egyszer képesek ilyen színvonalú beavatkozásra! Apró közlekedési baleseteket rendezni, apróbb lopással megvádolni…

– Igaz – bólintott rögtön Lena. – De akkor mi lehet még?

– Szórakozás – mondta Valentyin komoran. – Bármilyen sértő is, lehetséges, hogy ez az egész nem más, mint hogy így szórakoznak. Gladiátorküzdelmek… valóságshow. Abba a műfajba minden mocsok belefér.

– Kínos, de elképzelhető – értett vele egyet Lena.

– És ha már teljesen elengedjük a fantáziánkat, miért ne tételezhetnénk fel, hogy azok a lények erős érzelmekkel táplálkoznak?

– Akkor elég lenne elmenniük bármelyik házasságkötő teremhez. Ott aztán bőséggel van szerelem is, meg gyűlölet is. Vagy fürdőhelyet létesíteniük a Közel-Keleten. Ott más sincs már évezredek óta, mint érzelmek… Mi lehet még?

Valentyin széttárta a karját.

– Nincs több ötletem. Marad az „eleven pajzs” elmélet, ha az űrlényeknek leginkább biztonságra van szükségük. A „gladiátor” változat, ha leginkább szórakozni akarnak. Na és tegyük fel, van ötszázaléknyi esélye a „kísérleti nyúl” változatnak, ha az emberek tanulmányozása a cél. Ennyi. Más nem jut eszembe.

– Na és ha túllépünk a „földönkívüliek” elméleten?

– Hogyan? Vagy a Földön szervezi ezt az egészet valaki, vagy a kozmoszban. Az első változatot elvetettük, marad a második.

– Az idő, Valentyin.

– Mindjárt… – Az órájára pillantott. – Fél kettő.

Lena fölemelte karját, megmutatta az óráját.

– Nem erről beszélek. Azt mondom, a jövevények nemcsak a térből jöhetnek. Hanem az időből is. Például az emberek a jövőben ellenséggel kerültek szembe. De ők már túlságosan humánusak.

– Vagy számukra túlságosan nagy az élet értéke. – Valentyin bólintott. – Ugyanaz a figura, csak más nézőpontból. Az eleven pajzs elmélet, csak itt az emberek nem zöldek, hanem sárgák.

– Miért sárgák?

– Mert a fehér faj kihal, a sárgák és feketék száma viszont egyre nő.

– Úristen, csak nem vagy fasiszta? – képedt el Lena.

– Ugyan már – sértődött meg Valentyin. – Csak azt mondom, hogy minden létező prognózis szerint ötszáz év múlva az emberiség zöme negroid vagy ázsiai típusú lesz. Ez puszta tény, mindenféle értékítélet nélkül.

– Csak lehetőségetek nyíljon, és ti, újságírók nyomban valami szörnyűséget prófétáltok – legyintett Lena. – Engem jobban izgat a jelen, mint a jövő. És biztosíthatlak, ha mindannyian kevesebbet járatnánk a szánkat a holnapi napról, az jobb lenne!

– Két lábbal állsz a földön?

– Igen, de a világűrbe akarok menni. Valentyin, biztosan sorra vettünk minden lehetőséget?

– Ki tudja? – vont vállat Valentyin. – Minden cselekvésnek van valami célja, igaz? Itt aligha az a cél, hogy ásványokat termeljenek ki az aszteroidákon. Civilizáció létrehozása? Aligha… Vagyis ebből az következik, hogy mindannak a célja, ami a játékban történik, a pilóták harci tapasztalatainak fejlesztése és… azoknak a férgeknek a pusztítása, igaz? Tehát az „eleven pajzs” elmélet az igazi, annak a változatai.

– Én is erre a következtetésre jutottam – ismerte be Lena. – De tudod… az az érzésem, hogy valamit nem vettünk észre. Körülötte tapogatózunk, de nem értjük meg. Nem vizsgáltuk meg más szempontból is…

Valentyin megint rágyújtott, hátradőlt a székén.

Gondolkodott. Igen, valami hasonló motoszkált az ő fejében is.

Az volt az érzése, hogy nem tettek meg egy lépést… a helyes irányba.

Megtenni még egy lépést, megfordulni, és visszanézni.

Megszólalt a telefon.

Valentyin összerezzent.

– Mi van? – kérdezte Lena. És ő is feszült lett. – Szól a telefon.

– Igen, de… – Valami megint motoszkált a fejében… valami nyugtalanító, fenyegető…

– Csöng a telefon, vedd már föl. – Lena fölállt, elvette a telefont a mosogató melletti asztalkáról. – Mi van, nem vársz hívást?

– Tudod… – Valentyin fogta a telefont, felállt, benézett a szobába, ahol az ágy mellett ott volt a telefon töltője. – Én persze mindig várok hívást… Ilyen a munkám…

A telefon újból csöngeni kezdett.

– Csak tegnap kikapcsoltam a telefont – mondta Valentyin. – Kihúztam a vezetéket a bázisból. Mindig így csinálom, ha sok a munka vagy nagyon érdekes.

– És nem kapcsoltad vissza? – kérdezte Lena összehúzva szemöldökét.

– Nem. Nem kapcsoltam vissza. Biztos vagyok benne.

A telefon makacsul egyre csöngött.

– Megmondtam neked, hogy ne menj sehova – mormolta Lena. – De most vedd fel! Most már mindegy.

Valentyin a füléhez emelte a kagylót, és csak ezután nyomta meg a gombot. Mintha félne akár egyetlen szót is elmulasztani.

A kagylóban nyomasztó, süket csönd volt. Létezik ez a fajta különlegesen mély csönd – a zárt tér, a tengeri kagyló, az üres szoba csöndje.

Valaki nagyot sóhajtott a kagylóban.

– Halló – mondta Valentyin.

– Ne csinálj hülyét magadból, Valik – súgta valaki a kagylóba. – Minek ez neked?

– Miféle ez?

– Nézz jobbra!

Valentyin odanézett.

Lena ült ott, és őt nézte.

A homlokán piros folt villogott.

– Erről van szó. Erről a nőről.

Nyilván megváltozott valami az arcán. Vagy Lena megérzett valamit. Meglátta a visszfényt.

Egy pillanat alatt oldalra vetette magát, és elnyúlt a padlón.

Valentyin gondolkodás nélkül követte példáját, még mindig szorongatva a telefonkagylót.

Ekkor nem láthatták őket az ablakból.

– Nem ütötték meg magukat? – kérdezte valaki aggódva.

– Te rohadék – suttogta Valentyin.

– Ne szitkozódjon.

Megcsörrent az ablaküveg. Az asztalon csörömpölve darabokra tört az egyik kávéscsésze.

Valentyin és Lena összenézett. Valentyin megnyomta a kihangosító gombját. Lena bólintott – megértette.

Újabb üvegcsörömpölés, újabb cserepek az asztalon.

Egy második lyuk az ablaküvegen, egy második kávéscsésze.

– Ne csináljanak hülyeségeket – mondta valaki szinte gyengéden Valentyinnak. – Ha tetszik, játsszanak, ha nem, ne játsszanak. Senki nem kényszerít senkit semmire. Csak ne csináljanak hülyeségeket. Maguk még fiatalok, még élhetnek sokáig… és jól.

A kagylóban búgás hallatszott.

Valentyin kikapcsolta a készüléket.

– Ismerős a hang? – kérdezte.

– Nem – felelte Lena sajnálkozva.

– Nekem se… – Valentyin kis habozás után megpróbált felállni.

– Hülye vagy? – rántotta vissza Lena az ingénél fogva.

– Gondolod, hogy megint lő?

– Jobb, ha fekve maradunk. És jó sokáig.

Mialatt beszélt, benyúlt széldzsekije zsebébe, összehajtogatott cédulát és egy ceruzacsonkot vett elő. Gyorsan leírt néhány sort, és a cetlit Valentyin orra alá dugta.

Ez állt ott:

1. Feküdj! Ne állj fel, ne szólalj meg! Csak válaszolgass nekem.

2. Egy perc múlva halkan kússz el az ajtóig. Ne láthassanak meg az ablakból!

3. Majd megyek utánad.

4. EL KELL TŰNNÜNK INNEN!

– A francba, kell a fenének ez a játék! – kiáltott fel Lena mély érzéssel. – Nem vagyok normális, hogy idejöttem hozzád… hiszen figyelmezettek!

– Hát minek jöttél? – támogatta szövegével Valentyin. – Minek nekem ez az egész? Igazából nem is játszottam!

– Ne hívjuk fel a rendőrséget? Nem merek felállni.

– Na és ha rossz néven veszik? Ne maradjunk inkább fekve?

Lena bólintott, és hüvelykujját felmutatva megdicsérte.

Az asztalról valami Valentyin térde alá csöpögött. Fintorogva elhúzta a lábát.

Azután lassan és halkan kúszni kezdett.

A szobaablakok csukva, a sötétítőfüggöny vastag. De ha infravörös célzókészülékkel figyelik őket, a sziluettjüket látni fogják.

Jobb, ha nem állnak föl.

A fenébe, olyan az egész, mint valami film!

Na és mi lesz, ha elérik az ajtót? Egyszerűen kimennek?

Igyekezett ezt a gondolatot elhessenteni. A problémákat felmerülésük sorrendjében oldjuk meg.

Valentyin kúszott, nyomában a padlóhoz lapulva kúszott Lena. Valentyin akaratlanul is lelkifurdalást érzett, hogy agglegény módjára ritkán mosta fel a padlót.

Egyébként az is ritkán esik meg az életben, hogy a padlón kell kúszni.

Az előszobában, az ajtó előtt szánta rá magát Valentyin, hogy felálljon. Kellemetlen volt a padlón kúszó Lenára nézni, de nem lehetett fölöslegesen udvariaskodnia – ha nem áll föl, nem fértek volna el mindketten a tenyérnyi előszobában. Lena felállt, kezét beletörölte dzsekijébe, megnézte a tenyerét. Gúnyosan nézett Valentyinra, aki erre széttárta karját.

Lena a dzsekije alatt a háta mögé nyúlt. És… elővett egy pisztolyt.

Valentyin összerezzent. A férfiak többségéhez hasonlóan ő is eligazodott valamennyire a fegyverek között – a seregben lőtt automatából (igaz, nem túl gyakran), felnőtt fejjel néhányszor célba lőtt lőtéren. Úgy látta, a pisztoly igazi.

Vagy valamiféle riasztópisztoly, amely gumilövedéket lő ki.

Lena intett neki, hogy nyissa ki az ajtót. Ő maga az ajtó mellé állt, felemelte a pisztolyt, kibiztosította.

A pokolba, mi ez az egész…

Valentyin lassan elfordította a kulcsot, kitárva maga elé rántotta az ajtót, és biztos, ami biztos, hátrébb húzódott a „tűzvonalból”. Lena abban a pillanatban az ajtónyílásban termett, maga elé tartva a fegyvert. Valentyin fején vad gondolat futott át – ha a vak véletlen ebben a pillanatban a lépcsőházba vezeti a beteges Iraida Markovnát, nyugdíjas szomszédasszonyát, lövöldözés nélkül is lehet halálos áldozat. Infarktust kaphat az anyóka…

A lépcsőházban szerencsére nem volt senki.

Sem a nyugdíjas szomszédasszony a vekni kenyerével és kefirjével, sem bérgyilkosok géppisztollyal és tőrrel. Valentyin gyorsan cipőre cserélte papucsát, felkapta dzsekijét, és követte Lenát.

A lány óvatosan becsukta az ajtót, és kinevette Valentyint, aki gondosan bezárta a lakást. Öve mögé dugta a pisztolyt. Intett Valentyinnak, hogy kövesse.

De nem lefelé indult a lépcsőn.

Hanem fölfele.

Második fejezet

amelyben becsületbíróság elé kerülök

A BÁR SOSEM volt néptelen.

Bármely napszakban le- és felszálltak hajók. A Lepényen élők ritkán követték a nappal és éjszaka feltételezett váltakozását. A Földről érkezett újoncok néha több napig egyfolytában csak „enyhítették a stresszt” – eltékozolva a berendezkedésre kapott induló összeg jó részét –, míg az adminisztráció valamelyik képviselője ki nem toloncolta őket a bárból. Az volt a benyomásom, hogy azoknak, akik ivászattal akartak megszabadulni a stressztől, hallgatólagosan elnézték ezt. Nyilván kinek-kinek másra volt szüksége az adaptációhoz.

A bárhelyiség hosszú és keskeny volt. Egyik végén ajtó vezetett az űrállomás lakórészlegéhez. Másik végén volt a bárpult. Kétoldalt két- és négyszemélyes asztalkák sorakoztak, amelyeket zavaros színű, félig áttetsző függönyök választottak el egymástól. Ezek vagy műanyagból, vagy műanyagra emlékeztető textilből voltak.

A falak is, a padló is ugyanabból a perforált fémből volt, ami az egész űrállomáson mindenütt látható volt. A világítást az egész mennyezeten végighúzódó, homályos fénysáv szolgáltatta. Valószínűleg nagyobb fényerőre is át lehetett volna kapcsolni, de amíg ott voltam, ez nem történt meg. A homály az ifjúság… és a részegek barátja.

A bárpult ékessége jókora plazmatévé volt – nyilván a Föld ritka adományainak egyike. A készüléken adások nyomorúságosan szegényes válogatása ment. Két nap alatt kívülről megtanultam az egész repertoárt.

Először egy folkrockénekes régi koncertjét vetítették, ukrán nyelvű feliratokkal.

Azután következett a BBC filmje ausztráliai bennszülött törzsek felnőtté avatási szertartásairól.

Ezt követte egy szovjet időkből maradt vígjáték.

Következett egy válogatás Mireille Mathieu klipjeiből.

Majd Az idegen című film jött.

És kezdődött elölről az egész.

Nehéz lenne megmondani, mi járhatott a fejében annak az embernek, aki éppen ezt a DVD-csomagot küldte az űrállomásra.

Egyébként az is meglehet, hogy a bárnak csak a készlet selejtje jutott, az érdekesebb műsorokat megtartotta magának a vezetőség…

Kiürítettem poharamat, és a bárpulthoz mentem újabb adagért. A mixer – fiatal, simára borotvált képű srác – mérlegelve nézett rám, de járásomat megfelelően biztosnak, tekintetemet ébernek látva megkérdezte:

– Ugyanazt?

A választék ugyanolyan szegényes volt, mint a videoprogramoké.

Tiszta szesz.

Vodka.

Három pálinkaféle – köményes, paprikás és kapros.

Három alacsony szesztartalmú likőrféle – meggyes, tejes és dinnyés.

Mindez természetesen a Lepényen készült. A szintetizátorok zökkenőmentesen gyártották a tiszta szeszt, amiből aztán ki-ki azt pancsolt össze, amit tudott. A bárnak volt saját választéka is „helyben készült” italokból. A bárban mindent egy Szveta nevű, már nem egészen fiatal, de szép és energikus asszony irányított. Három férfi segítője volt – az éppen szolgálatban levő srác, akit mindenki egyszerűen csak Kirjusának nevezett, és két idősebb ember.

Az a szilárd benyomásom alakult ki, hogy ezek négyen összetartó családot alkotnak. A szerepek viszont nem a banális „egy nő, három férfi” séma szerint oszlottak meg.

Egyébként fütyültem az egészre.

– Meggyest adj – mondtam.

– Rossz irányba mész – jegyezte meg Kirjusa, és megtöltött egy pohárkát valami sötétvörös folyadékkal.

– Egye fene.

Ennivalóként háromféle szendvicset lehetett kapni a bárban: kolbászosat, sajtosat és halasat. Ha nem volt túl sok vendég, valami meleg ételt is felszolgáltak. Ha nagyon kevesen voltak, vagy volt időd kivárni, a mixer rántottával szolgált.

Akadtak ezenkívül mogyorófélék – ezek nagyon finomak voltak, egyáltalán nem érződött rajtuk, hogy ételszintetizátorból származnak. Sajnos az űrállomás lakói nem tanulták meg, hogyan lehet valami sörre emlékeztetőt készíteni.

A meggyes itallal (szesz, szörp, vanília, felhígított és leszűrt lekvár) visszamentem az asztalomhoz. Ide beszéltük meg Lenával a találkozót, de én jóval a kitűzött időpont előtt ott voltam.

Nem volt mit csinálnom.

Előző reggel értünk vissza a Lepényre. Hárman voltunk – velünk volt a Fakó Rókának nevezett srác, akit szó szerint a közelgő hóförgeteg elől mentettünk ki. Még néhány perc – és nem lett volna kit megmenteni. Simán beengedtek minket a dokkba, de amint kiszálltunk a hajóból, fegyverek csöve meredt ránk.

A Lepényen nagy volt a nyüzsgés. Sok feltöltésre érkezett hajó állt a dokkban, de sokat kívül kötöttek ki, a pilóták jelentkeztek az Együttműködés az Adminisztrációval csoportnál. Úgy vettem ki, korábban a Lepényen egyszerűen semmi szükség nem volt valódi katonai szervezetre – az állomáson belüli konfliktusokat az adminisztráció fegyveres munkatársai intézték el. Az űrben a számos őrjárat tartotta fenn a rendet, ezt a félhivatalos szervezetet köztiszteletben álló pilóták alkották, valahogy úgy működtek, mint a seriffek az USA-ban. Ha pedig komoly problémák adódtak valamelyik hajóval kapcsolatban, elég volt díjat kitűzni rá, és mindig akadtak, akik szívesen eljátszották a bűnöst üldöző nyomozó szerepét. Megint csak a marsallok amerikai mintájára, akik jó pénzért felkutatják a bűnözőket.

Minket az Együttműködés házilag készített jelvényét viselő pilóták tartóztattak le. Hamarosan előkerült az adminisztráció két képviselője, az egyikük Inna volt. Rövid, félórás kihallgatásunk azzal kezdődött, hogy Fakó Róka összeölelkezett Innával és az adminisztráció ismeretlen képviselőjével, majd hármasban félrehúzódtak, és Róka hosszasan magyarázott nekik valamit.

– Tudtam, hogy nem egyszerűen szerencsevadász – mondta Lena megvetően. – A főnökséghez tartozik.

Majd kikérdeztek minket. Külön-külön. Engem Inna hallgatott ki.

Mindent teljesen őszintén adtam elő. Nem volt rejtegetnivalóm. Akkor sem kérdeztem vissza, mi közöd hozzá, amikor Inna megkérdezte, lefeküdünk-e Lenával, hanem bólintottam.

A jelek szerint hittek nekünk. Átvizsgálták a hajót, majd udvariasan felkértek minket, ne hagyjuk el a lakórészleget, ne közelítsünk a hangárokhoz, a tudományos és hivatalos helyiségekhez, és állandóan legyünk elérhetőek.

– Még egyszer ellenőriznek mindent, azután becsületbírósági tárgyalást tartanak – mondta Lena komoran, mikor a hangárból a lakórészleg felé tartottunk.

– Az meg mi?

– Legalább hét és legfeljebb kilenc köztiszteletben álló pilótából szervezett tanács, közülük legalább hárman a vezetés képviselői. Szinte bármilyen kérdésben dönthetnek.

– Világos… Kellemetlenségekre számítsak? – Nem álltam meg, hogy meg ne kérdezzem.

– Meglátjuk – vont vállat Lena. – Gyerünk, keressünk neked helyet. Azután találkoznom kell valakivel.

Nem kezdtem faggatni, kivel.

Ha hivatalos dologról van szó, nyilván nem lehetek jelen.

Ha meg nem hivatalos a dolog… még kevésbé üthettem bele az orromat.

Miután Lena kerített nekem egy apró kajütöt a lakórészlegben, mosolyogva váltunk el, de kissé feszülten. Lefeküdtem és elaludtam. Kétszer szólalt meg a kommom – Inna, aki a jelek szerint vállalta a kapcsolattartást velem, a Keresőkre vonatkozó kérdéseket tett fel. Álmosan válaszolgattam, majd újból elaludtam.

Este átmentem a bárba.

Egyfolytában hívogattam Lenát.

Csak egyszer felelt a hívásra, röviden annyit mondott, hogy találkozunk a bárban, de majd másnap délben.

Nehezen találtam vissza.

És már tízkor elindultam a bárba leinni magam. Ott híreket hallottam a Keresőkről – a Nigredóra küldött hajók azt tapasztalták, hogy a bolygót elhagyták. Nyilván volt tartalékbázisuk, ahova távozásunk után rögtön áthurcolkodtak.

Bárhogyan nézzük is, a helyzetem nyomasztó volt. Bár fegyveres fenyegetés hatására hagytuk el a Lepényt (és mint kiderült, ezt a belső megfigyelőrendszer kamerái rögzítették is), vitathatatlan, hogy holmi őrült terroristáknak segítettünk egy hihetetlen erejű fegyver elrablásában.

Őszintén szólva nemigen számíthattam arra, hogy valamennyire elnézően bánnak majd velem. Az ő helyükben én is kiszabtam volna valamilyen büntetést Lenára meg magamra. Elkoboztam volna a hajóinkat. Vagy valami ilyesmit gondoltam volna ki.

Egyszerűen csak ezért, hogy máskor senkinek eszébe ne jusson segíteni a terroristákat.

Lassan szopogattam a meggylikőrt, mogyorót ropogtattam hozzá, és sörről álmodoztam. Hát nem lehetne átállítani valahogy a helyi szintetizátorokat? Űrhajót csinálnak, sört nem tudnak? Nyilván nem ismerik az összetételt. Hát keressék meg! Olyasmit csináljanak, amire az embereknek szükségük van. Sört, és nem csillagkioltót.

– Ide ülhetek?

Gyanakodva néztem a tolakodóra.

Fiatal srác, szinte gyerek. Tizennyolc körül. Arca értelmes, hóna alatt hegedűtok. Világos öltönye nagyon gyűrött. Fehér ingét láthatóan többször is ügyetlenül kimosták kézzel, utána még ügyetlenebbül kivasalták.

– Ülj le, Leonyid… Levin?

– Levinszon – mondta a fiú bánatosan, letelepedve mellém. A hegedűt óvatosan letette az asztalra. Másik kezében valami fehér itallal teli poharat tartott.

– Finom az a koktél? – kérdeztem.

– Ez tej – felelte sóhajtva a hegedűs. – Rövidesen fel kell lépnem… ahogy kezd összejönni a nép.

– Világos – bólintottam. – Hát, egészségedre.

Kiittam meggylikőrömet, ő pedig a tejét.

– Miért ismer engem mindenki név szerint? – kérdezte utána. – Én például nem ismerem magát.

– Valentyin vagyok. Vagyis Sneci. Nem régóta vagyok itt… nálad is később érkeztem.

– És az volt az első dolguk, hogy elmeséljék magának a vándoranekdotát a zsidó fiúról az ő hegedűjével! – mondta keserűen Leonyid.

– Így valahogy – ismertem be. –Érthető, a sztereotípiákat jegyzi meg mindenki a legkönnyebben. Az orosz az üveg vodkájával. Az ukrán a szalonnájával. A zsidó a hegedűjével. A skót szoknyában és egy üveg whiskyvel. A japán kimonóban és katanával.

– Maga nem zsidó? – érdeklődött Leonyid.

– Azt hiszem, nem. Annak kéne lennem?

A hegedűs nagyot sóhajtott.

– Tudja… unalmamban itt megpróbáltam felmérni a lakosság nemzetiségi összetételét…

– Na és? – biztattam.

– Kiderült, hogy az Oroszországban élő népek elég kiegyensúlyozottan képviselik itt magukat. Még a tádzsik vendégmunkásoknak meg a sarkköri vidékek nemzetiségeinek az előfordulása is teljesen reális… bár elég nehéz elképzelni, hogy videojátékokkal szórakoznának, igaz? Viszont háromszor kevesebb a zsidó, mint kellene!

– Nem lehet, hogy biztos, ami biztos, rejtőzködnek? Nehogy hirtelen őket okolják minden bajért?

A srác gyanakodva nézett rám, és megrázta a fejét.

– Nem… azt hiszem, másról van szó. A zsidók egyszerűen mindenben óvatosabbak.

– És okosabbak – mondtam.

Levinszon még nagyobb gyanakvással tekintett rám, de nem fűzött kommentárt ahhoz, amit mondtam.

– Normális zsidó nem megy be egy ilyen gyanús irodába, ilyen feltételekkel eszében sincs beállni űrpilótának… De én horogra akadtam!

– Hagyd ezt abba – próbáltam megnyugtatni. – Nem tudhattad, hogy ez az egész tényleg igaz.

– Miért? Éppenséggel biztos voltam benne, hogy nem vicc! Pont ez a lényeg.

– Á – bólintottam. – Az űrbe akartál kerülni?

– Nem. Egyszerűen csak hülye vagyok… És maga hogy került ide?

– Velem minden rendben – nyugtattam meg. – Orosz módra kerültem ide. Részegen.

– Na látja – mondta Levinszon olyan keserűen, mintha részegségem… nem enyhítő körülmény lenne, hanem egyenesen hősiesség. Hallgatott egy sort, majd hozzátette: – Gyűlölöm a hegedűt! Tiltakozásként írtam alá a szerződést. Hogy inkább repülhessek. Ne kelljen cincognom. Aztán hogy nekem estek! Azt mondták, szórakoztatókkal tele a padlás. Hogy tizedét fizetik annak, mint ha pilótaként dolgozom. Meg hogy… második éve asszony nélkül röpködő, zord pilóták közé fiatal fiúknak jobb nem bekerülni…

– Csak ijesztgettek téged.

– Lehet – mondta szomorúan a hegedűs. – De ki tudja…

Kiitta a tejet, fogta a hegedűtokot, udvariasan meghajolt. Válaszként bólintottam. Levinszon a bárpulthoz ment.

Különös.

Tehát figyelembe veszik Oroszország nemzetiségi összetételét?

Na és ez mit jelent? Vagy véletlen lenne?

De az ördögbe is, miért nincsenek itt amerikaiak, franciák, németek, kínaiak…

Levinszon kivette tokjából hegedűjét. Elgondolkodva állt, majd állához emelte a hangszert.

Játszani kezdett.

Tulajdonképpen nem is rosszul. De nem vagyok zenetudós.

De szerintem annak, aki kora gyerekkorától tizennyolc éves koráig játszik, jobban kellene hegedülnie.

Másrészt viszont minek strapálná magát?

Na és miért ült ide hozzám, sírta el hülyesége és nehéz sorsa miatti bánatát? Kiborult?

Valahogy furcsa..

Kiittam a likőrömet, és úgy döntöttem, legyen elég. A becsületbíróság elé idézhetnek, és nem leszek képes értelmesen válaszolgatni.

Úgy döntöttem, a statisztikát rontó zsidó Leonyid Levinszont is kirázom a fejemből. Különben nyomozót kezdek játszani, furcsa teóriákat felállítani minden alap nélkül. Ide jött, hát ide jött… lehet, hogy kiborult a srác.

– Sneci – lépett oda hozzá Lena. Érkezése teljesen váratlanul ért, annyira elmerültem gondolataimban. – Jó, hogy már itt vagy.

Zsákszerű kezeslábasát szoknyára és blúzra cserélte. Nem semmi! Igaz, a cipője elég ormótlan volt – de hát cipőt csinálni sokkal bonyolultabb, mint ruhát varrni.

– Csinos vagy – mondtam.

– Meghívod a hölgyet egy koktélra?

– Mi sem könnyebb.

A pulthoz mentem, és két tejes likőrrel tértem vissza – ez volt az utolsó a bár kínálatában, amit még nem próbáltam ki.

– Ez a kedvencem – mondta Lena. – Miután az abszintot betiltották.

– Miféle abszintot?

– Tudod, azt beszélték, hogy majdnem olyan, mint az igazi. Minden összetevőt sikerült szintetizálni. De túl erősen hatott az agyakra.

– Világos.

Belekortyoltunk a tejes likőrbe. Hát… a csórók Baileyse. Valamikor hajdanán, ifjúkoromban hasonlót pancsoltunk vodkából meg sűrített tejből.

– Ne haragudj, hogy eltűntem – mondta Lena. Szemében huncut fényecskék táncoltak. Beszélnem kellett… Tisztázni a viszonyunkat… a volt párommal.

– Á – csak ennyit tudtam kinyögni.

– Nem nagyon örülök annak, ami ott az állomáson történt köztünk. Szóval… nem vagyok álszent, de a poliandriát{11} sem pártolom. Bármily furcsa. Mindig csak egy férfi volt az életemben. Gyakran váltakoztak, de sosem párhuzamosan.

– Világos.

– Elégedett vagy ezzel, vagy nem? – kérdezte Lena élesen. – Vagy csak alaptalanul beképzeltem magamnak valamit?

– Nem. Vagyis igen. Elégedett vagyok. Nagyon is elégedett, Lena. Csak váratlanul ért…

– Miért éri mindig minden váratlanul a férfiakat? – fintorgott Lena. – Na jó. Beszéljünk másról. Mindjárt jönnek a bíráink…

– Ide?

– Miért ne? Az ilyen eseteket ritkán verik nagydobra, de nem is igen titkolják. Egyet-mást megtudtam. Engem gyakorlatilag semmivel nem vádolnak. Ellenállást tanúsítottam, sőt az egyik támadót meg is öltem… Egyszóval velem minden rendben. A te helyzeted bonyolultabb. Vállaltad a hajó vezetését. Elvitted a támadókat a bázisukra. Sőt – éppen te találtad ki, hogy bánjunk el a minket támadó hajóval.

– De te lőtted ki.

– Ez ügyben nem merik vállalni a kockázatot, hogy megvádoljanak… Minden pilóta rajtuk röhögne, ha elítélnék a Taxist, amiért kézi plazmavetővel kilőtte az adminisztráció ügynökének hajóját…

– Akkor én mit csináljak?

Lena vállat vont.

– Hivatkozz arra, hogy újonc vagy. Hogy ki akartak nyírni minket. Hogy el sem tudtad volna képzelni, hogy plazmavetővel el lehet intézni egy hajót.

– És milyen ítélet fenyeget?

– Elvehetik a hajódat. A közösségi tulajdonban okozott kár kompenzálásképp.

– Ennyi? – csodálkoztam.

– Ez neked kevés? Most pilóta vagy. Tapasztalatlan ugyan, de jó a hajód. Így vopi leszel.

– Vopi?

– Vopi – volt pilóta. Pejoratív megnevezés. Általában olyan embert jelent, aki elvesztette a hajóját, és kénytelen kisegítőként dolgozni, vagy itt az űrállomáson, vagy valamelyik nagyobb bolygón működő bázison. Ritkaság, ha valamelyiknek sikerül visszakapaszkodnia.

– Újságot indítok, és mindenkit felvilágosítok a disznóságokról – fenyegetőztem. – Értem, Lena. Na jó, majd valahogy kiverekedjük magunkat. És Szasza Boss miatt nem vonnak felelősségre? Akárhogy is, kinyírtak egy tapasztalt pilótát…

– Ugyan már. Az teljesen tiszta ügy, ő támadt ránk – rázta a fejét Lena. Majd az ajtó felé fordult.

– Nézd, jönnek. Farkast emlegettünk…

Valóban egy csapat ember vonult be a bárba. Inna, egy idősebb asszony és öt férfi. Szerencsére Fakó Róka nem volt köztük. Vagy úgy találták, hogy érintett az ügyben, vagy nem volt eléggé tekintélyes és köztiszteletben álló, hogy részt vegyen egy ilyen testületben.

Felálltam, üdvözöltük egymást az érkezőkkel. Minden különösebb ceremónia nélkül elhúzták az asztalunk melletti és még két másik függönyt. Három férfi a pulthoz ment, hogy italokat hozzon mindenkinek.

Az egész úgy festett, mintha régi barátok találkozója lenne.

Mikor mindenki letelepedett, az egyik, nagyjából velem egyidős férfi állva maradt. Biccentett Lena felé, nekem kezet nyújtott.

– Örülök, hogy megismerkedhettünk, Andrej vagyok. Az egyes hívószámú. Én voltam az ügyeletes a diszpécserszobában, amikor megjelentél, kommon keresztül beszéltünk.

– Nagyon örülök – szorítottam meg a kezét.

– Ha senki nem ellenzi, én vezetem a megbeszélést – nézett végig Andrej az összegyűlteken. – Akkor… rövid leszek. Szerintem Taxis nem bűnös. Nem engedte át a hajóját a támadóknak. Egyiküket megölte, és csak a plazmavető hatására hagyott fel az ellenállással. Vagyis vele szemben nincs semmi felróható. A hajót természetesen Sneci vezette. De kényszer hatására tette, és Taxis tanácsát követve, erről birtokunkban van Lena beismerése. Ami szellemes ötletét illeti, és ami Fakó Róka hajójába került… én is inkább felgyújtottam volna az idegen hajót, mint hogy magam égjek el. Összegezve – megrovást javaslok neki a hajó túlságosan ügyes kezeléséért – Andrej elmosolyodott –, tovább is körözhetett volna a Lepény körül, hogy legyen időnk leszedni. Ennyi.

Leült, és rám kacsintott.

A mellette ülő fiatalember bólintott.

– Az ellenséges hajó megsemmisítése kézifegyverrel hasznos tapasztalat, ezt meg kell jegyeznünk. Egyetértek Andrejjel.

Megkönnyebbültem. Hétből ketten a pártomon álltak. Ha lesz még kettő… De ekkor Lenára pillantottam, és észrevettem, hogy nagyon feszült.

– Én nem értek egyet a két eddigi hozzászólással – mondta keményen egy idősebb férfi. – Taxis kitalálhatott volna valamit… amilyen tapasztalt. Na meg Sneci is túl készségesen teljesítette az utasításokat… Taxisnak ezer kredit büntetés. Snecitől elkobozni a hajóját Fakó Róka javára, és egy évre megtiltani neki a kozmoszba kilépést.

– Támogatom – mondta a mellette ülő férfi. – Mit finomkodunk itt… félelmetes fegyver került a féleszűek kezébe. És ez többek közt az ő bűnük is!

Hát így állunk. Kettő-kettő.

Utánuk Inna szólalt meg.

– Részben egyetértek. Bocsáss meg, Lenocska, én pénzbüntetést szabnék ki rád. Úgy ötszázat. Ami Snecit illeti…

Egymás szemébe néztünk.

– A kozmoszba kilépés tilalma hülyeség, fölösleges kegyetlenség – mondta Inna határozottan. – Ellenzem… A hajó – igen, természetesen. Kárpótlás Fakó Rókának a Sneci hibájából elvesztett hajójáért.

– Szuka… – suttogta Lena. Rajtam kívül aligha hallotta meg valaki.

Most a másik, idősebb és őszintén szólva félelmetesebb asszonyon volt a sor. Idős általános iskolai tanárnőre emlékeztetett – arca szigorú volt, ajka keskeny…

– Ostobaságokat hordtok össze, elnézést az éles fogalmazásért – mondta a „tanárnő”. – Fegyvercső előtt ti sem hősködnétek. Gyakrabban kéne röpülnötök, ti nagyeszűek… Szóbeli figyelmeztetés Taxisnak és Snecinek. És köszönetnyilvánítás Róka megmentéséért. Talán elfelejtettétek, hogy nemcsak kilőtték a hajóját, hanem ki is mentették a fogságból?

Három-három.

– Összebeszéltetek? – kérdezte nyugodtan a becsületbíróság hetedik tagja, középkorú, pirospozsgás férfi, kissé keleties arcvonásokkal. Valahogy nagyon lazán volt öltözve, mintha otthon lenne, bő bársonynadrág, könnyű pulóver. – Valljátok be, összebeszéltetek. Úgy határoztatok, rám hárítjátok a döntést?

– Bocsásson meg, Vagyim Eduardovics, de hát ez a maga sorsa – mosolygott a „tanárnő”. – Nem beszéltünk direkt össze… de ha a „ne büntessünk, legyünk elnézőek” jutott volna túlsúlyra, én büntetést javasoltam volna. De a maga döntései mindig helyesek, ezt mindannyian tudjuk.

Vagyim Eduardovics felsóhajtott. Benyúlt pulóvere zsebébe, cigarettatárcát vett elő. Kivett egy szálat magának, egyet-egyet odanyújtott Lenának meg nekem. Elővettem az öngyújtómat, és rágyújtottunk.

A helyes döntéseket hozó ember senki mást nem kínált meg cigarettával.

– Lena bűnét teljesen jelentéktelennek ítélem – mondta Vagyim Eduardovics. – A hajóját nem adta át a behatolóknak… az pedig, hogy Valentyinnal tartott, mint kurátorának kötelessége volt. Bonyolultabb a helyzet Valentyinnal…

Elhallgatott.

– Magyarázzák meg, mi a bűnöm – kértem határozottan. – Mindaz, amit eddig hallottam, teljesen komolytalan.

– Nagyon egyszerű – mondta Vagyim Eduardovics. – Komoly vád természetesen nincs veled szemben. A dolog lényege az, hogy egy nagyon jó hajó került a birtokodba. A Főnixeket az idegenek technológiájának felhasználásával készítik, nem lehet csak úgy, ha kedved szottyan, összerakni. Mindannyian sajnáljuk, hogy tönkreteszel egy ilyen jó hajót. Ezért igyekeznek elszedni tőled.

– Köszönöm az őszinteséget – morogtam.

– Nincs mit. Az a véleményem, jobb mindig becsületesen elmagyarázni, mit miért csinálunk.

– Vagyis maga is amellett van, hogy vegyék el tőlem a hajót?

– Őszintén szólva igen. De én azt javasolnám, adjunk neked cserébe valamit… talán ne is Szilvanát… mondjuk, egy Arlont?

– Akkor már legalább egy Vikinget – szólt közbe Lena.

– Na, kezdődik az alkudozás – sóhajtott Vagyim Eduardovics. – Na jó, tegyük fel. Kapsz egy Vikinget, elégedett vagy?

Mindenki rám nézett.

– Nem – mondtam, magamat is meglepve ezzel. – Menjetek a férgeitek hátsójába, ahányan vagytok! A Főnix az én hajóm! Még ki kell fizetnem Taxisnak, de ez az én bajom. De ez az én hajóm, én hoztam el ide a Lepényre, és nem adom oda senkinek!

– Na nézzék csak, micsoda fickó… – mormolta Vagyim Eduardovics. – A Viking nem elég neki… még egy hete sincs itt, egyetlen repülést tud felmutatni…

Nem tudom, hogyan folytatta volna. Valami miatt az volt a benyomásom, hogy kemény válaszom inkább tetszett neki, mint ingerelte.

De ebben a pillanatban felvisítottak a kommjaink.

Egyszerre mindegyikünké.

Még az ifjú hegedűsé is, aki belezavarodott dallamába.

A mixeré is, aki elejtett egy poharat.

A hang átható, nyugtalanító volt.

Lenka füléhez emelte kommját, követtem példáját.

– Figyelem! – mondta egy ismeretlen női hang. – A Lepényen tartózkodó valamennyi pilótának! Kivétel nélkül mindenkinek! Az állomást támadás fenyegeti! Férgek hajóraja a nappálya síkja fölött! A lőtávolság elérésének várható időpontja tizenkilenc perc! Minden pilóta a hajójára!

Mindenki felpattant.

Természetesen én is.

– Te meg hova készülsz? – kiáltott rám Inna.

– Pilóta vagyok!

Vagyim Eduardovics Inna vállára tette kezét.

– Inna, állj meg.

– Nem segít semmit, és elpusztítja a hajót!

– Jogában áll.

Harmadik fejezet

amelyben átesem a tűzkeresztségen

AMENNYIRE én tudtam, az űrállomás képes volt védekezni. Nem is akárhogy. Voltak erőpajzsai, rakéta- és sugárfegyverei. Tekintélyes méretei ebben az esetben csak hasznára voltak. Energetikai kapacitása összehasonlíthatatlanul nagyobb volt, mint bármelyik hajóé – és végső soron az energia határozott meg mindent, a támadás erejét is, a védelem megbízhatóságát is.

De a pilóták, akik egymás után ugráltak be hajóikba, nagyon rémültnek látszottak.

Talán azért, mert mindannyiuknak a Lepény volt az egyetlen menedéke – még akkor is, ha csak évente kétszer-háromszor keresték fel. Ha megsemmisül az állomás, nem jönnek újabb pilóták. És az a furcsa, de eleven emberi közösség, amely itt kialakult, lassan kihal…

Főnixem Lena Murénája mellett állt. Mire a hangárba értünk, a pilóták fele már startolt – a hajók alatt cuppogva megnyílt a padló, a gépek lendületesen megindultak lefelé, és a padló újból összezárult felettük. Úgy néztem, vagy ötven hajó áll a hangárban. Vagy két tucat kívül csatlakozott az állomáshoz – először is ez olcsóbb volt, másodszor pedig a legnagyobb hajók be se fértek a hangárba.

Ha a pilóták felének sikerül kirajzani az ellenség elébe, forró lesz a helyzet.

A mennyezet alatti hangszórók ugyanazt bömbölték, amit a kommokban is hallhattunk:

– Figyelem! Kilépés után gyülekezés az állomás alatt, a szektort zöld szín jelzi a képernyőtökön. Várakozási idő – négy perc. Három csoportra oszlotok. Az első csoport parancsnoka Harácsoló, a másodiké Fantom, a harmadiké Ősz Üstök. Válasszátok ki a csoportotokat, és kövessétek a parancsnokotok utasításait. Aki elkésik, cselekedjen a helyzetnek megfelelően, egyenként vagy csoportot alkotva. Mindenáron meg kell állítani az ellenség hajóit! Várakozási idő három perc!

– Tiszta Csillagok háborúja – kiáltottam Lenának. – Közeleg a Halálcsillag!

– Ezzel ne viccelj – torkollt le Lena. – És egyáltalán, start előtt ki ne ejtsd ezt a szót!

Nevethetnékem támadt.

Pedig féltem egy kicsit, tisztában voltam vele, hogy ami történik, nagyon is komoly, hogy valóban meg is halhatok.

Az egész mégis nevetséges volt. Én, a békés, civil földi ember, akit még a közönséges katonásdi is hidegen hagy, itt rohanok egy űrállomáson a harci űrhajóm felé, mint a felkelők a Halálcsillag felbukkanásakor.

– Egymás mellett repüljünk – kiáltotta Lena, mikor kinyitottuk hajóink ajtaját. – Az első csoporthoz megyünk, Harácsolóhoz.

– Miért?

– Az ő klánjában vagyok.

Nem vitatkoztam. Én még egyik klánhoz sem tartoztam.

Az apró zsilip a Főnix alján volt. A zsilipből rövid létrán jutottam föl a fülkébe, beleültem a pilótaülésbe (na nem, mégiscsak muszáj lesz biztonsági övet beszerelnem, nagyon is zavaró a tudat, hogy pokoli sebességgel száguldasz – biztonsági öv nélkül), bekapcsoltam a vezérlőpultot.

Lustán kattogni kezdett a reaktor „metronómja”, a jelezve az energiatartalék szintjét. Világítani kezdtek a műszerek kijelzői.

Megérintettem a start szenzorát, és a hajó megindult lefelé. Az volt az érzésem, hogy most sokkal gyorsabb a startlift, mint első alkalommal volt. A Főnix tizenöt másodpercen belül kivágódott a nyílt világűrbe.

Mellettem feltűnt a Muréna.

– Sneci, hallasz?

Lena hangja valahonnan a fejtámlából szólt.

– Igen, Taxis.

– Maradj a nyomomban. Egyenletesen haladok majd, ne maradj le.

Hajója ívet írt le az állomás körül, és emelkedni kezdett valahova a „magasba” – ez itt természetesen nagyon viszonylagos fogalom volt.

Lábakat a pedálokra…

Kezet a botkormányra…

Az én ívem aligha sikerült olyan szépre (bár tudtam, hogy a komputer minden mozdulatomat értelmezi és korrigálja). De követtem Lenát, nem maradtam le, nem vesztettem szem elől. Hajója egyre gyorsított, hajtóművének narancsszínű csóvája kezdett eltűnni a csillagok között.

– Ne siess, jó? – kértem. – Különben lemaradok.

– Sneci, kapcsold be a navigációs displayt! – ordította Lena. – Csak nem vakon repülsz?

Égett a fülem. Rájöttem, mekkora idiótának látszom. Hiszen amikor a Lepényre repültünk, Lena megmutatta, hogyan működik a navigáció a Főnixen.

Megkerestem a pulton a megfelelő gombot, és akkor vettem észre, hogy vörösen villog. Még a hajó is nyugtalankodni kezdett, hogy a navigációs rendszer nélkül repülök!

