Borítószöveg

„Abban szeretnék segíteni olvasóimnak, hogy felfedezzék, miként szökhetnek meg saját elméjük koncentrációs táborából, és válhatnak azzá az emberré, akinek lenniük kellene. Segíteni szeretnék abban, hogy átéljék, mit jelent megszabadulni a múltjuktól, a kudarcaiktól és a félelmeiktől, a dühüktől és a botlásaiktól, a megbánásaiktól és a feloldatlan fájdalmaiktól –, hogy átélhessék azt a szabadságot, amelyben az életet teljes, gazdag, ünnepi mivoltában élvezhetik. Nem választhatunk fájdalom nélküli életet. De választhatjuk azt, hogy szabadok leszünk, megszökünk a múltunk elől, akármi történjék is, és megragadjuk a lehetségest.” Dr. Edith Eva Eger

A magyar származású dr. Edith Eva Egert 1944-ben családjával együtt a nácik haláltáborába, Auschwitzba deportálták. Ma klinikai pszichológus a kaliforniai La Jollában, illetve a Kaliforniai Egyetem oktatója San Diegóban. Emellett az amerikai hadsereg és haditengerészet tanácsadójaként tűrőképességi tréningeket tart és segíti a katonákat a poszttraumás stressz legyőzésében. Számos tévéműsorban szerepelt, többek közt az Oprah Winfrey Show-ban, illetve a CNN különkiadásában, amely az auschwitzi tábor felszabadításának hetvenedik évfordulójára készült. Ezen kívül főszereplője volt a holland nemzeti televízió holokausztról forgatott dokumentumfilmjének is. Rendszeresen tart előadásokat az Egyesült Államokban és külföldön.

Dr. Edith Eva Eger tizenhat éves volt, amikor a nácik megérkeztek magyarországi szülővárosába, Kassára, és családjával együtt Auschwitzba hurcolták. Szüleit a hírhedt náci orvos, Joseph Mengele küldte gázkamrába, aki később arra kérte Edithet, hogy táncolja el a Kék Duna keringőt – jutalmul egy vekni kenyeret kapott. Edith a nővérével együtt túlélte a borzalmakat, és úgy döntött, megbocsát fogva tartóinak, és mindennap élvezi az életet. Évekkel a kiszabadulását követően egyetemre ment és pszichológusnak tanult, ma pedig többek között bántalmazott nőknek, poszttraumás stresszel, függőséggel vagy gyásszal küszködőknek segít. A döntés egyszerre memoár és útmutató, melynek célja, hogy mindannyiunknak segítsen kiszabadulni saját elménk börtönéből. Dr. Eger műve reményt és lehetőséget ad mindazoknak, akik meg akarnak szabadulni a fájdalomtól és a szenvedéstől. Akár rossz házasság, mérgező család vagy gyűlölt munkahely börtönében sínylődnek, akár önmagukat korlátozó hiedelmek szögesdrótja tartja őket fogva a saját elméjükben, ez a könyv arra tanít, hogy a körülményektől függetlenül dönthetünk úgy, hogy az örömöt és a szabadságot választjuk.

Copyright © 2017 by Dr. Edith Eger

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2017

Szerzőfotó © Jordan Engle

Borítóterv © bij Barbara | Amsterdam

Szögesdrót © plainpicture/Folio Images/Martin Sundström

Lila virág © Shutterstock

Originally published in the USA by Scribner,

An Imprint of Simon & Schuster, Inc. 2017 under the title

The Choice. Embrace the possible.

A neveket és a szereplők tulajdonságait megváltoztattam, beleértve

az összes páciensem nevét és tulajdonságait, egyes szereplőket

pedig több személyből raktam össze.

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Darida Benedek

Olvasószerkesztő Bardi Erzsébet

Borítóterv Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 433 285 5

Elektronikus könyv Bíró Botond

Családom öt nemzedékének:

apámnak, Lajosnak, aki megtanított nevetni;

anyámnak, Ilonának, aki segített meglelnem azt,

amire legbelül szükségem volt;

hihetetlen és káprázatos nővéreimnek, Magdának és Klárának;

gyermekeimnek: Marianne-nak, Audrey-nak és Johnnak;

és az ő gyermekeiknek: Lindsey-nek, Jordannek, Rachelnek,

Davidnek és Ashley-nek;

és az ő gyermekeik gyermekeinek: Silasnek, Grahamnek és Hale-nek.

Előszó

Philip Zimbardo, PhD

Phil Zimbardo pszichológus, a Stanford Egyetem professor emeritusa. Az ő nevéhez fűződik a híres stanfordi börtönkísérlet (1971). Számos jelentős mű szerzője, többek közt a The New York Times bestsellerlistájára került és a William James-díjat is elnyert A Lucifer-hatás – Hogyan és miért válnak jó emberek gonosszá? (The Lucifer Effect: Understanding How Good People Turn Evil – 2007, magyarul megjelent: 2012) című könyvé. Emellett a Hősök Tere Projekt alapítója és elnöke.

Egyszer, egy tavaszi napon dr. Edith Eva Eger az Egyesült Államok haditengerészete vezető pszichiáterének meghívására felszállt egy ablak nélküli vadászrepülőgépre, amelynek úti célja a világ egyik legnagyobb hadihajója, a kaliforniai partok közelében állomásozó USS Nimitz repülőgép-hordozó volt. A repülő leereszkedett a rövid, mindössze százötven méteres leszállópályára, és hirtelen zökkenéssel állt meg, amikor az elfogóhorog beakadt a megállító acélsodronyba, visszatartva ezzel a gépet attól, hogy belerohanjon az óceánba. A fedélzeten tartózkodó egyetlen nőként dr. Egert a kapitány kabinjában szállásolták el. Milyen küldetéssel érkezett ide? Meghívásának apropója az volt, hogy megtanítsa ötezer fiatal tengerészgyalogosnak, hogyan birkózhatnak meg a háború viszontagságaival, traumáival és zűrzavarával.

Dr. Egert számtalan alkalommal kérték fel klinikai szakértőnek katonák, köztük a különleges erők tagjainak kezeléséhez poszttraumás stressz-szindróma és traumatikus agysérülések esetén. De hogyan is tudhatott ez a szelíd nagymama olyan sok hadviselt embernek segíteni abban, hogy felgyógyuljanak a háború brutalitása okozta sebesüléseikből?

Még a személyes találkozásunkat megelőzően telefonon keresztül meghívtam dr. Egert egy vendégelőadásra a Stanford Egyetemen tartott, „Az elmekontroll pszichológiája” című kurzusomra. Életkora és kiejtése alapján egy óvilágbeli nénike képe jelent meg előttem, aki az álla alatt összecsomózott fejkendőt hord. Ám amint beszélni kezdett a hallgatóimhoz, immár saját szememmel láttam, hogy gyógyító erő sugárzik belőle. Ragyogó mosolyától, fénylő fülbevalójától és haja tündöklő aranyszínétől valósággal sugárzott az egész alakja; öltözéke tetőtől talpig Chanel volt, mint azt később a feleségemtől megtudtam; és jókedvűen, elevenen és humorral szőtte egybe szörnyűséges és szívbe markoló történeteit arról, hogyan élte túl a náci haláltáborokat. Fellépéséből olyasféle melegség áradt, amelyet csupán tiszta fényként tudnék leírni.

Dr. Eger élete tele volt sötétséggel. Tizenévesen lett az auschwitzi tábor foglya. A kínzások, az éhezés, valamint a megsemmisítés folyamatos fenyegetése ellenére is sikerült megőriznie szellemi és lelki szabadságát. Az átélt szörnyűségek nem törték meg; bátrabb és erősebb lett általuk. Bölcsessége valójában éppen az élete legkétségbeejtőbb epizódjaiból fakadt.

Dr. Eger azért képes segíteni mások gyógyulását, mert saját maga is megjárta a traumától a győzelemig vezető utat. Felfedezte, miként használhatja fel az emberi kegyetlenségről szerzett tapasztalatait arra, hogy másoknak erőt adjon – a katonáktól, például a USS Nimitz legénységétől kezdve egészen azokig a párokig, akik azért küzdenek, hogy újraélesszék a meghittséget kapcsolatukban; az elhanyagolt és a bántalmazott emberektől a függőséggel vagy betegséggel küzdőkig; a szeretteik elvesztését gyászolóktól egészen azokig, akik a reményüket vesztették el. Mi mindannyian, akik az élet hétköznapi csalódásai és erőpróbái közt hánykolódunk, azt az ösztönzést meríthetjük dr. Eger üzenetéből, hogy hozzuk meg a saját döntésünket, szabaduljunk meg általa a szenvedéstől – és találjuk meg a saját belső fényünket.