A Szilvanához képest a Főnix navigációja egyszerűen zseniális módon volt megszerkesztve. Nem aprócska, lapos képernyő volt sematikus ábrákkal, amelyeknek nagyon kevés közük volt a realitáshoz.

A pilótaülés egy a hajó törzséből kinyúló, átlátszó félgömbben helyezkedett el. A navigációs képernyő ennek a félgömbnek a felülete volt, erre vetült ki – arra, amit saját szememmel láttam – a berendezések alkotta kép.

Ezenkívül a levegőben is villogtak különböző szimbólumok, amelyek a legfontosabb objektumokat mutatták: a helyi napot, a bolygókat, aszteroidákat – ha túl közel kerültek –, az állomást, a hajókat.

A nap most a lábam alatt volt. A Lepény mögöttem. Vagy tucatnyi hajó áttetsző zöld sziluettként száguldott a nyomomban. Képességeimből csak annyira futotta, hogy két Szilvanát és egy Szalamandra jellegzetes körvonalait felismerjem.

Elöl, az üvegen sokkal mozgalmasabb és érdekesebb volt a kép. Először is vörös pontocskák tömegét pillantottam meg. Közeledett az ellenség.

Másodszor: halványzöld fény jelölte a három szektort. Mindegyik közepén számjegy villogott: 1, 2 és 3. Lena az első zóna felé haladt, ahol a Harácsoló vezette pilóták gyülekeztek.

Lena hajóját a képernyő egyébként külön kijelölte – homályos köröcske keringett körülötte. Világos – ő vezet, őt kell követnem.

– Látlak, Lena, minden rendben.

– Nyolc Lena van itt – válaszolta keményen. – Most még közvetlen kapcsolatban vagyunk, de rövidesen át kell állnunk a közös kapcsolatra. Megzavarsz másokat, tőlem meg nem kapsz választ, ha annyit mondasz, Lena.

– Bocsáss meg, Taxis.

– Rendben, Sneci.

Hajója beért az egyes számmal jelzett zöld zónába… és a zöld szín hirtelen felvillant, majd eltűnt. A hajók a helyükön voltak, a másik két zóna is…

– Taxis, mi történik? Az egyik terület eltűnt!

– Sneci… egy pillanat. Várj.

Fékezni kezdtem.

– Sneci, nagyon sajnálom – Lena hangja valóban nyugtalan volt. – Harácsoló lezárta a zónát, így is sok a hajója. Csak engem vártak. Menj a kettes vagy hármas zónába.

– Melyiket javaslod?

Lena hallgatott.

– Döntsd el magad. – Ősz Üstök jó vezető, de Fantom erősebb harcos. Ősz Üstöknél rendszerint kevesebb az áldozat. Fantom jobb eredményeket ér el a küzdelemben.

– Értem – mondtam.

És a második zóna felé indultam.

Ha Fantom, hát legyen Fantom.

A zóna egyik hajója szinte azonnal fényesen villogni kezdett. És meghallottam egy ismeretlen hangot:

– Főnix, itt Fantom. Jelentkezz.

– Itt a Főnix hajó, Sneci pilóta. Engedélyt kérek csatlakozni a csoporthoz.

– Engedélyezem. Főnix, te vagy a felvezető, Futót vezeted az Arlon hajón.

A képernyő azonnal megmutatta nekem Futót – hajója körül megjelent egy forgó köröcske, mint előbb Lena hajója körül.

– Fantom, nagyon kevés a repülési gyakorlatom. Nem túl jó ötlet, hogy én legyek a felvezető.

– Sneci, tudom, ki vagy. Nem érdekel a gyakorlatod. Egy csomó apró hajó gyűlt itt össze, a hetedik szintű hajóban ülő a felvezető. Világos?

– Világos.

– Bekapcsollak a közös hálózatba.

Több tucat hang suttogott körülöttem. Suttogott – a második csoport pilótáinak beszélgetéseit lehalkították. És még valamit csináltak velük, valahogy úgy szabályozták – nem tudom, hogyan lehetséges ez –, hogy a hangok nem olvadtak össze. Csak összpontosítani kellett valamelyik beszélgetésre, kiválasztani, és teljesen érthetővé vált.

Pedig sok beszélgetés folyt…

– …akkor csak a rakétával, és eltrafálta…

– Figyelj, te nem a Kereskedelmi Szövetségben vagy?

– …a fenébe, épp leültem zabálni, erre vinnyogni kezd a komm…

– …a japán ikebanát csinált a gömbökből. Mennek az oroszhoz, hát nincsenek gömbök! Kérdezik, hova tette…

– A csillagnál meg, amelyik szétpukkant és zuhan! Csak egyetlen pillanat! Egy szemkápráztató pillanat!

– Hékás, ne rondítsd tele az étert! Itt Fantom.

– …és úgy égett, mintha benzinnel öntötték volna le.

– Az egyiket eltörted, a másikat elvesztetted? Hülye vicc. Hallgass inkább!

– Futó! – szólítottam. – Itt Sneci.

Minden hang elhalkult, kivehetetlen suttogásba olvadt össze.

– Hallgatlak, Sneci.

– Ha jól értettem, én vagyok a felvezetőd.

– Úgy van, Sneci.

– Bevallom őszintén, még egy hete sincs, hogy itt vagyok.

– Én is még kevesebb mint egy hónapja. Majd megszokod.

– Értem, Futó. Csak azt akarom mondani, ha hülyeségeket kezdenék csinálni, bátran szólj rám, adj tanácsot. Kutyaütő felvezető vagyok én.

– Észben tartom.

– Második csoport, figyelem!

Fantom hangja szélvészként söpört el minden más hangot. Teljes csönd lett.

– A Lepényről kapott, pontosított információk szerint nagy csapat közeledik felénk. Nagyon nagy. Hatvanhárom féreg. És két megaféreg. Az újoncoknak: a féreg osztályú hajó akkora, mint egy Főnix. Nagyjából ugyanakkora a sebessége, a pajzsai, a tűzereje és a manőverező képessége. A megaféreg… tömegét tekintve három-négy Prime-mal ér fel.

– Ne ködösíts, méterben mondd – szólt közbe valaki.

Fantom nem jött zavarba. Nyugodtan válaszolt:

– Méterben? Szélessége kábé száznegyven. Az oldalsó egységek átmérője – ezekben vannak a hajtóművek és a fegyverzet – ötven körül. A központi egység kábé harminc méter széles és hetven méter hosszú.

Erre senki nem mondott semmit. Vagy Fantom tette lehetetlenné, hogy halljuk egymást.

– Ez a hajóraj még a Lepényt is képes miszlikbe aprítani. Ezért az a feladatunk, hogy a hajórajt legalább a felére leapasszuk. Akkor a Lepény megússza. Ha leszedtük mind a két megaférget vagy az egyiket és vagy két tucat férget, vissza lehet vonulni és behúzódni a platform védelmébe. De csak az én parancsomra! Ha valaki kiszáll a csatából, még ha ég is a hajója, vagy elfogyott a lőszere… azt én nyírom ki személyesen. Világos?

Nem volt ellenvetés.

– Az első csoport szemből támadja a férgeket – mondta Fantom. – Két Prime és egy Hüperión van köztük, elég erősek. A harmadik rohamozó manővereket hajt végre, és az első fedezi a visszavonulásukat…

A képernyőre néztem, és rájöttem, hogy a csata már megkezdődött. A harmadik csoport hajói felgyorsultak, és a vörös fényecskék felé száguldottak. Az első csoport hajói széthúzódtak, több kilométeres láncot alkottak a Lepény és a férgek között. A lánc sajnos nagyon ritkás volt, inkább szita, mint tömör korong.

– Mi most összeverődünk egy csoportba, megfordulunk, és távolabb húzódunk – mondta Fantom. – Közben óvatosan az első csoport felé lövöldözünk. De ha valaki talál is, nem ússza meg szárazon!

– Gondolod, hogy a férgek beveszik, hogy összekaptunk? – kérdezte ugyanaz, aki méterben kérte megadni a méreteket.

– Ki tudja, mit hisznek el – felelte Fantom. – De elvben tisztában vannak vele, hogy egymással is szoktunk harcolni. Figyelem, egész csoport! Ha velem történik valami, Esőember a parancsnok. Ennyi, indulás!

Zászlóshajónk nyomában (úgy láttam, egy Hüperión) kicsi, kéttucatnyinál is kevesebb hajót számláló flottillánk sietve távolodott a Lepénytől.

– Ne felejtsetek el lövöldözni – emlékeztetett mindenkit Fantom.

Engem nem kellett biztatni. Még sosem lőttem. Egyetlenegyszer sem. Orral az első csoport felé fordítottam hajómat. Mi föléjük emelkedtünk, innen úgy festettek, mint valami csillagkép miniatűr modellje, még a központi, a legnagyobb hajó is kivehető volt, a többi hajó körülötte keringett, akár a bolygók a központi csillag körüli pályájukon.

A Mandragóra lézerágyú ravasza a botkormány bal oldalán volt. Levettem róla a védőburkot. A ravasz nagy gomb volt, rajta bemélyedés, amelybe nagyon kényelmesen belesimult az ember ujja.

A képernyő közepén nyomban felvillant a sárga célkereszt.

Így… megérinteni a gombot…

A célkereszt pirosra változott.

Most, hogy ujjam a ravaszon volt, a botkormány mozgása nem a hajót, hanem a célzóberendezést irányította. A célkeresztet a központi hajóra állítottam, majd kissé félrehúztam – és röviden megnyomtam a gombot.

A metronóm ritkás kattogása felgyorsult. A képernyő egy pillanatra felvillant.

Az az átkozott célkereszt az utolsó töredékmásodpercben megrándult – és ráállt az első csoport vezérhajójára! A hajó vörösen felvillant – találat!

– Sneci, megvesztél? – kérdezte Fantom nagyon nyugodtan. – Miért lőttél rá Harácsolóra?

– Leszedtem?

– Természetesen nem. A Mandragórával addig lőhetnél a Prime-ra, míg belekékülsz. De miért lőttél rá?

– Én mellé lőttem! Ez a célzóizé csinálta magától…

– Világos. Nem kapcsoltad ki az automatikus célzást, és a hajó kijavította a hibádat… Jó, ne lőj többet a mieinkre.

Komplett idiótának éreztem magam. Egyre távolodtunk az első flottillától. Úgy láttam, a harmadik harcba szállt a férgekkel – egyre közeledett egymáshoz a két hajóhad, a hajók között fények villantak fel, majd a hármas flottilla megfordult, és eltávolodott, miközben az egyes fedezte.

– Sneci – lépett velem megint kapcsolatba Fantom –, azt mondtam Harácsolónak, hogy az én parancsomra cselekedtél. Hogy a valódi összecsapás látszata miatt kellett legalább egy igazi találat. Ő… megértette. De te ügyesen beletrafáltál.

– Tényleg?

– Kiégett valami adószerkentyűje. Semmi komoly. De meg kell majd térítened.

– Értem – mondtam bánatosan.

Akárhogy nézzük, elképesztően peches pilóta vagyok. Sikerült beletrafálnom saját flottillánk zászlóshajójába, és mindennek ellenére még kárt is tennem benne.

– Ne búsulj, mindenkivel megesik – tette hozzá Fantom. – A csatában majd kiköszörülöd a csorbát…

Hangja megváltozott, most nyilvánvalóan mindenkihez szólt:

– Figyelem! Hírek a csatamezőről… a harmadik csoport visszavonulóban aknákat szórt ki. Három Bertájuk volt, ez tizenöt töltet… nyolc már célba is ért. Mostanra hét féreg megsemmisült, az egyik megaférget két aknatalálat érte, de még harcol…

– És a mi veszteségeink? – érdeklődött fontoskodva Esőember.

– Muszáj? – kérdezett vissza Fantom.

– Muszáj.

– Hét hajó. Öt az aprajából és két Griffmadár. Az egyik Griff pilótájának sikerült katapultálnia a lakóegységével… de felgyújtották.

Ettől a „felgyújtották”-tól libabőrös lettem. Nagyjából emlékeztem rá, hogyan kell az egységemet veszély esetén katapultálni, de szentül megfogadtam, hogy nem teszem meg.

– Irányt váltok – közölte Fantom.

Nem, még nem tértünk vissza. A férgek támadási irányával párhuzamos pályára tértünk.

A harmadik csoport megmaradt hajói csatlakoztak az első csoporthoz, kitöltötték a legnagyobb réseket a láncban.

Fatom fütyörészni kezdett.

Egyre messzebb és messzebb kerültünk a Lepénytől és a csatatértől.

Hirtelen kellemetlen gondolatom támadt. Mi van, ha Fantom manővere egyáltalán nem – manőver? Mit tudok róla? Lehet, hogy tényleg meg akar futamodni a csatatérről? Végül is főleg az ő klánjának hajói vannak velünk…

Vagy az utolsó pillanatban akar visszatérni, hogy megmentse a Lepényt, és nem azért, hogy segítsen az első és a harmadik flottillának…

És Lena is ott van…

– Kilenc féreg maradt hátul utóvédnek, látjátok? – kérdezte hirtelen Fantom. – Minket figyelnek. Ha most a férgek fő erejének hátába kerülünk, velük keveredünk harcba. Ezért most tovább is úgy csinálunk, mintha eliszkolnánk. Várunk egy keveset… Ó, működésbe lépett a Tesla! Ez Galvatron műve… bár még várhatott volna egy keveset.

A férgek közeledő fellege elnyelt egy villogó, több kilométer átmérőjű, egyre növekvő gömböt. A képernyőn úgy festett a látvány, mint egy ünnepi, fénylő szikrákat lövellő tűzijáték.

– Hát ez gyengén muzsikált – mondta sajnálkozva Fantom. – Nincs mit tenni, olyan ez, mint a lottó… A Tesla eddig is bizonytalanul működött…

Hirtelen rájöttem, hogy Fantom észrevétlenül ismeretterjesztést végez. Valószínűleg nem csak nekem magyaráz. De nem is mindenkinek, hanem az öt-hat újoncnak…

El is vetettem a gyanút, hogy áruló lenne. Valahogy nem illett össze elhagyni a barátait a bajban, közben meg megtörölgetni a taknyos újoncok orrocskáját…

– A Hüperión egyenesen a hajóraj közepébe vágódik be… nem látom, kiébe… most elmegy… A mindenit! Egyenesen a megaféreg hasa alá szórta az aknáit! Hát igen, ügyes. Csakhogy ennek a szörnyetegnek meg se kottyan a Berta.

Vagy sokkal jobb volt a navigációs komputere, vagy a tapasztalat tette meg a magáét.

Én csak annyit láttam a képernyőn, hogy a piros pontok flottája egyre közelebb szorítja a Lepényhez a zöld pontocskákat – az egészet felvillanások, szikrák, tekergő színes szalagok, fénylő pontok, vörös visszfények, kék villámok kavalkádja kíséri.

Szép volt. Kívülről nézve.

– Mínusz kilenc a férgeknél. Mínusz kettő nálunk. De valamit nem értek… Az a benyomásom, mintha az apróságokra koncentrálnának…

– Rá akarják kényszeríteni a férgeket, hogy a nagy hajók védelmére vonják be az utóvédet – mondta Esőember. – Hogy mi hamarabb bekapcsolódhassunk.

– Igen – mondta Fantom. – Indulás, galambocskáim! Irány a szörnyetegek! Mind a kilenc. Várunk egy kicsit, míg felgyorsulnak…

Kínos lassúsággal múltak a másodpercek. Észrevettem, hogy izzad a tenyerem. A térdembe töröltem.

– Fordulás! – mondta Fantom vidáman. – Mindenki utánam! Narancsszín hátsójukon billentjük ezeket a pikkelyes férgeket!

Senkit nem kellett biztatni. Olyan merész kanyart produkáltam, hogy az energiafogyasztás kijelzője felvisított. Futó kicsit lemaradt, de keményen tartotta magát.

– A megközelítés ideje tíz perc – mondta Fantom. – Aki tud, imádkozzon. Aki nem, az is. Harc közben nem lesz idő beszélni… igyekezzetek a megaférgekre összpontosítani. Ha kinyírjuk őket, csokoládéban fognak fürdetni minket.

Még egyszer alaposan megnéztem a fegyverek kezelőszerkezetét.

Balra – a Mandragóra lézere. Jobbra a Szmercs rakétarendszer, hat rakéta nukleáris töltettel… A mindenit, igazi nukleáris töltet! És a Tahion plazmaágyú – azt beszélik, nagyon hatékony, de csak kis távolságra…

Nos, itt az alkalom, hogy részt vegyek egy jó kis űrháborúban.

Sokaknak tetszik az ilyesmi.

Negyedik fejezet

amelyben Valentyin és Lena illegalitásba vonul

– REMEK, hogy ilyen régi a házatok, és lapos a teteje – mondta Lena.

Egy vaslétrán állt, amely a tetőre nyíló ajtóhoz vezetett, és svájci bicskájával a lakaton babrált.

– És az is jó, hogy a házkezelőség olyan fukar és a zárak ilyen ócskák… – tette hozzá, kinyitva a lakatot. – Parancsolj…

Az ajtó döngve kinyílt. Lena mászott ki elsőnek, Valentyin követte. Majd kis gondolkodás után becsukta maguk mögött az ajtót. Körülnézett.

Kevés lehangolóbb látvány van, mint egy öreg, még a hruscsovi időkben épült nyolcemeletes moszkvai ház teteje. Nincs cserépfedele, mint a német házaknak. Nem borítja patinás zöld réz, mint a holland udvarházakat. Nincsenek rajta napelemek, mint a takarékoskodó görögöknél és törököknél. Nincsenek hangulatos manzárdok, beépített tetőterek, galambdúcok. Egy ilyen tetőn Karlsson{12} unalmában a legszívesebben felakasztotta volna magát, már ha lett volna mire felkötnie a kötelet. Itt csak néhány ócska antenna kornyadozott, amelyek segítségével már rég nem néz tévét senki – talán csak néhány öregasszony nem tért át a kábelszolgáltatókra, ők szobaantennát lógatnak ki az ablakukon, napjában négyszer beigazítják Mekkájuk, az osztankinói tévétorony felé, és vaksin hunyorogva bámulják a tévét.

– Helikopter jön értünk? – érdeklődött Valentyin.

– Mi? Á, nagyon vicces. – Lena körülnézett.

A négyszögletes tetőt egykor elég hanyagul bádoggal és kontár módra elterített szurokkal fedték be. A szélét körben teljesen jelképes, alig térdig érő, girbegurba fémkerítés vette körül. A két lépcsőház fölött kis tetőféle védte a kijáratokat az esőtől.

Köröskörül pedig ugyanolyan házak dobozai, ugyanolyan lapos tetők, itt-ott meredező antennákkal. Nyaranta bizonyára gyakran tanyáznak itt kamaszok – napoznak, söröznek, trágár históriákat mesélnek egymásnak. Most, a nyirkos késő őszi időben a tetők néptelenek voltak.

– Az a gyanúm, hogy magunktól másztunk bele az egérfogóba – mondta Valentyin.

– Minden rendben lesz – mondta Lena. – Gyere.

Magabiztosan a tető szélére ment. Valenytin fejét rázva követte, óvatosan rakosgatva lábát a síkos felületen.

– Mindig igyekszem előre felderíteni a menekülési útvonalakat – mondta Lena. – Megesik, hogy jól jön.

– Innen nincs menekülési útvonal.

– Ott van – intett Lena.

Valentyin megdöbbenve vette észre, hogy egy helyen a kerítés nyílásában tűzlétra kapaszkodója mered a tető pereme fölé.

– Tűzlétra is van a házunkon? – csodálkozott.

– Van. A második emelet szintjéig ér le, hogy a gyerekek vagy a részegek ne tudjanak felmászni rajta.

– A második emelet szintjéig?

– Hát, az első mennyezetéig. Ne izgulj. Nagyon jól alakul minden. Nézz csak le.

Valenytin óvatosan odament a tető pereméig, és lenézett.

A tűzlétra alatt egy személyautó állt.

– Lemászunk, kézen csimpaszkodva lekapaszkodunk az utolsó fokig, és leugrunk az autó tetejére. Nagyon jó ütéscsillapító, hidd el.

– Nem tévesztesz össze véletlenül Jackie Channel?

Lena elnevette magát, és keményen megragadva a két korlátot arccal a fal felé rálépett az első létrafokra.

– A korlát csúszik – mondta aggodalmasan. – Óvatosan ereszkedj le, rendben?

– Nem akarok lemászni ezen az ócskavason!

– Muszáj, különben véged. A létra meg stabil. Csak csúszós.

Lena megindult lefelé.

Valentyin leült a tető szélére, óvatosan kihajolt, és társnője feje búbját nézte. Lena, mintha megérezte volna pillantását, hátravetette a fejét és rákacsintott. Már a hetedik emelet szintjén járt.

Talán nem is fél?

Vagy képes titkolni félelmét?

Nem, nincs ebben semmi lehetetlen. Csak le kell ereszkedni a tűzlétrán… még ha síkos is… és leugrani a kocsi tetejére…

Ha tudod, hogy muszáj. Különben elégsz, megfulladsz, elpusztulsz a tűzben…

Vagy egy golyótól?

De hát mi ez az egész? Az újságíró munkája néha veszélyes. Még csak el sem kell utazni háborús helyszínekre vagy éles hangú politikai cikket írni. Egy – az újságíró szemszögéből – közönséges írás is úgy feldúlhat valakit, hogy elborul az agya, baseballütőt szerez, és a kapuban les rád. Egyszer egy ismerős újságírót így intézett el egy futballfanatikus, mert a szerző túlságosan ironikus hangnemben írt kedvenc csapatáról. Egy másiknak az állkapcsát törték el egy teljesen hétköznapi, a házkezelőségek hanyag munkájáról írt, unalmas jegyzete miatt. És miért tették? Nem a kritika miatt – hanem azért, mert a temperamentumos kaukázusinak, a kaputelefonokat gyártó cég tulajdonosának nevében eltévesztett egy betűt, és az így női névvé változott.

Na de kockára tenni az életét, golyót kapni azért, mert érdekelni kezdte egy videojáték?

Lena óvatosan, de elég gyorsan haladt lefelé. Valentyin elakadó lélegzettel figyelte, hogy a lány leért az utolsó létrafokig, leengedte a lábát, és váltott kézzel megragadva a fokokat csimpaszkodva ereszkedett lejjebb. Már a kocsi fölé ért… lassított, majd elengedte az utolsó fokot.

A puffanás nem volt hangos. Lena ráesett a kocsira, a motorháztetőre gurult, onnan a földre. Felugrott, megdörzsölte a térdét. Intett Valentyinnak.

– Nem vagyok normális – mondta Valentyin. – Négyesem volt tornából, de annak már száz éve.

Hátat fordított a mélységnek, egyik lábával óvatosan a létrára lépett. Majd a másikkal is.

Eddig minden rendben volt.

Erősen kapaszkodva a nedves vaskorlátba, amelyről vagy rozsda, vagy a régi festés maradványai tapadtak a tenyerére, néhány fokkal lejjebb ereszkedett, úgyhogy már csak a feje volt a tető fölött.

Még nem késő visszamászni. De ha egy-két szinttel lejjebb jutott – nincs visszaút, végig le kell másznia.

Halk nesz ütötte meg a fülét. És a tetőre vezető nyílásból összegörnyedve egy férfi mászott elő.

Volt valami a kezében, ami kínosan emlékeztetett egy pisztolyra.

Valentyin villámgyorsan lejjebb mászott néhány fokkal. Mélyen beszívta a hideg, nyirkos levegőt.

Vége, nincs több lehetőség.

Csak lefelé mehet.

Leginkább persze a létra nedvessége zavarta. Eső aznap nem esett, de a nyirkos őszi időjárás mégis iszamóssá tette a vaslétrát. Keze már fél perc múlva megdermedt, tenyere csúszóssá vált. Ráadásul fém- vagy festékmaradványok fúródtak tűként a kezébe.

Mindennek ellenére elég fürgén bocsátkozott lefelé, szigorúan megtiltva magának, hogy lenézzen. Egy, két, három fok… Egy, két, három fok…

El kell kapni a ritmust. Nem egyenként számolni a fokokat, mert akkor félni fog. Egy, kettő, három. Tangóritmusban. Nem, az nem jó, a tangó négyütemű. Keringőritmusban. Egy-két-há-…

Amikor a soron következő há… nem esett egybe a lába alatt érzett létrafokkal, Valentyin megengedte magának, hogy lenézzen.

Úgy látta, hogy a sötétvörös kocsi messze van tőle. Legalább öt méterre.

– Függeszkedj a kezeddel! – biztatta Lena. – Egyáltalán nem fájdalmas!

Hát igen, a golyóval összehasonlítva nyilván nem fájdalmas.

Valentyin lelógatta a lábát.

A kezével kapaszkodva lógott a semmiben.

Egyik kezét óvatosan egy fokkal lejjebb vitte.

Nem nagy ügy… nem is olyan bonyolult.

Elengedte a felső fokot.

És lezuhant.

Ijedtében még arra sem maradt ideje, hogy felkiáltson. Lábát fájdalmasan beütötte, a hátára esett, ösztönösen magzati pózba gömbölyödött, szemét lehunyta.

– Sokáig fekszel így? –érdeklődött Lena.

Valentyin fölemelte a fejét.

Alaposan behorpadt alatta a kocsi teteje, és ő most az így keletkezett mélyedésben feküdt.

– Az ördögbe is, jól megijedtem… – Óvatosan kiegyenesedett, és lecsusszant az aszfaltra. Tulajdonképpen nem fájt semmije, csak a sarka sajgott egy kicsit. – Bocs, elvesztettem a fejem.

– Ügyesen leugrottál – dicsérte meg Lena. – Én meg tekeregtem, mint egy részeg tyúk.

– Szívesen megcsókolnám a sofőrt, aki pont ide állította a kocsiját – mondta Valentyin.

– Kezdheted – felelte Lena előkotorva a kocsikulcsokat. – Én állítottam ide, pont ilyen helyzetre számítva.

Valentyin erre nem tudott mit mondani.

Lena egyébként nem is várt a csókra. Felpittyegett a riasztó, Lena kinyitotta a kocsit, beült a vezetőülésre. Valentyin bemászott mellé. A kocsiajtót többször is erősen be kellett csapnia, hogy végül becsukódjon.

– Deformálódott a karosszéria – mondta Lena beindítva a motort. – Nem baj… a rakás vas az csak egy rakás vas… majd rendbe hozzák…

A kocsi teteje behorpadt, belógott az utastérbe. Még szerencse, hogy nem volt napfénytető a kocsin.

– Azt hittem, sokáig fogsz habozni – folytatta Lena. – De te… csak kaptad magad…

– Egy ember mászott ki a tetőre. Pisztollyal – közölte Valentyin.

– Értem. Kösd be magad. – Lena azonnal gázt adott, Valentyin az ülésbe préselődött. – Ez nem páncélautó, úgyhogy tűnjünk innen.

Átszáguldottak az udvaron, egy öregasszony, aki épp kilépett a kapun, és félre kellett ugrania, valamit dühösen utánuk kiáltott. Egy uszkár, amelyet a szomszéd lépcsőházbeli kislány sétáltatott, a pórázát rángatva vidáman megugatta őket.

Néhány másodperc múlva már az utcán voltak, Lena nyomban bekanyarodott a bal sávba, átszáguldott a sárga jelzésen, bevágott egy fekete BMW elé, és a sértett sofőr szidalmaira válaszul kidugta karját az ablakon középső ujját feltartva.

– Kész autóversenyző vagy – mondta Valentyin, és sietve bekötötte magát.

– Taxis vagyok. Ez ilyen munka – mondta Lena befurakodva egy teherautó és egy személykocsi közé.

– Jó lenne, ha nem törnénk össze magunkat.

– Még jobb lenne, ha leráznánk az üldözőnket.

– Miféle üldözőt?

– A Lexust. Az a fekete dzsip az udvarból eredt a nyomunkba.

Valentyin hátrafordult.

Igen, mögöttük valóban jókora fekete dzsip cikázott ide-oda a kocsiáradatban.

– A mi nyomunkba?

– Ki máséba? Piroson rohant át, majdnem elcsapott egy Fordot.

– Úristen, és én még azt hittem, tudok vezetni.

– Neked az csak hobbi, nekem meg ez a munkám… Mindjárt lerázzuk.

– Nem voltál külső megfigyelést végző KGB-ügynök?

– A nagymamám volt az. Zsaru nagyi, így hívtuk a bátyámmal gyerekkorunkban.

– Komolyan? – nyögte ki Valentyin.

Lena kis hallgatás után válaszolt:

– Nem, csak úgy mondtam.

A Lexust úgy öt perc múlva tudták lerázni. A klasszikus módszerrel, a lámpánál – a terepjáró a maga hatalmas tömegével még az erős motor ellenére sem tudott lépést tartani Lenával. A lámpa után Lena két kanyarral áttért a párhuzamos utcára, egy alagúton keresztül kiért a Hármas körgyűrűre, és elmerült az autók áradatában.

– És most hova? – kérdezte Valentyin alázatosan.

– Melyikünk a férfi? – csodálkozott Lena. – Én már megtettem a magamét, most rajtad a sor, találj ki valamit. Fogadjon minket azonnal egy képviselő vagy egy nagy lap szerkesztősége…

– Hát, mehetünk a Komszomolkába{13}, ott vannak ismerőseim…

– Csak vicceltem – mondta kis tűnődés után Lena. – Ugyan már, miféle képviselő, miféle szerkesztőség… Te is tudod, valami miatt nem tetszünk az idegeneknek. Ha úgy akarják, akár az elnöki bunkerban is megtalálnak… Vagy egy csapat mentős ered a nyomunkba hivatalos papírokkal arról, hogy már tíz éve diliházban kezelnek minket…

– De segítségre van szükségünk – mondta Valentyin. Öklével rávert a műszerfalra. – Nem menekülhetünk előlük, mint az egér a macska elől. Egyszer sikerült, legközelebb már nem fog. Erőre van szükségünk, érted? Igazi erőre.

– És honnan veszed? – fintorgott Lena. – Méghozzá olyat, amitől megrémülnek a földönkívüliek. Ennek az övékével felérő erőnek kellene lennie.

Valentyin felé fordult.

– Lenka… zseni vagy! Tudod te, mit mondtál?

A lány gondolkodott néhány másodpercig, de szemét nem vette le az útról.

– Nem, őszintén szólva, nem. Nincs ismerősöm földön kívüli civilizációban, aki segítségünkre siethetne.

– Tévedsz, Lenka. Van. Neked is van. Nekem is van.

– Te megbuggyantál… – mormolta Lena. – Sneci… komolyan beszélsz?

– Természetesen – mondta Valentyin. – Tényleg senki nem hinne nekünk. De még ha hinne is, segíteni nem tud. Csak mi magunk. Mi elhittük. És tudunk segíteni. Mert valahol ott a kozmoszban emberek ezrei ülnek harci űrhajók ezreiben. És bárhogy nézzük is, mindannyiukat sérelem érte. Egy kissé mindannyiukat átverték.

– De hogy tudunk… – Lena elakadt.

– Pontosan úgy – mondta Valentyin. – Hiszen elmesélted, hogy beszéltél saját magaddal. Megint meg kell tenned. És segítséget kérned.

– Azt hiszed, tudnak segíteni?

– Honnan tudjam? De ha megtudják, hogy mi itt veszélyben vagyunk, az stimulálni fogja őket. Nem is akárhogy.

– El kell tűnnünk – mondta Lena. – Valami… váratlan helyre, amire nem számíthatnak. A barátok-rokonok ki vannak zárva. És olyan hely kell, ahol van komputer internet-kapcsolattal. Sőt jobb lenne két komputer. És valami váratlan lépés, hogy elveszítsék a nyomunkat.

– Egy barátságos, nem közismert, kissé lökött számítógépes – mondta Valentyin elgondolkodva. – Tudod… ismerek egy ilyet.

Elővette dzsekije zsebéből a tárcáját, kivette Oleg névjegyét. Micsoda mázli, hogy nem dobta ki egyből!

– Itt a mobilod? – kérdezte Lena rápillantva.

– Nincs… a lakásban maradt.

– Nagyon jó. Az enyém itt van, de kikapcsoltam. Vedd ki a jobb zsebemből… szedd ki a sim-kártyát, és dobd ki az ablakon. Mindjárt rákanyarodunk a Profszojuznajára, ott megállunk ez egyik boltnál, és veszünk.

– Igazolványt kell felmutatni – emlékeztette Valentyin. – Már ez is tiszta bürokrácia.

Nagy kedve lett volna most alaposan lehordani valakit. Sőt cikket írni. Leleplezőt, megbélyegzőt, de olyat, hogy ne kelljen miatta golyózáporba kerülnie, tűzlétrán lemásznia a háztetőről.

– Ne gyerekeskedj! Jattot adsz, és akkor bemondás alapján írják be az adatokat. Ivan Vasziljevics Nyecsiporenko, Vörösfenyő utca három, kilencvenes számú lakás.

– Ki lakik ott?

– Honnan tudjam? – nevette el magát Lena. – Abban se vagyok biztos, hogy az ott lakóház.

A megvásárolt sim-kártyát beletette Lena telefonjába, és visszaült vele a kocsiba. Átvillant az agyán, hogy remek ismertetőjegyük van – a behorpadt kocsitető.

Ha helikopterről… vagy szputnyikról keresik őket… De elhessegette ezt a gondolatot.

– Milyen névre vetted?

– Jurij Mihajlovics Szemecko.

– Az meg ki? – csodálkozott a lány.

– Úgy hallottam, hogy ez egy nem létező ember. Az írók olyankor használják ezt a nevet, ha valakit meg kell ölni a könyvükben. Nehogy később reklamálhasson valaki: „miért fullasztotta bele az emésztőgödörbe az én nevemet viselő embert?” Az írók valahogy kiderítették, hogy egész Oroszországban nincs ilyen nevű ember. Hát most használják… Mint az amerikaiak a John Doe-t, például az azonosítatlan hullákra.

– Kész humorista vagy – csóválta a fejét Lena. – Jobb lett volna például az Ivan Szmirnov…

Valentyin közben füléhez emelte a telefont, és csodálkozva hallgatta a kicsengés hangját. Nem rögtön értette meg, hogy a fiatal számítógépes nem zenét választott a kicsengés hangjául, mint némelyek, akik szeretnek pénzt költeni, nem is kéjes nyögéseket, mint az ostoba kamaszok. Oleg számán az őt hívók a telefonhoz kapcsolódó modem hangját hallhatták.

Ez azt jelenti, hogy megélte a telefon és az internet összekapcsolódásának korát?

Ehhez túl fiatal…

Bár… Ha már gyerekként belemerült a komputer világába, ez is megtörténhetett.

– Halló? – szólalt meg egy elgondolkodó hang, mintha nem számított volna arra, hogy felhívják.

– Oleg?

– Igen.

– Valentyin vagyok. Az újságíró, a szerkesztőségen találkoztunk…

– Igen, igen… A játék, a reklámok… – válaszolta kissé felélénkülve a számítógépes. – Mi van, beleszállt a játékba?

– Igen. – Valentyin igyekezett titokzatossá tenni a hangját.

– Na és? – élénkült fel Oleg. – Hogy tetszik?

– Oleg, furcsa kérdést teszek most fel magának – mondta Valentyin. – Mondja, találkozhatnánk most valahol privátim? Beszélhetnénk? Nagyon komoly dologról van szó.

Oleg gondolkodott egy pillanatig. Majd gyanakodva megkérdezte:

– És… ez… miféle magánbeszélgetés lenne?

– Természetesen a videojátékokról – felelte Valentyin.

– Akkor lehetne talán nálam, otthon – döntött Oleg. – De maga hozza a sört.

– Nem probléma – felelte Valentyin. – Nekem is jólesne most egy pofa sör. Hol találkozunk?

– Kocsival van?

– Igen.

– Akkor vegyen fel a szerkesztőségnél. Egy óra múlva. Megfelel?

– Megfelel. Sötétvörös Mazda hatos. Egy óra múlva a szerkesztőségnél. Nem baj, hogy egy lány is van velem? Ő is nagyon szeret játszani. Már videojátékokat – pontosított Lenára sandítva Valentyin.

– Nagyszerű – egyezett bele Oleg. – De akkor több sör kell. És ha van annak a lánynak egy barátnője is, az mindenkinek jobb lesz!

– Megkérdezem – felelte Valentyin engedékenyen. – Amikor kijön a szerkesztőségből, hívja fel ezt a számot, oké?

Kikapcsolta a telefont, és visszaadta Lenának.

– Na most már van konzultánsunk. Akit lényegében nem is ismerek.

– Gondolod, hogy ott is maradhatunk nála? – kérdezte Lena.

– Meglátjuk.

– Nem szívesen megyek most be a belvárosba, túlságosan is feltűnő a kocsi – sóhajtott fel a lány. – Ki tudja, lehet, hogy már mozgósították a közlekedésfelügyeletet.

– Ha mozgósították is, te majd meglépsz előlük – felelte Valentyin. –Nem kételkedem benned.

Úgy tűnt neki, mintha Lena ajkán egy pillanatra büszke mosoly suhant volna át.

Üldözőik vagy nem tudták belevonni a játszmába a közlekedésieket, vagy egyszerűen mázlijuk volt, de egy óra múlva felvették a szerkesztőségénél Oleget, és elindultak Sztroginóba, a hol a számítógépes lakott.

– Épp jókor hívtatok – mondta örömmel Oleg, elhelyezkedve a hátsó ülésen. – Szívesen söröztem volna egyet az este, de sehogy se jött össze.

– Hülye vagy? – kérdezte váratlanul Lena. – A te korodban csajozni kell, művelődni, múzeumba járni… olvasni. Nem sörözni a hét közepén.

– Érdekes életszemlélet! – Oleg egyáltalán nem sértődött meg. – Valahogy a szüleim álláspontjára emlékeztet. De a barátnőmmel szakítottam, és a természetemből fakadó zárkózottság miatt nem tudok máris új lány után nézni. A múzeumokkal meg kora gyerekkoromban torkig lakattak, aligha van Moszkvában olyan múzeum, amelyikben nem töltöttem halálosan unalmas órákat. Ami meg a művelődést illeti – elvégeztem az egyetemet, ahol a diplomán kívül semmi hasznosat nem kaptam. Önműveléssel meg a munkahelyemen foglalatoskodom, mivel azon kívül, hogy sürgős segítséget nyújtok a titkárnőknek, akik néha még a Windows Vistát is képesek elszúrni, semmi dolgom. Mi is maradt még?

– A könyvek.

– A könyvek – ez fontos – értett vele egyet Oleg. – Nagyon szeretem a könyveket. De nem a fák szerencsétlen felaprított, száraz, könnyen piszkolódó lapokká préselt, papírnak nevezett hulláit. Nem, azt még kézbe venni is utálom. A metrón szoktam olvasni munkába menet és hazafelé a tabletemen. Egy óra reggel és egy óra este.

– Na igen – mondta Lena elgondolkodva. – Ha jól értem, bidéd van otthon. Hogy ne alázd meg az elpusztult fákat.

– Sajnos még nem burzsoásodtam el ennyire – felelte Oleg minden sértődöttség nélkül. – De dolgozom rajta. Számításaim szerint három év múlva tudok venni egy kis lakást Moszkvában – vagy egy nagyot Párizsban. De nem tudok franciául, úgyhogy Moszkvát kell választanom. Ott feltétlenül lesz majd bidé! Bérelt lakásba beépíteni megengedhetetlen luxus egy egyszerű rendszergazdának.

– Nagyon összeszedett és céltudatos ember – mondta Valentyin. – Úgyhogy, Lena, nem hozod ki a sodrából. Ezért is nagy mázli, hogy Olegnak ma sörözni támadt kedve… és beszélgetni velünk a játékokról.

– Apropó, beletrafáltatok valamibe, igaz? – élénkült fel Oleg. – Készül a bombasztikus cikk? Mellesleg mi van a kocsitokkal? – bökött a kocsi behorpadt teteje felé. – Ez valami új design, vagy megszólalt éjjel a riasztó, és a szomszédok a felső emeletekről ócska súlyzókkal dobálták meg tiltakozásuk jeléül?

– Mi ugrottunk a kocsi tetejére a tűzlétráról – magyarázta Lena kedvesen. – Tudod, Oleg, bérgyilkosok üldöztek minket, és kénytelenek voltunk a tetőn keresztül elmenekülni.

– Lena – kérte Valentyin –, nem kellene erről most…

– Nem, én úgy gondolom, mindent becsületesen el kell mondanunk – jelentette ki határozottan Lena. – Tudod, Oleg, mi valami nagyon vacak históriába másztunk bele az egyik videojátékkal. És mondhatni, vadásznak ránk. Úgyhogy ha félsz belekeveredni, mondd meg. Kiteszünk a házadnál, és megyünk tovább. Még a hideg söröcskét is itt hagyjuk neked. Valentyin nagyvonalú, igazi cseh sört vett, nem a mi löttyünket… Nem teszünk szemrehányást. Csak vedd figyelembe… – Hallgatott egy sort. –Elkerülöd a lehetséges kellemetlenségeket. De elszalasztod életed legelképesztőbb kalandját. Soha többet nem adódik alkalmad, hogy változtass a sorson… valószínűleg az egész emberiség sorsán.

– Viszont három év múlva bidét építtethetsz az új lakásodba – tette hozzá kedvesen Valentyin.

– Mibe másztatok bele, srácok? – kérdezte Oleg gyanakodva. – Valami titkosszolgálati ügy?

– Földönkívüli intelligencia. Idegenek – mondta Lena. – De egyelőre csak ennyit mondhatok. A többit nálad, otthon. Ha meghívsz minket.

– Idegenek? – Oleg elgondolkodott. – Becsszó?

– Becsszó.

– Idegenek, ez aztán nem semmi – mondta Oleg. – Beszéljünk róla. Különben sem iszom egyedül.

Ötödik fejezet

amelyben felgyújtok egy férget

NEM TUDTAM, jó-e vagy rossz Fantom terve. Valóban megszorongattuk a férgeket – abban a pillanatban rohantuk le őket hátulról, amikor összeakaszkodtak az első és harmadik flottillával, pontosabban a maradékával.

De egy pillanatra sem hagyott el az az érzés, hogy van ebben az egészben egy adag öncsalás.

Közönséges földi háborúban az ellenséges lovasság hátulról érkező rohama még egy erős hadsereget is képes összeroppantani. A Földön a hátulról támadó tankok sikeresen rohanhatják le az ellenséget.

Na de itt, a kozmoszban?

Ha minden idegen hajóban csak egy-egy földönkívüli ül, ha ugyanúgy harcolnak, ahogy mi, egy hajóban egy pilóta, vannak esélyeink. Nem lesz könnyű dolguk egyszerre két fronton harcolni.

De ha legalább két féreg ül minden hajóban?

Az egyik a hajót vezeti, a másik szemmel tartja a hátországukat.

Akkor rakáták fogadnak minket, mindenféle „halálsugarak”, és támadásunk abban a pillanatban összeomlik.

De Fantomnak nyilván volt már alkalma összecsapni a férgekkel. Ismeri a harcmodorukat. Akkor ez nem történhet meg… tehát tényleg minden hajóban csak egy féreg ül.

Biztos?

Annak idején gyökeresen megváltoztatta a háború kimenetelét az, hogy az IL–2-es harci gépeken egy lövész is helyet kapott – a német vadászgépek már nem tudták büntetlenül leszedni a szovjet repülőgépeket. A mi hajóink elég nagyok, még a Szilvanába is több embert lehet bepréselni. Valószínűleg ugyanez a helyzet a férgeknél is… és lám csak, mekkora monstrumok tűnnek fel a képernyőmön.

A pilóta mellé öt-hat lövészt is be kéne zsúfolni a hajókba. Vagy végül is meg kéne tanítani a komputert, hogy lőjön!

És akkor minden átkaroló hadművelet, hátbatámadás értelmét veszti…

Közben egyre közelebb és közelebb jutottunk a férgekhez – és még mindig nem lőttek ránk. Észrevettük, hogy a kisebb hajók kezdtek átcsoportosulni, de egyelőre nem lőttek. Az egyik megaféreg már elég közel volt.

– Sneci, válassz célpontot. Futó.