Előadása végén mind a háromszáz diákom felállt a helyéről, és önkéntelen, szűnni nem akaró ovációval ünnepelte dr. Egert. Ezt követően legalább száz fiatal férfi és nő özönlötte el az aprócska pódiumot; mindannyian kivárták, hogy köszönetet mondhassanak ennek a rendkívüli asszonynak, és megölelhessék. Több évtizedes tanári pályafutásom alatt még soha hallgatók egyetlen csoportját sem láttam ennyire lelkesnek.

Közös munkánk és utazásaink két évtizede alatt hozzászoktam, hogy erre a reakcióra számítsak minden hallgatóságtól, akiknek Edie szerte a világon előad. Újra és újra végignéztem: a michigani Flintben tartott Hősök Kerekasztalától kezdve, ahol egy súlyos szegénységgel, ötvenszázalékos munkanélküliséggel és mindinkább kiéleződő faji konfliktusokkal küzdő város fiataljainak egy csoportjához beszéltünk, egészen Budapestig, ahol Edie számos rokona halt meg, és ahol olyan emberek százaihoz szólt, akik a múlt veszteségeiből próbáltak felépülni – Edie személyisége mindenütt átformálta az embereket.

Ebben a könyvben dr. Eger a páciensei átalakulásának leírását saját auschwitzi túlélésének emlékezetes elbeszélésével szövi egybe. Noha túlélésének története is éppannyira lebilincselő és drámai, mint azok a hasonló történetek, amelyeket sorstársai meséltek el, mégsem csak ez sarkallt arra, hogy ezt a könyvet feltétlenül meg kívánjam osztani a világgal. Inkább az töltött el ekkora lelkesedéssel, amire Edie felhasználta a tapasztalatait: hogy olyan sok embert hozzásegítsen az igazi szabadság felfedezéséhez. Ilyenformán Edie könyve messze túlmutat azon, hogy pusztán egy holokausztról szóló memoár legyen, amelynek jelentősége elsődlegesen abban áll, hogy segít visszaemlékeznünk a múltra. Edie könyvének célja nem kevesebb, mint hogy mindannyiunknak segítsen kiszabadulnunk a saját elménk börtönéből. Valamilyen módon minden egyes ember a saját szelleme börtönének rabja, és Edie küldetése, hogy segítsen felismernünk: éppúgy, ahogyan felcsaphatunk önmagunk börtönőrének, ugyanúgy a saját felszabadítónk is válhat belőlünk.

Amikor Edie fiatalokból álló hallgatósággal találkozik, gyakran úgy mutatják be nekik: ő „az az Anne Frank, aki nem halt meg”, mivel Edie és Anne a deportálásuk idején egyidősek voltak, és hasonló körülmények közt nevelkedtek. Mindkét fiatal nőben ott látjuk azt az ártatlanságot és együttérzést, amely lehetővé tette nekik, hogy higgyenek az emberek alapvetően jó természetében, mindazon kegyetlenség és üldöztetés ellenére, amelynek részesei voltak. Természetesen tudjuk, hogy Anne Frank egy olyan időszakban vezette a naplóját, amikor még nem tapasztalta meg a táborok embertelenségét – és Edie meglátásait különösen megindítókká és lenyűgözőkké teszi a tény, hogy túlélőként, klinikusként (és dédnagymamaként!) ír és beszél a tapasztalatairól.

A holokausztról szóló legfontosabb művekhez hasonlóan dr. Eger könyve egyszerre tárja fel a gonosz legsötétebb oldalát, és tesz bizonyságot az emberi szellem rettenthetetlen erejéről a gonosszal szemben. És ez még nem minden. Edie könyvét leginkább talán egy másik holokauszt-visszaemlékezéshez hasonlíthatjuk, ez pedig Viktor Frankl Mégis mondj igent az életre! (…trotzdem ja zum Leben sagen [Ein Psychologe erlebt das Konzentrationslager]) című nagyszerű klasszikusa. Dr. Eger Franklhoz hasonlóan mélyre tekint, éppoly alaposan ismeri az emberi természetet, mint ő, és mindehhez még egy élethosszig praktizáló klinikai orvos érzelmi melegségét és bensőségességét is hozzáteszi. Viktor Frankl azoknak a raboknak a pszichológiáját mutatta be olvasóinak, akik vele voltak Auschwitzban. Dr. Eger a szabadság pszichológiáját tárja elénk.

Saját pályafutásom során hosszasan tanulmányoztam a társadalmi befolyásolás negatív formáinak pszichológiai alapjait. Igyekeztem megérteni azokat a mechanizmusokat, amelyek elérik, hogy alkalmazkodjunk, engedelmeskedjünk, és tétlenül várakozzunk olyan helyzetekben, ahol a béke és igazságosság elérését csak az szolgálja, ha egy másik utat választunk: a hősies viselkedését. Edie segített felfedeznem, hogy nem csak azok a hősök, akik különleges tetteket hajtanak végre vagy hirtelen felindulásból kockázatot vállalnak, hogy ezzel megmentsék magukat vagy másokat – jóllehet mindezeket Edie is megtette. A hősiesség sokkal inkább nevezhető egyfajta beállítottságnak, vagy a személyes szokásaink és társadalmi viselkedésmódjaink felhalmozódásának. A hősiesség: létforma; és egy különleges módja annak, ahogyan önmagunkra tekintünk. Ahhoz, hogy hősök legyünk, eredményesen kell fellépnünk az életünk kritikus pillanataiban: aktívan kell törekednünk arra, hogy szembenézzünk az igazságtalansággal, vagy hogy pozitív változást hozzunk a világba. A hős-léthez hatalmas erkölcsi bátorság szükséges. És mindannyiunkban ott lakozik egy belső hős, arra várva, hogy színre léphessen. Valamennyien „képzés alatt álló” hősök vagyunk. Hős-tanfolyamunk az élet, a mindennapi körülményeink, amelyek arra ösztönöznek, hogy gyakoroljuk a hősök szokásait: tegyünk meg apró, hétköznapi kedvességeket; sugározzunk együttérzést, kezdve mindjárt a magunk iránti együttérzéssel; hozzuk ki a legjobbat magukból és másokból; tartsuk fenn a szeretetet még a leginkább embert próbáló emberi kapcsolatainkban is; ünnepeljük és gyakoroljuk szellemünk szabadságát. Edie vérbeli hős, és kétszeresen is az, mivel mindannyiunkat egyenként tanít meg arra, hogyan erősödjünk meg, valamint miképp idézzünk elő jelentős és tartós változást önmagunkban, a kapcsolatainkban és a világunkban egyaránt.

Két évvel ezelőtt Budapestre utaztunk Edie-vel – itt élt a nővére abban az időszakban, amikor a nácik elkezdték összegyűjteni a magyar zsidókat. Ellátogattunk egy zsinagógába, amelynek a kertjében holokauszt-emlékmű áll, falain pedig fényképeket tekinthettünk meg a háború előtti, alatti, és az azt követő évekből. Felkerestük a „Cipők a Duna-parton” elnevezésű emlékművet, amely azoknak az embereknek – köztük Edie néhány családtagjának is – állít emléket, akiket nyilas fegyveresek öltek meg a II. világháború alatt. Megparancsolták nekik, hogy sorakozzanak fel a folyóparton, és vegyék le a cipőjüket, aztán pedig lelőtték őket – testük a folyóba zuhant, majd tovasodorta őket az ár. Szinte ki tudtuk tapintani a múltat.

A nap során Edie egyre csendesebb lett. Azon gondolkodtam, nem esik-e majd nehezére este hatszáz ember előtt beszélni, miután ez a felkavaró utazás csaknem bizonyosan fájdalmas emlékeket ébresztett fel benne. De amikor aznap este a színpadra lépett, nem egy, a látogatásunk miatt vélhetően túlságosan is valószerűvé vált félelméről, traumájáról, vagy valamilyen vele megesett szörnyűségről szóló történettel kezdte az előadását. A kedvességről mondott el egy történetet, a mindennapi hősiesség egy olyan epizódját tárta elénk, amely – mint arra a sztorijával emlékeztetett minket – még a pokolban is megtörténhetett. „Nem csodálatos? – kérdezte. – A legrosszabb kihozza belőlünk a legjobbat.”