– Futó, menjünk a távolabbi megaféreghez – mondtam, és célba vettem a megaférget. A célzóberendezés kijelzőjén rögtön villogó piros kör vette körül. Oldalt számok futottak – a távolságot mutatták. – A rakétatámadás hatósugaráig megyünk, lövünk, és megfordulunk, visszajövünk. Sneci.

Nyomban felzendült Fantom hangja – hogy képes mindenkit ellenőrizni?

– Sneci, Futó, a tervet jóváhagyom. De ne a legnagyobb távolságból lőjetek, csak elpocsékoljátok a rakétákat. Húsz–huszonöt kilométerre közelítsétek meg, kezdjétek meg a fordulást, és abban a pillanatban lőjetek, amikor kezdtek távolodni. Hemul és a társa fedeznek benneteket. Ramija és én meg a közelebbi megaférget vesszük kezelésbe. Ki támogat minket az apróbbak közül?

És megint felhangzott a pilóták mormogása – ha nem figyelt az ember, alig lehetett hallani.

Vajon a férgek értik, mit beszélünk?

Az ellenséges hajók egy csoportba verődtek össze, hatalmas gömbként szorítva vissza a mi két flottillánkat. A képernyőn villogó piros és zöld fényecskék olyan képet mutattak, mintha egy gumiszálakból szőtt hálóba ólomgolyót dobott volna valaki.

Köztük és köztünk színes fények lobbantak fel. Rakéták száguldottak – a képernyőn ennyi látszott a csatából. Arra már rájöttem, hogy a robbanások szabad szemmel nem láthatóak, a komputer jeleníti meg azokat a képernyőn.

– Sneci, nem kéne már fékezni? Futó.

Igen, elkalandoztam. A távolabbi megaféreg már tisztán látszott – két bibircsókos felületű gömb, amelyeket narancssárga csövek hálóznak be, a kettő között egy harmadik, kisebb gömb, ebből ragadozó módjára nyúlik előre a harci egység. Magam felé húzva a botkormányt megfordítottam a hajómat – ez valószínűleg gyáva megfutamodásnak látszott. Ebben a pillanatban Főnixem kétszer is megrázkódott, a képernyő egy pillanatra elsötétedett, megvédve szememet a fellobbanó fénytől.

Rakéták? Lézerfegyver?

Mindegy, a védelem kitartott.

A jelek szerint a megaféreg nem foglalkozott velem komolyan. Talán mert azt hitte, kimenekülök a küzdelemből. Úgyhogy ez nem komoly nyakleves, inkább csak olyasmi volt, mint egy megvető köpés a megfutamodó után.

Amikor a műszerek jelezték, hogy nő köztünk a távolság (csaknem hét kilométerre közelítettük meg az ellenséget), megfordítottam a hajót, orral a megaférg felé. Megnyomtam a Szmercs ravaszát, egyszer, kétszer, ebből a komputer megértette, hogy nem kicsinyeskedem – és egyszerre négy rakétát lőtt ki.

Jaj, anyám, hiszen hét kilométerre vagyok egy atomrobbanástól!

Nem, már nyolc… már kilenc…

A megaféreg testén színes fények lobbantak fel – közelgő rakétáimra lőtt. Három nyomban el is tűnt a képernyőről. Nem következett be semmiféle atomrobbanás – a rakéták egyszerűen elpárologtak a töltetükkel együtt.

A negyediket egy vele szemberohanó kis féreghajó szedte le.

És mind a kettő felrobbant.

A megaféreg mellett két tűzgömb forrt, gomolygott, és lüktető tűzfelleggé olvadt össze. És elégett. Úgy látszott, a megaféregnek nem esett baja, jól működött a védelme.

De az őt fedező kis hajó megsemmisült. Nem volt már ideje megfordulni, és egyenesen beleszáguldott a plazmafelhőbe.

– Futó, miért nem lősz?

– Sneci, nem volt időm lőtávolságba érni. Komancsom van, az csak három kilométerre visz… Rámegyünk megint?

– Nem kell, lesz még rá módod. Fedezz.

– Sneci, köszönöm – szólalt meg Fantom hangja. – Elvontad a figyelmét.

Észrevettem, hogy egy Prime közelít a megaféreg felé – az méretét tekintve legalább hasonló hozzá. A Prime körül négy kis hajónk keringett. Majdnem olyan aprók, mint a Szilvana. Nyomukban haladt még egy nagy hajó.

– Vonk, Chavez, segítsetek nekik – inkább kérte, mint parancsolta Fantom.

– Meglesz, Fantom, ne majrézz – jött a válasz az éterből.

Na igen, önbizalomhiányban nem szenvedtek a pilóták.

Az éterben ordítoztak, káromkodtak, átkozódtak, segítséget kértek. A féreghajók alkotta gömb szétnyílt, mint amikor gerezdjeire esik egy narancs. Még egyre a Lepény felé törekedtek, de harci rendjük már felbomlott – minden kavargó káosszá vált. Nyomomba szegődött két féreghajó, és ügyet sem vetettek Futó lövéseire – de egy mellettünk elszáguldó hajó két lövéssel elintézte őket.

– Köszönöm! – kiáltottam. – Itt Sneci, köszönöm!

– Itt Antibiotikum – válaszolt egy rekedt hang. – Most – nagyon szívesen, de majd még beszélgetünk Szasza Bossról…

Hát így állunk… a Siker Lovagjai közül segített valaki. A férgek támadása félresöpörte a korábbi számadásokat… legalábbis egy időre.

Közben Futóval a másik megaféreg közelébe jutottunk, amely ekkor épp két emberi hajóval csapott össze, kölcsönösen lőtték egymást. Már egyre jobban megközelítettük, amikor két kis féreghajó rontott nekünk, és nagy örömmel tüzet nyitott ránk lézerágyúból. Néhány másodpercig lőttük egymást, az energiafogyasztás kijelzője vészesen kattogott, az erőpajzsaim kijelzője vörösen villogott a pulton – védelmem már nem volt képes elnyelni a csapásokat.

És amikor az egyik hajó egyenesen felém száguldott – vagy úgy döntött, egyszerűen elsodor, vagy kitérésre kényszerít –, lecsaptam rá a plazmaágyúval.

Az eredmény látványos volt.

Tűzhullám száguldott előre, tekergett, jobbra-balra kanyargott, akár a zsákmányára lecsapó kígyó. A féreg menekülőre fogta, de a kígyó utolérte és lecsapott rá.

A hajó egyből valahogy összecsuklott, olvadt csomóként száguldott el mellettünk. A másik féreg menekülni próbált – és Futó utána küldte két rövid hatótávolságú rakétáját.

A rakéták gyorsabbnak bizonyultak, mint a féreg.

– Kész! – kiáltottam, jobban örültem Futó sikerének, mint a magaménak. Hiszen én már kettőt leszedtem! Igaz, az elsőt véletlenül, de a másodikat nagyon is tudatosan.

– Kész! – ismételte meg Futó boldogan.

A megaféreg már a fél eget eltakarta. Szabad szemmel is látható volt, hogy a hajót fénylő burok veszi körül, amely vörösen felizzik, ha találat éri, néhány másodpercig villog, majd ismét halványkékre változik.

– Futó, maradt még valamid?

– Plazmavető. A Metszőolló.

– Hatékony?

– Nem. Csak kis távolságra.

– Próbáljuk meg!

Igazából tisztában voltam vele, hogy ennek a monstrumnak a mi lövéseink csak annyit számítanak, mint a szúnyogcsípés. De elkapott valami vidám, vakmerő hév. A hátsó félgömb pajzsairól az elsőkre tettem át az energiát – mit számít, ha úgysem fedez? –, és lelkesen lőttem a közeledő hajót. És úgy látszik, nem bírták tovább a féreg idegei – vagy amijük idegek helyett van.

A megaféreg váratlan gyorsasággal felénk fordult. A gigantikus hajó előrenyúló „csőrében” vörös pont izzott fel – és fénynyalábot köpött felém. Észbe kapva meghúztam a botkormányt, hogy kitérjek az útjából.

Szerencsére nem sikerült.

Szerencsére, mert a megaféreg lövése az erőtér energiával feltöltött elülső félgömbjét érte.

Mintha hatalmas vasrúddal húztak volna rá a Főnixre. Az illuminátor vörösen felizzott, hosszú másodpercekig azt hittem, szilánkokra törik az „üveg”, bár azt is tudtam, hogy egyáltalán nem üveg, hanem ugyanolyan anyag, mint amiből az egész hajó készült – csak átlátszó.

Abban a pillanatban felmondta a szolgálatot a mesterséges gravitáció. Szerencsémre az első csapás belepréselt az ülésbe, és már csak akkor kezdte dobálni a hajót (és benne engem), amikor a megtépázott, kikapcsolt pajzsú Főnix, szinte érintve azt, elszáguldott a megaféreg mellett, és átsüvített a férgek és emberek összekeveredett hadrendjei között.

Csak azért nem lőttek már rám, mert úgy gondolták, meghaltam.

Körülbelül három perc múlva tértem magamhoz, a kabin padlóján heverve. Az arcom csupa vér volt, a számban sós ízt éreztem. Egyik szemem beragadt, nem tudtam kinyitni. Borzasztóan fájt az egyik ujjam – emlékeztem rá, hogy görcsösen kapaszkodtam a székembe –, legalábbis kificamodott.

A szék fölöttem volt. A háttámlába kapaszkodva próbáltam visszamászni bele. Ekkor bekapcsolt a gravitáció, ha nem is teljes mértékben, úgy nagyjából a földi egyharmadára.

Ez segített, hogy ne szegjem nyakam.

Amikor végre újból a székben ültem, az volt az első dolgom, hogy kikapcsoltam és kihúztam az övet a farmeromból, és megpróbáltam vele hozzákötözni magam a székhez. Nem sikerült. Akkor levette a pulóverem, és hátradobva az ujjaival kötöttem hozzá magam a székhez. Csak ezután néztem az illuminátorra.

A képernyő nem működött, de nélküle is volt mit látni. Fellobbanó fények – egymás után gyulladtak ki a hajók, azt sem tudtam, melyik kié. A csata döntő szakaszába lépett, a jelekből ítélve két-három percen belül egyszerűen senki nem marad életben.

Hirtelen életre kelt a képernyő. Felvillant – és olyan képet mutatott, amelyen a megmaradt piros pontok csoportosulva távolodni igyekeztek a zöldektől. A menekülést az egyik megaféreg vezette.

A másik eltűnt.

A Lepény ott volt a közvetlen közelünkben, és rájöttem, hogy az ütközet kimenetele eldőlt. Az összetömörült hajók már lőtávolságnyira megközelítették a Lepényt. Valószínűleg ez volt a csata célja, csak ezt nem kötötték ez egyszerű pilóták orrára.

És a Lepény megtett mindent, ami csak telt tőle. Utóbb mesélték nekem, hogy az összecsapás első fél percében több mint húsz férget semmisítettek meg. Ebből a csapásból az ellenséges hajóhad már nem tudott magához térni.

Az éterben csönd volt, de a fülem csengett.

– Futó, itt Sneci, hol vagy?

Csönd.

Majd megszólalt Fantom hangja:

– Élsz, Sneci?

– Igen… azt hiszem. Eltaláltak, de a hajó kezd magához térni. Mit csináljak?

– Húzódj vissza a Lepényhez. Már így is sokat tettél.

– Tényleg? – csodálkoztam.

– Futóval magatokra vontátok a megaférget. Rátok összpontosított, mi meg Ramijával felgyújtottuk.

– És hol van Futó?

– Az ő pajzsai sokkal gyöngébbek voltak, mit a tieid – felelte Fantom egyszerűen. – Elég, Menj a Lepényhez. Vége.

Egy darabig hallgatva meredtem a képernyőre.

Majd meghallottam Lena hangját:

– Sneci, hogy vagy? Itt Taxis.

– Élek – feleltem. – Hol vagy?

– A Lepény felé tartok. Látlak. A jobb oldalad tiszta roncs. Gyerünk, Sneci! Mára kiharcoltuk magunkat.

Megragadtam a botkormányt, és a Lepény felé fordítottam a hajót.

A Főnix nehezen engedelmeskedett.

De végül sikerült elkormányoznom az űrállomásig.

Az idegen hajók közül csak az egyik megaféreg tudott elmenekülni. Az apraját utolsó szálig elintézték a mi hajóink, amelyek jó ideig még üldözték a támadókat.

A mieink közül harminc hajó nem tért vissza. Legtöbbjük apró volt újonc pilótával, de akadt néhány jó hajó is az eltűntek között, tapasztalt pilótával. Öt embert sikerült kimenteni – ők katapultáltak hajójukból a lakóegységgel.

A Lepény vezetése közölte, hogy az állomás költségére rendbe hoznak minden hajót, azok öten, akik elvesztették a hajójukat, újat kapnak, ugyanolyan osztályút. Továbbá ígértek jutalmakat, a szintek megemelését, díjakat és kitüntetéseket, ünnepi bankettet a „Lepény-csata” résztvevőinek és így tovább, és így tovább.

Sokáig faggattam mindenkit arról, ki is volt Futó. Nagy nehezen annyit tudtam meg, hogy húszegynéhány éves volt, Begunov volt a neve, nem túl ügyes, de merész pilóta volt, és nagyon elégedett volt azzal, hogy a Lepényre került. Egyszóval – közlegénye ennek a különleges űrháborúnak.

Alaposan ellátták a baját az én Főnixemnek is, Lena Murénájának is. Azt ígérték, két-három nap alatt helyrehozzák őket.

Este a bárban ültünk. Már senki nem firtatta, bűnös vagyok-e, vagy nem, el kell-e kobozni a hajómat, vagy nem. Láttam Innát, láttam Vagyim Eduardovicsot – kezet ráztunk, de egyikünk sem szólt semmit.

Ezt úgy értelmeztem, hogy bebizonyítottam hasznos voltomat és jogomat egy jó hajó birtoklásához.

– Ha megölik a társadat, az mindig nagyon rossz – mondta Lena. – Még akkor is, ha egyáltalán nem is ismerted… Nyugodjék békében a csillagok között… ő is, meg az összes többi is.

Koccintás nélkül kiürítettük poharunkat. Aznap fokozott népszerűségnek örvendett a bár, csaknem minden asztal foglalt volt. Mindenfelől a Lepényre jöttek a pilóták, amint meghallották, mi történt. A hangár zsúfolásig volt, kívül is sok hajó csatlakozott az űrállomáshoz.

– Korábban még sosem jöttek az állomás közelébe – mondta Lena. – Eddig a meghódított zóna határainál találkoztunk a férgekkel.

– Melyik határnál?

– Bármelyiknél.

Elgondolkodtam.

– Tehát mi valahol a terület közepén vagyunk?

Lena vállat vont.

– Lehetséges. Vagy a vonulási útvonalukon.

– Vagy nem tetszik neki, hogy bányászkodtok az aszteroidákon, felborítjátok az ökológiai egyensúlyt – válaszoltam hasonló hangnemben. – Értem. Egészében véve olyan jelentéktelen apróságokkal, mint a kapcsolatfelvétel egy idegen civilizációval, nem terhelitek magatokat. Hát persze – narancssárga férgek…

– Ne hergeld fel magad, Sneci – mondta Lena csillapítóan. – Ritkán bukkannak fel, és nem lehet tudni, honnan. Nem keresik a kapcsolatot. Hogyan tárgyalhatnánk velük? Hogy tanulmányozhatnánk őket? A lelőtt hajóikat most idevontatják a Lepényhez, majd kotorásznak bennük… talán sikerül valamit megérteni. Már az is jó, hogy sikerült visszaverni őket. Na és van ürügyünk pihenni egy kicsit, amíg megjavítják a hajóinkat.

Megszólalt a karján a komm. Füléhez emelte, hallgatott néhány pillanatig.

– Igen – mondta. – Itt van. Rögtön.

Felállt és intett nekem.

– Gyerünk, Valentyin. A főnökség hívat. Azt mondták, beszédük van velünk.

– Még mindig el akarják venni a hajómat?

– Ne aggódj, már senki semmit nem akar elvenni tőled. Nagyon derekasan mutatkoztál be.

Az állomásnak ezen a részén még nem jártam. Be sem juthattam volna ide, ha nem hívnak – az ajtó az én kommomra nem reagált, csak Lena utasítására nyílt ki – arra is csak azért, mert ideiglenes engedélyt kapott.

A tudományos és adminisztratív részleg a Lepény középső szektorában volt. Itt gyűjtötték össze azokat az újonnan érkezetteket, akiknek megfelelő végzettségük volt – a fizikusokat, kémikusokat, matematikusokat, programozókat. Ha jól értettem, ez nem mindegyiküket töltötte el lelkesedéssel.

El voltak zárva a közös helyiségektől, amelyekbe ritkán jutottak ki, cserébe megvolt az az egyedülálló lehetőségük, hogy tanulmányozhatták az idegen technológiát. És megpróbálhatták reprodukálni.

– Ez itt a matricabankunk – mondta Vagyim Eduardovics. – Lenyűgöző, igaz?

Igaz, lenyűgöző volt.

Képzeljenek el egy körülbelül száz méter hosszú és tíz méter magas helyiséget. A falakat padlótól a mennyezetig fél méter széles, egy méter magas rekeszekre osztott rácsos polcok borítják.

És minden rekeszben szilárd tartóba illesztve, kékesen opalizáló folyadékkal teli, átlátszó henger.

– A Lepényen három szintetizátor van – magyarázta Inna. Ő és Vagyim Eduardovics vezetett be ide minket. – Az egyik az élelmezési, az csak élelmiszert állít elő. A másik mindenféle holmit. A harmadik, a legnagyobb gyártja a hajókat. Meg sem próbáljuk megérteni, hogy működnek. De elő tudunk állítani kisebb szintetizátorokat, ezeket a klánok és szövetségek vásárolják meg, a bolygókon működő bázisaikon használják. A mieink megpróbáltak egyet szétszedni… de nem emberi elmének való feladat.

– Klasszikus „fekete lyuk” – tette hozzá Vagyim Eduradovics. – Az egyik végén megy be az energia és az anyag… természetesen nem az anyag transzmutációjáról van szó, ha olyan holmira van szükséged, amelyikben tíz rész szénhez egy rész vas szükséges, akkor a nyílásba kell raknod egy zsák szenet meg egy adag vasat. A matricák hatalmas mennyiségű, de véges számú programot tartalmaznak, Például a Prime típusú hajó matricája teljesen kitölt egy hengert. A nagy szintetizátorban tizenkét henger fér el, és ha találunk egy új hajótípust, valamit félre kell tennünk a raktárba.

– És hány matricát ellenőriztek már?

– Nagyjából a meglévők huszadát. De itt is értek minket meglepetések. A matricák egy része tartalék, és teljesen véletlenül derült ki, hogy a fegyverek egyik tartalékmatricáján egy egységgel több van.

– A kioltó.

– Pontosan. Már megkezdtük a tartalékmatricák újbóli ellenőrzését, hátha akad még újabb meglepetés.

– Például igazi kávé – sóhajtott Inna. – A szintetizátor csinál kávét, az íze jó… de tudjátok, mi a baj?

Megráztam a fejem.

– Koffeinmentes. Normális kávét csak nagy ritkán a Földről kapunk.

– Innen rabolták el a kioltót? – kérdeztem.

– Nem – rázta meg fejét Vagyim Eduardovics. – Már a laboratóriumból… Őszintén szólva nem számítottunk ilyesmire. Még senki nem próbált a Lepény ellen fordulni. Megkaparintani a hatalmat, azt igen, azzal már próbálkoztak, de meglopni… lényegében hadat üzenni…

– Nem találták meg őket?

– Nem. Néhány órával utánatok elhagyták a rendszert. Ott hagyták a bázisukat, még a felszerelésük nagy részét is. Nyilván már előkészítettek maguknak egy tartalékbázist.

– Mennyi idő kell, hogy elkészítsék a kioltót?

– Minden attól függ, mennyi anyaguk van. – Nyilván már várta ezt a kérdést. – A szükséges elemek nagy része könnyen elérhető. Szén, vas, szilícium… még a hafniumot és rubídiumot is sok helyen meg lehet találni. Problémát a platinacsoporthoz tartozó fémek jelenthetnek nekik. Mindenekelőtt a ruténium.

– Nem kell belőle sok – tette hozzá Inna. – A Lepénynek évente két-három kilóra van szüksége. A platinával együtt bányásszák kis mennyiségben…

– A gond az, hogy a kioltóhoz sok ruténiumra van szükségük. Nagyon sokra. Több mint négy kilóra. A Keresőknek aligha van már felderített platinaérc-lelőhelyük. – Vagyim Eduardovics szkeptikusan mosolygott. – Hiszen egész idő alatt normálisan kereskedtünk velük… aligha mulasztották volna el, hogy eladják nekünk a ritka földfémeket. Ellenkezőleg, tőlünk vették… mindig csak keveset. A szintetizátoraikhoz fegyver- és lőszergyártásra.

– Vagyis megpróbálják majd rátenni a kezüket az ismert platinaérc-lelőhelyekre – szólalt meg újra Inna. – Ilyen meg, sokat mondok, ha három van. Az egyik ebben a rendszerben. Az aszteroidaövezetben. Azt már alaposan kiaknázták, na meg ezt a körzete a Lepény ellenőrzi, ott nemigen jutnak semmihez. A másik lelőhely a Vámfelügyelet egyik bolygóján van.

– Az Első Szövetség egyik klánja – magyarázta Lena. – Fantom az egyik vezetőjük.

– A Keresők ott sem jutnak zsákmányhoz – mondta Inna. – Figyelmeztettük a srácokat, tisztában vannak a helyzettel. Egyetlen gramm ruténium sem tűnhet el. A Vámfelügyelettől a Keresők nem képesek elhódítani a bolygót, az erőviszonyok nem nekik kedveznek.

– Szóval a harmadik lelőhely jöhet számításba? – kérdeztem.

– Igen. Azt a Deimosz Angyalai klán ellenőrzi. Elég gyenge csapat, és rendszer, amelyikben tanyáznak, jó messze van. Attól félünk, ha a Keresők úgy határoznak, hogy elveszik a bányáikat, rövid idő alatt ruténiumhoz jutnak.

– Várjatok – emeltem fel a kezem –, azt mondtátok, a ruténiumot kinyerni hosszú és nehéz folyamat.

– Ha a hagyományos módon csinálják, igen – bólintott Inna. – Vagyis felépítik az üzemet, maradéktalanul kitermelik az ércet… De van egy másik eljárás is, a diggerezés – sugármeghajtású diggerrel kivonni a szükséges összetevőket. Az ércet így a lehető legalacsonyabb hasznosulási együtthatóval lehet feldolgozni, jó estben az érc tíz százaléka nyerhető ki. Viszont gyorsan.

– A diggerezést a kezdő pilóták alkalmazzák, akiknek nincs pénzük automata bánya kiépítésére – bólintott Lena. – De az olyan értékes fémeket persze, mint a platina, igyekeznek a hagyományos módon kitermelni.

– Ha a Keresők úgy döntenek, diggerezéssel dolgozzák fel az ércet, néhány nap alatt három-négy hajót tudnak előállítani. És megszerzik a szükséges mennyiségű platinafélét – mondta Lena.

– Mit vártok tőlünk? – szögeztem nekik egyenesen a kérdést.

– Ti ismeritek őket. Sőt, elég jó a kapcsolatotok velük. – Vagyim Eduardovics széttárta karját, mintegy kifejezve, mennyire meglepőnek találja ezt a tényt. – És azt is bebizonyítottátok, hogy nem is vagytok rossz pilóták. Arra szeretnénk kérni, repülj el Lenával együtt a Deimosz Angyalainak területére. Töltsetek el ott némi időt. És ha bekövetkezik a támadás… először is értesítsétek a Lepényt. Másodszor, próbáljátok meg feltartóztatni a Keresőket. Nem kerülhet egy ilyen fegyver azoknak az őrülteknek a kezébe!

Ezzel egyetértettem. De nem siettem válaszolni – Lenára néztem.

– A fizetség? – kérdezte ő röviden.

– Taxis! – vonta fel csodálkozva szemöldökét Inna. – Miről beszélsz? Közös biztonságunk a tét!

– A közös biztonságot mindig egyedi tarifa szerint kell megfizetni. Sneci meg én visszük vásárra a bőrünket… úgyhogy ne fukarkodjatok.

Inna és Vagyim Eduardovics összenézett.

– Elégedettek lesztek – mondta röviden Vagyim Eduardovics.

– Külön fizetség az ügyeletért, külön a Lepény tájékoztatásáért, külön fizetség, ha harcba kell bocsátkoznunk – folytatta Lena.

Inna elfintorodott, de bólintott. De ironikusan hozzátette:

– Viszont sürgősen indulnotok kell. A hajóitokat soron kívül javítják, két-három óra múlva készen lesznek.

Hát ennyit a pihenésről.

Hatodik fejezet

amelyben olyan helyre kerülök, amelyet  sokan paradicsominak tartanak

A MURENA úgy tőlem ötvenméternyire haladt. A kozmoszban ez nagyon közelinek számít. Veszélyesen, megengedhetetlenül közelinek számított volna, ha én irányítom a hajót.

De mivel én csak az irányt és a sebességet adtam meg, repülhettünk akár ilyen közel is egymáshoz. Talán ha egyértelműen arra utasítom a hajót, hogy szándékosan ütközzön neki a másiknak, azt is végrehajtja. De most megértette, hogy egyszerűen párhuzamos pályán akarunk repülni.

Már végrehajtottuk a hiperűrugrást, és beléptünk a Deimosz csillag térségébe, ahol az apró, független klán bázisa volt.

És nyomban észrevettem egy felénk száguldó, láthatóan a hiperűrugrás helyéhez igyekvő hajót.

– Veszélyes? – kérdeztem.

– Mindjárt kiderül – felelte Lena. – Figyelem! Ismeretlen pilóta a közeledő Griffmadáron, nevezze meg magát!

– Taxiskám! Lenocska! – A hangszóróból harsogó női hang akkora örömöt fejezett ki, mintha két szerető nővér találkozna hosszú távollét után. – Jaj, mennyire örülök neked! A hajócskád rendben? Hallottam, hogy új krapekod van, oké a pali?

– Szia, Love – felelt Lena valahogy mérsékelt lelkesedéssel. – Minden rendben. És veled mi van?

– Mi lenne? Beugrottam Vöröskéhez dumálni egy kicsit, sorsunkon búslakodni… Lenka, képzeld, spát akarnak csinálni. Gyógyiszappal, medencékkel, gyógynövénykivonatokkal, masszázzsal! Ez remek, igaz? Én meg itt összeakaszkodtam egy nagypofájú alakkal, micsoda barom! Találtam egy pompás kis aszteroidát, tiszta arany Hát odarepülök, az meg már ott ügyködik, a disznó! Mondom neki, húzz el innen, te mocsok! Ő meg azt ordítja, hogy már egy éve dolgozik itt, és hogy ez az övé. Már hogy lenne az övé, ha én találtam? Muszáj volt rálőnöm… de sajnos az aszteroida is szétesett…

A Griffmadár és bőbeszédű pilótája elszáguldott mellettünk, a hiperűrugrás zónája felé igyekezve. De a hangszóróból még egyre áradt a szózuhatag:

– És képzeld, az a mocsok beidéztetett a klán elé, ráadásul még azt is mondta, hogy célozni se tudok, meg még ennél is rosszabbakat mondott rólam. Erre én megkérdeztem, akkor miért hívogat. Erre ő: a hecc kedvéért, különben kivel fecseghetne éjszakánként. Közben meg…

Szerencsére a következő pillanatban a Griffmadár elvégezte az ugrást, és így csönd lett. A történet folytatását nyilván azok hallották, akik a kilépés pontjának közelében voltak éppen.

– Milyen… érdekes lány – mondtam diplomatikusan. – Melyik klánhoz tartozik?

– Egyikhez sem – nevetett Lena. –Magányos farkas. Szeret fecsegni, erről híres… Csináld, amit én. Irány a Deimosz.

– Lena, miért nevezik Deimosznak a csillagjukat? Hiszen az a Mars egyik holdja.

– És miért nevezik az egyik csillagot Susundrának, egy másikat meg Tisztásnak? – kérdezett vissza Lena. – Valakinek ez jutott az eszébe… Hagyományosan az ad nevet, aki elsőként lépett be abba a rendszerbe. Egy csillagot én PMSZ{14}-nek neveztem el.

– Az meg mi?

– Találd ki.

– És az itteniek miért váltak külön?

– A szokásos história. A Lepény nélkül persze senki nem képes létezni. Csak a Lepény készít hajókat. Néhány felszerelést, használati tárgyat és fegyvert is csak ott lehet beszerezni. De senkit nem kényszerítenek arra, hogy ott is éljen. Sok a bolygó. Némelyiken jó élni…

– Van valahol értelmes élet?

– Ilyet nem találtunk. Még állatokat sem. A legtöbb, amire eddig rábukkantunk, a növényzet. Egyébként a Deimosz Angyalainak bolygója zöld. Nagyon kellemes. Hátránya viszont, hogy kevés rajta az ásvány. Az aszteroidaövezetből szerzik be, ami kell.

A Deimosz rendszere kicsi volt. Három bolygó – két kicsi, forró, nagyon közel a Napra emlékeztető csillagjukhoz. A harmadik valóban hasonlított a Földhöz, még a kozmoszból nézve is – zöld, fehér felhők, hatalmas vízfelületek. Távolabb húzódtak az aszteroidaövezetek – mint az építőanyag, amely végül is nem állt össze bolygókká. Hogy ne kockáztassunk, a nappálya síkja fölött repültünk, ahol nem ütközhettünk össze semmiféle űrben száguldó szikladarabbal. Lena tanácsára hallgatva azért harci készültségbe helyeztem az elülső pajzsaimat.

– Furcsa ez az egész – mondtam elgondolkodva. – Ha van növényzet, az ember azt várná, hogy állatvilág is legyen… Mondd, a növényzet primitív? Lehet, hogy még nem volt idejük kifejlődni az állatoknak?

– Nem, sőt a növények itt nagyon… érdekesek. – Lena hallgatott egy darabig. – Beszélgettem egyszer egy sráccal, botanikus volt. Hosszú ideig járt bolygóról bolygóra, pont azokat a világokat tanulmányozta, ahol van növényzet. Megszállottan dolgozott… az ilyen embert mindenki szereti. Etették-itatták, ellátták üzemanyaggal. Úgy hívták, „a mi Micsurinunk”. Aztán valahol elpusztult. Talán összeakadt egy féreggel, talán valami mocsokkal, aki szemet vetett a hajójára, De az is lehet, hogy valahol lezuhant egy fáról, vagy holmi dühödt kapor leharapta a fejét… Szóval ez a srác azt bizonygatta, hogy a növényzet teljesen megegyezik a földivel, hogy mindez azt bizonyítja, hogy az evolúció mindenütt ugyanaz, vagy talán valamilyen közös forrásból származik. És hogy ezek a növények mindenütt képesek voltak együtt élni az állatokkal.

– Tényleg? – lepődtem meg.

– Pontosan. A virágok vonzzák a rovarokat… próbálják vonzani… A gyümölcsök ehetőek. A srác több bolygón is beiktatta az étrendbe a helyi növényeket. De miért is ehetőek a termések? Hogy az ember vagy az állat felfalja, a magokat kiköpje vagy kiürítse… Vannak itt is tüskés magok. Azok beleakadnak az állatok bundájába, érted? És még sok minden ilyesmi… Van, ahol szembeötlőbb, van, ahol kevésbé. Összeállított erről egy térképet. Azt mondta, hogy van a dologban valami törvényszerűség – hogy melyik világon mióta nincs állati élet. Hogy a térkép tanúsága szerint valaki vagy valami csillagtól csillagig haladt… és kipusztította az állatvilágot. Valahogy olyan akkurátusan, kataklizmák, robbanások, sugárfertőzések nélkül… Egyre próbálta összerakni a rendszert – honnan jött az a valami, és hová ment…

A hideg futkosott a hátamon. Nagyon is élénken magam elé képzeltem, amint egy zöldellő és virágzó bolygó fölött megjelenik egy csillaghajó – alaktalan, akár egy felhő… És a fákról kezdenek lehullani a madarak, a méhek elpusztulnak a virágok szirmán, a halak fölfordulnak a folyókban…

És hirtelen megértettem, hogy mindez egyáltalán nem így történt.

– És sikerült neki? – kérdeztem.

– Valószínűleg nem. Nem volt rá ideje. Eltűnt.

– Tudom, hogy ölték meg őket – mondtam. – Hogyan… vagy mi.

– Hogyan? – kérdezte Lena.

– Megszűntek szaporodni. Futottak, ugráltak, repültek. Falták a gyümölcsöket. A megfelelő időben párosodtak. Csak nem hoztak világra utódokat. És néhány száz év alatt kihaltak. Talán itt-ott a tengerekben még úszkált néhány teknős… vagy egy papagáj röpködött még a pálmák között, és eszelős hívogatta a tojót… És ennyi. Minden csöndes és nyugalmas lett.

– Húú-ú-ú – mondta Lena mély átéléssel. – Miről beszélsz… Á! Érem már! Arra gondolsz…

– Ha az emberek nem szaporodnak itt, miért ne feltételezhetnénk, hogy ugyanarról van szó? – mondtam. – Ne vezess be többet szükségtelenül, ahogyan a bölcs Ockham{15} mondta. A kozmosznak ezt a körzetét megtisztították. Humánusan… senkit nem öltek meg. Minden faj magától halt ki. Lehet, hogy éltek itt értelmes lények is.

– De miért? – kérdezte Lena.

– Ez az, amit nem tudok… Hogy szabaddá tegyék a területet. Elvégre nem akadnak lépten-nyomon Föld-típusú bolygók. Hogy megszabaduljanak a konkurensektől. Vagy egyszerűen ki nem állják az állatokat? Lehet, hogy ezek értelmes növények? És minden egér vagy veréb félelmetes és kegyetlen kártevő?

– Remélem, nincs igazad – mondta Lena valahogy nagyon keserűen. – Figyelj, de ha a bolygókat azok tisztították meg, akik minket is ide hoztak, mi mire kellünk nekik? Mi is élőlények vagyunk!

– Valamire nyilván kellünk… Lena, és a kutyák meg a macskák? Amikor megérkeztem, Inna mesélte, hogy időnként küldenek a Földről…

– Azok sem szaporodnak – felelte Lena szomorúan.

Hallgatva repültünk tovább. Ki-ki a maga gondolataival volt elfoglalva. Én arról álmodoztam, milyen jó lenne megtalálni „gazdáinkat”, és adni a pofájukra. Vagy kitépkedni a porzóikat, ha tényleg növények.

Hogy Lena mire gondolt, nem tudom. De gyanítom, hogy gondolatai nagyjából ugyanabban az irányban haladtak.

Mikor a bolygó közelébe értünk, Lena újból megszólalt.

– Egyébként az itt megtelepedett „Angyalok” civilizációt akarnak felépíteni. Meg akarják fejteni, mi akadályozza a szaporodást. Elég sok itt a biológus és az orvos… a Lepényen örökké morognak is emiatt. De ha valakinek komoly orvosi beavatkozásra van szüksége, igyekeznek ideszállítani az Édenre.

– Édenre?

– Így nevezték el a bolygójukat. Olyan… paradicsomi. De tényleg.

Néhány perc múlva felvették velünk a kapcsolatot. Lena bemutatkozott – felismerték. Engedélyt kértünk a leszállásra, megkaptuk, és hajóink párhuzamosan ereszkedni kezdtek.

Ez a leszállás nyomokban sem emlékeztetett arra, amit a Szilvanával mutattam be a Nigredón. A Főnix magától leszállt, még leszállópályára sem volt szüksége – miután megfelelő magasságba ért, vízszintes repülésre váltott, majd egy kilométeres magasságban lassan ereszkedni kezdett. Mohón bámultam az illuminátort.

Erdő. Egészen a horizontig – ringatózó lankák. Itt-ott tavak tükre kandikált ki kéken, szélükön fehéres-zöldes békalencse. Egyébként az őrült ökológusok rejtekhelye nem igazán hasonlított az édenre – könyörtelenül felégették egy helyen az erdőt, hogy helyet csináljanak az űrrepülőtérnek. Nyilván nem boldogultak valamilyen nagy kaliberű plazmaágyú nélkül, hogy évszázados fákat tüntessenek el. Kevés hajó volt a reptéren, talán egy tucat, és többnyire kicsik. A legtöbb pilóta nyilván úton volt.

Mikor már egészen alacsonyan jártunk, megpillantottam a települést. Aprócska volt – talán három-négy tucat ház, a legnagyobb is csak egyemeletes. Az egyetlen utca az űrrepülőtértől a legközelebbi tóig vezetett.

Amikor leszálltunk, és kikapcsoltuk a hajtóműveket, megpaskoltam a műszerpultot. Egyre kedvesebb lett számomra a Főnix, akár egy belakott ház vagy öreg autó, amely már sok zűrből kimentett.

Talán nevet kellene adnom neki.

Amikor kiszálltam a hajóból, a cipőm orrával beletúrtam a talajba – fekete volt, átmelegedett.

Itt-ott már kiütközött rajta a friss fű. Valószínűleg rendszeresen fel kell égetni…

De nem égett szagot éreztem. Virágok és fű illata terjengett a levegőben, amely elképesztően friss és tiszta volt, sűrű erdőben vagy a tajgán lehet ilyet érezni néha, de hát mikor jut el egy városlakó igazi erdőbe…

– Tetszik? – kérdezte Lena odalépve hozzám.

– Igen… nagyon jó itt… – Felnéztem a tiszta kék égboltra. – És az éghajlat is enyhe, ugye?

– Tél van, de nagyon meleg. Mondtam neked – paradicsomi bolygó.

Csak álltunk és szívtuk magunkba Éden levegőjét – ez külön élvezet volt, afféle lakoma. És figyeltük, hogyan közeledik felénk egy apró, nyitott kocsi – fémcsövekből összeeszkábált keret, négy kicsi kerék, műanyag karosszéria, hanyagul elhelyezett motor meg egyéb szerkezet, két sor ülés. Az erdőben ilyennel nyilván nem lehet közlekedni, nem bírja a terepet.

Középkorú, vörös hajú asszony vezette a kocsit. Megnyerő volt, mosolygós, nadrágot és világos, ujjatlan blúzt viselt. Élénkvörös, napsütötte haja boglyaként ült a fején. Odaérve integetett nekünk, leállította a kocsi, kiugrott, és hozzánk sietett.

– Szia, Vörös! – kiáltotta Lena. – Nekem meg elmagyarázta: – Ő a helyi főnök. Egyébként remek pilóta…

– Szia, Taxis! –A két nő összeölelkezett.

Én kezet fogtam vele. Bemutatkoztam:

– Sneci. Vagyis Valentyin.

– Hallottam rólad. – bólintott Vörös. – Isten hozott az Édenen. Hosszú időre jöttetek?

– Fel kell töltenünk a hajókat… ennénk is valamit…

– Ez nem gond – bólintott Vörös. – Szálljatok be a kocsiba. Lena, emlékszel a szabályainkra?

– Fél évvel ezelőtt túlestem rajta – felelte Lena számomra érthetetlenül. – Amikor legutóbb itt jártam.

– Veled rendben is van minden. Na de a barátod…

Lena nagyot sóhajtott. Rám nézett.

– Bocsáss meg, Sneci, figyelmeztetnem kellett volna…

– Azt hiszem, nem fog megsértődni – mosolyodott el Vörös.

– Miről beszéltek? – kérdeztem gyanakodva, és közben bemásztam utánuk a kocsiba. Belül is elnagyolt, barkácsolt volt, de megbízható.

– Mi itt mindannyian kissé lököttek vagyunk – nevette el magát Vörös. – Igyekszünk újrateremteni az emberiséget. Megtalálni az okot, miért nem szaporodnak itt az emberek.

– Na és? – kérdeztem, már sejtve, miről van szó.

– Minden nő, aki Édenre jön, köteles évente egyszer leadni néhány petesejtet. Persze csak akkor, ha nincs kizáró ok.

– És minden férfi spermát? – kérdeztem.

– Igen. És ha az adott időpontban az itteni nők közül valakinek éppen ovulációja van, nagyon hálásak leszünk… – Vörös nem fejezte be, úgy tett, mintha teljesen lekötné a vezetés.

Bár azt hiszem, csukott szemmel is végig tudott volna hajtani azon az úton.

– Vörös, ez disznóság! – kiáltott fel Lena. – Bocsáss meg, de Sneci meg én…

– Értem – bólintott Vörös. – Ha ez benneteket undorít… ha teljesen kizárt, nem ragaszkodunk hozzá. De nagyon hálásak lennénk.

– Döntsön Sneci – mondta Lena keményen.

– Ez nem tisztességes – mondta Vörös. – Felfogtad, milyen helyzetbe hozod őt?

– Vörös, de hát ez disznóság! – mondta Lena panaszosan.

– Taxis, te is tudod, mi a tét.

– Úgyse lesz ebből semmi – mondta Lena komoran. – Mindannyian sterilek vagyunk. Csak röpködni meg gyilkolni vagyunk képesek.

– Lena… A barátod nemrég érkezett ide. Ez talán fontos tényező.

– És a mesterséges megtermékenyítésről lemondtatok? – kiáltott fel Lena.

– Tudod, mindig jobb természetes úton jutni eredményre.

Lena rám nézett. A fejét rázta.

– Valja, bocsáss meg. De Vörösnek valószínűleg igaza van. Neked… muszáj lesz. Muszáj lesz lefeküdnöd valamelyik itteni nővel… – Hallgatott egy keveset. Majd hozzátette: – De ha te piszok, nem vágsz azonnal gyászos képet, és nem jelented ki, hogy csak a tudomány és az emberiség megmentése érdekében vagy rá hajlandó, kikaparom a szemed!

– Remélem, ez az egész valahogy… hivatalos formában megy végbe – mondtam Vörösnek. – Vagy most rögtön elvezetnek a… fedezésre?

– Valentyin, bocsásson meg, ha váratlanul érte ez a dolog – felelte. – Nem, előbb megebédelünk, beszélgetünk. Pihenhetünk, ha akarja. Eldöntjük, kivel kell találkoznia. A tudósok meghatározzák a magával elvégzett kísérlet körülményeit.

– Ha ez az egész valami színpadon történik, máris elrepülök innen – mondtam határozottan. – Tudja, szükség van az intimitásnak legalább az illúziójára.

– Nem vagyunk voyeurök vagy exhibicionisták – vont vállat Vörös. – Tudósok vagyunk. Ne nyugtalankodjon, Sneci.

Az ebédet Vörös házában szolgálták fel. A ház egyszerű volt, fából épült, ilyesféle kerti lakokat bármelyik orosz város körül láthatni. Két szoba – egy kis háló, a másik a nappali. A konyha a nyitott verandán volt – télen nyilván fűtötték.

Csinos fiatal lány sürgölődött szótlanul a veranda és az asztal között, mindenféle salátát, előételt, befőtteket, üvegkancsóban szörpöket, húsokat hordva elénk. A sarokban álló komódon egy iPad hevert kis hangszórókkal, klasszikus zene szólt halkan. Az ablakok nyitva álltak, friss szél lebegtette a függönyöket. Az ablakpárkányon álló cserepekben valami orchideára emlékeztető növény virágzott.

– Minden növényi eredetű étel igazi, helyi – mondta büszkén Vörös. – Csak a húst szintetizáljuk. Klánunk elvben képes lenne csakis a helyi terményekkel táplálkozni. Felfedeztünk három babfélét… pontosabban ahhoz hasonlót. Nagyon gazdagok fehérjében, elég ízletesek is… Ha megoldódna a szaporodás problémája, felépíthetnénk itt egy olyan civilizációt, amelyik sokkal jobb, mint a földi. Okos, jó emberek gyűltek itt össze. Tökéletesebb, humánusabb társadalom lenne…

Elmosolyodtam. A történelem folyamán százával, ezrével voltak utópisták, akik arról álmodoztak, egy új világ megteremtői lesznek. Lelkes híveket gyűjtöttek maguk köré, megvásároltak egy szigetet vagy nagy földbirtokot valahol Amerikában vagy Ausztráliában, elfogadták kommunájuk szabályait… És eleinte minden rendben is volt. Azután felütötte a fejét ugyanaz, mint mindenhol máshol – az irigység, a lustaság, a harag, az intrikák. Az emberi természettől még új helyre költözve sem szabadulsz.

Ezen egy új bolygó sem képes változtatni.