Beszéde végén, amelyet a védjegyévé vált grand battement-nal, azaz magas balettláblendítéssel zárt, Edie elkiáltotta magát: „Jól van, és most mindenki: táncra fel!” A hallgatóság egy emberként ugrott fel, emberek százai rohantak a színpadra. Zene nem szólt – mi mégis táncoltunk. Táncoltunk, énekeltünk, nevettünk és összeölelkeztünk ezen a semmihez sem hasonlítható élet-ünnepen.

Dr. Eger azon egyre kisebb számú túlélő egyike, akik első kézből tudnak tanúskodni a koncentrációs táborok borzalmairól. Könyvében felidézi azt a poklot és azokat a traumákat, amelyeket ő és más túlélők éltek át a háború alatt és után. Dr. Eger műve a remény és a lehetőség egyetemes üzenetét hordozza mindazok számára, akik meg akarnak szabadulni a fájdalomtól és a szenvedéstől. Akár egy rossz házasság, mérgező család vagy gyűlölt munkahely börtönében sínylődnek, akár korlátozó hiedelmek szögesdrótja tartja őket fogva a saját elméjükben, ez a könyv arra tanítja meg az olvasókat: dönthetnek úgy, hogy megragadják az örömöt és a szabadságot, tekintet nélkül a körülményeikre.

A döntés a hősiesség és a gyógyulás, a rugalmasság és az együttérzés, a méltóságteli túlélés, a szellemi erő és az erkölcsi bátorság különleges krónikája. Dr. Eger lelkesítő eseteiből és magával ragadó személyes történetéből mindannyian megtanulhatjuk, hogyan hozhatunk gyógyulást a saját életünkbe.

San Francisco, Kalifornia

2017. január

I. rész

BÖRTÖN

Bevezetés

Megvolt a magam titka,

én pedig a titkomé voltam

Nem tudtam az inge alá rejtett töltött fegyverről, de abban a pillanatban, amikor Jason Fuller százados besétált El Pasó-i rendelőmbe egy nyári napon 1980-ban, a bensőm megfeszült, és szúrást éreztem a tarkómban. A háború megtanított arra, hogy már azelőtt észleljem a veszélyt, mielőtt megfogalmazhatnám, mitől is félek.

Jason magas volt, egy sportoló szikár fizikumával rendelkezett; azonban a teste merevsége miatt inkább tűnt fabábunak, mint hús-vér emberi lénynek. Kék tekintete a távolba révedt, állkapcsát mereven összeszorította, és meg nem szólalt volna – vagy talán nem is tudott megszólalni. A rendelőmben álló fehér díványhoz tessékeltem. Rezzenéstelenül ült a díványon, öklét a térdének szorította. Soha nem találkoztunk azelőtt, és sejtelmem sem volt, mi válthatta ki nála ezt a katatón állapotot. Olyan közel ült hozzám, hogy megérinthettem volna, és szinte tapintható volt a gyötrelme – ő maga azonban mégis messzinek és elveszettnek látszott. Úgy tűnt, még Tesst, az ezüstszínű középuszkáromat sem veszi észre, aki pedig az asztalom mellett állt vigyázzban, mint a szoba kettes számú élő szobra.

Mély lélegzetet vettem, miközben azon törtem a fejem, hogyan is kezdjek bele. Olykor azzal kezdem az első ülést, hogy bemutatkozom, elmondok a páciensnek ezt-azt a múltamból, és felvázolom neki a megközelítésemet. Máskor egyből belecsapok a közepébe: beazonosítom és megvizsgálom azokat az érzéseket, amelyek a pácienst a rendelőmbe hozták. Jasonnél döntő jelentőségűnek tűnt, hogy ne árasszam el túl sok információval, mint ahogy az is, hogy ne kérjem idő előtt arra: tárja fel előttem sérülékenységét. Teljesen bezárult előttem. Meg kellett lelnem a módját, hogy megadjam neki a biztonságot és az engedélyt, amelyre szüksége volt ahhoz, hogy kockáztatni merjen, és megmutassa nekem, amit oly szigorúan őrzött belül, bármi volt is az. És oda kellett figyelnem a testem vészjelzőrendszerére is, miközben nem engedhettem meg, hogy a veszélyérzetem legyőzze képességemet a segítségnyújtásra.

– Miben tudnék a hasznára lenni? – tettem fel a kérdést.

Nem válaszolt. Még csak nem is pislogott. Egy monda vagy népmese valamelyik kővé vált szereplőjére emlékeztetett. Milyen varázsigét használjak a kiszabadításához?

– Miért most? – kérdeztem. Ez volt a titkos fegyverem. Első látogatásuk alkalmával mindig ezt kérdezem a pácienseimtől. Meg kell tudnom, mi vitte rá őket, hogy változtatni akarjanak. Miért éppen a mai napot választották arra, hogy belevágjanak velem a közös munkába? Miben különbözik a mai nap a tegnapitól, vagy az előző héttől, vagy az elmúlt évtől? Miben különbözik a ma a holnaptól? Olykor a fájdalmunk taszít előre minket, máskor meg éppen a reményünk fog vissza. Ha azt kérdezem: „Miért most?”, azzal nemcsak egy kérdést teszek fel – hanem mindenre rákérdezek.

Egyik lehunyt szeme egy pillanatra megrándult. De nem szólalt meg.

– Mondja el, miért van itt – kértem ismét.

Továbbra is néma maradt.

Testem megfeszült a kétségtől és annak bizonyosságától, hogy milyen finom és döntő választás előtt állunk: két ember, szemközt egymással, mindketten sérülékenyek, és mindketten kockázatot vállaltunk, amikor erőnket megfeszítve küzdöttünk azért, hogy nevet adjunk egy kínnak, és gyógymódot találjunk rá. Jason nem beutalóval érkezett. Úgy tűnt, saját döntése vezette őt a rendelőmbe. Csak éppen klinikai és személyes tapasztalatomból is jól tudtam, hogy ha valaki a gyógyulást választja is, attól még akár további hosszú évekre dermedt állapotban maradhat.

Ha nem sikerül kapcsolatba kerülnöm vele, akkor az általa mutatott tünetek komolyságát figyelembe véve az egyetlen választásom az lett volna, hogy a kollégám gondjaira bízom, aki főpszichiáterként dolgozott a William Beaumont Katonai Egészségügyi Központban, ahol annak idején a doktori kutatásomat végeztem. Dr. Harold Kolmer diagnosztizálná Jason katatóniáját, kórházba utalná, és alighanem valamilyen antipszichotikumot írna fel neki, például Haldolt. Magam elé képzeltem Jasont kórházi köntösben: tekintete még mindig üveges, és a testét, amely most olyannyira megfeszül, izomgörcsök kínozzák – a pszichózis kezelésére felírt gyógyszerek gyakori mellékhatásaként. Teljes mértékben megbízom pszichiáterkollégáim szakértelmében, és hálás vagyok a gyógyszerekért, amelyek életeket mentenek. De nem szívesen élek a kórházi kezelés lehetőségével addig, amíg a legkisebb esély is van a terápiás beavatkozás sikerére. Attól tartottam: ha kórházi kezelést és gyógyszerezést javasolnék Jasonnek anélkül, hogy előtte felderíteném a többi lehetőséget, akkor az egyik fajta zsibbadtságot cserélhetné fel a másikkal. A mozdulatlanná dermedt végtagok helyett a dyskinesia okozta akaratlan mozgások gyötörnék tovább – ismétlődő arcrángások és mozdulatok koordinálatlan tánca, amikor az idegrendszer az elme engedélye nélkül küld jelzéseket a testnek, hogy mozogjon. Bármi okozta is a fájdalmát, lehet, hogy azt tompíthatják a gyógyszerek, de megoldást nem jelentenek rá. Talán jobban érezné magát tőlük, vagy kevesebbet érezne – ezt gyakran összetévesztjük azzal, hogy jobban érezzük magunkat –, de meg nem gyógyítanák.