– Realista vagyok – mondta váratlanul Vörös. – Ez persze álmodozás, hogy jobb társadalmat építünk, mint a földi. Naiv álom. De legalább megpróbálnánk. Csak… – Elhallgatott.

– És mit mondanak a tudósaitok? – kérdezte Lena. – Itt gyűltek össze a legjobb biológusok… A Lepény vezetése már azzal fenyegetőzik, hogy törvényben tiltják meg a biológusi és orvosi végzettséggel rendelkezők Édenre költözését.

– Csak próbálják meg – nevette el magát Vörös. – Ki fogja gyógyítani a fekélyüket vagy aranyerüket, ha összevesznek velünk? A tudósaink… a tudósaink tanácstalanok. Pontosan megállapították, hogy létezett itt állatvilág. Körülbelül ezer évvel ezelőtt. Azután minden állat kihalt.

– Találtak maradványokat? – kérdeztem.

– Csontokat. Megkövesedve.

– Kitalálom – mondtam. – Minden csont felnőtt egyedtől származik. Sőt valószínűleg öregtől.

Vörös csodálkozva nézett rám.

– Megszűntek szaporodni. Azután kihaltak.

– Okos – mondta egyszerűen Vörös. – Úgy van. Úgy véljük, a kozmosznak ezen a területén pontosan így semmisítették meg az állati életet – a reprodukciós képesség tönkretételével.

– Valamilyen sugárzással?

– Olyannal, amely már ezer éve folyamatosan hat? És sterilitást okoz, de nem öli meg az egyedet? Őszintén szólva nem valószínű. De ezt a változatot sem hagyjuk figyelmen kívül.

– Figyelj, Vörös, nem egyszerűen csak üzemanyagért jöttünk hozzád – mondta Lena. Nyilván kínos volt számára a téma.

– Igen, kitaláltam – bólintott Vörös. – Tegnap iderepült a Lepényről egy ember… Fakó Róka, ismeritek?

– Találkoztunk – felelte kurtán Lena.

– Aggódtok a lelőhelyeink miatt?

– Nagyon.

– Csak jöjjenek ide, kapnak a pofájukra – mondta Vörös nyugodtan. – De nem is fognak összeakaszkodni velünk. Zjama, a Mester cukorbeteg. Csak mi tudunk gyógyszert szintetizálni neki. Romannak asztmája van. Ordának kifekélyesedett a gyomorhurutja. Minden klánból hozzánk járnak gyógyulni. Amott, a tónál emeletes kórházat is építettünk.

– Sejtem, mit kértek fizetségként – mondta Lena komoran. – Vörös, ez komoly dolog. A platinacsoport ritka földfémjeire van szükségük. Akkor meg tudják építeni a kioltójukat. Azt remélik, ezzel zsarolhatják azokat, akik ide juttattak minket.

– Mit tehetnék? – mondta egyszerűen Vörös. – Figyelmeztettük a mieinket. Nem adjuk, ami a miénk, ha idejönnek a Keresők, csata lesz. És hívok segítséget is. De azt sem tehetem meg, hogy minden embert az aszteroidaövezetben tartok. És végül is az csak feltételezés, hogy idejönnek hozzánk, nem igaz?

– Igaz. – Lena felsóhajtott. – Megengeded, hogy itt maradjunk?

– Hogy segítsetek, ha történne valami? Megengedem. Ki utasítana vissza két pilótát és két jó hajót? De biztosíthatlak, nem lesz semmi. Vegyetek, most nagyon jó a málnatermés…

Egy tál málna állt az asztalon. A színén kívül semmi nem emlékeztetett a málnára – akkora volt, mint egy nagy szőlőszem, ovális volt, vékony, csillogó héj borította. De amikor bekaptam néhány szemet, elismerően bólintottam.

Az íze hasonló volt.

– A belőle főzött lekvárt nem lehet megkülönböztetni az igazitól – mondta Vörös büszkén. – És ha tudnátok, milyen búzát találtunk itt! Kóstoljátok meg, milyen kenyér lesz belőle! Bokron nő, a magok fürtökben teremnek.

– Akár a nyaraló veteményesének büszke gazdasszonya – nevetett Lena. – Kóstoljátok meg a paradicsomomat, nem a piacon vettem!

– Aha – bólintott büszkén Vörös. – Úgy is van. Lennénk csak többen, másokat is elláthatnánk a biotermékeinkkel.

Ebben a pillanatban az asztal körül tevékenykedő lány halkan odalépett hozzám, és a fülembe súgta:

– Elnézést, volna egy perce?

Bólintottam, felkeltem az asztaltól, és a lány nyomában kimentem a házból.

– Igen?

Rám nézett, és kissé zavartan mondta:

– Mennünk kell. Már minden készen van.

– Mi van készen?

– A kísérlethez.

– A pokolba… – suttogtam.

Még sosem hívtak szexelni ilyen hivatalosan.

– Hogy hívnak?

– Katya.

Nagyon fiatal volt, legfeljebb tizennyolc éves. Sötét hajú, napbarnított, karcsú. Lába hosszú, melle magasan áll.

Az ördögbe is, Moszkvában habozás nélkül románcba keveredtem volna vele.

De így… a tudomány érdekében…

– Legalább nagykorú vagy? – kérdeztem.

Katya elnevette magát.

– És ha tizenhét vagyok, van annak valami jelentősége? Nagykorú vagyok, ne féljen. Senki nem kerül ide, aki nem töltötte be a tizennyolcat. Azt mondják, az idegenek igyekeznek betartani a földi törtvényeket, kivárják a hivatalos nagykorúságot.

– Menjünk – mondtam beletörődve.

– Nem fog fájni – biztatott Katya nevetve. – Legalább a kezemet fogja meg… úgy jön, mint valami bunkó…

Valóban olyan esetlennek éreztem magam, mint kamasz az első randin. A kezét azért nem fogtam meg, úgy mentünk, mint jó gyerekek, míg elértünk az egyik, a többinél nagyobb házhoz.

Ott már vártak minket. Két fehér köpenyes férfi, akiket önkéntelenül megmosolyogtam, már nem egészen fiatalok, nagyon komolyak. A szoba, ahol ültek, olyan volt, mint egy orvosi rendelő.

– Kérem, vegye komolyan a kísérletet – mondta egyikük helytelenítve mosolyomat. – Megtermékenyítési kísérletet végzünk szigetelt helyiségben. Katyusa, ugye tudod, hogy addig itt maradsz nálunk, amíg ki nem derül a pozitív vagy negatív eredmény?

– Tudom – felelte Katya lelkesedés nélkül.

– A biztonság kedvéért próbálja meg háromszor-négyszer elvégezni a kísérletet – fordult hozzám ismét a férfi. – Na és természetesen várjuk holnap és holnapután is. Ellenőrző kísérletre…

A másik férfi észrevétlenül rám kacsintott, és kinyitott egy ajtót. Különös, de kacsintásában nem trágárság volt, hanem szomorú megértés. És ez valamennyire megbékített a helyzettel.

Az ajtó mögött falépcső vezetett lefelé. A falon homályos lámpa világított.

– A kísérleti helyiséget fémernyőkkel és teli víztartályokkal hermetikusan leárnyékoltuk – tájékoztattak szívélyesen. – Ne siessen. Ha végzett, jöjjön föl.

Szótlanul megindultam lefele, Katya a nyomomban.

A lépcső alján súlyos vasajtó volt, olyasféle, mint a bunkereken. Nehezen nyitottam ki, bementünk.

A kísérleti helyiség elég sajátságosan festett. Mint egy vidéki bordélyház szalonja.

A falakat rózsaszín textil borította. Egy elfüggönyözött ablakból fény áradt – elhúztam a függönyt, és az üveg mögött lámpákat fedeztem fel, az ablak természetesen nem volt igazi. Volt ott egy nagy ágy – vagy helyesebb lenne kísérleti lőtérnek nevezni? Az ágy melletti éjjeliszekrényen egy kupac könyv, egy lejátszó fülhallgatóval. A hamis ablak előtti asztalon edények étellel és két kancsó gyümölcslével és vízzel. A falon vezetékes telefon függött. A sarokban függönnyel elkerítve zuhany és biovécé.

– Két hétig kell itt laknom – mondta Katya. – Legalább. Amíg ki nem derül, hogy sikerült-e.

Leeresztett karokkal állt, és egész vidám vagánykodása nyomtalanul eltűnt. Egy zavarban lévő kislány térdig érő kartonruhácskában.

– Nem helyes dolog ez – mondtam. – Nem emberhez méltó.

– Tudom – értett velem egyet. – De az sem emberhez méltó, ami történt velünk. Meg kell próbálnunk… – Elakadt a szava, majd mosolyt erőltetett az arcára. – Legalább az jó, hogy rokonszenves vagy.

– Te pedig nagyon szép – mondtam, és ehhez nem is nagyon kellett megerőltetnem magam.

Katya szó nélkül leengedte a válláról ruhája pántjait, ledobta a ruhát. És teljesen meztelenül állt előttem.

Szótlanul elkezdtem kigombolni az ingem.

– Csókoljon meg – mondta Katya fázósan átfogva magát karjaival. Úgy éreztem, nagyon kínos neki, hogy látom, szeretne elrejtőzni.

Odaléptem hozzá, átöleltem, megcsókoltam az ajkát. Valószínűleg több férfival is volt már, de csókolózni nem tanult meg.

Karomba kaptam a lányt, és egyre az ajkán tartva számat óvatosan az ágyra fektettem.

* * *

– Minden rendben volt? – kérdezte hivatalos hangon az idősebb tudós, mikor fölmentem. – Valahogy nagyon gyorsan végzett.

Társa, aki talán okosabb, talán tapintatosabb volt, megrángatta a karját.

– Idehallgass, ne dühíts – mondtam. – Különben behúzok egyet. Inkább mesterséges megtermékenyítést végző állatorvosnak kéne lenned, orvosnak gyalázatos vagy.

– Én tulajdonképpen tényleg állatorvos vagyok – sértődött meg váratlanul a férfi. – És egy csöppet sem lelkesít, amivel kénytelen vagyok itt foglalkozni.

– Hát akkor használd a fejedet, és vedd tudomásul, hogy nem egy tehén meg egy tenyészbika áll előtted, hanem két ember. És hogy az a kislány tizennyolc éves, és a projektjeitek miatt úgy él, mint egy prostituált a nyilvánosházban… – adtam ki dühömet, és kimentem.

A másik tudós az utcán ért utol. Szótlanul felém nyújtott egy csomag cigarettát.

Pokolian szerettem volna már rágyújtani. Elvettem egy szál cigarettát, és megálltam. Rágyújtottunk.

– Ne haragudj – mondta a tudós. – Petrovics rendes ürge. Csak egyszerűen ilyen a hozzáállása… ezzel a stílussal védekezik a történtek lényege ellen.

Bólintottam, mélyen leszívtam a füstöt.

– Tényleg azt szeretnénk, ha akik idekerültek, képesek legyenek normális társadalmat felépíteni. És Katyka nem ostoba… és nem prostituált. Az én párom. Együtt élünk, érted? És amikor elindultatok lefelé, nagyon szerettem volna beléd rúgni… hogy legurulj a lépcsőn… és kitörd… valamidet.

– Hogy a pokolba… – káromkodtam el magam. – Bocsáss meg.

– Nincs mit. Csak ne nézz minket mániákus hülyéknek vagy paráznáknak. Azt tesszük, amit tudunk… A besugárzás ötlete persze hülyeség. Nem létezik olyan sugárzás, amelyik szelektíven csak a termékenységet blokkolja, de nem hat sem a szomatikus sejtekre, sem a nemi szervekre.

– De akkor mi?

– Valószínűleg valamilyen anyag. Azt feltételezem, hogy beszórták a bolygót valami mocsokkal, aminek ilyen a hatása… és valószínűleg azzal is etetnek minket. Csak egyelőre nem sikerült még rájönnünk, miféle anyag ez, és hogy lehet védekezni ellene. Próbáltuk szűrni a levegőt, a vizet… semmi értelme. Azt se tudjuk, mit keressünk.

Hirtelen teljesen őrült ötletem támadt.

– Azt mondod, etetnek minket… – motyogtam. – Próbáljatok meg nem enni húst.

– Hogy mi?

– Próbáljátok meg, Katya és te ne egyetek húst. És egyáltalán semmit, ami az ételszintetizátorból jön. Semmi értelme a mérget a vízbe vagy a levegőbe keverni, mikor minden embernek muszáj táplálkoznia, és valamennyien éppen a szintetizátorból táplálkozunk.

A tudós elképedve meredt rám, a cigaretta végigégett az ujjai közt.

– Ez… ez lehetséges… Ez a variáció… – motyogta.

Bólintottam, eltapostam a csikket, és elindultam Vörös háza felé.

Még csak néhány lépést tettem meg, amikor utánam kiáltott:

– Hé! Andrej a nevem!

– Nagyon örülök. Valentyin.

Andrej hirtelen elmosolyodott. És összeesküvő módjára súgva kérdezte:

– Figyelj… Katyka ugye nagyon szexi?

Na nem, az ördögbe is, ezek itt mindannyian tényleg őrültek.

…Mikor beléptem Vörös házába, ő is, Lenka is kissé már becsípett, élénken fecsegtek valamiről. Igyekeztem úgy viselkedni, mint aki csak kiment pár percre friss levegőt szívni, leültem az asztalhoz, magam elé húztam egy tányér salátát.

– Ezt kóstold meg – nyújtott oda Lenka egy tálacskát valamilyen gyümölcs narancssárga gerezdjeivel.

Bekaptam egy darabkát.

Pokolian, kibírhatatlanul savanyú volt. Ezzel a gyümölccsel összehasonlítva a citrom mézédes.

– Mi ez? – kiáltottam fel, kiköpve a falatot. – Mért adtad nekem?

– Hogy ne legyen olyan elégedett a pofád – válaszolta Lena kajánul. – Úgy vigyorogsz, mint egy kandúr a háztetőn tett séta után.

Hetedik fejezet

amelyben Valentyin a Napot keresi

– TUDOD, OLEG – mondta Lena –, most pont úgy festesz, mint az „akarom is, nem is” állapot eleven szemléltetőeszköze.

A számítógépes komoran nézett rá, és nagyot sóhajtott.

Az aprócska lakás, amelyet Oleg Sztroginóban bérelt, több mint szerény volt. Egyszobás, ócska, nyilván a tulajdonos által otthagyott bútorokkal berendezve – (valaha) lakkozott szekrénysor, a hetvenes évek szovjet emberének álma, nyikorgó ágy ugyanabból a korból, jókora Rubin márkájú televízió azokból az időkből, amikor a színes televízió osztatlan lelkesedést és bámulatot váltott ki.

A tévé egyébként szőnyeggel letakarva a sarokban állt, és ülőkeként szolgált. Maga a lakó, ha nézett is tévét, a számítógépén tette – az utóbbi időben divat volt az ifjúság körében nem tartani otthon tévékészüléket, nem nézni az adást.

– Ha félsz, elmegyünk – folytatta Lena. – De most már tudsz mindent, amit mi tudunk.

– Persze érdekel – motyogta Oleg, és belekortyolt a sörbe egyenesen az üvegből. – Egyébként gyanakodtam valami ilyesmire!

– Mondd! – nógatta Lena.

– Hogy tudnának nektek segíteni?

– Iderepülnek – felelte Lena röviden.

Valentyin megpróbálta elmagyarázni:

– Ha igazunk van, ezeknek a jövevényeknek bázisuk van a Földön, ott toborozzák az embereket és küldik őket a kozmoszba, hogy hadakozzanak azokkal a férgekkel. Más ésszerű magyarázata nincs ennek az egésznek, nem igaz?

– Hát nemigen – bólintott Oleg.

– Mitől félhetnek? Elsősorban a nyilvánosságtól. Mi természetesen senkinek semmit nem vagyunk képesek bebizonyítani. De ha leszáll a Földön az az űrhajó…

Oleg számítógépének monitorjára pillantott, ahová már letöltötte a Starquake honlapját.

– Azt hiszitek, maguktól nem szeretnének visszajönni a Földre? Van persze, akinek mindegy. Van, akinek még tetszik is ott. De sokan lehetnek, akiknek itt maradt a kedvese, a felesége, a gyereke…

– De nem jönnek – mondta Valentyin.

– Természetesen! Megnéztétek ezt az ő kozmoszukat? A csillagokat? Ezek nem a mi csillagaink. Idegenek. Tudjátok, hogy működik a játékban a navigáció? Minden csillagnak van egy vagy több hiperűrugrást lehetővé tevő zónája…

– Ezt tudjuk – bólintott Lena. – Várj… tehát te is játszottál?

– Egy keveset. Amikor cikket írtam róla, bele kellett néznem.

– És mi a neved a játékban?

– Futó. – Oleg elnevette magát. – Korábban könnyűatlétikával foglalkoztam.

– Nem találkoztam vele – rázta a fejét Lena.

– Nem is érdekes, rövid ideig játszottam, aztán abbahagytam. Nem mentem sehova, engem nem toboroztak, úgyhogy én nem is lehetek ott… igaz? – Oleg hirtelen elkomorult.

Valentyin megvonta a vállát.

– Jól van, hagyjuk ezt – legyintett Oleg. – Szóval belépve a hiperűrugrás zónájába el lehet ugrani a legközelebbi csillagig. Azután a következőig. A harmadikig. Csakhogy ott nincs a Nap, értitek? Ismeretlen csillagok. Még ha akarná is, hogyan találhatná meg akárki a Napot?

– De hát csak vannak jellemző tulajdonságai egy napnak – mondta Lena. – A fényessége, a színe… mi lehet még?

Oleg fintorgott.

– Jellemző tulajdonságok, ugyan már. Kismillió olyan csillag van, mint a Nap. A miénk a legközönségesebb csillag, semmi rendkívüli.

– Tehát nincs értelme kapcsolatba lépni velük?

– A világon semmi.

– Oleg, tudnál csinálni képernyőfotókat a játékról? – kérdezte Valentyin. – Térképféléket a csillagos égről?

– De hát azok elnagyoltak, laposak…

– Mindegy.

– Megpróbálhatom. – Oleg vita nélkül leült a gépéhez.

Valentyin tekintetével engedélyt kérve a házigazdától, fölvette a vonalas telefon kagylóját, és az ablakhoz ment vele. Bosszantó akadály volt, hogy nincs vele a mobilja, benne a telefonszámokkal.

Kerülőúthoz kellett folyamodnia.

Felhívta otthoni számán egyik ismerősét, aki egy pártlapocskánál dolgozott. Tőle megkapta Malibu otthoni számát. Tárcsázta.

– Viktor Romanovics száma kellett? – érdeklődött a gép elől Oleg. –Ha kérdezed, megadtam volna…

– Nem akartam a mobilján hívni – próbálta kimagyarázni hülyeségét Valentyin.

– Az otthoni száma is megvan… hát ki telepítette az otthoni gépét?

Lena nevetett, és sört töltött magának.

– Szevasz, Malibu – mondta Valenytin a kagylóba. –Itt Valentyin.

– Á… már össze is csaptad a cikket? – érdeklődött unottan Malibu. – Ügyes… de ráért volna reggel.

– Nem tartalak fel sokáig, Malibu. Két éve csináltam neked egy interjút egy csillagásszal, emlékszel? Fiatal srác, kandidátus satöbbi, satöbbi. Csillagtérképekről volt szó, meg olyasmiről, lehet-e „csillagot vásárolni”, vagy mikor nevezhetnek el rólad egy csillagot… csupa ilyen szálhámosságról meg átverésről…

– Emlékszem – mondta Malibu. – Figyelj, majd holnap…

– Nem – mondta keményen Valentyin. – A telefonszáma kell.

– Te megőrültél – csattant fel Malibu. – Két évvel ezelőtt volt!

– Tudom, hogy minden telefonszámot beírsz a határidőnaplódba… ilyen akkurátus vagy – mondta Valentyin. – És mindent megőrzöl. Emeld fel a hátsódat a kanapéról, kotord elő a két évvel ezelőtti naplódat, és keresd meg… a nyár legelején volt. Májusban vagy júniusban.

Nehéz sóhaj tudósította Valentyint mindarról, amit volt évfolyamtársa gondol róla. Miközben várakozott, Valentyin jelekkel sört kért. Lena vitt neki egy üveggel. Valentyin nagyot kortyolt.

A sör jó volt.

– És miért Malibu? – kérdezte Oleg, de nem szakadt el gépétől.

– Másodéves korunkban merev részegre itta magát valami Malibu nevű kókuszos rummal… – mormolta Valentyin. – Később sokat ugrattuk ezzel… De el ne járjon a szád!

– Ugyan már, ugyan már – vihogott Oleg. – Hogy járna el…

Malibu visszatért a telefonhoz, és megkérdezte:

– Itt vagy még, te disznó?

– Itt – felelte közömbösen Valentyin.

– Írd föl… A csillagászt Szasának hívják. A telefonja…

– Egy pillanat. – Valentyin felkapta az ablakpárkányon heverő ceruzacsonkot, és lejegyezte a telefonszámot. A jelek szerint ez volt Oleg megszokott gyakorlata – az ablakpárkány tele volt telefonszámokkal. – Szerencsére mobilszám!

– Csak ne felejtsd el, hogy közben megváltozott a kód – emlékeztette figyelmesen Malibu. – Ezt egyébként még leverem majd rajtad. Szevasz.

– A családi élet magába szippant –nyilatkoztatta ki jelentőségteljesen Valentyin, és kiitta a sörét. – Régebben Malibu imádott telefonon fecsegni… Oleg, sikerül valami?

– Persze. Kinyomtassam, vagy fájlok kellenek?

– Inkább fájlok… – mondta Valentyin, és közben tárcsázta a csillagász számát. – Ez persze tiszta kalandorkodás, de hátha…

A csillagász nem rögtön vette föl a telefont, de élénk, barátságos hangon jelentkezett be:

– Hallgatom.

– Jó estét, Alekszandr. – Valentyin akaratlanul is felvette az „interjút készítő újságíró” behízelgő hangnemét. – Bocsásson meg, hogy munkaidőn kívül zavarom. Valentyin vagyok, két éve készítettem önnel egy nagy interjút a csillagokról…

– Emlékszem – felelte Alekszandr különösebb lelkesedés nélkül. – És most mi érdekli a mi legbölcsebb, legműveltebb olvasóinkat? Mikor alszik ki a Nap? Fekete lyukká alakul-e a Jupiter? Nem ütközik-e össze a Földdel a Botzman–Gorgyejevszkij üstökös?

– Összeütközhet? – érdeklődött Valentyin. – Bocsásson meg, szakmai ártalom.

– Természetesen nem – mondta Alekszandr bánatosan. – Bevallom, nem létezik ilyen üstökös.

– Alekszandr, én megértem, milyen lehet magának, a profinak olvasni az igénytelen olvasóknak szánt cikkeinket… – mondta Valentyin bűnbánóan. – Bevallom, most személyes kéréssel fordulok magához.

Bármily furcsa, Alekszandr ennek mintha megörült volna.

– Kérdezzen, válaszolok.

– Van egy… videojáték. Van benne egy csillagtérkép. Olyan lapos… – kezdte Valentyin, és közben komplett idiótának érezte magát. – És nekem nagyon fontos lenne… valóban nagyon fontos kideríteni, léteznek-e ezek a csillagok. Pontosabban nem erről van szó. Tudom, hogy léteznek. De nem tudom, milyenek. Ezt az egydimenziós térképet egybe kellene vetnem igazi csillagtérképekkel. És kiderítenem, hogy hol lehet ezen a térképen a Nap.

A kagylóban csönd volt.

– Itt van? – kérdezte Valentyin.

– Gondolkodom. Próbálom kitalálni, miért van erre szüksége.

– Lehet, hogy díjat tűztek ki a játékban… – mondta Valentyin.

Alekszandr hümmögött.

– Tényleg nagyon fontos lenne nekem…

– Tudunk valamit ezekről a csillagokról? Például a koordinátáikról. A megfigyelhető tulajdonságaikról – a csillag nagysága, színének jellemzői, saját mozgása, a sugárzás sebessége, a parallaxis. Fizikai jellemzők – spektrumosztály, abszolút csillagnagyság vagy fényesség, felületi hőmérséklet, tömeg, átmérő, a spektrum jellemzői. És végül változó vagy állandó.

– Várjon egy kicsit – Valentyin megtörölte a homlokát. – Lena! Gondolkozz, mit tudunk a csillagokról? Milyen információnk van? Koordináták?

– Távolság a Lepénytől. Az út ideje.

– Ez nem jó… Spektrumosztály, tömeg, szín, sebesség?

– Spektrumosztály.

– Megvan a spektrumosztály! – mondta örömmel a kagylóba Valentyin.

– Bepalizott – ismerte be őszintén Alekszandr.

– Segít?

– El tudja küldeni a… térképeit?

– Mindjárt küldjük. Diktálja a címet.

– De tartsa észben – mondta Alekszandr –, ha mázlija van, rögtön tudok válaszolni. Illetve majdnem rögtön. Ha azon a térképen van valami valóban szokatlan, olyan, amire emlékszem. De ha nincs… persze keresgélek. Szabadidőmben. De akkor sokáig kell várnia a válaszra. Lehet, hogy nagyon sokáig. Míg ki nem alszik a Nap.

– Reménykedem a szerencsésebb változatban – mondta Valentyin.

– Hogy érhetem el? Ez az otthoni száma?

– Hát… bizonyos értelemben igen. Egy ideig.

– Rendben… felhívom, vagy e-mailt küldök arra a címre, amelyikről a térképet küldi. Ne húzzuk az időt. Most már engem is érdekel.

Öt perc múlva, mikor Oleg elküldte a játékból kimásolt térképeket, a konyhában telepedtek le – hogy most már nyugodtan sörözzenek.

– Egyszerűen meg kellett volna adni neki a játék linkjét – jegyezte meg Oleg.

– Nem érdemes felfedni, honnan van az információ.

– Így is rájön. A képernyőfotón rajta van a játék neve.

– Hát… a térképek jobban érdeklik. Ha azokon nem elég az információ, szerezhet még.

Lena felállt, kinézett az ablakon. Visszaült.

– A kocsit ellenőrzöd? – kérdezte Valentyin.

– Igen. Békésen álldogál az öreg Casper.

– Casper?

Lena elmosolyodott.

– Nevet szoktam adni a kocsiknak. Volt egy minivanom, azt Godzillának hívtam.

– Miért?

– Japán volt, nagy és esetlen. Ez meg azért Casper, mert kicsi, barátságos kísértet.

– Az én notebookom neve pedig Artoska – mondta hirtelen Oleg.

– Miért? – most Lena érdeklődött.

– Gyerekkoromban volt egy kutyám, Artoska. Kicsi volt, fürge, de néha rosszalkodott. Tisztára, mint a notebookom.

– Lehet, hogy nekem is el kéne neveznem valahogy a golyóstollamat? – kérdezte Valentyin. – Lehetne például…

Csöngött a telefon. Oleg a kagyló után nyúlt, és hanyagul beleszólt:

– Halló… Igen. Máris.

Odanyújtotta a kagylót Valentyinnak.

– Téged keresnek.

A csillagásszal folytatott iménti beszélgetés valahogy teljesen kiment Valentyin fejéből. Félve vette át a kagylót, attól tartott, azt a behízelgő hangot hallja majd megint, amelyik azt tanácsolta, ne üsse bele az orrát semmibe.

De Alekszandr hívta.

– Azt hiszem, tartozol nekem egy üveg jóféle konyakkal a segítségért, vagy magyarázatot követelek, hogy jön ide a Starquake játék és a csillagos ég képe.

– Megtaláltad? – képedt el Valentyin, szintén áttérve a tegezésre.

– Mázlim volt – mondta szerényen a csillagász. – Pontosabban neked volt mázlid. Tudod, a kiindulás egyből világos volt. Ha ismerjük a csillagok közti távolságot, meghatározhatjuk a térbeli elhelyezkedésüket. A te lapos térképed pedig ennek az elhelyezkedésnek a síkra vetítése. Minden csillagnak meghatározzuk a spektrumosztályát. Az így kapott háromdimenziós képet összevetjük a rendelkezésünkre álló háromdimenziós csillagtérképekkel, és levonjuk a következtetéseket.

– Így gondoltam én is – mondta Valentyin.

– Na igen, eddig egyszerű. Csakhogy ezt a feladatot általában csak számítógépes osztályozással tudjuk megoldani. Ehhez meg kell írni a megfelelő programot, meghatározva a tűréshatárokat… szóval, hosszú mese.

– És neked hogy sikerült mégis?

– Ilyenkor csakis valami fogódzó segít. Például a nagy fényű masszív csillagok, ilyenből nincs túl sok a világegyetemben. Például a Regulus vagy Rigel típusú kék szuperóriások, vagy még jobbak a hiperóriások, az olyanok, mint az Eta Carinae vagy a Hattyú csillagkép Pije, ezekből nagyon kevés van.

A csillagász hangjából kihallatszott annak az embernek a leplezetlen elégedettsége, aki lebilincselő bűvészmutatványt adott elő lelkes közönségének.

– A többszörös csillagokat is fel lehet használni – folytatta. – A kettősök nem igazán megfelelőek, viszonylag sok van belőlük, de minél többszörös egy csillag, annál ritkább. De már egy olyan hármas csillag is, mint az Alfa Centauri, sokat segít a tájékozódásban. Az olyan négyszeresekről már nem is beszélve, mint a Mizar-Alkor, vagy pláne a rendkívül ritka hatszorosok, mint a Kasztor. Alighanem szintén segítenének a változó csillagok, különösen a pulzáló változó csillagok és a Lant csillagképben az RR Lirae. Egyébként a Mira Ceti-félék is megfelelnek.

– Na és melyik segített?

– A Rigel, az Orion Bétája.

– Az Orion Bétája – ismételte meg Valentyin hangosan. – A Rigel…

– A térképen látható zónának a legszélén van. Összevetettem a mi térképeinkkel, visszaküldtem az ábrát. Egy kis nyíllal megjelöltem, hol van a nap. – A csillagász kuncogott. – Egyébként elég messze van. Háromszázharminc parszek.

– Háromszázharminc parszek – mondta Valentyin.

Lena füttyentett, és a fejéhez kapott.

– Nos, mi lesz? – kérdezte Alekszandr. – Elmondod, miről van szó?

– Melyik konyak a kedvenced?

– Értem. Na jó. Polignac VSOP. Egyébként megteszi egy jó öreg örmény konyak is. De ne felejtsd el, Valentyin, leköteleznél egy becsületes magyarázattal, hogy miért volt erre szükséged.

– Megfontolom – mondta Valentyin. – Igazán. És nagyon köszönöm. Nem is tudjod, mekkora segítség ez nekem.

– Akkor rendben – mondta mély érzéssel Alekszandr. – Nos, sok sikert!

Valenytin letette a telefont. Olegre nézett, aki már a gépnél ült.

– Itt a fájl! – mondta örömmel. – Ez az… aha. Miért ekkora? Mi az ördög ez?!

Mind a hárman a gép körül tömörültek.

Nem térkép volt, hanem a csillagos eget modellező program. Miután Oleg lefuttatta rajta a vírusölőt, telepítette és megnyitotta – a képernyőn megjelent a csillagos ég, ahogy Föld fölött látjuk. Majd a „kamera” lassan emelkedni kezdett, és egyre gyorsabban száguldott fel a magasba. Tűzcsíkként húztak el oldalt a csillagok. Végül lassított a kamera, majd megállt egy gigantikus kék gömb előtt.

– Nem semmi távolság – mondta Lena. – Egyébként a nagy hajók húsz–harminc parszeknyit is tudnak ugrani. Talán ha speciálisan felkészítik a hajót… kevesebb fegyver és pajzs, több üzemanyag… öt-hat ugrással is meg lehet oldani. Csak közben tankolni is kell.

– Na és hol? – kérdezte rögtön Valentyin.

– Bármelyik csillagrendszerben, ahol vannak bolygók… vagy legalább aszteroidák. Ideiglenes bázisokat lehet kiépíteni, diggerrel kiaknázni valamelyik erre alkalmas aszteroidát, és szintetizálni lehet az üzemanyagot. A bázist felpakolják, újabb ugrás, és minden megismétlődik.

– Milyen komolyan mérlegelitek – mondta elgondolkodva Oleg.

– Biztosak vagyunk benne, hogy ez az egész nagyon komoly – mondta Lena.

– Akkor azt találjátok ki, hogy külditek át ezt a programot – bökött a képernyő felé.

– A játékban lehet kommunikálni…

– Aha. És a programot átküldeni? Vagy legalább grafikus fájlokat? Ha ez az egész tényleg komoly, nekik ott nincsenek ilyen komputereik. Ott valami más van. Nem látják sem a JPEG-et, sem a GIF-et. Ezt a… planetáriumit meg végképp nem.

Valentyin és Lena összenézett.

– Egyszer hopp, másszor kopp – mondta érzéssel Lena. – Tényleg remek ez a program, de mi hasznunk belőle?

– Nekik lesz hasznuk belőle.

– Nekik is, nekünk is…

A számítógép pittyent egyet.

– Még egy levél a csillagászodtól – mondta Oleg. – Úgy… Azt írja: „Ez talán kezelhetőbb lesz.” És egy fájl. Kicsi.

A fájlban a játékból való térkép volt. A legnagyobb léptékű.

A térkép jobb alsó sarkában kör jelölt meg egy aprócska csillagot. Melléírva: „Nap”.

– Mintha hallotta volna, mit beszélünk – mondta Lena. De hiszen ez a megoldás! Nézd… egyszerűen meg lehet számolni… hét, nyolc, kilenc csillag alulról fölfelé a térkép jobb szélén… azután befelé… kilenc, tíz, tizenegy, tizenkettő… És itt van a Nap! Akkor most… beszállunk a játékba?

Valentyin az állát dörzsölte.

– Be tudsz lépni úgy a játékba, hogy ne azonosíthassanak? – kérdezte Olegtől.

– Mi vagyok én, talán hacker? – csodálkozott Oleg. – Természetesen nem.

– Valahogy kicserélni az IP-címet, valahogy álcázni magad… hogy ne derüljön ki, ki vagy, és hol.

– Meg lehet próbálni. Csakhogy ezek gyerekes ügyeskedések, egy komoly rendszergazda egyből kiszúrja.

– Próbáld meg – kérte Valentyin. – Nem tudjuk, mi van ott a mieinkkel… az alteregóinkkal. Tehát nekünk a saját nevünkkel kell belépnünk a játékba. És minket azonnal megtalálnak.

Oleg tüntetőleg a háta mögé tette a kezét.

– Nem, Valentyin! Én így nem megyek bele. Ez túl veszélyes! Ha be akartok lépni a játékba és beszélni az… alteregóitokkal, az egy dolog. De belépni a saját loginotokkal és jelszavatokkal – az annyi, mintha teli torokból ordítanál, hogy „ő én vagyok!” Ezen nem segít az IP-cím megváltoztatása.

– Várj – mondta Lena. – Nekem van egy második felhasználói fiókom is. Abban csak a harmadik szintig jutottam egy rossz hajóval, és alig ismer valaki. De mit lehet tudni… belépek a játékba mint Gyerekecske.

– Gyerekecske? – kérdezte gúnyosan Oleg végigmérve a lányt. – Jó, mindjárt kipróbáljuk. Addig sörözzetek… én meg keresek egy friss anonymizert.

– Mit? – kérdezte Valentyin.

– Egy olyan kaput, amin keresztül névtelenül lehet szörfözni a hálón.

Valentyin legyintett, és Lenával kiment a konyhába sörözni. Lena megint lenézett az utcára ellenőrizni, hogy van az ő Caspere.

– Fura érzés – ismerte be Valentyin. – Arra készülünk, hogy saját magunktól kérjünk segítséget.

– Miközben egyáltalán nem biztos, hogy nekik nincs szükségük segítségre… – bólintott Lena. – Remélem, nem vesztek ott össze.

Megértően összenéztek.

– Nekem úgy tűnt, hogy nagyon jól vannak – jegyezte meg Valentyin.

– Nana! – fenyegette meg ujjával Lena. – Az ott van. Nem itt. Én szabad nőszemély vagyok, mindjárt megyek, és elcsábítom Olezskát.

– Nincs ellene kifogásom – mondta Oleg a komputer mellől.

– Eszedbe ne jusson – jelentette ki Valentyin. Olyan komolyan beszélt, hogy a fiatal számítógépes csodálkozva nézett rá. Lena is értetlenkedve felvonta szemöldökét. – Ez velük szemben tisztességtelen lenne.

– Minden krapek kisajátító – sóhajtotta Lena. – Bár van ebben valami jó is…

– Fáradjatok a géphez – szólt Oleg, és felállt az asztaltól. – Fent vagyunk a hálón, mint tisztes rjazanyi polgárok. Én meg engedelmetekkel magamhoz veszek egy sört… ha már flörtölni nem lehet.

Lena odaült a géphez. Valentyin sört töltött Olegnak, és rágyújtott. Az ablakon túl, két magasépület közötti résben a moszkvai szmog pillanatnyi kegyelméből megjelentek a csillagok.

– Milyen fura – mondta Valentyin. – Ha mi… na, ha nem ment el az eszünk, akkor most a másik énem ott van.

– A Rigel nem ott van – rázta a fejét Oleg. – Nem jó irányba nyílik az ablakom.

– Csak úgy általában mondtam – felelte Valentyin. – Úgy elvben. Valahol ott, a kozmoszban… ezer fényévnyire.

– Ezerhetvenhat – mondta Oleg. – Vagy hetvennégy.

– Mi az, csillagászati szakkörre is jártál? – epéskedett Valentyin. – A könnyűatlétika szüneteiben?

– Aha – erősítette meg Oleg. – Miért ne, érdekes volt…

– Na és sört inni érdekes?

– Érdekes.

– Hát csajozn?

– Több mint érdekes.

– Na és játszani?

– Az még bevételt is hoz – vigyorgott Oleg.

– Elképesztően sokoldalú személyiség vagy – fintorgott Valentyin. – Indigó gyerek.

– Nem, az indigók nem erről a világról valók – ráncolta homlokát Oleg. – Én inkább kármin vagyok. Egészségesen szemlélem a világot.

– És szeretnél oda kerülni? – kérdezte Valentyin.

Oleg elgondolkodott, majd beismerte:

– Szeretnék. Nagyon érdekel. De csak úgy, ha vissza lehet jönni… Na és mit csinálsz, amikor majd visszajön a másik éned?

– Megígérték nekem, hogy a tudata egyszerűen összeolvad az enyémmel – felelte Valentyin.

– Ezt azok ígérték neked, akik elől most menekülsz? Azt akarod, hogy az alteregód ide repüljön. Lézerrel meg bombákkal a hajóján. Nem ver gyorsabban a szíved, ha a találkozásra gondolsz? Érdekes lesz?

Valentyin elfintorodott.

– Őszintén? Gyorsabban ver. De nem a lelkesedéstől. Egyébként nem vagyok én olyan rossz ember. De mi történhetett ott velem ezekben a napokban? Talán lőttem, embert öltem, zsákmányoltam? Attól tartok, nem szerez nekem örömet a hasonmásom… de mit tehetnék?

– Srácok, megtaláltam magunkat! – hívta őket hangosan Lena. – Itt vannak, galambocskáim… Sneci meg Taxis.

Valentyin és Oleg berohant hozzá.

Nyolcadik fejezet

amelyben beszélek magammal

AZ ASZTEROIDA, amelyen a Deimosz Angyalai a platinacsoport fémjeit bányászták, olyan volt, mint valami hatalmas körte. Két szürke fémkonstrukció meredezett a vastagabbik végén, egy pedig a keskenyebbiken. Automatikus ásványkitermelésre szolgáló Spektrum modulok voltak. Amennyire én tudtam, az egyiken lévő aprócska lakóegységben egy technikus tartott ügyeletet. Szükség esetén könnyen eljutott a szomszédos modulhoz – az aszteroida még három kilométer hosszú sem volt.

– Az ilyen kis aszteroidákon könnyű a bányászkodás – mondta Lena. Hajója az enyém mellett lebegett az űrben. – Az érc ásványtartalma igen magas, a meddő kőzetet meg egyszerűen kiszórják az űrbe, nem zavar senkit. Bár persze ritkán akad ilyen magas fémtartalmú kavics.

Úgy száz kilométernyire voltunk az aszteroidától, kikapcsoltuk a hajtóműveket, a pajzsokat, sőt a belső világítást is. Csak Lenka Murénáján működött a Kiméra álcázógenerátor, amely mind a kettőnket elfedett. Elméletben az aszteroida felé közeledő hajók nem láthattak minket. Gyakorlatban viszont… bármi megtörténhetett.

– Tudod, Lena, én nem hiszem, hogy a Keresők megtámadják az aszteroidát – mondtam. – Az valahogy nem lenne… helyes.

– Azt hiszed, udvariatlanságnak tartanák a rablást?

– Nem… – Megvontam a vállam. – Maga az ötlet helytelen. Miféle dolog az, iderepülni, és nekilátni a kitermelésnek más tulajdonán? Először is, ehhez idő kell. De ami a fő, ennek nincs… stílusa.

– Stílusa? – csodálkozott Lena.

– Na igen. Fanatikusok… még ha kissé megjátszott is a fanatizmusuk, szóval emberek, akik arra készülnek, hogy megalkotják a csodafegyvert és csillagokat oltanak ki – közben meg más aszteroidáján bányászkodnak? Kövek közt kotorásznak? Nem, ez valahogy nem illik össze. Ez megalázó.

– Nem hiszek az ilyen pszichologizáló spekulációkban – jelentette ki határozottan Lena. – Hogyan juthatnának hozzá különben a szükséges fémekhez?

Hallgattam. Egyetlen értelmes érv sem jutott eszembe… csak az volt a benyomásom, hogy a Nigredo lelkes csapata nem fog más aszteroidáján kotorászni. Már második napja őrködtünk az aszteroidánál – felváltva aludtunk, beszélgettünk, megvitattuk a csatát a férgekkel. Csak a részvételemmel lezajlott „kísérlet” témáját kerültük.

– Kell nekik a fém – szólalt meg hirtelen Lena. – Korábban nem halmozhattak fel készleteket, senki nem sejthette, hogy szükség lesz erre a… vacakra. A két másik lelőhelyet gondosan őrzik. Eladni senki nem fog nekik ércet, hülyék lennének. Lehet, hogy van titkos lelőhelyük? Apránként vásároltak platinaféléket, miért pazarolták volna akkor a drága kreditjeiket?

– A Lepényen van ruténiumtartalék?

– Valamennyi biztos van. De nem ekkorra mennyiség. A Deimosz Angyalai lényegében ebből élnek, ha leesne az ár – nekik végük… Szinte monopolhelyzetben vannak, az övéik a leggazdagabb lelőhelyek.

Egy ötlet mocorgott a fejemben.

– Monopolhelyzetben? Biztos vagy benne, hogy mindent eladnak, amit kitermelnek?

Lena hallgatott.

– Gondolod, hogy visszatartják? – szólalt meg aztán. – Mesterségesen felsrófolják az árát?

– Természetesen.

– Könnyen meglehet – ismerte el Lena. – Az ő helyükben én is ezt tenném. Miért adnák el az összes értékes fémet a Lepénynek, rombolva a saját piacukat? Ha van rá lehetőség, érdemes visszatartani…

– Lépj kapcsolatba Vörössel – kértem.

– Valamivel több, mint tizenhárom fényperc. Oda-vissza majdnem huszonhét. Még ha rögtön előkerítik is, félóra múlva kapunk választ.

– Na és?

– Jó – adta meg magát Lena. – Megkérdezem. Elmagyarázom, mitől tartunk, egyenesen rákérdezek.

Bontotta a kapcsolatot. Felálltam, odamentem az ételszintetizátorhoz, és rendeltem magamnak egy kávét – koffeinmentes ugyan, de elég jó ízű. Missziónk ellátása érdekében a Lepényen az én Főnixemet is, Lenka Murénáját is felszerelték hordozható ételszintetizátorral. Drága holmi volt, de a választék több mint szűkös – céklaleves, amit valamilyen oknál fogva jéghidegen tálalt, külön meg kellett melegíteni, csirkefasírt, görög saláta – zöldségek fetával, kávé és gyümölcslé. Viszont ezeket elméletben bármeddig képes volt előállítani bármilyen szerves anyagból. Az űrhajósokra gondolva, akik a felkészülés során saját vizeletükből előállított „recirkulált vizet” ittak, őszintén reméltem, hogy itt nem kerül sor ilyen extrém helyzetre.

A kávét kortyolgatva a Keresőkre gondoltam. A helyzet attól volt bolond, hogy nem tápláltam irántuk semmiféle ellenszenvet. Igaz, megtámadták a Lepényt, megfújták valamilyen új fegyver tervét. A támadás során valakit megöltek. De ők is elvesztették egy emberüket… itt egyébként is rendkívül olcsó az emberélet. Csillagokat akarnak kioltani? Nem gonoszságból, hanem azért, hogy rákényszerítsék börtönőreinket, engedjenek ki minket ebből a virtuális világból – vagy vigyenek vissza a kozmoszból a Földre. Persze ostobaság, de ha belegondolunk, mindannyiunk érdekében cselekszenek. És ami engem meg Lenát illeti? Igen, fegyverrel kényszerítettek, hogy hazavigyük őket, de becsülettel megfizették az árát, és visszaengedtek minket.

Mit csinálok, ha megjelennek a hajóik ennél az aszteroidánál? Lövök rájuk? Lessem ki, hol rejtőznek ezek az újsütetű „felkelők”? Valahogy nagyon nem akaródzott lőnöm Zjamára, erre magát fióknapóleonnak képzelő, valójában elég ártalmatlan figurára, Romanra, a goromba fizikusra, a jólelkű, Orda becenevű Anvarra, a nyugalmazott öreg tábornokra, bármilyen kártékony is…

Végül is normális emberek, Semmivel nem rosszabbak azoknál, akik a Lepényen vannak. Semmivel nem rosszabbak nálam vagy Lenánál. Az emberek többsége végül is normális – kivéve a futóbolondokat.

A pult felől pittyegést hallottam. Még nem szoktam hozzá a hajó jelzéseihez, az első gondolatom az volt, idegen hajók jelentek meg. De nem láttam hajókat a képernyőn.

Betűket láttam:

„SZIA!”

A kávéspoharat bedobtam a szintetizátor fogadónyílásába (az összegyűrt papírt a gép feldolgozza, és az karajjá vagy salátává változik), és odaléptem a képernyőhöz.

Különös. Nem is tudtam, hogy létezik írásbeli kommunikáció is a hajók között.

Egyáltalán hogy lehetséges, hiszen nincs semmiféle klaviatúra?

– Miért írsz? – kérdeztem.

– Mi van? – kérdezte nyomban Lena.

– Szia. Miért írtad nekem azt, hogy „szia”?

– Én semmit nem írtam. – Lena hangja egyből feszültté vált. – Betűk jelentek meg a képernyődön?

– Igen. Egyáltalán hogy lehetséges ez?

– Létezik egy ilyen kapcsolattartási vonal – ismerte be Lena. – Azért nem beszéltem róla, mert nagyon nehézkes rendszer. Megérinted a képernyőn azt a hajót, amelyikkel írásban akarsz kommunikálni. A hajó villogni kezd. Ezután egyszerűen az ujjaddal írsz vagy rajzolsz a képernyőre… ez mind megjelenik a másik hajó képernyőjén. Eközben a két hajónak egymáshoz képest mozdulatlannak kell lennie. Szóval nagyon kényelmetlen az egész.

– Miféle hajó? – kérdeztem. – Semmi nem villog a képernyőmön. Teljesen üres.

– Az aszteroida állomása sem villog? – kérdezte Lena. – Lehet, hogy az ügyeletes észrevett minket, és kapcsolatot keres?

– Semmi nem villog – ismételtem meg a képernyőre meredve. – És ha valahonnan mögülünk jön ez a kapcsolat? Vagy lentről, fentről? A képernyőm félkörben mindent befog…

– Nem látok senkit – felelte kis szünet után Lena. – A radarok tiszták. Talán az is bekapcsolta az álcázást. Vagy nagyon messze van… Beszélj ezzel a „sziával”, én addig átfürkészem a kozmoszt.

Vállat vontam. Odaléptem a képernyőhöz, és végighúztam rajta az ujjamat.

Hosszú vonal maradt az ujjam nyomán.

Hát ez érdekes. Nem elég, hogy a képernyő holografikus, még szenzoros is.

„Hát szia” – válaszoltam.

„Valentyin? Te vagy az?”

„Én”

„Nagyon figyelj! És ne csodálkozz.”

A betűk olyan sebesen jelentek meg, mintha beszélgetőtársam klaviatúrát használna. És nagyon szabályosak voltak, mint a nyomtatás. Nem olyanok, mint az én girbegurba macskakaparásom.

„Én itt már semmin nem csodálkozom.”

„Világos. Valentyin, én – te vagyok.”

A képernyőre meredve álltam, nem mertem megérinteni.

– Miért hallgatsz? – kérdezte Lena. – Találtam egy hajót, de nagyon messze van. A hiperűrugrás legtávolabbi pontján, a rendszer határán. Nem létezik olyan radar, hogy onnan észrevehessenek minket itt az aszteroidaövezetben, még álcázás nélkül sem.

– Beszélgetek – mondtam. – Arra kérnek, ne csodálkozzak. És azt mondja… azt mondja… hogy ő – én vagyok.

Most Lenának akadt el a szava.

„Hol vagy?” – kérdeztem.

„A Földön. Nem fontos, hogy ott hol.”

„És itt hol vagy?” – Hirtelen ráébredtem, hogy egyáltalán nem csodálkozom. És hogy hiszek beszélgetőtársamnak.

Ő – én vagyok.

„A Deimosz rendszerében. Most léptem ki a hiperűrugrásból. A rendszer legszélén.”

„Azt mondtad, a Földön vagy.”

„A Földön vagyok, a számítógép előtt ülök. Benne vagyok a játékban. A hajóm a Deimosz rendszerében lépett ki a hiperűrugrásból. Csetelni hívtam a Sneci nevű pilótát. Érted?”

„Értem” – válaszoltam.

„Hiszel nekem?”

„Hány éves koromban lettem férfi?

„Tizennyolc. Pontosan. A születésnapi buli után Okszana ott maradt.”

„Hogy hívták a kémiatanár kutyáját?”

„Benzol.”

„Minek az elvesztését sajnálod a legjobban?”

„A lelkesedés.”

„És tárgy?”

„A mamától kapott Parker tollam.”

– Sneci, miért hallgatsz?

– Kikérdezem – feleltem bágyadtan. – Olyasmikről, amiket csak én tudhatok.

– Sejtem, mi volt az első kérdés… – fújtatott Lena. – Na és?

– Ő az. Vagyishogy – én.

– Akkor ne játszd a hülyét! – kiáltotta Lena. – Tudnak segíteni nekünk kikeveredni innen?

„A segítségetekre van szükségünk” – írtam a képernyőre. Ahogy megtelt a felülete, a korábbi sorok fölfelé kúsztak.

„Hát ez remek! Nekünk meg a ti segítségetekre van szükségünk!”

– Tőlünk kérnek segítséget – mondtam Lenának. – Érted? Azt kérik, mi segítsünk nekik!

Lena hümmögött.

„Vagyis? Miféle segítségre?”

„Lenát meg engem üldöznek. Lőttek ránk. Azoknak, akik oda juttattak titeket, nem tetszik, hogy megpróbáltunk kiigazodni a helyzetben.”

– Mi van velük? – kérdezte Lena.

– Üldözik őket azok, akik ide juttattak minket… – motyogtam. Majd írni kezdetem:

„Mivel segíthetünk? Mi itt vagyunk, ti ott!”

„Repüljetek ide! Ha harci űrhajók jelennek meg a Földön – ők megrémülnek.”

„Ki azok az ők?”

„Nem tudjuk.”

Felsóhajtottam.

Hát igen, remek fickó az én… az én eredetim? Bármilyen kínos is beismerni, igen, ő az eredeti. Én csak másolat vagyok.

De talán éppen ennek köszönhetően képes vagyok kívülről szemlélni magamat?

„Azt se tudjuk, merre kellene repüljünk. Tudod, a térképeken nincs rajta a Nap.”

„Mi kiderítettük. Hívd be a képernyőre a galaxis térképét. A legnagyobbat. A térkép jobb alsó sarkától számolj kilenc csillagot fölfelé, azután tizenkettőt balra. Az a csillag a mi Napunk. Több hajón kell indulnotok, útközben megállva üzemanyagot kell szintetizálnotok. Ha minden jól megy, Prime osztályú, nagy távolságok megtételére alkalmassá tett hajókon öt-hat ugrással ideérhettek. A ti hajóitokkal húsz–harminc ugrás is kell. Számoljátok ki.”

– Lena, kell a galaxis térképe, a legnagyobb – mondtam. – A jobb alsó sarkától kilenc csillag fölfelé és tizenkettő balra. Az a mi Napunk. Mondd, van ennek bármi értelme?

– Van – vágta rá Lena. – De ez iszonyúan messze van. Még soha senki nem repült oda. Ez… húsz–harminc ugrás, a legnagyobb távolságra. Ennyi üzemanyagot nem vihetsz magaddal, ideiglenes bázisokat kell építeni… felszállópályákat…

„Biztosak vagytok benne, hogy a kozmoszban vagyunk?” – írtam.

Rövid szünet következett, majd a képernyőn megjelent egy jókora kérdőjel.

„Élünk – vagy egy virtuális világ részei vagyunk? Számítógépre vitt tudat?” – magyaráztam.

„Nem tudom. Azt hiszem, éltek. Te hogy gondolod?”

„Talán élünk… Fura, hogy engedik ezt a beszélgetést.”

„Nem lehet mindent ellenőrzés alatt tartani. Valja, érted, mire kell nekik ez az egész?”

„Nem” – feleltem becsületesen.

„Én arra gondoltam… A gyilkosnak a krimi elején meg kell jelennie.”

„Micsoda?”

„Ez a műfaj szabálya. Úgy gondolom, ismered azokat, akik az egészről tehetnek. És ők nem engedhetnek szabad folyást a dolgoknak. Nem tehetik meg.”

„Akkor azok emberek.”

„Valószínűleg. És még valami. A férgek… miért harcolnak veletek? Mi kell nekik?”

„Nem tudom.”

„Gondolkodtunk erről. Úgy néz ki, mintha nem lenne céljuk. A harcon kívül nincs semmilyen céljuk. Fura, igaz?”

– Sneci – hívott Lena. – Figyelj… itt valami történik… Éden felől hajók mennek a hiperűrugrás legközelebbi bejáratához. Vagy két tucat hajó. Egyszerűen nem vettük észre, amikor a bolygó felé mentek, most pedig távolodnak. És az Éden hallgat. Jelentkezniük kellett volna a hívásomra, de semmi válasz.

– Lena… ezeknek a csodabogaraknak volt készletük… és a Keresők tudtak róla.

– Most mit csinálunk, Sneci?

– Meg kell nézni, mi történt velük – mondtam. – Azokkal, ott a bolygón.

– Igen. Még beszélsz… magaddal?

– Beszélek. – A képernyőre néztem. – Figyelj, ez valami különös kapcsolat. Nem rádió. Egyáltalán nem késik a jel.

Lena hümmögött.

– Mi se ezer évig repültünk ide… Ezt a fajta kommunikációt senki nem használta komoly dologra, nehézkes. Néha magánbeszélgetésre használják kis távolságra.

„Miért hallgatsz?” – jelent meg a képernyőn.

„Problémáink vannak – írtam. – Úgy látszik, a Keresők megtámadtak egy bolygót. Azt hisszük, volt ott egy raktár. Vissza kell mennünk az Édenre.”

„Hol keressünk benneteket utána? Mikor indultok a Földre?”

„A Lepényen keressetek. Beszélünk az emberekkel. Nem olyan egyszerű kapni magunkat, és elindulni a Földre.”

„Valja, ha késlekedtek, bennünket itt megölnek.”

„Ha elkapkodjuk, minket itt ölnek meg.”

Megragadtam a joysticket, ráléptem a pedálra. A metronóm kattogása felgyorsult, a hajó életre kelt, és megindult.

– Hé, ki van itt? – szólítottak minket hirtelen az aszteroidáról.

– Nincs itt senki – feleltem, és gyorsítottam. Lena már az Éden felé száguldott, hajója messze előttem járt.

A magasból minden tökéletesen normálisnak látszott. A házikók épek, a hajók a helyükön… és ami a legfontosabb: az utcán embereket láttunk. Csak egyetlen pontból szállt fel füst – a ház helyén mély gödör, a fenekén fák égtek.

Egyetlen lövést adtak le megfélemlítésül?

Nem szereztem magamnak fegyvert, ezért kiszállva a hajóból nem siettem, megvártam Lenát. Ő pisztollyal az övében jelent meg, és sietve megindultunk a falucska felé. Érkezésünket látták, de senki nem jött elénk.

– Mi történt itt, miért nem válaszoltak a hívásra? – értetlenkedett Lena. – Már arra számítottam, hogy csak üszköt és hamut találunk itt…

– Lena, ami minket illet… azokat ott a Földön…

– Várj, ez még ráér – legyintett. Vörös jött velünk szemben. Dühös volt, csupa korom, hadonászott. – Mi történt? – kiáltotta oda neki Lena.

– Kiraboltak minket! – felelte Vörös. – Taxis, nem hiszed el, kiraboltak minket!

– De legalább nem öltek meg – felelte filozofikusan Lena. – De mit történt? Miért nem válaszoltatok?

– Teslával csaptak le ránk – kiáltotta Vörös. – Ki hitte volna, hogy Teslával támadnak egy bolygóra? Minden elektronikánk elégett. Minden komputerünk, minden kommunikációs központunk, minden szintetizátorunk! Minden odavan!

– És mi ég?

– A laboratórium – Vörös kissé gyanakodva pillantott rám. – Az a bizonyos… ahol Sneci járt. Mintha tudták volna… de mit is beszélek? Pontosan tudták. Diggerrel lerombolták a laboratóriumot. És elvitték az ernyőt.

– Az ernyőt? –kérdeztem vissza. – Platinaernyővel árnyékoltátok le a laboratóriumot?

– Öntvénnyel, további feldolgozásra alkalmas félkésztermékkel. Nyolcvan százalék platina, a többi platinafélék. Nem akartunk piacra dobni mindent, amit kitermeltünk. Valahol őrizni kellett a fémet, a tudósok meg azt követelték, oldjuk meg az árnyékolást. – Vörös széttárta a karját. – Hát úgy határoztunk, két legyet ütünk egy csapásra – platinalemezekkel burkoltuk a laboratóriumot.

– Mindenki él? – kérdeztem feszülten.

– Mindenki – bólintott Vörös. – A falu fölött lebegve megafonon felszólítottak minket, hogy menjünk a tóhoz. Rögtön figyelmeztettek minket, hogy lerombolják a laboratóriumot. Miután elmentünk, ők négy óra alatt diggerrel eltüntették a laboratóriumot. Nyoma sem maradt.

– És most mit fogtok csinálni? – Lena cigarettát vett elő, megkínálta Vöröst. – Tudunk segíteni?

– Értesítsétek a Lepényt – mondta Vörös komoran. – Értesítsék a klánunk minden pilótáját, hogy jöjjenek vissza. Elektronikára van szükségünk a helyreállításhoz. Szintetizátorok kellenek, új minták… a fenébe, minden elégett! Mit gondolsz, kapunk a vezetéstől hitelt?

– Szerintem igen – bólintott Lena. – Mégiscsak közös az ellenség… De miért nem mondtad, hogy vannak platinoidkészleteitek?

Vörös csak legyintett.

– Nem akartam kiadni az információt… de ezek szerint azoknak volt itt ügynökük. Mindent tudtak rólunk.

– Hát tudod… – Lena a fejét rázta. – Vörös, nem ismerek rád.

– Vénasszonyt is érhet baleset.

Lena rám nézett.

– Megpróbáljuk utolérni őket?

– Elbánhatunk velük? – kérdeztem. – Tényleg?

– Muszáj csinálni valamit – morogta Lena. – Hogy lehet… itt voltunk a közelben…

– Mit tehettünk volna? – feleltem kérdéssel. – Taxis, térj magadhoz. Arra számítottunk, hogy az aszteroidát próbálják megkaparintani. Akkor lett volna időnk elszáguldani a Lepényre, és segítséget hívni. De így… egy félóra alatt már nyomuk sincs sehol.

Vörös bólintott.

– Srácok, repüljetek el a Lepényre – kérte. – Most ez a legfontosabb, amivel segíteni tudtok nekünk.

– Ha azt látjátok, hogy kialszanak a csillagok az égen, ne csodálkozzatok – foglalta össze komoran a helyzetet Lena.

A kissé távolabb álldogáló tömegben megpillantottam Katyát, partneremet a kísérletben. A lány szeme ki volt sírva, de egyébként minden rendben volt.

– Ne hagyjuk itt a szintetizátort a hajóról? – kérdezte Lena. – Legalább lesz valami ennivalótok.

– Nem kell, majd vegetáriánusok leszünk – felelte Vörös. – Már csak azért is, mert Andrejnek új ötlete támadt… hogy a termékenységet a szintetizált élelemben lévő valamiféle szer blokkolja.

– Milyen bölcs ember – mondtam szarkasztikusan. Nem árultam el, hogy az ötlet az enyém. Legyen az övé. Úgyis kínosan éreztem magam Andrejjel szemben.

Kilencedik fejezet

amelyben letartóztatnak minket

AMIKOR először láttam meg a Lepényt kívülről – Lenkával és a Keresőkkel távoztunk onnan a Szilvanán –, elképesztően magányosan tűnt. Aprócska acélsziget egy terméketlen, bolygók nélküli csillag közelében…

Most inkább kozmikus erődre emlékeztetett, a semmiben lebegő hatalmas, páncélozott csatahajóra, amely körül kisebb hajók gyűltek össze, legalább kétszáz. És a legtöbb nem is kis hajó volt, amilyet a kezdők szerezhetnek meg maguknak. Hatalmas Prime-ok, Balrogok, megszámlálhatatlan Főnix, Muréna és Griffmadár – azt a benyomást keltették, hogy a vezér hívására erős hadsereg sereglett össze, amely képes bármilyen ellenséggel elbánni…

Azzal, hogy bejusson az ember a hangárba, megpróbálkozni is fölösleges volt. A Lepénytől jó ötszáz méterre hagytuk hajóinkat, és taxit hívtunk az állomásról. Nekem ez teljesen új tapasztalat volt.

– Mégis hogy képzelted? – kérdezte Lena. – A nagy hajók nem is igen állhatnak be a hangárba. Másrészt viszont néha a szerelődokkot is hajók fogadására használják. Most meg zsúfolásig tele a platform, aki nem ért ide időben, kiszorult.

A taxi egy általam jól ismert Szilvana volt. Előbb a Muréna mellé állt, a fedélzetére vette Lenát, azután jött értem. A pilóta mogorva, testes, középkorú férfi volt, nyilvánvalóan nem tartozott azokhoz, akik örültek, hogy a kozmoszba csöppentek. Míg a hajók között lavírozva elvitt minket a Lepényre, értesültünk tőle arról, hogy felemelték az üzemanyag árát, hogy a vezetőség végleg elszemtelenedett, – büntetést vezetett be a platform közelében végzett veszélyes manőverekre, a disznó terroristákról, sőt valami nőszemélyről is, aki előző nap ígért valamit pilótánknak, de nem tartotta be ígéretét.

Az a szilárd meggyőződésem alakult ki, hogy a taxisként végzett munka bármelyik emberből valamiféle különleges „taxis” gondolkodást és viselkedést vált ki.

A hangár is másképp festett most. Először is – érthetővé vált, miért maradt mindenki a Lepényen kívül, nem pedig bent – a hangár szerelődokká alakul át, az állomás védelmében vívott csatában megsérült hajókat javítgatták. Minden hajó körül legalább ketten sürgölődtek – a szerelő és maga a pilóta, aki „minden szolgálatra készen” buzgólkodott. Szinte mindenkin gázmaszk volt. A szellőzőberendezés a maximumon működött, a levegő mégis tele volt porral, füst-, ózon-, égőfém-, maró vegyszerszag terjengett. Mindenfelé valamilyen gépelemek, alkatrészek, aggregátorok hevertek – a hajókból szerelték ki vagy beépítésre készítették elő őket, fémlemezek, fémrudak, kábelkötegek hányódtak mindenfelé. Két ember hangosan veszekedett azon vitázva, melyiküknek jusson valami hiánycikknek számító alkatrész. Elborzadva vettem észre, hogy némelyik mechanizmus – igazából nem is az. Valami eleven volt –lassan remegett, rezgett, rengett, mint valami növény vagy inkább holmi gerinctelen tengeri lény, olyasmi, mint a korallok vagy szivacsok.

De hát az én hajóm is tömve van ilyesmivel!

– Mi ez, Lenka, az idegenek biokibernetikai izéi? – kérdeztem.

– Ez? – Lena megbökött egy barnás, mintha lélegezne, lassan lüktető, nagy szekrény méretű valamit. A barnás masszát felül fémív zárta le, amelyből vezetékek indultak a massza belsejébe. Az aljából is kábel kígyózott ki, a végén csatlakozóval. – Igen. Kronosz típusú radar, biotechnológia felhasználásával. Csak nem túl nagy a hatósugara…

Megtartottam magamnak véleményemet, hogy irreális feladat így összekapcsolni az idegen élő szervezetet az érthetetlen idegen elektronikával. Nincs értelme vitatkozni, hiszen… valahogy mégiscsak összekapcsolják.

Kiléptünk a hangárból, összenéztünk, és anélkül, hogy megbeszéltük volna, a bár felé indultunk.

– Egy félórán nem múlik semmi – elmélkedett Lena útközben. – És meg is kell beszélnünk egyet-mást…

– De értesíteni kellene a vezetést, hogy a Lepényen vagyunk – jegyeztem meg.

– Ez nem nagy ügy. – Lena arcához emelte kommját. – Üdvözlet, Első. Itt Taxis. Snecivel visszajöttünk a Deimosz Angyalaitól.

– Hogyhogy ilyen hamar? – hallottam a diszpécser halk hangját.

– Már nem tudtunk mit csinálni. Az Angyaloknak volt tartalékuk a kitermelt fémekből. A Keresők egy félóra alatt kirabolták a raktárukat, és ismeretlen irányban távoztak. Snecivel most bemegyünk a bárba, bekapunk egy-egy kupicával. Utána készen állunk jelentést tenni.

– Rendben – jött a válasz kis szünet után. – De ne húzzátok az időt.

A bárban lárma, füst és hatalmas zűrzavar fogadott minket. Nagy volt a füst – majdnem minden asztal foglalt volt, és majdnem minden vendég dohányzott.

– Anyám, anyám! – kiáltott fel Lena váratlan lelkesedéssel. – Nem hiszek az orromnak! Sikerül dohányt szintetizálni?

– Nem – hangzott bánatosan a hátunk mögül. – A Földről érkezett két láda cigaretta. A főnökség úgy rendelkezett, egyenlően osszák ki a pilóták közt. Mindenkinek három csomaggal jutott.

Megfordultunk. A szerencsétlen hegedűs állt mögöttünk. A kölyök képe valahogy eltorzult, hegedűjét óvatosan a melléhez szorította.

– Mi van, Lencsik? – kérdezte Lena. – Nem bírod a füstöt?

– Aha – mondta Levinszon bánatosan. – És a hangszernek is árt.

– Ne búsulj – vigasztalta Lena. – Ilyen tempóban nem tart sokáig ennyi cigaretta. Holnapra egy szál sem marad.

Levinszon csak nagyot sóhajtott.

A bárpulthoz mentünk, egy-egy kupica vodkát és egy tálka olajbogyót vettünk – más ehető már nem volt. Lenka fizetett a kommjával. Nagy nehezen találtunk egy szabad asztalkát, letelepedtünk, koccintottunk és ittunk.

– Sajnálom a srácot – mondta Lena, nyilván Levinszonra gondolva. – Beszélgettem itt vele, elmondott egy tanulságos mesét az Ezeregy éjszakából. Egy fiúról szólt, aki kalandot keresett, de amikor rátalált, nem örült neki.

Elnevettem magam.

– Nekem meg épp ellenkezőleg arra panaszkodott, hogy nem engedik harcolni.

– Erről nekem is panaszkodott – mondta Lena. – Az egyik nem zárja ki a másikat. Arról beszélt, hogy bízik a Földön maradt énjében. Hogy az majd rájön, hogy verték át őket, bemegy az ügynökségre, és botrányt rendez. Vagy egyszerűen csak lelő ott mindenkit. Az életképtelensége meg a harciassága nagyon jól összefér, mint minden intelligens fiúban.

– Aha – bólintottam. – De az ilyen fiúk felnőve többnyire választanak a kettő közül. Magamról tudom… bár nem hegedültem.

– Játszottál valamilyen hangszeren?

– Kizárólag a szüleim idegein – ismertem be.

Megittunk még egy kupicával. Körülöttünk lármáztak, ordítoztak, vitatkoztak – de minket nem zavart ez a vigadozó, búslakodó embertömeg.

– Elmondod a vezetőségnek, hogy beszéltél a Földdel? – kérdezte Lena.

– Te mit gondolsz? Nekem vannak kételyeim.

Lena vállat vont.

– Fura ez az egész. Ha egyszerűen beléptek a játékba, és keresni kezdtek minket… akkor az a hajó ott a rendszer peremén üres volt? Személyzet nélkül?

– Nyilván.

– Ez azt jelenti, hogy azokon kívül, akiket az ügynökség toborzott, közönséges játékosok is vannak itt? A Földről? És a hajók egy része üresen repül?

– Lenka, hány ember van itt valójában? – kérdeztem. – Nekem azt mondták, tizenhatezer. Ezer az állomáson, tizenötezer az űrben. Most, ha jól értem, összegyűlt itt minden klán és liga képviselője. Ez vagy kétszáz hajó…

– Kint van kábé háromszáz. A hangárban száz.

– Jó – bólintottam. – Ezren élnek az állomáson. Iderepültek négyszázan. Tegyük fel, minden tizedik pilóta. Ez ötezer ember. Így van?

– Na és?

– Tehát még körülbelül tízezer pilóta nem kegyeskedett felkeresni a Lepényt? Mindazok után sem, ami történt? A hajónak feltétlenül be kell állnia a hangárba, hogy feltöltsék, pótolják a harci felszerelését?

– Nem. Kiköthetsz a külső burkolathoz is, vannak feltöltő csatlakozások. Ha siet az ember, vagy nem akar bejönni a Lepényre, ezt szoktuk csinálni. Gyorsabban megy, és olcsóbb is.

– Akkor lehet, hogy senki nincs ezeken a hajókon? És a Földről irányítják őket?

– Akkor erről tudnia kell a Lepény főnökségének – mondta Lena. – Az egyszerű pilótát kielégíti a magyarázat, hogy mindenki a kozmoszban van. A főnökségnek rendelkeznie kell legalább a Földről érkezettek listájával. Lenniük kell adatoknak a szintetizátorok által előállított élelemről, ruházatról… ebből kiderülhet, ha a hajók egy része személyzet nélkül repül.

– Úgy van – bólintottam. – Most jutottunk el a legfontosabb kérdéshez. Minden pilóta bevette, hogy amit Inna mondott, az úgy igaz. Hogy az az ármányos főnök… hogy is hívták? Mindegy, nem fontos. Az az ármányos főnök elsőként őt küldte a Lepényre. Azután a többi munkatársat. Hogy teljes legyen a csapat. Jó sztori, nem vitás. De miért kellenek ezek a komplikációk? Miért fogadjuk el kiindulópontként, hogy a véletlenül az állomásra került emberek képesek kialakítani itt a rendet, megszervezni valamiféle társadalmat, megtanulnak hajót építeni, hasznos ásványokat kitermelni, harcolni… Ha vannak a Földön munkatársaik, emberek vagy az embertől megkülönböztethetetlen humanoidok, mennyivel egyszerűbb lenne azokat ide küldeni. Őket vagy az alteregóikat.

– Ha így van, nagyon kellemetlen következtetésre jutunk – mondta Lena. – Mi itt mindannyian úgy táncolunk, ahogyan valaki fütyül. Teljesen hibás következtetésekből indulunk ki.

Bólintottam.

– Úgyhogy ezt a históriát egyelőre senkinek nem meséljük el – vonta le a következtetést Lena. – Csak mi tudjuk, hol van a Nap.

– El tudunk jutni oda?

Lena megrázta a fejét.

– Nem. Hogy ne sokéves őrült expedíció legyen, két-három nagy, speciálisan erre az útra felszerelt hajóra lenne szükségünk. Ilyet csak a Lepény lenne képes előállítani nekünk. A főnökségnek nem árulhatjuk el. Tehát a kör bezárult.

– De a Földön segítségre van szükségünk – emlékeztettem.

– Majd csak boldogulnak valahogy… mormolta Lena. – Na hisz, jól kitalálták, kitől kérjenek segítséget… azoktól, akiket elraboltak, és isten tudja, hol vannak…

Megszólalt a karján a komm. Lena a füléhez emelte, bólintott.

– Igen, mindjárt – mondta.

Felém fordult.

– Gyerünk, Sneci. Várnak minket. Azt ígérték, kapunk inni.

Ez egy újabb, számomra eddig ismeretlen helyiség volt az állomás adminisztratív szektorában. Nem túl nagy, ovális terem ovális üvegasztallal a közepén. A mennyezete átlátszó volt, az állomásból kiemelkedő kupola, azon az oldalon, ahová odasütött a nap, sötétített volt az üveg.

Hárman fogadtak minket – Inna, Vagyim Eduardovics és Fakó Róka. Vagyim Eduardovics teátrális mozdulattal hívott minket az asztalhoz, amelynek közepén gyümölcsöstál, egy üveg Jameson whisky, néhány üveg ásványvíz, egy tartályban jégkockák, poharak sorakoztak.

– Micsoda megtiszteltetés – lelkesedett Lena megfogva egy üveget. – És sok ilyen dugipénze van a főnökségnek?

– Nem túl sok, de a jó embere számára kerítünk – felelte komolyan Inna. – Borja, tölts mindenkinek. Nekem jéggel, víz nélkül.

– Nekem csak vizet – dörmögte Vagyim Eduardovics.

Letelepedtünk – Lena és én az egyik oldalon, a főnökség trojkája a másikon. Szótlanul ittunk.

– Nos? – kérdezte Vagyim Eduardovics. –Mi történt az Édenen?

Lena számolt be. Szűkszavúan ismertette találkozásunkat Vörössel, ügyeletünket az aszteroidánál, a Keresők hajóinak megjelenését, visszatérésünket Édenre.

– A feladat kudarcot vallott – foglalta össze Inna. – Mit műveltetek? Bíztunk bennetek. Nem lehetett volna rögtön kideríteni, hogy vannak ruténiumkészleteik?

– Hogyan? – Lena megvonta a vállát. – Hallgattak, mint partizán a vallatásnál.

– Még csak nem is gyanakodtatok?

– Túl későn jutott eszünkbe. Tulajdonképpen épp ezért próbáltunk kapcsolatba lépni a Deimosz Angyalaival. De már késő volt – minden elektronikájukat felégették.

– Nagyon rosszul alakult – ráncolta homlokát Vagyim Eduardovics. Ránézett Fakó Rókára. Köhentett.

– Nagyon is rosszul – csatlakozott hozzá Fakó Róka. – Először segítettetek azoknak az idiótáknak elrabolni a Lepényről a fegyver tervét. Azután elnéztétek, hogy megtámadják a raktárt…

– Borisz, vádolnak minket valamivel? – kérdezte Lena élesen. – Végül is mi mentettük ki a Nigredóról… ahol a hóviharban néhány óra alatt megfagyott volna.

– Én nem vádollak benneteket semmivel – tárta szét a karját Fakó Róka. – Csak egy kérdés… mit csinált Sneci a platinakészletek raktárában? Mielőtt elrepültetek volna ahhoz a teljesen fölösleges aszteroidához.

Na ez szép!

– Ha jártál már az Édenen – tért át egyetlen pillanat alatt Lena a tegezésre –, emlékezned kell a szabályaikra. A férfiak ezt nem szokták elfelejteni. Snecinek le kellett feküdnie egy helybeli nővel. Az a fém pedig éppenséggel a hálószoba szigetelésére szolgált, azt a teóriát ellenőrizték, amely szerint valamiféle sugárzás okozza a meddőséget.

– És Sneci nem tudta, miből van a védőernyő? – kérdezte gúnyosan Fakó Róka.

– Nem – feleltem. Abban a pillanatban nagyon sajnáltam, hogy nem hagytuk megfagyni. – Van még kérdés?

Az adminisztrátorok trojkája összenézett.

– Talán csak egy – mondta Vagyim Eduardovics. – A Főnixéről szerzett adatoknak megfelelően, maga, Valentyin, körülbelül abban az időben, amikor a Keresők megrohamozták az Édent, maga egyenes sugáron kapcsolatba lépett egy ismeretlen hajóval.

– Miféle egyenes sugáron? – jött zavarba Lena.

– Az írásbeli kapcsolat csatornájáról beszélek – magyarázta Vagyim Eduardovics. – Működési elvét nem ismerjük, csak arról vannak ellenőrzött információink, hogy a kapcsolat bármilyen távolságról azonnal létrejön. Vagy maga nem tudott erről, Lena?

– Tudtam – jelentette ki Lena határozottan. – De ez nem tartozik magukra. Annak a hajónak semmi köze a Keresőkhöz.

– És kihez van?

Most mindenki rám nézett. Lenát is beleértve. Alig észrevehetően megrázta a fejét.

– Ez személyes ügyem – mondtam.

– Rendkívül kényelmes – mondta Inna szarkasztikusan. – Elvitte hozzájuk a matricát. A fegyver egyetlen ritka összetevőjének elrablásánál is jelen volt. Pontosan tudhatta, hol kell keresni a ruténiumot. Egy ismeretlen hajóval tárgyalt… Sneci, mi a fenét akar nekünk bemesélni? Miféle „személyes ügye” volt? Még egy hete sincs itt, egyszerűen nem ismer itt senkit, csak a Keresőket. Igaz?

Meglötyögtettem a poharamat, amelyben az utolsó jégdarabkák olvadoztak a sárgás whiskyben. Kortyoltam egyet.

– Nos? – nógatott Inna.

– Úgy látszik, maguknak szilárd meggyőződésük, hogy árulók vagyunk – mondtam.

– Nem, mi csak magyarázatot követelünk. A Lepény adminisztrációja általában nem avatkozik bele a klánok, ligák és egyes pilóták közötti kapcsolatokba. Azt csinálnak, amit akarnak. Ha arra van kedvük, játszhatnak kémesdit is. De most fenyegető a helyzet. Egyrészt aktivizálódtak a férgek. Másrészt egy sereg őrült a csillagok kioltásával fenyegetőzik. Ha nem magyarázza el, kivel tárgyalt, kénytelenek leszünk bizonyos intézkedésekhez folyamodni.

– Egyébként sosem mondták, hogy képesek információt szerezni idegen hajókról – jegyezte meg Lena.

– Ez rendkívüli helyzet – vágott a szavába Inna. – Bocsáss meg, Taxis, nem személyeskedem. Csak elképeszt ez a te… feltétel nélküli bizalmad Sneci iránt. Ilyen jól kitett magáért az ágyban?

Lena arcán rángatóztak az izmok.

– Igen, elég derekasan – mondta elgondolkodva. – Neked meg megint nincs krapekod? Az itteni körülmények között ritka boszorkánynak kell lenni, hogy ne találj magadnak partnert.

– Elég legyen! – ordította Vagyim Eduardovics, és felállt. – Már csak hisztériás tyúkok hiányoznak ide! Inna, fogd vissza a nyelved! Lena, te meg ne ülj fel a provokációnak!

Cigarettát vett elő, és odalépett hozzám.

– Váltsunk néhány szót, Sneci.

Elég messze mentünk az asztaltól, hogy ne hallhassanak minket.

– Nem akarsz Fakó Róka előtt beszélni? – kérdezte halkan Vagyim Eduardovics. – Igy van?

– Inna előtt – feleltem. Most már mindegy, így is, úgy is kémnek néznek. – Vagyim Eduardovics, maga értelmes ember. Hogy lehetnék én a Keresők ügynöke? Hiszen épp akkor érkeztem a Földről…

– És kivel tárgyaltál akkor?

– Saját magammal. Azzal a magammal, aki a Földön van.

Vagyim Eduardovics a szemembe nézett. Bólintott. Mélyen leszívta a füstöt.

– Ott is ördög tudja, mi történik – mondtam. – Üldözik őket… nyilván azok, akik ide juttattak minket. Tőlünk kérnek segítséget… Sikerült kideríteniük, hol van a térképeinken a Föld!

– Tényleg? – Ekkor valóban meglepődött. – Hogyan?

– Nem tudom. De elmondták, hogy repülhetünk el a Földig. Meg lehet szervezni egy expedíciót néhány nehéz hajóval, és két-három hét alatt oda lehet érni. Gondolom, akadnak majd jelentkezők. És segítünk nekik… kiderítjük, mi ez az egész.

– És miért nem bízol Innában? – kérdezte Vagyim Eduardovics.

– Ő érkezett elsőként a Lepényre. Logikus feltételezés, hogy az első ideérkezők az idegenek ügynökei. Rögtön eligazodtak mindenben, kialakították azt a rendet, amelyik most is működik…

– Logikus… – mondta Vagyim Eduardovics. Az asztal felé fordult. Ránézett Fakó Rókára, aki feszült figyelemmel lesett minket. Bólintott. – Ő volt az első… – mormolta. – Én meg… a második, Borja a harmadik.

A következő pillanatban mintha felrobbant volna a világ.

Már régen nem kaptam ilyen gyors és erős ütést a fejemre. A kamaszkori verekedések óta nem.

De ki számíthatott ettől a nyugodt, egyáltalán nem atlétatermetű embertől ilyen gyors és pontos mozdulatra?

Egyébként honnan veszem egyáltalán, hogy ember?

A padló az arcomba ugrott, alaposan megütötte – és én alámerültem a sötétségbe.

– Azon gondolkodom, lehet, hogy Innának igaza van – hallottam meg Lena hangját. – Talán tényleg hülye vagyok, hogy megbíztam benned?

Felnyögtem, kinyitottam a szemem. Az arcomon valami fehér, nedves, hűvös holmi feküdt. Nagy nehezen megmozdítva a karom lehúztam az arcomról egy vizes zsebkendőt.

– Régen magadhoz tértél? – kérdezte Lena.

Nem valami fényesen nézett ki. Jobb szeme alatt véraláfutás. Bal arcán vérző karmolásnyomok – öt párhuzamos karmolás.

– Látnád csak Innát – mondta Lena elégedetten. – Kitéptem egy marék haját, szétvertem az alsó ajkát,

– Miért?

– Az jutott eszembe, hátha nem is arc, hanem maszk. És egy jövevény van alatta. Ha nem feküdtél volna ki rögtön, elláttuk volna a bajukat…

Felkönyökölve körülnéztem, felültem, lábamat lelógattam. Hálófülke volt, közönséges hálófülke a Lepényen, nem túl lakályos, de bútor azért volt benne: egy ágy, két szék és egy asztal. Más semmi – steril üresség és tisztaság. A mennyezeten ernyő nélküli matt lámpa világított. Az apró fürdőszobán nem volt ajtó.

– Kicserélem a borogatást – mondta Lena, és kiment a fürdőszobába. Vízcsobogás hallatszott. – Csak azt nem értem, miért járt el a szád, miért mondtad meg, kivel beszéltél.

– Azt gondoltam… – Fintorogva megtapogattam a homlokomat. – Nem tudom, nem gondoltam semmit. Valami miatt úgy döntöttem, hogy Vagyim Eduardovicsban meg lehet bízni… Elvégre nem lehet a vezetés minden tagja idegen…

– Miért?– csodálkozott Lena, visszatérve a vizes zsebkendővel. – Miért ne lehetne?

– Úgyis tudták, hogy kapcsolatba léptünk valakivel…

– A legfontosabbat nem tudták, azt, hogy kivel. Arra gyanakodtak, hogy a Keresőkkel állunk kapcsolatban. Az se piskóta, de most halálosan veszélyesek vagyunk rájuk nézve. – Lena a homlokomra tette a zsebkendőt, tenyerével leszorította.

– De ők is elkövettek egy hibát –mondtam. – Együtt zártak be minket.

–Nem hiszem, hogy ez hiba. Valószínűleg mindent látnak és hallanak.

– Nem lehet kijutni? – kérdeztem ostobán.

– Nem – felelte komolyan Lena. – Tudod, minden űrállomásnak nagy előnye, hogy bármelyik hálófülke könnyen és egyszerűen hermetikusan zárt börtöncellává változtatható.

– A szellőzőcsövön ki lehet jutni…

– Nyilván kedveled a hollywoodi akciófilmeket – felelte Lena. – Azok a csövek itt legfeljebb tíz centi átmérőjűek.

– Aha – mondtam bánatosan. – Figyelj, mivel ütött le az a görény?

– Kézzel, Valecska. Kézzel.

Felálltam, körbejártam a fülkét. Sehol semmi biztató. A csapban van víz. Van vécé… igaz, vécépapír nincs. Van ajtó – zárva. Van bezárt illuminátor – vagy képernyő, ki tudja. Így se, úgy se segít.

– Elvették a pisztolyodat? – kérdeztem.

– Persze. A cigit meghagyták. Rágyújtasz?

– Cigi… Van itt füstérzékelő?

– Valószínűleg. Minden szellőzőcsőben van.

– Meg kell nedvesíteni és meggyújtani valami ruhadarabot, az jól füstöl.

Lena bólintott.

– Milyen elmés… Tűz esetén azonnal izolálják a helyiséget, és elárasztják szén-dioxid gázzal. Nagyon kifinomult módja az öngyilkosságnak. Na… nyugodj meg, és gyújts rá.

Leültünk egymás mellé az ágy szélén, és rágyújtottunk. Néhány slukk után Lena megszólalt:

– Szexelhetünk.

– Fáj a fejem – feleltem bánatosan.

– Ejha! –lelkesedett Lena. – Ezt én mondtam vagy százszor, de férfitől még soha nem hallottam. Akkor meséljünk vicceket vagy énekeljünk.

– Figyelj, a mieink, vagyis mi… szóval ott a Földön bajban vannak.

– Hát most igen.

Megráztam zúgó fejemet, mélyen beszívtam a füstöt.

Bocsáss meg, Valentyin, nem jön a segítség…

Váratlanul kinyílt az ajtó. Felugrottunk, mint a kamaszok, akikhez rosszkor nyitottak be a szülők. Alig tudtam megállni, hogy ne dugjam a hátam mögé a cigarettát.

– Gyertek ki, gyerekek – mondta barátságosan Vagyim Eduardovics. – Sneci, elnézést kérek… nagyon megütöttelek?

– Valamit nem értek – mondta Lena gyanakodva.

– Új távlatok nyílnak előttetek – mondta vidáman Vagyim Eduardovics. – És köszönjétek meg… saját magatoknak.

Tizedik fejezet

amelyben Valentyin és Lena támadásba lendül

KÉSŐ ÉJSZAKA Lenával összeölelkezve feküdtek Oleg keskeny ágyán (a számítógépes tapintatosan kivonult a konyhába egy gumimatracon aludni), Valentyin halkan megkérdezte:

– Alszol?

Teljes csönd volt – az éjszakának abban az órájában jártak, amikor egy időre elhalkul a megapolisz örökös lármája, csak valahol nagyon messze száguldott bömbölve megbuherált kipufogójú Szamarájával a soros húszéves kamikaze.

Lena egyenletesen és nyugodtan lélegzett, mintha már rég aludna. De valami – talán valami alig érzékelhető mozgás, talán hogy már rég nem változtatott testhelyzetén, talán hogy feje túl könnyen, nem mint egy alvóé feküdt a vállán – azt súgta Valentyinnak, hogy a lány nem alszik.

– Természetesen nem.

– Hiába kértünk tőlük segítséget – mondta Valentyin.

– Én is azt hiszem. De te miért gondolod így?

– Először is, nekik se könnyű. Másodszor, ha sietni kezdenek, nagy kellemetlenségekbe keveredhetnek.

– Van egy harmadik is. Ha elkezdesz valaki másra hagyatkozni, te magad elgyengülsz.

– Vagyis senkinek nem szabad hinni? – nevette el magát Valentyin. – Még magunknak sem?

– Hinni szabad. Csak másra hagyatkozni nem.

– És csinálhatunk valamit?

– Hát… talán… – Lena hallgatott egy darabig. – Például elmehetnénk a Csillagórába. Fegyvert foghatunk annak a fejéhez, aki ott van. És feltehetünk neki néhány kérdést.

– Honnan van fegyvered?

– Nem katonai – felelte Lena kelletlenül. – Olyan sokkolóféle… gumilövedékkel. De ha közvetlen közelről a fejére lősz valakinek, az meghal. Megértheted, egy női sofőrnek hasznos eszköz.

– Egy férfinek sem árt, ha van ilyenje – értett vele egyet Valentyin. – Na és… te készen állsz ilyesmire?

– Igen. Nem szeretném Olezskát bajba keverni, rendes srác. Különben is, minél tovább gubbasztunk egy helyen, annál könnyebb a nyomukra akadni. Mindig is szerettem a bújócskát, főleg a helyváltoztatósat.

Valentyin elmosolyodott a sötétben.

– Húsz éve nem hallottam ezt a szót.

– Akkor felkelünk?

– Komolyan gondoltad?

– Abszolút. Felkelünk, és elmegyünk az Ogorodnij közbe.

– Felkeltsük Oleget?

– Hagyunk neki üzenetet.

Lena kicsúszott a takaró alól, és öltözni kezdett, olyan gyorsan, mintha nem akadályozná a sötétség. Valentyin egy pillanatig gondolkodott, hol találhat papírt és írószert, aztán kinyitotta a notebookot – a képernyő halványan világított. Rövid üzenetet írt a Wordbe – köszönjük, nem akarunk belekeverni a problémáinkba, remélem, találkozunk még. Nem zárta be az ablakot. Ha Oleg észreveszi, hogy eltűntek, nyilván eszébe jut belenézni a gépbe.

Mikor befejezte az öltözködést, Lena kinézett az ablakon, tüzetesen szemügyre vette az udvart.

– Úgy látom, tiszta a levegő – mormolta. – Gyerünk.

Miután elhagyták Sztroginót, Lena megállt egy éjjel-nappal nyitva tartó kis boltnál. Néhány csomag cigarettával és két doboz energiaitallal tért vissza.

– Ilyesmit használsz? – érdeklődött Valentyin.

– Csak néha. Ezt megihatod, Európában mindenfelé láttam, tehát nem veszélyes.

Valentyin kétkedve forgatta kezében a dobozt – persze sokkal jobb lenne egy kávé…Kinyitotta, kortyolt egyet.

Semmi különös. Savanykás, édeskés. Mint a limonádé.

– Úgy csinálsz, mint a kamasz, aki először kóstol sört.

– Nem szeretem a vegyi anyagokat.

– Na és a sci-fikben? A hősök csata előtt feltétlenül isznak mindenféle stimuláló, doppingoló szert.

– Hát a sci-fiben csak igyanak… – morogta Valentyin, de azért megitta az egészet.

És az álmossága teljesen elmúlt. Az üres éjszakai utcákon, a sárgán villogó jelzőlámpák mellett Lena gyorsan, de szabályosan vezetett, betartva minden szabályt, a sebességhatárt is éppen csak túllépve.

– Más se hiányzik, mint hogy belefussunk unatkozó közlekedésiekbe, akik pénzre vadásznak – kommentálta a helyzetet. – Unalmukban bárkit megállítanak…

Vagy Lena vezetett példamutatóan szabályosan, vagy a közlekedésieket nyomta el az álom járőrkocsijaikban, mivel lusták voltak kilépni a hideg őszi utcára, így kaland nélkül elérték célunkat. Lena az ügynökség épületétől úgy kétszáz méternyire állította le a kocsit a járdaszélen. Egy pillanatig habozott, majd elővette a telefonját.

– Hívjuk fel… van-e ott valaki egyáltalán.

Valentyin vállat vont. Lena beütötte a számot, és kihangosította a készüléket.

– A telefonban egy csöngés után megszólalt egy kellemes, nagyon kulturált női hang, hivatásos bemondó képzetét keltve.

– Kellemes napszakot! Ön a Csillagóra állásközvetítő ügynökséget hívta. Pilótákat keresünk harci űrrepülőgépekre, kozmikus bombázógépekre, műszaki kiszolgáló gépekre. Magas fizetés, egészségügyi ellátás, életbiztosítás. Lebilincselő kalandokat, rendkívüli utazásokat kínálunk Önnek. Maradjon vonalban, a hívása nagyon fontos nekünk!

A telefonban valamilyen nyugtalan elektronikus zene hangzott fel.

– Space – mondta Lena. – Secret dreams…

– Space Media – javította ki Valentyin.

Lena elismerően pillantott rá. Majd vállat vont.

– Tulajdonképpen nagyon egyformák a dalai…

A zene megszakadt, ugyanaz a kellemes hang közölte:

– Sajnos jelenleg valamennyi operátorunk foglalt. Telefonáljon később.

Lena eltette a telefont.

– Na menjünk? – kérdezte. – Vagy nincs ott senki, vagy kisebb gondjuk is nagyobb, mint újoncok toborzása.

– Menjünk.

Kiszálltak a kocsiból. Lena sóhajtva megveregette a behorpadt tetőt, majd előhúzta övéből és dzsekije zsebébe tette át a pisztolyt.

– Nem akarod ideadni nekem? – kérdezte Valentyin.

– Jól lősz?

Valentyin vállat vont.

– Én jártam lőtérre – mondta Lena, és többet nem merült fel a kérdés, melyiküknél lesz a fegyver. Az éjszakai csöndben odamentek a Csillagóra bejáratához.

– Valami hülye akciófilmre emlékeztet ez az egész… – mondta halkan Valenytin. – Csak én nem vagyok Arnold Schwarzenegger, te sem vagy Sigourney Weawer…

– Halkan! – súgta Lena.

Az ajtón ugyanaz a tábla függött, amire Valentyin emlékezett:

Csillagóra

Munkaerő-toborzó ügynökség

Nyitva 10 órától 19.30-ig

Ebédszünet 13 órától 14.15-ig

– Korábban az volt kiírva, hogy éjjel-nappal dolgoznak – súgta Valentyin. Lena ránézett, majd elővette zsebéből svájci bicskáját, kinyitotta az egyik pengét, a táblácska széle alá dugta. A tábla alja kissé elvált az ajtótól – mintha középen valami tengelyféle tartaná.

– Megfordítható – mondta Lena. – Kis motor mozgatja, vagy egy kis kar. Ha meghúzod, megfordul, és máris más a szöveg.

– Kamera van az ajtó fölött – jegyezte meg Valentyin.

– Mit csináljunk, ha látnak minket, hát látnak – vont vállat Lena.

Könnyedén megrángatta az ajtót. Persze nem nyílt ki.

– Ki tudsz nyitni egy zárat?

– Nem vagyok betörő – sértődött meg valamiért Valentyin.

– Akkor engedj oda… Én ki tudom nyitni.

– Add ide a kést – kérte Valentyin. Leguggolt az ajtó előtt, szemügyre vette a viharvert ajtón a fémhevedert, amelyen volt egy kulcslyuk.

Hogyan kell kinyitni egy zárat? Valamivel belepiszkálnak a belsejébe, álkulccsal, gemkapoccsal, tűvel… És mi is van még? A zár nyelve valószínűleg itt megy be…

Valentyin bedugta a pengét a résbe, és valóban fémbe ütközött. Megkapargatta a pengével. Azután, úgy érezve magát, mint egy nőstény előtt páváskodó hím, megpróbálta mélyebbre bedugni a pengét, és a fémhevedert eltolni vele…

Valami reccsent, és az ajtófélfáról levált egy hosszú faforgács. Valentyin meglepetten nézett rá. Azután benyomta a kést a fába, és lefaragott egy újabb forgácsot. És még egyet. És még egyet.

Amíg teljesen ki nem szabadította a zárnyelvet.

– És még azt mondtad, nem tudod megcsinálni – jegyezte meg Lena. – Ügyes.

Valentyin meghúzta az ajtót, de az még mindig nem engedett.

De őt már elkapta a hév.

– Tudnál világítani valamivel? – kérdezte.

Lena kulcscsomót húzott elő a zsebéből, rajta kis fityegővel – egy aprócska elemes lámpával. A következő percben Valentyin szentségelve próbálta a késpengével eltolni az ajtót tartó fémpántot. Bármily meglepő, a pánt lassan engedett. Milliméterről milliméterre sikerült eltolni, végül az ajtó megnyikordult és kinyílt.

Lena előkapta pisztolyát, és az ajtónyílásra, a sötétségbe célzott vele.

Bent sötét és csönd volt.

Csak valahonnan távolabbról, a folyosó vége felől hallatszottak kivehetetlen hangok.

– Rádió? – találgatott Lena reménykedve.

Valentyin óvatosan kijjebb nyitotta az ajtót. Lena lépett be elsőként. Valentyin követte, és becsukta maga mögött az ajtót. Még sötétebb lett, csak ahol Valentyin emlékei szerint az asztalnak kellett lennie, villogott egy aprócska zöld fény.

– Világíts – suttogta Valentyin.

A vékonyka fénysugár beleütközött az asztalba, följebb siklott, végigkúszott a falon, a videomegfigyelő rendszer kikapcsolt képernyőjén. Majd lesiklott az asztalra, végigfutott az asztallapon, amelyet vastagon beborított valami sötét, csillogó dolog, ami mintha lakkozva lett volna.

– Mindjárt hányok – mondta Lena halkan. Az aprócska fénysugár táncolni kezdett, kiragadva a sötétségből az őrnek hol borotvált tarkóját, hol megmerevedett arcát, hol a jobb szeme fölötti, golyó ütötte lyukat. Bal szeme csukva volt, a jobb holtan meredt Valentyinra. Az őr összegörnyedve ült karosszékében, feje az asztalra hanyatlott valahogy lehetetlenül kitekeredve – mintha vergődött volna a halál előtti agóniában. Egyik keze az asztalon feküdt, egy pisztolyt markolva. Másik kezét a háta mögé nyújtotta. Az egész alak valahogy megtekeredett, megbicsaklott – és ez különösen furcsán festett, mert az őr erős, jól megtermett férfi volt.

– Valami szarba léptünk bele – mondta Valentyin.

A kis fénysugár mintegy megkönnyebbülve lesiklott a lábukra.

– Átvitt értelemben – mondta Valentyin. Szíve hangosan vert, az ujjai jéghidegek voltak. – Világíts… Rá világíts… a kezére.

Lena engedelmesen odavilágított. Valentyin az asztalhoz lépett, óvatosan szétnyitotta a halott ujjakat – szerencsére a tenyér nem volt véres. Megrázta a fejét – a kéz meleg volt, puha, teljesen olyan, mint egy élő emberé. Az őrt nem órákkal, legfeljebb percekkel korábban ölhették meg. Valentyin elvette az őrtől a pisztolyt.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Lena panaszosan. – Ez igazán…

– Mi ez? – kérdezte Valentyin megmutatva neki a pisztolyt.

Lena hallgatott.

– Nem tudom – mondta aztán. – Olyan, mintha játék lenne… igaz?

Első pillantásra a pisztoly igazinak látszott. Közönséges pisztolynak. Markolat, cső, ravasz… De ha alaposabban megnézte az ember…

A csövön nem volt torkolati nyílás. Helyette néhány olyan vékony köröcske, mintha tűvel karcolták volna. Valentyin vállat vont, félrefordította a fegyver csövét.

– Menjünk. Meg kell nézni, mi van itt… vagy ki van itt.

– Figyelj, nekem biztosan elment az eszem – suttogta Lena. – Nem kellett volna idejönnünk… Hagyd azt a pisztolyt, töröld le az ujjlenyomatodat és dobd le… vagy hozd magaddal, de menjünk innen… Megyünk, Valja?

– Nem – felelte halkan Valentyin. – Ebből elegem van. Ha akarod, várj meg a kocsiban… csak a lámpát add ide.

Lena nagyot nyelt, majd azt mondta:

– Jól van. Ha már idejöttünk… Lehet, hogy annak ott van jobb lámpája.

A megölt őrnél volt lámpa – az övére csatolva. A nehéz fémtest gumibotnak is elment volna. Valentyin elvette, meggyújtotta, és megkönnyebbülve nézett szét: mind az előtér az ajtónál, mind a folyosó valóban üres volt, senki nem várt rájuk a sötétben, gúnyosan mosolyogva rettegésükön.

– Az őrt közönséges pisztollyal ölték meg – mondta Valentyin. – De az, amit megpróbált használni, nemigen hasonlít pisztolyra. Ez egy másik operából való.

– Űroperából – bólintott Lena. – Na jó… menjünk. Meghallgatjuk a rádiót?

– Ez nem rádió – mondta Valentyin határozottan. Búcsúzóul még egyszer megvilágította az erős lámpával az őr holttestét – és összerezzent.

A vér az asztalon sötétzöld volt. Sőt nem is zöld, hanem kékeszöld, olyan ultramarin árnyalatú, amilyen néha a tenger. Csak a sötétben tűnt vörösnek.

– Mi van? – kérdezte Lena odafordulva. Valentyin gyorsan elvitte az asztalról a fénysugarat.

– Ugyanaz… Gyerünk – mondta.

Ahogyan sejtette is, a hangok „balra a harmadik ajtó” mögül szűrődtek ki. Onnan, ahova annak idején bement.

De mi lehet a többi ajtó mögött?

Lenával megálltak az ajtó előtt, összenéztek. Most már érteni lehetett, mi hangzik el odabent. Ketten beszéltek. Illetve nem beszéltek – vitatkoztak, veszekedtek, az érzelmi hőfok egyre emelkedett.

– Igen, idióták vagyunk! Belemásztunk egy idegen játékba, és most térdig állunk a szarban! –visította átható hangon egy nő.

Valentyin elnevette magát. Milyen jó érzés hallani, hogy nem csak ők vannak ennyire kínos helyzetben!

– Inna, nem méltó hozzád ez a hangnem… Bár ami az idiotizmusunkat illeti, egyetértek veled – válaszolta egy férfi.

– Vagyim, mellőzd most az iróniát, erre most nincs időnk… Láttad azt? Azt kérdezem, láttad?

– Első feleségemre kezdesz emlékeztetni… Nem, tudod, hogy nem láttam

– De én láttam! Amikor golyót eresztettek a homlokába, és ő még kétszer lőtt! Azután… azután kezdett rángatózni.

– Még mondd azt is, hogy ördögök bújtak elő belőle.

– Az ördögök ott voltak benne! Nem ember volt, érted?

– Ezt eddig is tudtuk.

– De egyáltalán nem ember! Zöld a vére!

– Na és? Vannak különböző bőrszínű emberek, vannak különböző…

– Vagyim, ne játszd a hülyét! Egy dolog embereknek dolgozni, és egészen más szörnyeknek…

Valentyin és Lena összenézett.

– Úgy látszik, soviniszta vagy – mondta az, akit Inna Vagyimnak nevezett.

– Mert nem akarok embereket küldeni ezekhez a… zöld vérűekhez? Igen, soviniszta vagyok, jobban tetszenek az emberek. Lehet, hogy azok, akikhez küldjük, megeszik őket?

– Ne láss rémeket! Senki nem eszik meg senkit.

– Honnan tudod?

Vagyim rövid szünet után válaszolt:

– Higgadjunk le, Inna. Mi a helyzet? Van két holttestünk… Hidd el, nem mi vagyunk az elsők ebben a városban, akiknek ilyen problémájuk támadt… és megoldották. Ráadásul mi senkit nem öltünk meg. Nekem alibim is van!

– Neked alibid is van, de én itt voltam… mialatt te azt a párocskát hajkurásztad.

– Nyugodj meg, Inna! A helyzet összekuszálódott – megesik az ilyesmi. Azok ketten felpörögtek… Jelena nem is most először. Az újságírót alábecsültük… ez is megesik. Ez a srác meg talán szintén velük volt kapcsolatban. Hidd el, ő most kevésbé izgat, Mint Sneci meg a barátnője…

– Pisztolya volt, és… profi módjára lőtt.

– Lehet, hogy zsaru volt. Vagy talán KGB-s. Ki tudja? Látogatása mindenecsetre egyéni akció volt. Különben már mindent körülvettek volna, és a különleges szolgálatok ostromolnák a házat… higgy a szakembernek. Inkább azon gondolkozzunk, hogy szabaduljunk meg a holttestektől. Kinek szóljunk? Az Őrnagynak vagy a Papának?

– Az Őrnagynak. Nem szeretem azt a te bűnbandádat.

– Nem bűnbanda. Már rég nem az. Bonyolult problémákat oldanak meg… Jó, felhívom az Őrnagyot. El lehet rendezni ezt az egészet, mint autószerencsétlenséget… és ezzel le is zárni. Tudod, hány ember tűnik el naponta nyomtalanul Moszkvában?

– Telefonálj – mondta már nyugodtabban Inna. – És ha lehet, én hazamennék.

– Várj…

Valentyin megérintette Lena vállát. A lány bólintott.

Készenlétbe helyezve az idegen pisztolyt Valentyin belerúgott az ajtóba, és berontott a szobába.

A kisírt szemű, megtépázott Inna, szeme alatt a lefolyt szemfesték csíkjaival, az asztalnál ült. Egy üveg konyak állt előtte, amelyből legalább egy deci hiányzott már. Nyilván a feszültség enyhítésére.

Az asztal szélén, féloldalasan a nő felé fordulva szikár, középkorú férfi ült. Testhelyzete furcsasága ellenére is nagyon kifejező volt, hanyagságot sugallt, hiszen hátsóját minden ceremónia nélkül helyezte az asztalra, mintegy tudattalanul is nyomást gyakorolva Innára – nyilvánvalóan kimutatva, ki is itt az úr.

– Ne rémüljenek meg, nem vendégek jöttek – mondta Valentyin a férfi tarkójára célozva. Lena Innát vette célba.

Más nem volt a szobában – ez jó volt. Pontosabban más élő nem volt a szobában – a sarokban, az üres asztalok mögött feküdt valami, függönybe csavarva. A függöny alól kilógott egy cipő.

– Sneci és Taxis – mondta a férfi hátra sem fordulva. – A fenébe, a legrosszabbkor…

– Ezt nagy örömmel hallom – közölte Valentyin. Majd hozzátette: – És ne csináljanak semmi hülyeséget. Maguk még nem öregek, még vár magukra az élet.

A férfi lassan megfordult, felemelte a kezét.

– Látom, megtudták… – mondta. – Nem tudom, mióta álltak az ajtó mögött, mit hallottak. De rögtön közlöm: fegyvertelenek vagyunk. De még ha lenne is fegyverünk, semmi kedvünk hadakozni. Nyitottak vagyunk a párbeszédre.

– Remek – mondta Lena. – Te odamész ahhoz a székhez, nekünk háttal ráülsz, arccal a fal felé. A lábad bedugod az asztal alá, és ott is hagyod. Kezeket a fejed mögé. Ugyanezt teszi Inna is úgy, hogy téged nem takar el. És gyorsan.

– Nem kell semmitől tartaniuk – ismételte meg a férfi. – Közös érdek, hogy szót értsünk.

– Szedd a patáidat! – mondta Lena.

A férfi engedelmesen végrehajtott minden utasítást. Leült, lábát az asztal alá dugta, kezét a tarkójára tette.

– Vagyim Eduardovics a nevem. Természetesen ismerem magukat.

– Majd akkor beszélsz, ha kérdeznek! – Lena hirtelen két gyors lépést tett a férfi felé. És szabad kezével lendületből felpofozta. – Ezt azért kapod, amiért lézeres fegyverrel célba vettél, te disznó… meg a behorpadt kocsitetőért.

– Miféle kocsitetőért?

Lena elnevette magát, majd rászólt Innára, aki eddig egyetlen szót sem ejtett ki:

– Mi van, neked mindent kétszer kell mondani? Telepedj mellé, de villámgyorsan!

Mikor mindkét fogoly már a falnál ült, Lena hirtelen elvesztette dühét.

– Rajtad a sor, Sneci – mondta halkan. – Kérdezd ki őket. Az nem nőnek való feladat.

Valentyin megköszörülte a torkát. Mihelyt tehetetlen lett az ellenség, képtelenség volt ordítozni velük, fenyegetni őket.

Odahúzta az irodai forgószéket, amelynek ülése még meleg volt Inna testétől, leült, és még egyre készenlétben tartva a pisztolyt, közölte:

– Választ kell kapnunk a kérdéseinkre. Minden kérdésünkre.

– Negyvenkettő – mondta Vagyim Eduardovics, és váratlanul elmosolyodott.

– Mi? – vesztette el a fonalat Valentyin.

– Ha minden kérdésre kell választ adni, a válasz negyvenkettő. Elnézést, ez amolyan vicc. Egy könyvből.{16}

– A választ nem fogadom el – mondta Valentyin. – Mert még föl se tettem a kérdéseket. Első kérdés: ki maga?

– Vagyim Eduardovics Resetov. Negyvenkét éves… elnézést, tényleg negyvenkettő. Elvált, felnőtt lányom külön él.

– Azt akarja mondani, hogy ember?

– Természetesen.

– És ha kissé megvágom? Milyen színű a vére?

– Inna asztalában nyilván van kés. Vágjon meg – ajánlotta Resetov. – Csak ne túl mélyen, rendben? A vérem piros, és nincs belőle több, mint bárki másnak.

– Ki maga?

– Teljes életrajzot kívánnak? – Különös volt, de Resetov mintha egyáltalán nem lett volna rémült. Vagy nagyon jól leplezte. – Jól van, jól van, nem bohóckodom. Állami szolgálatban álltam… az mindegy, hol és hogyan. Nyugdíjba mentem. Megnyitottam a Csillagóra ügynökséget.

– Nem hazudik, az ügynökség az ő nevén van – erősítette meg Lena. – De én feltételezem, hogy beépített ember.

– Ó, nem. Egyáltalán nem. – Resetov a fejét rázta. – Maga folyton agyonkomplikál mindent, Jelena. Pedig az élet eléggé egyszerű dolog… Megnyitottam az ügynökséget. Azzal foglalkoztam, ami akadt… elég széles a tevékenységi körünk: személyzet kiválasztása, ellenőrzése, kisebb nyomozások… A dolgok hol jobban, hol rosszabbul mentek. Innocska az első naptól kezdve nálam dolgozott. Volt még hat ember… és vagy egy tucatnyi külsős. Azután beállított egy ügyfél – az, aki most az előtérben hűl. És húsz másodperc alatt bebizonyította nekem, hogy földönkívüli. Röhejes, igaz? A kapcsolatfelvétel problémamentes volt. Bejön az a gorilla, azt mondja, dolga van velem. Azt hittem, őrző-védőként akar elhelyezkedni… Ő meg egy szempillantás alatt elkezdi változtatni a külsejét. Férfi volt – nő lett. Nő volt – kamasz lett. Kamasz volt – vénember lett. Mintha kefirt töltenél egyik formából a másikba – csak épp hol repedezik rajta az öltözéke, hol meg lötyög rajta. Én csak pislogtam, ő meg visszaváltozik az eredeti formájára, és kedvesen közli, hogy egy távoli másik világból érkezett. Hogy nem kell tőle félni, nem agresszívebb egy közönséges embernél, és semmi rosszat nem akar a Földnek… és különben is, a Föld olyan messze van tőlük, és annyira elmaradott, hogy őket kizárólag filozófiai és kulturális szempontból érdekli… Én hülye meg elkezdtem kapcsolatfelvételről hablatyolni, arról, mekkora megtiszteltetés ez számomra, hogy mindjárt felhívom régi barátaimat, és összehozom őt az illetékes szervekkel… Ő csak mosolygott, és azt mondta, nem kell. Nincs szüksége kapcsolatra. Kis vállalkozást akar üzemeltetni a Földön, törvényes földi keretek között. Azt javasolja, legyek a partnere. Csakis biznisz, és semmi más.

– Biznisz? – mosolygott gúnyosan Valentyin. – Embereket elrabolni – az biznisz?

– Kit raboltak el? – vonta föl szemöldökét Vagyim Eduardovics. – Már megbocsásson, Valentyin… vagy hogy szólítsam? Sneci? Kit raboltak itt el?

– Engem. Lenát.

– Már megbocsásson! – Vagyim Eduardovics megpróbált kifejezően gesztikulálni, de Lena fölemelte a pisztolyát, mire Resetov sietve visszatette kezét a tarkójára. – Maga is, Jelena is, az összes többi játékos is magától jött be az ügynökségre. Mindenkinek becsülettel elmondtuk, valóban arról van szó, hogy hasonmásukat tényleg eljuttatjuk az igazi kozmoszba. És ne felejtse el, hogy minden pilóta nagykorú, épelméjű és józan eszénél volt…

– A magam részéről én éppenséggel piás voltam – vetette közbe Valentyin.

– Ez komoly érv – bólintott Resetov. – Nem volt megfelelő állapotban? Nem értette, mi történik?

– Értettem de könnyelműen fogtam fel… – Valentyin zavarba jött, mert ráébredt, hogy nem ő kérdez, hanem kérdésekre válaszol. – Ne terelje másra a szót. Tehát azt állítja, hogy nem követett el semmi törvénybe ütközőt?

– Nevezze meg azt a törvényt, amelyiket megsértettem!

– Idegen hadseregbe toborzás.

– Őszintén szólva nem tudom, létezik-e ilyen törvény – mosolyodott el Resetov. – De én senkit nem vettem fel hadseregbe. Én játékosokat toboroztam. Ha az emberek úgy döntenek, hogy háborúskodnak, ahhoz nekem mi közöm? Az utazási iroda tulajdonosának mi köze ahhoz, ha az általa Srí-Lankára szervezett út résztvevője úgy dönt, hogy csatlakozik az „Ilam felszabadításáért harcoló tamil tigrisekhez”?

– Ez szófacsarás.

– Egyáltalán nem! – mosolygott Vagyim Eduradovics. – Ez jogászkodás. Mi senkit nem csapunk be. Senkit nem toborzunk hadseregbe. Mi pontosan azt nyújtjuk a játékosoknak, amire vágynak – igazi kalandokat az igazi kozmoszban. Igen, egy földönkívülivel dolgoztam együtt. De ennyi volt az egész.

– Na és a célba lövés az ablakunkra? Más olyan játékosok megfenyegetése, akik kezdtek valamit megsejteni? A mi üldözésünk?

– Igaz, kicsit túllőttünk a célon – bólintott Resetov. – Beismerem. De valójában senkit nem öltünk meg, meg se próbáltuk! Nincs áldozat! Csak meg akartuk védeni az ügynökséget a zsarolástól!

– Zsarolástól?

– Igen. Kérdezze meg a barátnőjét, miben állapodott meg annak idején egy másik pilótával! Hogy fejenként egymillió fontot követelnek tőlünk, különben mindent elmondanak rólunk az újságoknak. Hát igen… bizonyos intézkedésekhez folyamodtunk, figyelmeztetve őket, hogy minket nem lehet zsarolni… de ennyi az egész.

Valentyin Lenára nézett.

A lány hallgatott.

Ez válasz volt.

– De most itt van egy holttest – mondta Valentyin. – Igaz?

– Igaz. Talán valamelyik játékos. Igazolvány nem volt nála, csak fegyver, de biztos vagyok ebben. Csak ne felejtse – ide jött az az ember, előkapta a pisztolyát, és rálőtt az őrre… arra, akit az őrnek nézett. Megölte. Csak arra nem számított, hogy az ellenfele nem ember, még akkor is viszonozza a lövést, ha ő maga már halálos sebet kapott. Ki a bűnös ebben a helyzetben? És ki az áldozat?

– Leengedhetem a karom? – kérdezte váratlanul Inna. – Elzsibbadt… ha akarják, össze is kötözhetik. De már nem bírom így…

– Engedje le – hagyta rá Valentyin.

Inna nagyot sóhajtva leengedte és masszírozni kezdte a karját. Resetov hallgatott. Lena az ujján forgatta pisztolyát.

– Hogy működik ez az egész? – kérdezte Valentyin. – Hogy küldik őket… minket a kozmoszba? És hogy jöhetnek vissza?

– Ebben az irodában majdnem minden szoba tele van nagy fekete konténerekkel – mondta Resetov készségesen. – Az egyik zúg-búg, a másik csikorog-nyikorog, van, amelyik vibrál. Egyik-másik kábelekkel van összekötve. Némelyik csak úgy álldogál magában. Azt tudjuk, hogy kell működésbe hozni őket. De hogyan működnek, azt csak a megboldogult tudta. A szerződés értelmében három év múltán a pilóták visszatérhetnek. Természetesen nem fizikai testükben, hanem átmenve az állomás megfelelő berendezésén. Tudatuk ezt követően összeolvad a Földön maradt emberével. Igaz, nem tudom, most mi lesz. Működik-e majd a berendezés. Bogomolov úr volt az egyetlen földönkívüli, akit ismertem.

– Bogomolov{17}? – Valentyin a homlokát ráncolta. – Ha jól értem, az elhunytnak jó humora volt…

– Meglehet – hagyta rá könnyedén Resetov. – Nekem is eszembe jutott, hogy a neve talán nem a vallásos vonatkozásra utal… inkább arra az érdekes rovarra.

– A férgek – szólt közbe hirtelen Lena. – Fúj… Hiszen azok építették a Lepényt! És embereket toboroztak rá! És mi harcoltunk velünk. De miért?

– Ezt nem tudhatom – mondta Resetov. – Bogomolov sosem válaszolt a kérdéseimre. Vagy elütötte viccel, vagy egyszerűen másra terelte a szót. De én is úgy gondolom, minden bizonnyal a férgek építették az űrállomást. Eleinte azt feltételeztem, hogy zsoldosnak toborozzák az embereket, védekezve valaki ellen. Azután arra kezdtem gyanakodni, hogy afféle edzőtársra van szükségük, akivel megmérkőzve fejleszthetik harci képességeiket. Csak az a baj, hogy mi nem vagyunk méltó ellenfelek. Embereket csődíteni az állomásra és hadakozni velük épp olyan, mint párnacsatát vívni egy csapat kisgyerekkel. Zsoldosként, edzőpartnerként nem érünk semmit… Én is leengedhetem a karomat?

– Nem, maga nem – felelte Valentyin. – Ez nem személyeskedés, de maga nem engedheti le… Mit tud még?

– Tulajdonképpen semmit. Egyébként én magam is ott vagyok az állomáson… pontosabban a hasonmásom. Rendszeresen érintkezünk. Az ottani élet apró részletein kívül, amik aligha érdeklik magukat, semmi érdekeset nem tud mondani. Minden pontosan olyan, mint a játékban. Az emberek röpködnek, építenek, bányászkodnak, harcolnak. Többnyire egymással. Néha a férgekkel. Elég érdekes az egész, de teljesen érthetetlen.

– Maga is ott van az állomáson? – kérdezte Valentyin Innát. A nő bólintott.

– Az egész személyzetünk ott van. Ők alkotják az állomás adminisztrációját – mondta Resetov. – Elvégre nem lehetett teljesen felkészületlen embereket odaküldeni.

Lena váratlanul elnevette magát:

– Hát ez nagyszerű! Lám csak, milyen egyszerű az egész! Mi egyre törjük a fejünket, ki és miért csinálja ezt az egészet. Maguk meg egyáltalán nem izgatják magukat holmi hülye kérdésekkel. Maguknak ez csak biznisz. Pénzt keresnek.

– Igen – felelte nyugodtan Resetov. – Pénzt keresünk. Cserébe a világ legértékesebb áruját nyújtjuk az embereknek – lelkesedést, kalandot, életörömet. De ha mindenáron valami magasabb értelmet keresnek… Tudják, mivel fizetett nekem Bogomolov úr?

– Arannyal? – találgatott Lena. – Drágakövekkel?

– Fúj, milyen banális! Információval, Jelena. Ötletekkel. Olyan műszaki megoldásokkal, amelyekhez hasonló nincs a Földön. Van az irodánkban egy srác, a játékban Fakó Róka a neve. Okos, ügyes srác. A szabadalmi hivatalban azt tartják róla, hogy sokoldalú műszaki zseni. Már negyven szabadalma van… mintha ő találta volna ki azokat. Ezek fele jelentéktelen apróság – az álcázást szolgálják. De nyolc szabadalmát titkosították, mivel… mondjuk így, nem csak békés célokra használhatóak. Csak félek: a fiút egyre kitartóbban hívogatják titkos laboratóriumok.

– Olyanok még mindig léteznek? – fintorgott Lena.

– Maradt néhány. Na mindegy, ami a katonai fejlesztéseket illeti, ilyeneket már nem szabadalmaztatunk, nehogy felhívjuk magunkra a figyelmet. De mit szólnak például egy olyan ruházati kiegészítőhöz, amely kényelemesebb, mint cipzár, olcsóbb, mint a gomb, és megbízhatóbb, mint a tépőzár? Sajnos a japánok már építik a gyárat, tőlük kell majd megvennünk… Vagy az olyan szilárd szappanbuborékhoz, amivel több óráig focizni lehet? Vagy egy berendezéshez, amelyik feketévé változtatja a vizet, megőrizve annak minden fizikai, kémiai és érzékszervi sajátosságát? Tudják, mennyit fizetnének érte az alkoholgyártók? A dizájnerek? Az optikusok? Apropó optika, az átlátszó fém technológiája érdekes? De ezt egyelőre félünk nyilvánosságra hozni, egyből lakat alá kerülnénk mindnyájan… ennek még nincs itt az ideje.

– A végén még kiderül, hogy maguk mindennek a tetejébe még hazafiak is – mondta Valentyin. – Igyekeznek a bolygó élvonalába emelni a hazát.

– Ugyan már, Valentyin. Miket beszél! Talán azt hiszi, csak mi állunk kapcsolatban Bogomolov úr civilizációjával? Mit gondol, a hasonló játékok az USA-ban, Németországban, Japánban, Kínában csak közönséges játékok? Húsznál több toborzóirodájuk van világszerte!

– De ott a Lepényen nincs más, csak… – motyogta Lena.

– Nagy a világűr. És léteznek más játékok is. Más állomások. Más hajók. Más ellenfelek. De a lényeg ugyanaz.

– De miért? Ez magát nem érdekli? – csattant fel Valentyin.

– Mi az, működik a szakmai kíváncsiság? Teszek magának egy olyan ajánlatot, amit nem utasíthat vissza – mosolyodott el szélesen Resetov. – Megértheti, ránk nézve nagyon nagy veszélyt jelentene, ha maga jobbra-balra terjeszteni kezdené ezt az információt. Ez… nagyon nemkívánatos intézkedésekre kényszeríthetne minket. Ugyanakkor remélem, meggyőződött arról, hogy nem vagyunk gonosztevők, sem csalók, sem elvtelen… nem teljesen elvtelen üzletemberek. Csatlakozzon hozzánk!

Lena füttyentett.

– Hivatalosan alkalmazom magukat – mondta Resetov. – A teleportáló berendezés Bogomolov halála után is működik, ellenőriztem. Tehát mi is folytatjuk a munkát. Remélem, jön majd másik megbízott… elég nyugodtan viszonyulnak a halálhoz, egyik kiküldöttjük pusztulása nem sokkolja őket. Folytatjuk a munkát! Teljesítjük a játékosok kívánságait. Elősegítjük az emberiség és azon belül hazánk fejlődését. Talán azt is megérthetjük, mi mozgatja ezeket a lényeket. És amikor kezdenek visszatérni a mieink… majd mindent elmesélnek.

– Ez nagyon váratlan ajánlat – mondta Valentyin. – És nem titkolom, elég vonzó is. De milyen alapon bízhatnánk meg magukban?

– Ilyen alapon. – Resetov hirtelen előre nyújtotta addig engedelmesen a tarkóján tartott kezét.

És ebben a kézben pisztoly volt. Ugyanolyan, amilyet Valentyin tartott a markában, bár már rég leengedte.

– Ez egy vibrációs sugárvető – mondta Resetov. – Ekkora távolságról egyetlen másodperc alatt eltöri minden csontját, kasává kavarja minden belső szervét. És ne is próbáljon megelőzni engem. Maga nem profi. Velem ellentétben.

Néhány pillanatig mindnyájan hallgattak.

Inna erősen hunyorítva lehunyta a szemét. Valenytin ernyedten arra gondolt, nem akarja látni még egyszer, hogyan gyilkol egy sugárvető.

– És most figyeljenek – mondta Resetov. – Műsorunk legváratlanabb száma következik. Leengedem és akkurátusan a padlóra helyezem fegyveremet.

Valentyin és Lena úgy figyelte minden mozdulatát, mint akiket hipnotizáltak. A pisztolyt letéve Resetov demonstratívan ismét a tarkójára tette kezét.

– Ennyi elég jó szándékaim bizonyítására? – kérdezte.

– Tudod, Sneci – mondta Lena halkan –, azt hiszem, a játszmát elvesztettük. Te csináld, ahogy akarod, de én… én elfogadom az ajánlatot. Ne haragudj.

Övébe dugta pisztolyát.

Valentyin nagyot sóhajtott. Felállt. A halott idegen sugárvetőjét az asztalra tette. Széttárta karját.

– Na hála istennek – mondta Resetov. – Úgy tekintjük, hogy mostantól státusban vannak. Apropó, nézzék már meg azt a srácot… lehet, hogy ismerik?

Lena és Valentyin összenézett. Mindkettőjüknek ugyanaz jutott eszébe.

– Oleg semmiképp nem előzhetett meg minket! – kiáltotta Lena.

– De vajon a konyhában volt-e, amikor mi eljöttünk? – kérdezte Valentyin.

– De hát miért… – kezdte Lena. Odarohant a mozdulatlan kupachoz, félrerántotta róla a függönyt, belenézett a sápadt, kissé püffedt arcba. Megrázta a fejét.

– Nem… nem ismerem. Fiatal srác. Olyan értelmiségféle… tipikus botanikus.

Valentyin is odanézett, és ő is a fejét rázta.

– Tehát valamelyik játékos – sóhajtott Resetov. – Sajnálom a kölyköt.

Valentyin bólintott, és elfordult. Valami miatt az volt az érzése, hogy ez a srác biztosan tudott hegedülni.

Tizenegyedik fejezet

amelyben elengednek minket, és megtudjuk, miért

– EZ VOLT A legbölcsebb döntés, amire csak a hasonmásaik juthattak – mondta Vagyim Eduardovics.

Ismét az átlátszó kupolájú teremben voltunk. Ugyanazok voltak jelen, egyedül Fakó Róka hiányzott. Vagyim Eduardovics épp befejezte hosszú elbeszélését – arról, hogyan jutottunk megegyezésre a Földön, „mondhatni, konszenzusra”, és mostantól együtt dolgozunk.

– Értsétek meg, most már a Lepényen sem közönséges pilóták, hanem az adminisztráció tagjai vagytok. Akik kicsit többet tudnak, mint mások… egy kicsivel, mert sajnos a teljes igazságot egyikünk sem tudja. Maradhattok az állomáson. Csatlakozhattok Fakó Róka csapatához, ők összesen hárman vannak, és szükségünk van operatív ügynökökre, akik segítenek elsimítani a klánok közt kialakuló krízishelyzeteket.

– Csábító – mondta Lena félig gúnyosan, félig komolyan. – Igazán nagyon csábító. És mi is különleges ellátásban részesülünk?

– Miről beszélsz? – kérdezte komoran Inna. Alsó ajka széles ragtapasszal volt leragasztva. A jelek szerint nemigen örült annak, hogy az ellenség és fogoly kategóriából váratlanul átkerültünk a szövetségesek és barátok soraiba.

– Hát, cigarettáról… néha valami tisztességesebb piáról…- szívesen innék bort. És akarok egy kiscicát!

– Nem létezik semmiféle különleges ellátás az adminisztráció tagjainak – közölte Inna élesen. – Ez csak a pilóták agyréme! Jobb hajót kaptok. Magasabb fizetést. De…

– Inna… – Vagyim Eduardovics Inna vállára tette kezét. – Ne húzd fel magad. Természetesen nem létezik semmiféle külön ellátás. Bármely rendszer akkor kezd szétesni, amikor a vezetés alaptalanul jut nem pénzbeli javakhoz. De Snecinek és Taxisnak tényleg nagyon sokat köszönhetünk mindannyian. Már a Földön is velünk vannak… Talán nem kapunk csomagot… saját magunktól?

– Kapunk – ismerte be Inna.

– Hát akkor? Taxis megkapja a kiscicát. És javítunk a cigarettahelyzeten is. Természetesen korlátozzuk ezeket a lehetőségeket, nem kell hergelni a pilótákat. De csomagot küldeni a Földről nem nagy ügy.

– És meg kell oldani a nemi arányok kérdését – mondta Lena. – Több nőre van szükség. És támogatni az Édenen dolgozó tudósokat, hátha sikerül valamit kieszelniük.

– Attól félek, ez nem olyan egyszerű – mondta Vagyim Eduardovics. – Az idegenek előre figyelmeztettek minket, hogy itt lehetetlen lesz a szaporodás. Nem megtiltották, hanem egyszerűen közölték a tényt. Lehet, hogy nem szeretnének konkurenciát tudni a közelükben.

– Miféle konkurencia vagyunk mi! – legyintett Inna. – Azt már rég tudjuk, hogy sterilizálták a galaxisnak ezt a körzetét. Van erre valamilyen módszerük. Éppen azért, hogy ne zavarják őket konkurensek. És ránk került a sor, eljöttek értünk több mint háromszáz parszeknyire.

– De mire kellünk nekik? – kérdeztem.

– Kérdezz valami könnyebbet – felelte Inna. – Abból a baromból semmit nem lehetett kihúzni a Földön. Itt meg kérdezni sincs kit. Vagy nincsenek itt a Lepényen, vagy rejtőzködnek.

– Aligha – ráncolta homlokát Vagyim Eduardovics. – Mindenkitől veszünk vérmintát. Az emberi vért nyilván meg tudnánk különböztetni az idegenekétől. Más kérdés, hogy a Lepényen a mai napig is van egy csomó hely, ahová nem jutunk be. Mindenféle műszaki részlegek, azokat összekötő folyosók… egy hadosztályt el lehet rejteni bennük.

Csak ültem és néztem azt az ember –tényleg rokonszenves, nem is ostoba, és látszólag nem is gonosz… és mégis leütött egyetlen csapással. És nyilván habozás nélkül ki is lökött volna a világűrbe – ha nem akadtunk volna össze a Földön.

Haragszom rá?

Talán nem. Mintha lenne valami logika abban, amit mond. Senkit nem küldött erőszakkal sehova, mindenkit becsülettel figyelmeztetett… és maga is ott találta magát kozmoszban. Azt sem lehetne mondani, hogy a Lepényen zsarnokság van. Na és amit arról mesélt, hogy titkon idegen technológiát honosítanak meg a Földön, szintén rendes dolog.

És hogy nem mondják el az igazságot a pilótáknak?

Pontosabban miféle igazságot? Nem sok mindent titkolnak. Lényegében csak azt, hogy ők maguk a Csillagóra ügynökséghez tartoznak. A jövevényekről, a terveikről ők sem tudnak semmit.

Valami mégsem tetszett nekem. Talán az, hogy Vagyim Eduardovics túl könnyen elfogadta az idegenek játékszabályait. Talán az, milyen könnyen változott bölcs békéltetőből a legdühödtebb ellenséggé, majd a legdühödtebb ellenségből jó baráttá. Mindig óvatosságra int, amikor valaki ilyen könnyen cserélgeti az álarcait. Ki tudja, mennyi van még nála tartalékban?

– Átköltöztök az adminisztratív részlegre? – érdeklődött Vagyim Eduardovics, fürkészően nézve rám.

– Inkább nem azonnal – feleltem. – Valahogy túl gyors ez az egész… Na és mondd, megszervezzük az expedíciót a Földre?

– Hát ez nehéz kérdés – fintorodott el Vagyim Eduardovics. – Az jó, hogy már tudjuk, hol a Föld. Sosem árt egy tartalék adu a kabátujjunkban. De vajon hogyan reagálnak majd Bogomolov úr fajtársai egy ilyen lépésre? Pontosan elmagyarázták, mire van szükségük. Aligha szolgálna örömükre egy közvetlen kapcsolatfelvétel, pláne a Föld belépése a kozmikus civilizációk sorába. És mit számít a Föld azok szemében, akik képesek a nekünk ajándékozott állomáson hagyni… vagy ott felejteni a kioltó terveit? Mit számít nekik az egész Föld a Lepénnyel meg a hajókkal együtt?

Ez igaz volt. Logikus volt. Bólintottam, egész külsőmmel igyekeztem kifejezni, hogy bár szomorú vagyok, beletörődöm a helyzetbe.

Vagyim Eduardovics karján felpittyegett a komm. Innaé is megszólalt.

– Elnézést, ti még nem szerepeltek az adminisztráció névsorában – mosolygott Vagyim Eduardovics. Füléhez emelte a kommot. – Igen?

– Vagyim, akadt egy kis… gondunk. – A hang halványan ismerős volt, biztos valaki a vezetőségből.

– Férgek?

– Hiszen ha azok lennének… A Keresők Prime-ja tucatnyi kisebb hajó kíséretében nap körüli pályára állt.

– Melyik nap?

– Természetesen nem a földi, hanem a mi napunk…

– Milyen messze vannak?

– A távolság kisebb, mint egy csillagászati egység harmada. Mondhatni, a fotoszféra fölött lebegnek.

– Miért engedtétek át őket? – üvöltötte Vagyim Eduardovics. – Hogy történhetett?

– A hiperűrugrás negyedik zónájából léptek ki. Méghozzá abban a pillanatban, amikor azt a nap eltakarta a Lepény elől. A nappálya síkja fölé kellett volna küldeni néhány hajót, akkor ellenőrizhettünk volna mindent. Nem jutott eszünkbe. A mi hibánk.

– És mit akarnak? – kérdezte már valamivel nyugodtabban Vagyim Eduardovics.

– Tárgyalást. Ráadásul kizárólag Snecivel és Taxissal hajlandók szóba állni.

– Világos. Várj egy kicsit. – Vagyim Eduardovics leengedte a karját. Szomorúan, elgondolkodva nézett ránk. – Figyeljetek, mintha ezen egyszer már túlestünk volna… de mondjátok meg becsületesen, kedveseim… Nem vagytok véletlenül Keresők? Nem az ő ügynökei vagytok?

– Mikor lett volna erre időm? – válaszoltam dühösen.

– Na és te, Lenocska?

– Talán hülyének látszom, aki virtuálisnak nézi ezt a világot? – kérdezett vissza Lena.

– Hát nem. – Vagyim Eduardovics a homlokát ráncolta. – Természetesen nem. De mint kiderült, nagyon sokféle ember gyűlt ott össze nálunk. Van, aki a virtualitásra esküszik, van, aki csak egy jó kis balhét akar, megmutatni, micsoda vagány fickók is vagyunk mi…

– Vagyim Eduardovics, de hiszen én lelőttem egyet közülük, amikor megtámadták a Lepényt – mondta Lena. – Tudom, holmi titkos ügynök megtenné. De maga szerint én képes lennék lepuffantani egy embert csak azért, hogy mindenkinek port hintsek a szemébe? És a Keresők ezt szó nélkül lenyelték volna? Hiszen alig vannak pár százan.

Vagyim Eduardovics bólintott. Az ajka szélét rágta.

– Nos, rendben. Kockáztassunk. Elmentek a Keresőkhöz? Mint parlamenterek a Lepény képviseletében?

– Mi a feladatunk?

Vagyim Eduardovics széttárta karját.

– Feladat? Ki tudja? Ha már elkészült a kioltójuk, rábeszélni őket, hogy ne használják. Ígérhettek nekik bármit… lehetőleg olyat, amit teljesíteni is tudunk. Meséljetek valamit… lehet az igazságról is… de csak adagolva. Az igazságot mindig csak adagolva lehet elmondani, nehezen emészthető étel, szokatlansága miatt bele is betegedhet az ember…

– A Föld koordinátáiról ne beszéljünk? – kérdezte, nyilván biztos, ami biztos alapon Lena.

– Ez jó kérdés! – élénkült fel hirtelen Vagyim Eduardovics. – Ha másképp sehogyan sem tudjátok lebeszélni őket, mondjátok el. Becsületesen mondjatok el mindent. Legyen úgy! Ha akarnak, repüljenek el a Földre! Természetesen a saját kockázatukra. Szeretik a Földet, nyilván nem fogják kioltani a Napocskát! Legalább láthatjuk, hogyan reagálnak a férgek.

Lena hümmögött.

– No hisz… Na nem, ezt igyekszem majd elkerülni.

– Az a legfontosabb, hogy magyarázd el nekik, mi nem vagyunk az ellenségeik. Egyszerűen csak nem kedveljük az elhamarkodott és visszafordíthatatlan cselekedeteket – mondta mély átéléssel Vagyim Eduardovics. – És beszéld rá őket, hogy repüljenek ide a Lepényre, hogy tárgyalhassunk. Vagy fogadjanak engem. Fogok egy ócska Szilvanát, leszedem róla a fegyvereket, és odarepülök hozzájuk. Ha van valami régebbi elszámolni-valójuk velem, …hát ellátják a bajomat, és annyi. Itt most nem az ambícióinkról, nem egyenként az életünkről van szó – túlságosan sok forog kockán!

– Igyekszünk – mondta Lena. Éreztem, hogy meghatódott.

Igen, őszintén szólva kissé engem is megérintett a dolog.

– Inna – Vagyim Eduardovics futó pillantást vetett a kommjára –, azt hiszem, fél órán nem múlik semmi. Vidd át Snecit meg Lenát a laborba. Tegyenek rájuk Fáklyát.

– Minek? – Inna láthatóan elcsodálkozott.

– Szükség lesz rá – jelentette ki határozottan Vagyim Eduardovics. – Ha fanatikusokkal van dolga az embernek, minden eszközt be kell vetni.

– Mi az a Fáklya? – kérdeztem.

– Egy biomodul – fintorgott Lena. – – Személyi biomodul… bejuttatják a szervezetbe, ott él egy darabig. Majd feloldódik. A technológiáját még nem sikerült teljesen kideríteni… egyelőre.

– Már sikerült. Ezzel szükség esetén sokkal többet tudtok kipréselni a hajótokból, mint amennyit kinéznek belőletek – magyarázta Vagyim Eduardovics. – A hajó gyorsulását nem is annyira a hajtómű teljesítménye határozza meg, mint inkább a gravitációs berendezés. A szervezetetekbe épített Fáklya lehetővé teszi, hogy életben maradjatok és irányítani tudjátok a hajót akár harminc g terhelésig.

– És hogy irányítsam a hajót, ha egyik faltól a másikig csapódom közben? – kérdeztem.

– Jó, hogy eszembe juttattad – bólintott Vagyim Eduardovics. – Azonnal küldöm a technikusokat, hogy szereljenek biztonsági övet az ülésetekre. Anélkül persze semmi értelme a Fáklyának.

Vállat vontam. Egyáltalán nem csábított a lehetőség, hogy kísérleti nyúl legyek, de nem kezdtem vitatkozni.

Inna nyomában végigmentünk néhány folyosón, és a laborban találtuk magunkat. Elég átlagos kinézetű helyiség volt, bármelyik lerobbant tudományos intézetben tucatjával látni ilyeneket. Laborasztalok, mikroszkópok, komputerek, érthetetlen rendeltetésű eszközökkel teli konténerek és szekrények… Senki nem volt a helyiségben.

– Az exobiológusok dolgoznak itt – magyarázta Inna. – A Fáklyát a férgek technológiájának alapján fejlesztették ki.

– Nem leszek allergiás rá? – próbáltam elviccelni a dolgot.

– Inkább az a lényeg, az ne legyen allergiás rád – felelte Inna komolyan.

Kinyitott egy konténert, amelyből fehér pára gomolygott ki. Egy hosszú csipesszel kiemelt onnan valamit.

– Csak azt ne mondd, hogy ez az izé bemászik a köldökömbe – rimánkodtam.

A Fáklya modul leginkább valamilyen skorpióféle, tíz centi hosszú, krómszerűen csillogó és higanyra emlékeztetően képlékeny fémből öntött rovarra hasonlított.

– Ne is reménykedj – nevetett Inna. – A Fáklya a tarkódra kerül, és a csápjait beleereszti a gerincoszlopodba.

A Fáklya megmozdult a csipeszben.

– Vedd le az inged – utasított Inna. – Hordozóra van szüksége, különben megolvad.

– Ez valami hülye rémfilm – morogtam, és lehúztam az ingemet. – Lena, tényleg kipróbálták már ezt a vackot? Nem változtat féreggé? Nem szürcsöli ki az agyamat? Nem fogok harapni és a plafonon mászkálni tőle?

– Nem, ez tényleg csak az, amit mondtak – felelte Lena szerencsétlen képpel. – Megvéd a túlterheléstől… de undorítóan néz ki!

De tényleg nem okozott fájdalmat. Csak csiklandozott egy kicsit.

Megvártam, míg Inna elmegy a második Fáklyáért, fölemeltem a karom, és basszushangon elkezdtem ordítani:

– Nyomorúságos kis embervakarcsok! Most már van testem, és felfallak mindannyiótokat!

Inna felsikított, és elejtette a csipeszt.

– Mi az, megijedtél? – kérdeztem kárörvendve. – Képzeld el, én mennyire féltem!

* * *

A Prime-ot erőterek burka védte. A hatalmas test leginkább a fantasztikus filmek és könyvek csillagközi űrhajójára emlékeztetett: hosszú, karcsú, áramvonalas törzs elöl és hátul masszív támasztékokkal, farokrészében két hatalmas hajtóművel – ezek egyúttal kiegészítő támasztékként is szolgáltak. Az egész hajó olyan nehéz volt, hogy közönséges talajon le sem lehetett vele szállni, csak sziklákon.

A Prime körül kisebb hajók őrjáratoztak. Egyébként az áramvonalas, leginkább fémhalra emlékeztető Hüperión sem volt sokkal kisebb a Prime-nál. Milyen hülyeség, hogy minden ilyen hajóban, amelynek tágas lakóegysége van, csak egy pilóta repül…

Egyszerre csatlakoztunk rá a Prime-ra – a legnagyobb emberi hajónak két csatlakozási pontja volt. Mikor a közelébe értünk, az erőterek egy pillanatra kikapcsoltak, majd újra felvillantak, miután rákapcsolódtunk a Prime-ra. A Keresők nyilván támadástól tartottak.

Kikapcsoltam a biztonsági övet, megtapogattam a hátamat – a lapockáim között alig lehetett érezni a Fáklyát. Meleg volt, és tapintásra alig lehetett megkülönböztetni a bőrömtől. Mégis, miért ültették ránk? Valahogy nem hittem el, amit Vagyim Eduardovics mondott. De Lenka megnyugtatott, hogy ez csak a túlterheléstől véd, semmi más…

Meglepetés várt rám, alig léptem be a Prime zsiliprendszerébe.

A szélesen mosolygó Zjama állt ott. Mellette az öreg Tábornok és a Hor nevű fiatal, szőke srác.

– Ohó – mondtam –, és mi van az egy hajó – egy pilóta elvvel?

– Vigye el az ördög azt az elvet – mondta Zjama vidáman.

– Végül is nem a játékban vagyunk – vihogott a Tábornok.

Kinyílt a második nyílás is, és kilépett belőle Lena. De hiszen előbb kapcsolódott rá a Prime-ra, mint én! A nők mindig késnek.

– Remélem, nem hoztatok magatokkal felfegyverzett deszantosokat? – érdeklődött a Tábornok.

– Nem – felelte Lena. – Parlamenterek vagyunk, tárgyalni jöttünk. Ahogy megállapodtunk.

– Ellenőrizd, Hor – utasította Zjama. – Ismered a Muréna és a Főnix egységeit?

– Igen, röpködtem velük – morogta Hor. – Vegyék le az azonosítót, különben nem enged be a hajó.

– Casper, leveszem az azonosítót – mondta Lena hangosan.

– Hogy mi? – Zjama elnevette magát.

– Caspernak hívom a hajómat – felelte Lena nyomatékosan. – Világos? Én nem gúnyolom ki azt, aki plüssegérrel a pultján repül!

Zjama elhallgatott.

– Hajó, leveszem az azonosítást! – mondtam kelletlenül. Valahogy kínosnak éreztem, hogy nem adtam nevet a hajómnak. – Ennyi elég?

– Elég, a hajód hallott – nyugtatott meg Lena. Hor nem is titkolva elővette sugárvetőjét, és eltűnt a Lenka Murénájához vezető csatlakozónyílásban. – Bocsássatok meg – mondta Zjama. – Csak a rend kedvéért…

– Semmi baj – felelte Lena.

Türelmesen vártunk, míg Hor visszatért, és ment átvizsgálni az én hajómat is.

– Hor imád idegen holmik közt kotorászni – tréfált kelletlenül Zjama.

És erőltetetten elmosolyodott.

– Rendben. – Hor visszaért a Főnixemről.

– Mi tartott ilyen sokáig? – érdeklődött a Tábornok.

– Pisilnem kellett –vigyorgott a srác.

Zjama helytelenítően rázta a fejét.

– Menjünk a pilótafülkébe, srácok. Fegyver ugye nincs nálatok?

– Nálam van a pisztolyom – mondta Lena.

– Jól van, benned megbízom – határozott nagylelkűen Zjama.

A Prime belül még tágasabbnak bizonyult –alighanem az okos tervezésnek köszönhetően. Az alsó szinten elhaladtunk a fegyverrészleg mellett, ahol a rácsos falakon túl tartóikban szenderegtek a rakéták szivarjai meg a meredező antennájú gömbök, amelyek szinte a régi tengeri aknák karikatúrájának látszottak, egy ívben hajló folyosón elmentünk zúgó generátorokkal teli helyiségek mellett, megkerülve egy a padlóból kinövő, az alján öt méter átmérőjű fémkúpot. A kúpot dér borította, hideg áradt belőle.

– A központi kalibrátor – vetette oda hanyagul Zjama.

– És miért nem működik? – kérdezte ugyanolyan hanyagul Lena.

A tábornok kuncogott, Zjama viszont kissé zavarba jött.

– Minden energiát a pajzsokra tettünk.

Egy lépcsőn fölmenve egy szinttel magasabbra jutottunk, láthatóan itt voltak a lakókabinok. Ez a rész nem volt néptelen. Némelyik ajtó mögül hangok hallatszottak, ételszag érződött.

– Szóval így evakuáltak mindenkit a Nigredóról – állapította meg elgondolkodva Lena. – Már régen felkészültek arra, hogy nem egy pilótát ültetnek a hajóra, hanem egy egész hadsereget.

A Tábornok kioktató hangon magyarázta:

– Katonai dolgokban, kedvesem, az a legfontosabb, hogy szakíts a sztereotípiákkal. Emlékszem, jöttek egyszer az amerikaiak ellenőrizni a rakétáinkat. Azt mondták: „véleményünk szerint egy ilyen rakéta egy darab, legfeljebb húsz megatonnás fejet bír el”. Mi meg persze bólogatunk, de magunkban mosolygunk, mert negyven megatonna lapul ott bent…

– Ha téged hallgat az ember, apó, azon csodálkozik, hogy vesztethettük el a hidegháborút – morogta Zjama.

– Pontosan azért vesztettük el, mert hideg volt – sértődött meg a Tábornok.

– Hát persze, csak módot kapna rá, képes lenne az egész világot…

– Jaj, istenem, a férfiak még itt is képesek politizálni! – nyögött fel Lena. – Észnél vagytok, harcosok? Itt vagyunk egy idegen hajón, egy, a fene se tudja, miféle csillag fölött, háromszázharminc parszeknyire a Földtől, ti meg csak fújjátok a magatokét! Nem beszélnétek a futballról is?

– Apropó – élénkült fel Zinovij. – Sneci, ebben a nagy zűrzavarban el is felejtettem megkérdezni, mit játszott a múlt héten a Zenit a Rubint ellen.

– Kettő-nullra kikaptak – mondtam kárörvendve.

– Az ördögbe…

– Figyelmetlen vagy, Zjama – szólt közbe váratlanul a Tábornok. – Kár Mesternek nevezni, ha ennek a lánynak a szavai az egyik füleden be, pördülnek egyet a koponyádban, a másikon meg ki.

– Mi van? – figyelt föl Zjama megállva az egyik ajtónál.

– Háromszázharminc parszek. Téged nem lep meg, hogy Taxis ilyen pontosan tudja, milyen messze van a Föld?

Szemrehányóan pillantottam Lenára. Ő elfordította tekintetét.

– Talán az irányt is tudod? – érdeklődött a Tábornok.

– Talán tudom – motyogta Lena, láthatóan nagyon röstellve, hogy eljárt a szája. – Na mi van, bemegyünk, vagy itt álldogálunk a folyosón?

– Bemegyünk – mondta Zjama elgondolkodva.

A Prime pilótafülkéjének mérete tökéletesen megfelelt a hajó méreteinek. Kétszintes volt, az emelt szinten állt a központi vezérlőpult, előtte néhány karosszék (az egyikben Roman ült, a többi üres volt), odébb négy lépcsőfok vetetett lefelé egy még tágasabb helyiségbe, amelynek teljes falát beborította egy hatalmas képernyő. Eredetileg ez a tér nyilván üres volt. De most összeeszkábált pultok álltak benne, rajtuk monitorok, előttük székek, azokon emberek.

– Ez meg mi? – csodálkozott Lena.

– Ez fejlesztő munkánk eredménye – válaszolta elégedetten a Tábornok. – Felállítottunk öt pultot, és átraktuk rájuk a hajó irányításának néhány funkcióját – az erőpajzsokat, a fegyverzetet, a kommunikációt… A központi pultnál a pilóta most csak a hajó irányításával foglalkozik. Nem kell a lövöldözéssel, a védelem fenntartásával, a flotta koordinálásával törődnie. Ügyes, igaz?

– Az nem szó – felelte Lena zavartan. Láthatóan nem számított arra, hogy a Prime-ot kozmikus flottával rendelkező, valóságos csatahajóvá változtatják.

Én megbűvölve meredtem a központi képernyőre.

Alattunk úszott egy csillag – a helyi nap. Már sokszor láttam, de nem ilyen képernyőn és nem ilyen közelről. Sárga tűztenger, amelyen narancsszínű és fehér viharok tombolnak, protuberanciák – ezer kilométeres szökőkútként törve ki a felszínről. A képet természetesen szűrőkkel „megszelídítették”, az emberi szem másképpen nem bírta volna ki.

– Gyönyörködsz benne, Sneci? –kérdezte Roman vidáman. – Kár lesz kioltani ezt a gyönyörűséget, igaz?

– Mi értelme lenne? – kérdeztem elszakadva a látványtól. – Összeraktátok a kioltót, és most muszáj kipróbálnotok?

– Sneci, hiszen tudod, mit akarunk – mondta szemrehányóan Roman. – Tönkrezúzni azoknak a mocskoknak minden tervét. Rákényszeríteni őket, hogy vegyék fel velünk a kapcsolatot. Engedjenek el innen minket. Ha majd kialszik a nap a Lepény fölött, kénytelenek lesznek mindezt megtenni.

– Vagy hagyják, hogy mindannyian elpusztuljunk, és hoznak a Földről új pilótákat egy új állomásra egy új csillaghoz! És már nem felejtik majd ott a kioltó terveit.

– De valamiért csak szükségük van itt ránk!

– Roman, én nem vagyok biztos abban, hogy az „itt” a helyes szó – mondtam. –Szükségük van ránk – „most”.

Roman felsóhajtott.

– Folytathatjuk ezt az értelmetlen vitát, Sneci. De minek? Azért hívtunk ide benneteket, hogy adjátok át a Lepényen… – habozott.

– Az ultimátumotokat? – találgatta Lena.

– Tulajdonképpen nem… Semmiféle ultimátumra nincs szükségünk. Hogy adjátok át a figyelmeztetésünket. Háromszor huszonnégy óra múlva kioltjuk a napot. Ha az idegenek hajlandóak szóba állni velünk, tárgyalunk. Ha bármiféle hajók megközelítenek minket, korábban csapunk le a napra. Úgyhogy nincs…

– Roma – Zjama megköszörülte a torkát –, van itt valami… Taxis állítólag tudja, hol a Föld.

Roman nem csodálkozott. Ajka szélét rágva gondolkodott.

– Két eset lehetséges – mondta végül. – Vagy a Lepényen fundáltak ki valami ravasz tervet, hogy eltávolítsanak minket innen. Vagy valóban tudjátok… Próbálj meggyőzni! Mondjuk, adok egy negyedórát, hogy elmeséld…

– Figyelj, Roman… – Lena odament és letelepedett a mellette levő székre. – Miközben ti a Deimosz Angyalainak készleteit fosztogattátok, a hiperűrugrás legtávolabbi pontján kilépett egy hajó. Egyenes sugáron kapcsolatba lépet Snecivel. Maga Sneci volt az – csak a földi…

Tíz percbe telt, míg Lena mindent kitálalt. Beszámolója végére mindenki, aki csak a pilótafülkében volt, köré gyűlt, néhányan a szomszédos helyiségekből is átjöttek. Lena mindent elmondott, azt is, hogy a Lepény vezetése az első perctől kezdve mindent tudott, és hogy a játékosokat kiküldik a kozmoszba. És hogy azok a földönkívüliek, akik megépítették a Lepényt és megszervezték pilóták oda kerülését, minden valószínűség szerint azonosak azokkal a férgekkel, akikkel időnként hadakozunk.

Roman figyelmesen hallgatta, majd bólintott:

– Összeáll a kép. Hihető. Lehetséges. Csak azt mondd meg nekem, miért higgyem el ezt neked?

Lena széttárta a karját. Rám nézett.

– Sneci, te meg tudsz győzni? – kérdezte Roman.

– Csak tudnám, hogyan… – Hirtelen rádöbbentem, hogy Romant szavakkal nem lehet meggyőzni. És azt sem hagyja, hogy a többiek elhiggyék. Bármennyire kollektív is a vezetés náluk, nyilvánvaló, hogy Roman az elsőhegedűs… – Mondd, egy Muréna vagy Főnix típusú hajót át lehet alakítani fél óra vagy még rövidebb idő alatt kamikazévá?

– Mivé, mivé? – Zinovij izgatott lett.

– A megfelelő könyveket kellett volna olvasnod gyerekkorodban – mondta Roma szárazon. – Mit jelent ez a kérdés, Sneci?

– A Lepény vezetői indulás előtt egy fél órára feltartottak minket. Az indok… nekem mondvacsináltnak tűnt.

Roman felpattant.

– Orda! Nyomás a Murénára, te jól ismered! Ellenőrizd a kiegészítő berendezések csatlakozásait! Hor, te a Főnixre mész, ellenőrzöd a reaktorát!

A tatárt meg a szőke srác puskagolyóként süvített ki a pilótafülkéből.

– Kinek jut még eszébe valamilyen módszer felrobbantani egy hajót? – kérdezte Roman. – Nem működésképtelenné tenni, hanem felrobbantani? Úgy, hogy mindezt néhány perc alatt össze lehessen hozni?

– A fegyverrendszer. Áthangolni az irányítást, hogy túlhevüljenek a plazmaágyúk, és zárt csappantyúval elsüljenek – válaszolt valaki. – De ez sokáig tart.

– A legegyszerűbb és leggyorsabb módszerre gondoljatok – ismételte meg Roman.

– Akkor robbanótöltet a reaktor hűtőrendszerén. Óraművel – mondta mély meggyőződéssel egy telt, alacsony asszony. – Talán ha… száz grammra van szükség. Legfeljebb kétszázra. És egy vekkerre. Ha nem is lenne előkészítve, én negyedóra alatt összehoznám, ezt garantálom… – Ajkát beharapva bánatosan nézett az ajtóra.

– Mi történik, ha felrobban a mi hajónk reaktora? – kérdeztem.

Roman úgy nézett rám, mint egy idiótára.

– A Prime bekapcsolt pajzsai mögött? Meg se érzel semmit.

– És ha kikapcsoljuk a pajzsokat?

Roman elnevette magát.

– Akkor is megdöglünk, de lesz időnk szenvedni…

Megszólalt a kommja.

– Roman – hallottuk Hor hangját –, a Főnix reaktorának hűtőrendszeréhez epoxigyantával fémdobozt ragasztottak. Megy rajta a visszaszámlálás… isten bizony, mint a moziban! – Idegesen elnevette magát.

– Lődd ki a zsilipen!

– Már vonszolom. Segíthetne valaki… nem tudtam leszedni, a hűtőblokk fedelével együtt cipelem… rohadt nehéz a dög… ólomból van, mi? Most érek a zsiliphez… Ne majrézzatok, srácok, még három és fél perc van!

Néhányan kirohantak a pilótafülkéből. Roman a Tábornokra nézett, és megkérdezte:

– Mennyit szedett be, öreg?

– Hát, ha nem totojázott sokat – köszörülte torkát a Tábornok –, talán száz röntgent. Amíg cipeli, kap még néhányat. Semmi vész, életben marad, gyerekáldásra meg amúgy sem számíthatunk.

Roman bólintott, az arcához emelte a kommját:

– Orda! A reaktor hűtőblokkja, ott keresd!

– Már megtaláltam, parancsnok – hallatszott a kommból. – Kérlek, kapcsold ki az erőteret. Startolok.

– Orda!

– Parancsnok, már kevesebb, mint egy perc van a számlálón. Nem lehet leszedni, odaragasztották, már letéptem az összes körmöm. Kapcsold ki az erőteret, parancsnok, ne húzd az időt!

– Pajzsokat le! – ordította Roman.

– Parancsnok, mondd meg Maskának, hogy buta liba, de én akkor is szeretem – mondta Orda szinte vidáman.

A hajó megremegett – Lenka Murénája startolt. Abban a pillanatban felkiáltott az a telt asszony, aki előzőleg a robbanószerkezetről beszélt. Nem lehetett érteni, mit beszél, csak annyi volt kivehető időnként: Anvar, Anvar!

– Köszönöm, parancsnok. Majd találkozunk – hallatszott – már nem a kommból, hanem a központi hálózatról.

A képernyőn látszott, amint a Muréna egyenesen a fénylő plazmatenger, a nap felé száguld.

A lángoló fotoszféra hátterén nagyon furcsán festett a robbanás – mintha kinyílt, majd nyomban el is hervadt volna egy sötét virág. Majd egy pillanatra felizzottak, felfénylettek, szikráztak a hajó körül a védőpajzsok, majd ismét átlátszóvá váltak.

– Ha előbb eszembe jutott volna… – motyogtam. – Ha előbb…

Roman a szájához emelte a kommot, és megkérdezte:

– A Főnixről kilőttétek a robbanószerkezetet?

– Igen, Roman – jött a válasz. – A Lepény felé tart… sajnos lassan… Mit csináljunk a Főnixszel?

– Hogyhogy mit? Talán olyan sok hajónk meg pilótánk van? Ellenőrizzetek minden helyiséget, tegyetek új fedelet a hűtőrendszerre… A sorrendet találjátok ki magatok.

Román komor pillantással nézett végig mindenkin. A síró Masát egy másik asszony elvezette. A többiek parancsnokuk körül tömörültek, mintha azt remélnék, mond valami nagyon fontosat, valamit, amivel egy csapásra megoldja minden gondjukat.

– Visszamentek a Lepényre? – kérdezte tőlünk Roman, de nem nézett ránk.

– Ezek után? – nevette el magát keserűen Lena. – Biztos találnának nekünk feladatot… Nem, Roman. Ha megengeded, itt maradok. Másodpilótaként.

– Másodpilótának nem veszlek fel, legfeljebb harmadpilótának – felelte Roman. – Csatlakozz inkább Snecihez. Osztozzatok meg valahogy a Főnixen.

– Roman – mondtam a közömbösen lángoló csillagot nézve –, trafálj bele! Oltsd ki… Nem hagyhatjuk így!

– Mi van, zsurnaliszta, úgy döntöttél, fegyverre cseréled a tollat? – Roman is a képernyőre nézett. Egy percig gondolkodott. Majd felsóhajtott és vállat vont. – Nem, Sneci. Valószínűleg nem volt igazam. Ez valószínűleg nem változtatna semmin. Azok lennének az áldozatok, akik egyszerűen élnek… túlélnek itt. Akik semmiről sem tehetnek. Azok meg… – Megint megvonta a vállát. – Mutasd a térképet! Hol van a mi Napunk?

Tizenkettedik fejezet

amelyben mégiscsak megtesszük, amire mindenki várt

HÁROM ÓRA múlva hagytuk el a Prime-ot, pontosan ennyi idő kellett Főnixünk rendbehozatalára és átvizsgálására.

Ez alatt az idő alatt a Lepény folyamatosan próbált kapcsolatba lépni velünk. A Prime-mal is, a Főnixszel is és a Keresők többi hajójával is. Nyilván látták, mi történt, és most próbálták volna kideríteni, mennyit tudunk.

Először egy ismeretlen próbált hívni minket, nyilván valamelyik kisebb beosztású fickó. Majd Inna. Utána Vagyim Eduardovics. A hangnem az udvariastól a fenyegetőig változott. Tárgyalásokat ajánlottak a Keresőknek. Parlamentereik sorsáról érdeklődtek, és követelték, hogy hívjanak minket a mikrofonhoz. Volt egy pillanat, amikor aggódva érdeklődtek, mi okozta a robbanást, amelyet „az állomás radarjai érzékeltek”. Roman ezután hosszasan és szaftosan káromkodott, igen gazdag szókinccsel.

De nem léptünk kapcsolatba a Lepénnyel.

A Prime pilótafülkéjében álltunk a térkép előtt (a csillag képét a csillagos ég nyugodt térképére cseréltük), és az útvonalat terveztük.

– Elugrunk ide, a Kék Kutyakölyökhöz – mondta Roman. – Hatalmas csillag… egyszer elrepültem ide. Egy álló napig keringtem körülötte. Elképzelhetetlen. A Nap akkora lenne mellette, mint egy borsószem… Nincs ott mit csinálni, még aszteroidái sincsenek. De gyönyörű… Azután ide ugrunk. Nevezzük ezt a sárga csillagot mondjuk… Menedéknek. Tudja a csuda, miféle csillag, de a spektrumosztályából ítélve valami napféle. Biztos találunk ott bolygókat vagy valami hulladékfélét… a diggereknek mindegy, hol kotorásznak. Csinálunk üzemanyagot…

– És ha nincsenek ott bolygók? – kérdezte Zinovij. – Ne felejtsd el, Roma, láttunk már napszerű csillagot bolygók nélkül!

– Még egy hiperűrugrásra elég az üzemanyagunk. Legrosszabb esetben a maradék üzemanyaggal feltöltünk egy hajót, rárakjuk a diggert meg a szintetizátort, elküldjük még egy ugrásra, ha kell, még egyre… – legyintett Roman. – De nem lehet ekkora pechünk. A természet törvényei mindenütt ugyanazok, tíz normális csillag közül csak egynek nincsenek bolygói… Azután erre megyünk… és erre. Itt valahol fel kell majd állítanunk egy bázist hosszabb időre. Ahol találunk egy oxigénnel rendelkező bolygót, ott verünk tábort. Feltöltjük a készleteket szerves anyaggal az ételszintetizátorokhoz. Míg elérjük a Földet, ezt még kétszer-háromszor meg kell majd ismételnünk. Úgy gondolom, több hónapig eltart majd az út. De ha valami baleset történik, javítani kell, pihenni, összecsapni a férgekkel… vagy akárkivel… Legfeljebb fél év. És ott vagyunk a Földnél.

– Nagyon simán megy nálad minden – morogta Zjama. – Jó is lenne így… És nem lehetne… mégiscsak kioltani ezt a csillagot? Ha távozol, oltsd el a villanyt!

– Nem kell, Zinovij – mondta Roman gyengéden. – Fölösleges. Te is tudod, nem is akaratuk igazán megcsinálni.

– Komolyan? – csodálkozott Lena.

– Komolyan. Csak rá akartunk ijeszteni az idegenekre. Na meg csak egyetlen kioltónk van.

– Csak egyszer lehet használni?

– Ez egy rakéta. Vagy bomba, ha így jobban tetszik. Le kell dobni a csillagra, és a fotoszféra felső rétegeiben felrobban. Talán azt hittétek, a kioltó valami halálsugárféle csillagok számára?

– Nem gondoltunk semmit… – legyintett Lena. – Ártalmas dolog gondolkodni, csak ráncos lesz tőle a homlokod.

Tudtam, mi járt a fejében. A Murénája. Ha megmaradsz, de a hajód elpusztult, nem tudod nem sajnálni. De Orda halála lehetetlenné tette számára, hogy hangosan sirassa hajóját, együttérzést keressen – nem várhatod el, hogy komolyan vegyék aprócska tragédiádat, mikor meghalt egy ember, megmentve ezzel mindannyiunkat.

Roman csak egyszer válaszolt a Lepény hívására, amikor Vagyim Eduardovics már könyörgőre fogta, és közölték velünk, hogy a Főnix repülésre kész. Roman a pult fölé hajolt, megnyomott egy gombot, és halkan ennyit mondott:

– Szerencsés további itt-tartózkodást. Hagyunk itt a napocskátoknál egy bóját… jobb, ha nem mentek a közelébe, ki tudja, mi történhet.

És bontotta a kapcsolatot.

– Intézkedj, hogy bocsássanak a csillag körüli pályára valami vackot. A vécétartály tökéletesen megfelel.

Zjama elvigyorodott.

– A srácok már előkészítették. Összehegesztettek két üres tartályt, körös-körül teletűzdelték acélrugókkal, raktak rá egy napelemmel működő leadót.

– Na és mit sugároz? – kérdezte Roman.

– Tik-tak, tik-tak –legyintett Zjama. – Az órám ketyegését tettük rá.

– Remek – egyezett bele Roman. – Akkor mi maradt hátra? Lóra mindenki? Találkozunk a Kék Kutyakölyöknél.

Lenával elindultunk a hajónkhoz. Most egy hajó jut kettőnkre.

– Sosem repültem el idáig – mondta Lena bánatosan. – Pedig hát itt van egészen közel, egyetlen ugrás, de valahogy sosem szántam rá magam. Arra gondoltam, mit kezdjek ott. A csillag óriási, de nincs itt semmi értékes, csak a plazmatenger…

– Óceán – mondtam. – A tenger erre nem megfelelő szó. Egyébként…

A panoráma-képernyő előtt álltunk. Önkéntelenül is összeölelkezve, hallgatva néztük a tajtékzó tengert… óceánt? Nem egyik szó sem megfelelő erre. Bármelyik óceán egy szempillantás alatt párologna el itt, mint vízcsepp az erdőtűz poklában. Tiszta kék láng a horizont egyik végétől a másikig, pedig messze voltunk a csillagtól, csaknem olyan távolságra, mint a Föld a Naptól – és még sincs semmi más, csak a tomboló, tajtékzó kék tűz, amelynek felületéből lángfelhők szakadnak ki és szóródnak szét a térben…

Lena felsóhajtott.

– Sajnálom a hajódat – mondtam. – Nagyon sajnálom.

Egy pillanatra megfeszült a válla, majd megkérdezte:

– Mit gondolsz, nagy disznó vagyok? Hogy a hajómat siratom?

– Nem – jelentettem ki határozottan. – Az, hogy Orda hőstettet hajtott végre, nem érvényteleníti a te bánatodat.

– Aha… – Lena nagyot sóhajtott. – Olyan, mint egy gázégő. Nem vagy éhes?

Elnevettem magam – csak egy nő képes ilyet kérdezni egy csillagot bámulva, amelynek belsejében a teljes naprendszer elférne, egészen a Szaturnusz pályájáig.

De csodálkozva jöttem rá, hogy éhes vagyok.

– De igen. Hidegen felfalom a céklalevest. Már ettől a látványtól is melegem van.

Lena odament az ételszintetizálóhoz. Én visszamentem a pulthoz.

– Minden hajó, figyelem! – hangzott fel Roman hangja. – Minden hajó megtette a hiperugrást, minden rendben. A következő ugrás kezdetének várható időpontja húsz perc múlva. Ugyanabban a sorrendben haladunk. Az első a Hüperión, utána a Szalamandrák és osztályok szerinti csökkenő sorrendben a többiek. Én zárom a sort. Javaslom ellenőrizni a rendszereket és néhány percig gyönyörködni a csillagban. – Megköszörülte a torkát, majd váratlanul hozzátette: –Néha idejövök, csak hogy nézzem… és csöndben legyek.

– Ki hitte volna, Roman romantikus – nevette el magát Lena. – Tényleg hidegen akarod megenni? Ne melegítsem meg?

– Lena, tizenkilenc hajónk van? – kérdeztem a képernyőre meredve. – A hiperűrugrás kijáratából…

– Férgek! – kiáltotta hangosan Roman. – Minden pilóta foglalja el a helyét! Harcra felkészülni!

Felnagyítottam a képet. Lenka is ott hagyta az ételkészítést, beszíjazta magát a mellettem levő székbe. Igen, a hiperűrugrás kijáratából előtűnt egy féreg – pontosabban egy megaféreg. Lassan lebegett, kényelmesen, mint aki otthon van… néhány kilométerrel odébb ment, és a nyomában kezdtek előbukkanni a kisebb hajók. Egymás után.

– Öt… nyolc… tizenkettő… – számolta hangosan Lena. – Jaj, nagy bajban vagyunk!

– Nagyon nagy bajban – mondtam, amikor az apróságok után a hiperűrugrás helyéről előúszott még egy megaféreg. – Van itt másik pont, ahol át lehet jutni a hipertérbe?

– A navigációs térkép szerint van még egy pont. De nagyon messze. A rendszer másik végén, meg kell kerülni a Kék Kutyakölyköt. – Lena a fejét rázta. – Félek, hogy utolérnek. Lassúak a hajóink.

– Utóvédet kellene itt hagynunk – mondtam.

– Abba Roman nem menne bele… Ki küldhette őket a nyakunkra?

– Nem találod ki? – csodálkoztam. – Derék barátaink a Lepényről. A főnökség.

– Nem gondolod, hogy inkább az idegenek?

– Miért lennének? Az árulás emberi kategória. Bőven akadnak, akik személyes érdekből vagy ambíciókból eladnak akár a férgeknek, akár a medúzáknak…

Lena a képernyőre nézett, és megint feljajdult.

– Komoly gondunk akadt – közölte Roman. – A hipertérből most mászik elő a harmadik megaféreg. Észnél vagytok? Remélem. Mindenkinek – csináljátok azt, amit én!

– Vagyis használd a lábad – mondtam a gázra lépve és megragadva a botkormányt.

Az volt a szerencsénk, hogy a férgek nem támadtak ránk azonnal, ahogy előbújtak a hipertérből. Megvárták, amíg megjelenik a harmadik megaféreg, nyomában még vagy tucatnyi kisebb hajóval, és csak ezután kezdtek menet közben harci alakzatba fejlődni és a nyomunkba eredni. Addigra nekünk sikerült vagy húsz kilométerre eltávolodni tőlük, és a távolság egyelőre egyre nőtt köztünk.

Egyelőre.

Kisebb modelljeink nehéz és lassú hajók voltak. Gravitációs hajtóműveink a rendszeren belüli mozgáshoz nem használtak üzemanyagot, az csak a hiperhajtóművekhez kellett, de a fölösleges hőt csak korlátozott mértékben tudtuk leadni. A maximális sebességgel száguldva némelyik hajó túlhevült. És ha figyelembe vesszük annak a kék óriásnak a hőjét, amely fölött siklottunk, egy félórán belül több pilótának is döntenie kell – megég elevenen, vagy leállítja a hajtóművét és a férgek martalékává válik.

Roman pedig, mint aki eszét vesztette, egyenesen a Kék Kutyakölyök felé vezette hajóinkat!

– Ez meg mit művel? – kiáltott fel Lena. – Roman, mit csinálsz? Elégünk!

– Csináld, amit én! – ordította Roman.

Egyre fokozta a gyorsulást. Mögöttünk pedig ott száguldottak a férgek, a távolság fokozatosan csökkent.

– Elégünk – mondta Lena mély meggyőződéssel. – Bár… nem mindegy, hogyan égsz el?

– Képesek vagyunk… már elméletben… keresztülrepülni a csillagon? – kérdeztem.

Úgy látszott, mindenütt csak a kék tűz van. Nagyon szerettem volna elkanyarodni.

Nagyon.

– Csináld, amit én! – ismételte meg Roman. – Hé, Viking, tartsd az iramot! Miért maradsz le?

– Elégünk! – üvöltötte valaki teljes pánikban. És elhallgatott – nyilván Roman kapcsolta ki a közös hálózatból a rémült pilótát. A képernyőn láttam, hogy az egyik kis hajó fékez, megfordul – és elindul a férgek felé.

Nem lőtt.

Talán magyarázott is valamit. Igyekezett meggyőzni a férgeket, hogy ne bántsák, hogy jó és engedelmes lesz.

Még csak nem is lassítva két megaféreg egy pillanatra rá irányította lézersugarát.

És ennyi volt. A hajó eltűnt. Elpárolgott, atomok felhőjeként keringve a csillag pályáján…

Akkor már inkább a kék tűztengerben…

– Csináld, amit én! – mondta megint Roman. – Nem vagyok őrült… higgyetek nekem…

Nem tudom, hitt-e neki bárki is. Vagy egyszerűen hozzám hasonlóan úgy döntöttek, semmivel sem jobb a férgek lézerétől elpusztulni, mint a csillag tüzében.

– A férgek fékeznek – mondta Lena. Megijedtek a rohadékok…

– A helyükben én is fékeznék – mondtam. – Én is megijednék. Egyébként én is félek.

Valójában már nem is féltem. Valahogy minden értelmét vesztette.

Élet a Földön? Munka, futkosás szerkesztőségről szerkesztőségre, ivászatok, piti intrikák?

Mindez nevetséges volt, nem jelentett semmit a felénk rohanó, lángoló végtelenséggel szemben. Már nem érintője mentén haladtunk, hanem zuhantunk a csillag felé egyre gyorsulva, függőlegesen…

– Figyelem! – harsant fel ismét Roman hangja. – Mindenki vegye le a gyorsulást és tartsa az irányt! Akinek van mivel, kösse be magát. Nem tudom pontosan, hogy történik majd, de a modell értelmében…

– Kilőtt valamit – mondta Lena. – Sneci, rádobta a csillagra a kioltót!

– És akkor most egy kialvó hidrogénfelhőbe zuhanunk bele? – kérdeztem. – Nagyszerű!

A kioltó-rakétának láthatóan jó hajtóműve volt. Egyre gyorsabban és gyorsabban száguldott, valami egészen elképzelhetetlen gyorsulást érve el – egyre közelebb és közelebb ért a kék lángtengerhez…

Majd a kékségen felvillant egy bíborszínű pont. Felvillant és eltűnt.

– Nem működik – mondtam.

Még egyre zuhantunk a csillag felé. Vajon tényleg segítenek-e rajtunk a Fáklyák, ha mégiscsak úgy döntünk, hogy megpróbálunk megállni és elmenekülni? Hiszen már a fotoszféra felső rétegeiben járunk, és az első pajzsok fogyasztásmérője már kezd vészesen villogni.

És ebben a pillanatban a felszínnek azon a pontján, ahová a kioltó behatolt, örvény keletkezett. Ha víz lett volna, vízörvénynek nevezhetnénk, de mivel izzó plazma volt, palazmaörvény a helyes kifejezés.

Olyan iszonyatos sebességgel terjedt szét, mintha a csillag belsejében kihúztak volna egy akkor adugót, mint a mi Napunk – és az összes plazma kezdett elfolyni valahova. A csillag felszíne megremegett, összerándult – majd gigantikus hullámgyűrűk áramlottak szerte az egyre táguló plazmaörvény körül, kontinensnyi lángnyelvek szakadtak ki az űrbe, bolygónagyságú viharzó gömbök, szerteszáguldó, némelyik bolygónál nagyobb protuberanciák.

– A férgeknek annyi – mondta Lena, és megértettem, hogy a szétomló csillag mégiscsak talált magának áldozatokat.

Mi pedig még egyre gyorsabban hullottunk bele a plazmaörvénybe, már mélyen a volt csillag belsejében jártunk, a belehatoló, egyre táguló alagútban, a benne váratlanul kialakult vákuumban, ott, ahol még az imént is termonukleáris szintézis zajlott, a megölt csillag gyomrában.

A pajzsok mohón nyelték az összes energiát, amit csak a hajó adni tudott. A hajóban forróság lett, nem tudtuk leadni a saját testhőnket, sültünk a csillaggrillen.

De már valahol a csillag közepe táján jártunk.

És ebben a pillanatban a csillag végképp szétesett.

Minden irányban áradtak a gyorsan hűlő kék plazmanyalábok. Szinte egyetlen pillanat alatt kihunytak, mintha egy kapcsolót fordítottak volna el, fortyogó gömbökbe tömörültek, majd rögtön szét is hullottak, mintha valamilyen átok gátolná meg, hogy apró csillagokká álljanak össze, és kihűlve halott bolygókká váljanak az űr végtelenjében, mintha az az egyetlen lehetőség adatott volna számukra, hogy molekuláikra, atomjaikra széthullva, tekervényes csillagködökké válva szétszéledjenek a világűrben…

– Kék mancsok, kék fülek… – mondta Lena. – Megöltük a Kék Kutyakölyköt. Csípj meg, Sneci. Felrobbantottunk egy csillagot, és átgázoltunk a hulláján. Keresztülmentünk rajta. És a csillag kialudt. Mintha eloltottak volna egy lámpát. Au, Sneci!

– Te mondtad, hogy csípjelek meg – sértődtem meg.

– Flotta, létszámellenőrzés! –szólalt meg Roman.

Megérintettem a kapcsolat gombját, és jelentkeztem:

– Itt Sneci… Sneci és Taxis. Élünk.

Az ellenőrzés majdnem tíz percig tartott. Néhányan hisztériásak voltak. Az egyik hajónak tönkrement a kommunikációs rendszere, a pilóta feltalálta magát, odarepült a Prime-hoz, hogy „vizuálisan” jelentkezzen.

Csak öt hajót veszettünk el, a kicsik közül. De bármily furcsa, még két gyengécske Arlon is megúszta.

Sötétben közelítettük meg a második hiperűrugrás helyét – még a csillagok sem látszottak, mindent eltakart a Kék Kutyakölyök szétszóródott anyaga.

– Minden hajónak – szólalt meg Roman fáradt hangja. – Nem késlekedhetünk. Nem állunk meg. Ez a zóna most olyan, mint a tájfun centruma. Most minden csöndes és üres. De mindjárt egyensúlyba jön. Ritkás gázfelhő alakul itt ki, és a mi sebességünk mellett percek alatt felgyújtja a pajzsainkat. Úgyhogy nem késlekedhetünk. Sorakozzatok fel, egymás után irány az ugrás. Ha kiléptetek, húzódjatok félre, adjatok helyet a következőnek.

– Roma, biztos voltál benne, hogy minden pontosan így történik? – kérdeztem.

Roman kis szünet után válaszolt:

– Lehet az ember bármiben is teljesen biztos?

– Értem – mondtam.

– De ha felvesszük a harcot a három megaféreggel szemben, annak a kimenetelében biztos lettem volna.

Nem vitatkoztam vele.

Elsőnek a Prime végezte el az ugrást, mi a hatodikak voltunk.

És az első, amit megpillantottam az ugrásból kilépve a frissiben Menedéknek elnevezett csillag térségében, egy megaféreg volt.

Egyetlenegy.

A hiperűrugrás helyétől nem messze lebegett. Védőpajzsait kikapcsolta. Nem kísérték apró hajók.

És nem lőtt.

Minket várt.

EPILÓGUS – A Földön

VAGYIM Eduardovics széttárta a karját.

– Én sem tudok többet, mint maguk. A Keresők csoportja annak az eszmének az alapján verődött össze, hogy az őket körülvevő világ virtuális. Megszerezték a kioltó, egy csillagok megsemmisítésére alkalmas fegyver terveit. Mintha már nem igazán hinnének a virtualitásban. De úgy határoztak, felhasználják a kioltót. A Lepény napja körüli pályára álltak, tárgyalásokat követeltek… és a maguk hasonmásai mentek el hozzájuk. Azután… azután történt valami. Egyik hajójuk, a Muréna lekapcsolódott a Keresők vezérhajójáról, maximális sebességgel eltávolodott tőle, és felrobbant. A másik hajó is lekapcsolódott – és a Keresőkkel együtt hiperűrugrást hajtott végre.

– Én élek – mondta Lena. – Érzem. Különben más lenne a világ… Miért robbant fel a hajóm?

Vagyim Eduardovics széttárta karját.

– Honnan tudjam? Én, már megbocsássanak, itt vagyok, láthatják… Minden információm abból származik, amit az alteregóm elmondott… meg amit maguk is láthatnak a képernyőn. Személyesen magukat kérték fel parlamenternek… ott, a világűrben. Talán volt valami konfliktus. Talán szökni próbált valaki, és lelőtték…

– Én is megérezném – mondta Valentyin. – Lena él. Én is élek. Ott vagyunk valahol, csak egy hajót vesztettünk el.

Vagyim Eduardovics vállat vont.

– Remélem. Egyébként a naphoz közeli pályán hagytak valamit, talán a kioltót, talán egyszerűen egy aknát… de az is lehet, hogy csak átverés, hogy idegesítsék a többieket. Lehet, hogy fogságba ejtették magukat?

– Mi a frásznak? – kérdezte Lena durván.

– Nem tudom. De az is lehet, hogy valami csavaros eszű fickónak az az ötlete támadt, hogy aknát tegyen a maguk hajójára, és felrobbantsa vele a Keresők zászlóshajóját. A terv kiderült, az aknával felszerelt hajót lekapcsolták és megsemmisítették, maguk meg… megsértődtek. És a lázadókkal együtt elmentek.

Lena összehúzta a szemét.

– Miért, maga képes lett volna így tenni?

– Erre semmi szükség, jó? – fortyant fel Vagyim Eduardovics. – Én nem ő vagyok. Én ilyet nem csináltam volna, nem illik a szabályaimhoz! De eszembe jutott? Igen. Tehát neki is eszébe juthatott. De hogy ő most hogy gondolkodik, mire lenne képes, nem tudhatom. Túlságosan hosszú ideje élünk külön.

Valentyin arra gondolt, hogy Vagyim Eduardovics bizonyos mértékig tisztességesen játszik. Neki magának eszébe sem jutott volna, hogy hasonmásaikat ilyen tétovázás nélkül átverhetik, és puskaporos hordón indíthatják őket útnak.

Majd az jutott eszébe, milyen kényelmes, ha van egy ilyen önálló alteregód, aki átvállalja a piszkos munkát. „Külön élünk” – és ennyi.

– Keressenek meg minket – mondta Lena. – Hallja?

– Mondtam is ezt magamnak – közölte borúsan Vagyim Eduardovics. – Megígérte. Azt mondta, azonnal keresni kezdik magukat. Hiszen maguk is tudják, a Keresők nagy veszélyt jelentenek számukra.

– És a férgeket… nem lehet megkérni? – érdeklődött Lena.

– Amint megjelenik itt az új képviselőjük, megkérjük – bólintott Vagyim Eduardovics. – De addig is… nem túl fáradtak?

Valentyin és Lena összenézett.

– Inna hazament kialudni magát. Nekem meg kell oldanom az… elhunyt idegennek és ennek az ideges kölyöknek a dolgát. Közben meg jönnek a játékosok. A folyamat nem áll le. Nem zárhatunk be, a Lepényen szükség van az új pilótákra… folyamatosan szükség van rájuk.

– Dolgozzunk itt? – kiáltott fel Lena.

– Persze. Legalább délig. Adaptálom magukat a portál mechanizmusához, az majd automatikusan működik. Nos?

– Én mindenkit lebeszélek majd – mondta Valentyin. – Mindenkit.

– Talán… én is – mondta Lena. – Nem fanatikusan, de megpróbálom.

– Szívük joga – hagyta rájuk könnyedén Vagyim Eduardovics. – Csak ki ne rugdalják innen őket, rendben? Egyébként meg csak tessék, beszéljék le, győzzék meg őket. Mondják el az igazságot, és csak az igazságot… hiszen most már egy csapat vagyunk.

A férfi egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki videojátékokkal tölti az idejét. Komoly megjelenésű, jól öltözött, nagyon megfontolt, negyvenvalahány éves ember volt. Egyébként… Valentyinnak az jutott eszébe, fogalma sincs arról, hogyan is fest a tipikus videojátékos. Csak adrenalinra vágyó kamasz lehet? Vagy csak zárkózott fiatalember, akinek nincs barátnője? Csak komputer- és hálófüggő, animált csaták megszállottja?

– Arról akar meggyőzni, hogy mindez igaz? – kérdezte a férfi.

– Igen, Alekszandr Alekszandrovics – felelte Valentyin egy pillanatra belelesve a kitöltött kérdőívbe. – Mindez tökéletesen komoly. Ön persze itt marad a Földön, de pontos másolata ott találja magát valahol… a csillagok között. Egy olyan világban, amelyben a játékosok valóban űrhajót vezetnek. Ahol valóban lövöldöznek és ölik egymást. Ahol földönkívüli szörnyek élnek. És hasonmásának tudata csak akkor olvad össze a testével, ha túlél ott három évet.

– Nagyon csábító – mondta a férfi. – A kecske is jóllakik, a káposzta is megmarad.

– Nem hisz nekem? – kérdezte Valenytin. – Azt hiszi, ez csak reklám? Marketingfogás? Én is azt hittem. De aztán… – Legyintett.

– Nem erről van szó. – A férfi elmosolyodott. – Elhiszem. Pontosabban feltételezem, hogy amit mond, igaz. De nekem ez megfelel.

– Miért?

– Mert mindig érdekesebb két életet élni, mint egyet – nevette el magát. – Még ha az egyik veszélyes és rövid is.

– Ezt csak most mondja – motyogta Valentyin. – Itt ülve, arra számítva, hogy itt is marad a Földön. De amikor odakerül… már késő lesz.

– Élni így is, úgy is veszélyes – mondta komolyan a férfi. – Ha tudná, micsoda ügyleteim voltak a kilencvenes években… Nem, nem. Nem tud lebeszélni. Elfogadom.

– Hát jó. – Valentyin kezdett dühbe jönni. – Beleegyezését világos, egyértelmű módon kifejezte, józanul és ép elmével. Menjünk.

– Máris? – lepődött meg Alekszandr. – Uram isten, akad egy hely Moszkvában, ahol nincs bürokrácia!

Kimentek a folyosóra. Valentyin egy kulcscsomót forgatott az ujján, és arra gondolt: „Mindent elmagyaráztam neki. Próbáltam lebeszélni. Ő döntött így.”

Már a folyosó végén jártak, amikor a szomszédos szobából kilépett Lena az ügyfelével – egy csúnyácska fiatal lánnyal, aki láthatóan nagyon ideges volt. Mondhatni, a hisztéria határán állt.

– Képzeld, Sneci – kiáltott utána Lena –, ott van a vőlegénye. Levelezve jöttek össze. A lány játszott, a srác meg komolyan… ott van. És megállapodtak, hogy a lány is jelentkezik itt. Megpróbálod lebeszélni?

Valentyin a lányra nézett, és vállat vont.

– Mi értelme? Hadd menjen.

Kitárta a világmindenségre nyíló ajtót, és hozzátette:

– De csak az én ügyfelem után. Érkezési sorrendben.

EPILÓGUS – A kozmoszban

– NEM FELEL a hívásra – mondta Roman. – Nem támad. De eleven, energiát sugároz, működnek valamiféle műszerei… tudja ördög, mifélék, nincsenek normális eszközeink, hogy nagy távolságról bemérhetnénk őket! Mennyit röpködünk, hadakozunk, de ilyesmire nem gondoltunk.

Megértettem őt. Romannak minden oka megvolt az idegeskedésre. Elsőként megtámadni a férget nem lett volna értelme. Talán még le is győzhetnénk, de rengeteg hajót vesztenénk. Na meg a – még oly halvány – remény is, hogy kapcsolatba léphetünk vele, felülírta agresszivitásunkat.

Ugyanakkor le kellett volna szállnunk valamelyik bolygóra vagy találnunk egy méretes aszteroidát, hogy használatba vegyük a szintetizátorokat, „összekotorjuk” a szükséges ásványokat, és üzemanyagot állítsunk elő. A Prime meg még három-négy hajó alighanem képes lett volna végrehajtani a következő ugrást, de például mi már nem. Nem is beszélve a megmaradt apróságokról.

De ostobaság lett volna eltávolodni a hiperűrugrás helyétől és bányászkodással foglalatoskodni – a hátunk mögött hagyva egy harci űrhajót.

Így hát hadrendbe állva oldalt várakoztunk. Hogy mit várunk? Ezt senki nem tudta.

– Még egy órát várunk – döntött Roman. – Ha továbbra is csak itt lebeg… Majd akkor eldöntjük, mit tegyünk.

– Mégiscsak csinálok egy céklalevest – határozott Lena. – A receptjét ugyan egy idióta találta ki, de a csirkefasírtból még inkább elegem van.

De úgy látszik, a kulinárisért felelős helyi istenség határozottan ellenezte a céklaleves táplálékként való fogyasztását. Alig lépett oda Lena a szintetizátorhoz, amikor hirtelen egyenletes fehér fény öntötte el a központi képernyőt, eltakarva a kozmoszt és a csillagokat.

Majd a tejfehér fényben megjelent egy ember.

Mögötte, fókuszon kívül homályos árnyak mozogtak. Kellemetlen látvány volt. Mintha hasonlítanának az emberre… mégis mások.

Lenka a képernyőre nézve felkiáltott:

– De hiszen ezt ismerem! – kiáltottam. – Ismerem! Ez a Csillagóra őre!

Az az ember a fehér képernyőn lassan forgatta a fejét, ettől az a kellemetlen érzésem támadt, hogy lát mindent, ami a hajón történik. Egyébként… miért is ne? Nagyon sok mindent nem tudtunk a hajónkról…

– Mind a tizenhárom hajójukon mindenki lát és hall engem – szólalt meg végre az ember. – De tárgyalni csak a vezetőjükkel fogok. Az a benyomásom támadt, hogy az de facto Roman.

Szünet. Majd Roman hangja:

– De facto – igen. Válaszaimat hallani fogják a hajókon?

– Igen. Ez megfelel neked?

– Tökéletesen.

– Nagyon jó – bólintott az ember. És teli szájjal elmosolyodott. – Lenyűgözött az a színjáték, amit azzal a csillaggal műveltek, amit Rigelnek neveznek… neveztek.

– Anyám, a Rigelt oltottuk ki – mondta Lena. – Az űrhajósok kinyírnak minket. Az űrhajók a Rigel szerint tájékozódnak.

– Nem egyhamar tudják meg – nyugtatgattam.

– Több mint ezer év múlva – mondta az ember a fehér képernyőn, mintha szavaimra válaszolna – tettük a Földön is ismeretessé válik. De nem előbb. Nem tanácsoljuk, hogy elrepüljenek a Napjukhoz.

– Miért? – kérdezte Roman a leghétköznapibb hangon.

– Mert csillagközi űrhajók felbukkanása az embereknél nem illik a terveinkbe. Ember-partnereinket bizonyos meghatározott technológiákkal fizetjük ki. De nem ilyenekkel.

– Vissza akarunk térni a Földre – mondta Roman határozottan.

– Emlékeztetni szeretném, hogy mindannyian aláírták a szerződést – mondta a volt őr. De vajon tényleg ő volt az? Vagy csak egy a férgek által alkalmazott emberi külsők közül? Valószínűleg inkább ez utóbbi. Úgy döntöttem, féregnek tekintem. – Ha kívánják, visszajuttatjuk magukat a Földre, a szerződés lejártakor. Nem fizikai testükben, hanem tudatuk és Földön maradt eredetijük tudatának összeolvasztásával. Minden úgy lesz, ahogyan a szerződésben megíratott. Kivétel nem lesz.

– És ha mégis odarepülünk? – kérdezte Roman.

– Ostoba kérdést föltéve ostoba válaszra kényszerít – mondta a féreg. – Maguknak egy kioltójuk volt. Nekünk sok van. Szükséges még további magyarázat?

– Nem – mondta Roman.

– Nagyszerű. Megértettük egymást, a döntés most már magukon múlik. Majd bizonyos nyomást gyakorlunk a Lepény vezetőségére… hogy ne tekintsék magukat közellenségnek, és kereskedjenek magukkal. Maguk aligha állnak be valamelyik közönséges szövetségbe vagy klánba, de megpróbálhatnak önállóan meglenni. Legyen ez baráti gesztus a részünkről.

– Lenyűgöző –mondta Roman. – Baráti gesztus tekintetbe véve azokat a hajókat, amelyeket felgyújtottunk a… Rigelnél?

– Maguk pontosan azért vannak itt, hogy időnként felgyújtsák a hajóinkat – mondta gúnyosan a féreg.

– Ezt megmagyarázná? – kérdezte Roman. – Egy újabb… baráti gesztus gyanánt? Ezek valamiféle belső ellenségei civilizációjuknak? Vagy bűnözők? Vagy…

– Ezek a gyerekeink. Csak a gyerekeink. – Az őr megint elvigyorodott.

– Akkor semmit sem értek – mondta Roman.

– Jó, elmagyarázom. – A féreg megdörzsölte állát, mintha gondolkodna. De biztos voltam benne, hogy csak imitálja az emberi gesztusokat. – A legtöbb civilizáció – és az önöké is ezek közé tartozik – fennmaradásának véges és pontosan meghatározott ideje van. Nem, nem háborúkról vagy ökológiai katasztrófákról van szó. Nem is tudományos kísérletezgetésekről… többnyire. Mindössze csak a komfort növekedéséről és az életminőségről. Amint egy civilizáció eljut a fejlődés olyan fokára, hogy az élettartam kezdi megközelíteni a halhatatlanságot – és önök viszonylag gyorsan elérik ezt –, a fizikai munka is a múlté lesz – és ezt is hamarosan elérhetik –, elveszti létezése megújításának értelmét. Ez leginkább a humanoidokra jellemző, egyszerűen nem szülnek több gyereket, és lassan, simán, nagyon szépen kihalnak. Szeretjük felkeresni az ilyen bolygókat és tanulmányozni azt a hatalmas alkotói örökséget, amely a humanoid rasszok után marad.

– Ezt nem hiszem el – mondta Roman kis szünet után.

– Jogában áll. De ez az igazság. Mi egyáltalán nem tartunk a maguk civilizációjától, amely nagyon messze van tőlünk, és a végét járja, prognózisaink szerint másfél–kétezer éve van hátra. Maguk nem ellenségeink. Azt kívánjuk, éljenek boldogan, és élvezzék ki fajuk aranykorát. A galaxis hozzánk legközelebb eső körzeteit persze kénytelenek voltunk sterilizálni. A fiatal civilizációk nagyon agresszívek, azt tudhatják önmagukról.

– És maguk? Agresszívek?

– Mi? A legkevésbé sem. A mi problémánk ennek az ellenkezője, és nem jellemző a humanoid fajokra. Reprodukciós folyamatunk igen egyszerű: ivadékaink nem szorulnak nevelésre, és maguktól szocializálódnak. Nem fenyeget minket a túlnépesedés, sok a bolygó. De esztelenség lenne kiküszöbölni minden evolúciós tényezőt, amely segít felnövekedni a gyerekeinknek, kiszűri a butákat, lassúakat, gyávákat, sikerteleneket. Telepítsük tele egyik világot a másik után fajunk sikerületlen példányaival? Ostobaság. Szükségünk volt egy evolúciós tényezőre. Valamire vagy valakire, ami vagy aki megszabadít minket a genetikai selejttől. A fiatal és agresszív civilizációk a legalkalmasabbak erre. És azt is vegyék figyelembe, hogy nem uszítjuk rá fiataljainkat a maguk világaira. Nem erőszakkal hurcoljuk ide magukat. Nem teremtünk kedvezőtlen feltételeket arra kényszerítve magukat, hogy kézitusában kelljen harcolniuk… nem sok esélyük lenne. Gyakorlatilag egyforma hajókat adunk maguknak és a gyerekeinknek. Engedjük, hogy éljenek, mulassanak, harcoljanak. Sőt vissza is térhetnek – a legjobbak maguk közül. Hol itt az agresszivitás? Sehol. Maguk kalandokat kapnak. Mi megkapjuk a selejtezést.

– Ez iszonyatos – mondta Roman halkan. – A maguk gyerekeit gyilkoljuk… de miért vagyunk megfosztva attól, hogy saját gyerekeink legyenek? Félnek a konkurenciától?

– Ugyan már! – A féreg zavartan nézett maga elé. – Miről beszél? Maguk nem jelentenek nekünk konkurenciát. Csak kegyetlenség lenne megengedni, hogy gyerekeik legyenek ebben a világban, ami háborúskodásra van kitalálva! Tekintsék ezt úgy, hogy gyerekeik jogának védelmét szolgálja, a gyerekeikét, akik természetesen itt nem jöhetnek világra.

Ezzel a tirádával, úgy látszott, belefojtotta a szót Romanba. Vezetőnk hallgatott.

– Örülök, hogy megértettük egymást – mondta a féreg. – Viszontlátásra. Vagy helyesebb lenne azt mondanom, isten önökkel? Azt kívánom mindannyiuknak, játsszák végig a játékot és sikeresen térjenek vissza szülőbolygójukra.

A képernyő elsötétült.

A megaféreg pedig lassan elúszott a hiperűrugrás helye felé.

– Ez azt jelenti, nincs remény… – mondta Lena halkan.

– Ez csak azt jelenti, hogy még nem találtuk meg – feleltem.

A megaféreg kecsesen, méltóságteljesen besiklott a hiperűrugrásba és eltűnt.

Az éterben csend honolt.

Majd megszólalt Roman:

– Figyelem. Mindenki hallott mindent? A véleményeteket akarom tudni.

Lenára néztem. Majd a pult fölé hajoltam, mintha ettől jobban hallanák a hangomat:

– Itt Sneci. Beszélhetek?

– Engedélyezem – felelte Roman. És én megértettem, hogy az álmodozó játékosoknak ez a hebehurgya kompániája magától kezd átalakulni valami egészen mássá. Valamilyen harci szervezetté. Valamivé, ami működhet…

Persze, ha megmarad.

– Nem tudom, hazudik-e vagy nem – mondtam. – Ezt közülünk senki nem tudhatja… és igen, talán soha nem is tudja meg. De talán van valami a szavaiban. Az emberek csak akkor tudnak fejlődni, ha harcolnak. Ha… ha mozognak. Új földeket népesítenek be. Ha megütköznek egymással. Ha mindent nehezen tudnak megszerezni. De ha a szádba repül a sült galamb, akkor csak fekszel a pálmafa alatt, és zabálsz. Mi mindnyájan… majdnem mindnyájan azért kerültünk ide, mert beszálltunk egy játékba. Egy videojátékba, amelyikben harcolni és győzni kell. Mondjátok meg, miért kezdtetek játszani? Nem vagytok gyerekek. A legtöbben közületek nem is nyomorogtak, nem is unatkoztak a Földön. Akkor mi hiányzott az életetekből? Mi késztetett arra, hogy éjjel-nappal a gép előtt üljetek, és az egeret kattintgassátok?

Figyeltek rám. Ugyanolyan nagy figyelemmel hallgattak engem, mint előttem a férget. És megértettem, ha nem sikerül, ha nem vagyok képes meggyőzni őket, ha nem tudom megcáfolni, semlegesíteni, amit a féreg mondott – végünk, mindannyiunknak végünk.

– Talán elpusztul a Föld – folytattam. – De nem azért, mert az emberiségnek lejár a rugója, az ember nem felhúzós játék. Hanem azért, mert nem lesz mire fordítania erejét, lelkesedését, dühét! Mivel eltűntek a bolygóról a fehér foltok, más bolygónk pedig nincs, kilátásunk sincs rá. Csak az marad… csak az marad, hogy tökéletlen világokat keressünk magunknak. A Földön mindig voltak olyanok, akik inkább otthon maradtak, és olyanok, akik tovább akartak menni. Akik átkeltek az óceánon, meghódították Szibériát, eljutottak a sarkvidékekig, felrepültek az űrbe. És az emberiséget ők tartják életben, mi tartjuk életben, azok, akiknek hiányzik valami otthon, a melegben, a jóllakottságban. És ez az igazi élet. Igen, ha nincs hova menni, ha elmerülünk virtuális világokban – végünk. Azt mondta a féreg, hogy mi nem jelentünk a számukra konkurenciát? Ködösített. A Föld valóban nem konkurensük. De mi – azzá válhatunk. Ha nem adjuk meg magunkat. Ha nem engedjük le a karunkat. Ha nem veszítjük el a reményt. Kalandot kerestünk? A férgeknek hála meg is találtuk. De most rajtunk a sor, hogy eldöntsük, miféle kalandok kellenek nekünk. Körülöttünk túlságosan is sok a fehér folt – és én látni akarom, milyen színűek igazából.

Elhallgattam. Néhány pillanatig még csönd volt. Majd megszólalt valaki:

– Őszintén szólva nem is igazán törekedtem a Földre. Ott az anyósom és a cégvezetőm. Boldoguljon velük a hasonmásom.

Valaki felvihogott. Más valaki káromkodott – de nem elkeseredetten, hanem kihívóan. Hangzavar támadt. Majd megszólalt Roman:

– Köszönöm, Sneci. Nem állítom, hogy boldoggá tesz, hogy pont nekünk jutott a feladat „továbbmenni”. De ha már így alakult… Flotta! Visszamegyünk a bázisra. A helyzet itt egyre vidámabb. A Föld meg… a Föld meg vár egy kicsit.

– Hibát követtek el – mondta Lena halkan. – Nagy hibát, amikor azt mondták, nem vagyunk konkurenseik, hogy az emberek pusztulásra vannak ítélve.

– Igen – értettem egyet vele. – Nem szeretjük az ilyesmit.

– Csak egy dolog zavar – folytatta Lena. – Látszólag jól kiismerték az embert. De nem jöttek rá, hogy amit mondanak, csak feldühít minket?

– Nem hiszel a féregnek?

– Nem nagyon – ismerte be Lena. – Nem mindenben.

– Hát akkor – mondtam, és megfordítva hajónkat a zászlóshajó nyomába eredtem. – Lesz még időnk eligazodni ezekben a dolgokban.

SZERZŐNKRŐL

Szergej Lukjanyenko

Kazahsztánban született, 1968-ban, és már fiatalon megragadták képzeletét a Sztrugackij testvérek és Robert Heinlein oroszul is hozzáférhető ifjúsági SF-jei. Ő maga 18 esztendős kora körül kezdett írással foglalkozni, és egy évvel később az alma-atai Zarja című újság meg is jelentette első novelláját. Eközben a helyi orvosi egyetemen kitanulta a pszichiáteri szakmát.

1989-ben dolgozni kezdett első komolyabb regényén, a Negyven sziget lovagjain. Ebben idegenek rabolnak el kisgyerekeket, hogy a jövő vezetőinek alakuló személyiségjegyeit tanulmányozzák egy mesterségesen létrehozott környezetben. A regény szinte egyszerre jelent meg a szerző első önálló novelláskötetével, amely a Nukleáris álom címet kapta. Ez utóbbiban az írások többsége pusztuló, széthulló jövőkben játszódik. (Több elbeszélése magyarul is olvasható a Galaktikában, illetve a Kétszázadik című antológiában.)

Ezek és Lukjanyenko későbbi művei számos hazai díjat elnyertek, így hamarosan már egyre népesebb oroszországi rajongótábor várta a következő kötet megjelenését. A határokon túli ismertségre azonban a szerzőnek még egy évtizedet kellett várnia. Timur Bekmambetov 2004-ben készített filmet az Éjszakai Őrségből. A kevés pénzből is látványosra összehozott produkciót átvették amerikai forgalmazásra, és ez lehetőséget adott a regény angol fordításban való megjelentetésére. Addigra a könyvnek otthon már két folytatása (Nappali Őrség, Alkonyi Őrség) is elkészült, majd azóta még három (Utolsó Őrség, Új Őrség, Egyesült Őrség).

Számos további regény és sorozat fűződik még nevéhez, közülük is kiemelésre érdemes a sztrugackiji ihletésre született Ugrás-ciklus, melynek két kötete az Ugrás az űrbe és a Ugrás az ismeretlenbe.

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ – „Van számítógépem, startra készen állok!”

Első fejezet, amelyben Valentyin elolvas egy furcsa hirdetést, furcsa emberekkel ismerkedik meg, és furcsa dolgokat kíván

Második fejezet, amelyben megértem, hogy maradéktalanul mindent megkaptam, sőt többet is

Harmadik fejezet, amelyben hajót, nevet kapok, és egy jókorát a képembe

Negyedik fejezet, amelyben Valentyin oknyomozásba kezd

Ötödik fejezet, amelyben rávesznek, hogy ne higgyek a szememnek, és jobbnak látom, ha nem hiszek a fülemnek

Hatodik fejezet, amelyben az első világháború pilótái jutnak eszembe, és ez kapóra jön

Hetedik fejezet, amelyben Valentyin játszani kezd, és paranoiás lesz

Nyolcadik fejezet, amelyben választanom kell hülyeség és kegyetlenség közt, majd megértem, mi a különbség gyártott és megcsinált között.

Kilencedik fejezet, amelyben a Nigredo lakóinak életmódjával ismerkedem

Tizedik fejezet, amelyben Valentyin társakat keres a bajban

Tizenegyedik, fejezet amelyben új hajót kapok

Tizenkettedik fejezet, amelyben megtudjuk, mit loptunk el a Lepényről, és tanúi lehetünk egy kis csetepaténak

MÁSODIK RÉSZ – „Van hajóm, harcra készen állok!”

Első fejezet, amelyben Valentyin röstelkedik, mert rég mosta fel a padlót

Második fejezet, amelyben becsületbíróság elé kerülök

Harmadik fejezet, amelyben átesem a tűzkeresztségen

Negyedik fejezet, amelyben Valentyin és Lena illegalitásba vonul

Ötödik fejezet, amelyben felgyújtok egy férget

Hatodik fejezet, amelyben olyan helyre kerülök, amelyet  sokan paradicsominak tartanak

Hetedik fejezet, amelyben Valentyin a Napot keresi

Nyolcadik fejezet, amelyben beszélek magammal

Kilencedik fejezet, amelyben letartóztatnak minket

Tizedik fejezet, amelyben Valentyin és Lena támadásba lendül

Tizenegyedik fejezet, amelyben elengednek minket, és megtudjuk, miért

Tizenkettedik fejezet, amelyben mégiscsak megtesszük, amire mindenki várt

EPILÓGUS – A Földön

EPILÓGUS – A kozmoszban

KIADÓNK KÖTETEI

GALAKTIKA FANTASZTIKUS KÖNYVEK

2017

Kasztovszky Béla: Álomutazás

Vaszilij Orehov: STALKER – Katasztrófa sújtotta terület

Zsoldos Péter: A Viking visszatér

Jeff Carlson: Fagyott égbolt

Dennis E. Taylor: MI, Bob

Zsoldos Péter: Távoli tűz I.

Zsoldos Péter: Távoli tűz II.

A. és B. Sztrugackij: Fiú a pokolból

Dave Howard: A Leymann-transzfer

Arkagyij Suspanov, Szergej Lukjanyenko: VarázsŐrség

Robert Charles Wilson: Affinitások

Zsoldos Péter: A feladat

Vladimír Páral: Rómeó és Júlia 2300

Ondřej Štindl: InterZóna

Christopher Priest: Kifordított világ

Vaszilij Orehov: STALKER – Tűzvonal

D.J.Molles: Amerika lángokban 1 – Tisztogatás

Jodi Taylor: Egyik átkozott dolog a másik után

2016

GFK 300. (Háromszázadik)

Jezsi Tumanovszkij: S.T.A.L.K.E.R. – Agyar

Molnár Csaba: A széttört idő legendája

Ronil Caine: Lilian

Vékony Krisztián: Sors-algoritmus

Michael Walden: Eshtar – Első könyv

China Miéville: Vastanács

Lovas Lajos: Törzsszövetség

Arkagyij és Borisz Sztrugackij: Hazatérés

Michael Walden: Eshtar – Második könyv

Joe Haldeman: Örök szabadság

Fedina Lídia: Virokalipszis

Jack McDevitt: Feltámad a múlt

Szergej Lukjanyenko: Egyesült Őrség

2015

Jean Ray: Kárhozott istenek

Arthur C. Clarke: 2001. Űrodisszeia

James Lovegrove: Ré kora

Emmi Itäranta: A teamesternő könyve

Sztugackij: Fogadó a Halott Alpinistához

Jack McDevitt: Űrhajótöröttek

Cory Doctorow: Homeland

Arthr C. Clarke: 2001 elveszett világai

Vlagyimir Vasziljev: S.T.A.L.K.E.R. – A duplikátor gyermekei

Christian Charrière: Iscambe erdeje

Valerio Evangelisti: Égj, Inkvizítor!

Ondřej Neff: Sötétség

John Brunner: Zanzibár

Robert Charles Wilson: Darwinia

Vlagyimir Vasziljev: IdőŐrség

Robert A. Heinlein: Kettős csillag

Robert J. Sawyer: Halál a vörös bolygón

Jack McDevitt: Ősi partok

Martin H. Greenberg: Az Alapítvány barátai – Antológia Asimov tiszteletére

2014

Stephen Baxter: Antijég

Arkagyij és Borisz Sztrugackij: A kárhozott város

Arthur C. Clarke – Michael Kube-McDowell: Tűzszünet 1. – Ravasz

Arthur C. Clarke – Michael Kube-McDowell: Tűzszünet 2. – Béklyó

Szergej Lukjanyenko: Igék Földje – A vas birodalma

Robert J. Sawyer: Kifürkészhetetlen

Isaac Asimov: A Halhatatlanság halála

Robert A. Heinlein: Ajtó a Nyárba

Jack McDevitt: Emlékmű a csillagokban

Robert Charles Wilson: Misztérium

Valerio Evangelisti: Eymerich 2 – Örökké élj, inkvizítor!

Marina és Szergej Gyacsenko: Andrej és a Föld zarándokai

David Brin: Existence 2. – A létezés titka

Charles MacLean: Néma csend

Isaac Asimov: Azazel

Szergej Lukjanyenko, Vitalij Kaplan: Más Őrség

Joe Haldeman: Örök béke

2013

Diana Wynne Jones: A Merlin-összeesküvés

Adam Wisniewski-Snerg: A lator evangéliuma

Brian W. Aldiss: Szuperállam

Arthur C. Clarke: Földfény

Charles MacLean: Paranoia

A. és B. Sztrugackij: Stalker – Piknik az árokparton

Valerio Evangelisti: Eymerich 1 – Indulj, inkvizítor!

Clive Barker: Abarat – Abszolút éjfél

Robert J. Sawyer: WWW 2 – Vigyázók

A. és B. Sztrugackij: Mese a trojkáról

Robert Charles Wilson: Bázis – A Blind Lake-rejtély

Robert J. Sawyer: WWW 3 – Végzet

Szergej Lukjanyenko: Igék földje – A vas prófétája

Jack McDevitt: Tűzmadár

Harry Harrison: Vissza az Édenbe

Robert A. Heinlein: Csillagközi Invázió – Starship Troopers

2012

Stephen Baxter: Időhajók

Arthur C. Clarke – Gentry Lee: Bölcső

A. és B. Sztrugackij: A hétfő szombaton kezdődik

Joe Haldeman: Örök háború

Jack McDevitt: Echo

Szergej Lukjanyenko: Őrök Világa

Robert Charles Wilson: Kronolitok

Arkagyij és Borisz Sztrugackij: A bíborszínű felhők bolygója

Joan Slonczewski: Agypestis

Szergej Lukjanyenko: Új Őrség

Connie Willis: Ítélet könyve

Robert J. Sawyer: WWW 1 – Világtalan

David Brin: Existence 1. – A létezés csapdája

2011

Neal Stephenson: Gyémántkor I-II.

Tim Powers: Ismeretlen vizeken

Arthur C. Clarke: A Mars titka

Robert J. Sawyer: Lélekhullám

Arkagyij és Borisz Sztrugackij: Válaszd az életet!

Diana Wynne Jones: A trónörökös

Jack McDevitt: Az ördög szeme

Szergej Lukjanyenko: Világok őre

Arthur C. Clarke – Stephen Baxter: Régmúlt napok fénye

Arkagyij és Borisz Sztrugackij: Nyugtalanság

Robert Charles Wilson: Örvény

2010

Vernor Vinge: A szivárvány tövében

Robert J. Sawyer: FlashForward – A jövő emlékei

Arthur C. Clarke: Mélység

Damien Broderick: Lenni vagy nem lenni

Arkagyij és Borisz Sztrugackij: Bogár a hangyabolyban

Cory Doctorow: Kis testvér

Frederik Pohl: A hícsík birodalma

Jack McDevitt: Elveszett kolónia

Arthur C. Clarke – Frederik Pohl: Végső bizonyítás

Szergej Lukjanyenko: Ugrás az ismeretlenbe

Nourse – Burroughs: Pengefutár – Az igazi Blade Runner

Arkagyij és Borisz Sztrugackij: Menekülési kísérlet

Arthur C. Clarke: Szigetek az égben

Robert Silverberg: Valentine, Napkirály

Robert A. Heinlein: A Hold börtönében

Harry Harrison: Fagyos Éden

Lovas Lajos: N

Vlagyimir Vasziljev: S.T.A.L.K.E.R. – Halálos zóna

2009

Szélesi Sándor: A beavatás szertartása

Robert Charles Wilson: Bioszféra

David Brin: Dettó

Arthur C. Clarke – Stephen Baxter: Elsőszülöttek

Antal József: Justitia

Kétszázadik

Robert Silverberg: Lord Valentine kastélya

Jack McDevitt: Polaris

Szergej Lukjanyenko: Ugrás az űrbe

Arkagyij és Borisz Sztrugackij: Lakott sziget

John Wyndham: Szemünk fényei

Andreas Eschbach: Hajszőnyegszövők

Clive Barker: Abarat – Varázsórák, véres éjek

Guy Gavriel Kay: Ysabel

Harry Harrison: Édentől nyugatra

Vlagyimir Vasziljev: Káosz-Őrség

Rudyard Kipling: Kívánságok háza

Jean-Claude Dunyach – Ayerdhal: Haldokló csillagok I-II.

Ken Macleod: Sötét fény

Robert Silverberg: Majipoor krónikái

László Zoltán: Nulla pont

2008

Wolfgang Jeschke: A Cusanus-játszma I-II.

Arthur C. Clarke: A gyermekkor vége

Frederik Pohl: A hícsík nyomában – Utazás az Átjáró körül

Arthur C. Clarke: A város és a csillagok

Clive Barker: Abarat

Szergej Lukjanyenko: Alkonyi Őrség

Jonathan Lethem: Amerikai amnézia

China Miéville: Armada I-II.

Mary Shelley: Az utolsó ember I-II.

Elisabetta Vernier: ClipArt

Joan Slonczewski: Elízium lánya

Nemere István: Elveszettek

M. John Harrison: Fény

Jean-Claude Dunyach: Halott csillagok

Harry Harrison: Helyet! Helyet!

Brandon Hackett: Isten gépei

Ken Macleod: Kozmonauták vára

Jack McDevitt: Született stratéga

Robert Charles Wilson: Tengely

Szergej Lukjanyenko: Utolsó őrség

2007

László Zoltán: A Keringés

Joan Slonczewski: Ajtó az óceánba

Szergej Lukjanyenko: Éjszakai Őrség

Kasztovszky Béla: GRIN

Szergej Lukjanyenko: Nappali Őrség

Arthur C. Clarke – Stephen Baxter: Napvihar

Robert Charles Wilson: Pörgés

2006

William Gibson: A holnap tegnapja

Arthur C. Clarke – Stephen Baxter: Az idő szeme

Joan Slonczewski: Génszimfónia

Neal Stephenson: Snow Crash

2005

William Gibson-Bruce Sterling: A Gépezet

GALAKTIKA BARÁTI KÖR

2016

Ford Madox Ford – Joseph Conrad: Az örökösök

2015

Stanley G. Weinbaum: Bolygóközi odüsszeia

2014

Jack London: Ezer halál

2013

G. K. Chesterton: A vándorló kocsma

UNIVERZUM KÖNYVEK

2015

Mund Katalin: A kutyaetológia kulisszatitkai

KOZMOSZ KRIMIK

2015

Isaac Asimov: A Fekete Özvegyek Klubja

Akif Pirincci: Francis

2014

Nury Vittachi: A feng shui detektív

ÁRNYÉK KIADÓ

2014

George B. Marwell: Világok útvesztője

METROPOLIS KÖNYVEK

2016

Jo Walton: Mások között

Indrek Hargla: Melchior és a hóhér lánya

Petr Stančík: Múmiamalom

2015

Indrek Hargla: Melchior és a Kerekeskút utca lidérce

2013

Richard Adams: Gazdátlanok

Indrek Hargla: Melchior, a patikárius

{1} Szapphó: (i. e. 630 – i. e. 580) ókori görög költőnő, Leszbosz szigetén élt, innen ered az ő nevéhez fűződő „leszboszi szerelem” kifejezés.

{2} Szedoj (orosz): ősz hajú.

{3} A rang kötelez (francia).

{4} Shambala – a tibeti legenda szerint a Himalája csúcsai közt rejtőző mitikus királyság.

{5} Tanah: ivrit szó, jelentése – Szentírás.

{6} A Zina női név.

{7} A politikai rendőrség hírhedt és rettegett központja Moszkva szívében.

{8} Albedo: visszaverődési mutató, azt jelzi, a rá eső sugárzás hány százalékát veri vissza a felület; Nigredo: a sötétség, a halál birodalma.

{9} Az álmok istene a görög mitológiában.

{10} Kisváros Moszkva közelében.

{11} Többférjűség.

{12} Astrid Lindgren (1907–2002) svéd írónő híres gyerekregényének a háztetőn lakó hőse. A könyv magyarul Háztetey Károly címmel jelent meg.

{13} Komszomolszkaja Pravda: nagy példányszámú központi napilap.

{14} Premenstruációs szindróma.

{15} W. Ockhamnak, a 14. században élt angol filozófus szerzetesnek tulajdonított, Ockham borotvájának nevezett tétel, mely szerint az adott jelenséget egyformán jól leíró két magyarázat közül az egyszerűbbet kell választani.

{16} Utalás Douglas Adams Galaxis útikalauz stopposoknak c. regényére.

{17} Bogomolov: Istenhez imádkozó, ill. imádkozó sáska.

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ„Van számítógépem, startra készen állok!”

Első fejezetamelyben Valentyin elolvas egy furcsa hirdetést, furcsa emberekkel ismerkedik meg, és furcsa dolgokat kíván

Második fejezetamelyben megértem, hogy maradéktalanul mindent megkaptam, sőt többet is

Harmadik fejezetamelyben hajót, nevet kapok, és egy jókorát a képembe

Negyedik fejezetamelyben Valentyin oknyomozásba kezd

Ötödik fejezetamelyben rávesznek, hogy ne higgyek a szememnek, és jobbnak látom, ha nem hiszek a fülemnek

Hatodik fejezetamelyben az első világháború pilótái jutnak eszembe, és ez kapóra jön

Hetedik fejezetamelyben Valentyin játszani kezd, és paranoiás lesz

Nyolcadik fejezetamelyben választanom kell hülyeség és kegyetlenség közt, majd megértem, mi a különbség gyártott és megcsinált között.

Kilencedik fejezetamelyben a Nigredo lakóinak életmódjával ismerkedem

Tizedik fejezetamelyben Valentyin társakat keres a bajban

Tizenegyedik fejezetamelyben új hajót kapok

Tizenkettedik fejezetamelyben megtudjuk, mit loptunk el a Lepényről, és tanúi lehetünk egy kis csetepaténak

MÁSODIK RÉSZ„Van hajóm, harcra készen állok!”

Első fejezetamelyben Valentyin röstelkedik, mert rég mosta fel a padlót

Második fejezetamelyben becsületbíróság elé kerülök

Harmadik fejezetamelyben átesem a tűzkeresztségen

Negyedik fejezetamelyben Valentyin és Lena illegalitásba vonul

Ötödik fejezetamelyben felgyújtok egy férget

Hatodik fejezetamelyben olyan helyre kerülök, amelyet  sokan paradicsominak tartanak

Hetedik fejezetamelyben Valentyin a Napot keresi

Nyolcadik fejezetamelyben beszélek magammal

Kilencedik fejezetamelyben letartóztatnak minket

Tizedik fejezetamelyben Valentyin és Lena támadásba lendül

Tizenegyedik fejezetamelyben elengednek minket, és megtudjuk, miért

Tizenkettedik fejezetamelyben mégiscsak megtesszük, amire mindenki várt

EPILÓGUS – A Földön

EPILÓGUS – A kozmoszban

SZERZŐNKRŐL

TARTALOM

KIADÓNK KÖTETEI