Hogyan tovább?, tűnődtem, miközben nehézkesen vánszorogtak a percek, Jason pedig továbbra is megdermedve ült a díványomon – ahová saját elhatározása vezette, de ahol még mindig fogságban volt. Mindössze egy óra állt a rendelkezésemre. Egyetlen lehetőségem volt. Közelebb juthatok hozzá? Segíthetek neki abban, hogy feloldódjék a benne lappangó erőszakos feszültség, amelyet olyan nyilvánvalóan érzékeltem, mint a légkondicionáló fuvallatát a bőrömön? Meg tudom láttatni vele, hogy bármi legyen is a gondja, és bármiféle szenvedést éljen is át, már kezében a kulcs, mely a szabadságához vezető ajtót nyitja? Ott és akkor nem tudhattam, hogy ha aznap nem sikerül kapcsolatba kerülnöm Jasonnel, akkor sokkal szörnyűségesebb jövő vár rá egy kórházi szobánál: hogy igazi börtönbe kerül majd, és még az is lehet, hogy a siralomházban végzi. Akkor és ott csak annyit tudtam, hogy meg kell próbálnom.

Ahogy Jasont tanulmányoztam, már tudtam: ahhoz, hogy kapcsolatba kerüljek vele, nem az érzelmek nyelvét fogom használni, hanem egy olyan nyelvet, ami egy katonának kényelmesebb és ismerősebb is. Éreztem: egyedül azzal szabadíthatom ki, ha felpezsdítem a vért a testében.

– Teszünk egy sétát – jelentettem ki. Nem kérdeztem, hanem kiadtam a parancsot. – Százados, kivisszük Tesst a parkba – most!

Egy pillanatra úgy tűnt, Jason bepánikolt. Itt van ez az idegen nő, aki erős magyar akcentussal közli vele, hogy mit csináljon. Láttam, ahogy körbepillant, mint akinek az jár a fejében: „Hogy is juthatnék ki innen?” De jó katona volt. Felállt.

– Igenis, asszonyom – szólalt meg. – Igenis, asszonyom!

Csakhamar felfedeztem, honnét ered Jason traumája, ő pedig rájött, hogy a köztünk lévő nyilvánvaló különbségek ellenére sok közös van bennünk. Mindketten ismertük az erőszakot. És mindketten tudtuk, milyen az, amikor mozdulatlanná dermed az ember. Én is hordoztam magamban egy sebesülést: egy fájdalmat, amely olyannyira mély volt, hogy sok éven keresztül egyáltalán nem voltam képes beszélni róla, senkinek.

A múltam még mindig kísértett: nyugtalanító kábulat-érzés formájában, amely mindig jelentkezett, valahányszor szirénák vagy súlyos léptek hangját hallottam, vagy ordítozó férfiakét. Mostanra már megtanultam, hogy ez nem más, mint trauma: egy csaknem állandó zsigeri érzése annak, hogy valami nem jó, vagy hogy mindjárt bekövetkezik valami szörnyűség, és a testem félelemre adott automatikus reakciói azt mondják nekem, hogy meneküljek és rejtőzzem el, bújjak el a veszély elől, amely mindenütt ott leselkedik rám. A traumámat még mindig fel tudják ébreszteni hétköznapi találkozások. Egy váratlan látvány vagy egy sajátos szag is visszavihet a múltba. Aznapig, amikor Fuller századossal találkoztam, már több mint harminc év telt el azóta, hogy kiszabadultam a holokauszt koncentrációs táboraiból. Mára több mint hetven év telt el. Ami történt, azt sem elfelejteni, sem megváltoztatni nem lehet. De idővel megtanultam: azt eldönthetem, hogyan reagáljak a múltra. Érezhetem magam nyomorultul, vagy bizakodhatom – lehetek levert, de boldog is. Mindig megvan ez a választásunk; lehetőségünk van a kontrollra. Itt vagyok, ez most van – megtanultam, hogy ezt ismételgessem magamnak újra és újra, egészen addig, amíg a pánik csillapodni nem kezd.

Az általános vélekedés úgy tartja: ha valami zavar minket, vagy szorongást okoz nekünk, akkor csak nézzünk a másik irányba. Ne rágódjunk rajta. Kerüljük ki. Így aztán elmenekülünk a múlt traumái és nehézségei elől, a jelenbeli aggodalmainkról és konfliktusainkról nem is beszélve. Felnőttkorom nagy részében azt gondoltam: túlélésem a jelenben azon múlik, elzárva tudom-e tartani a múltat annak sötétségével együtt. Bevándorlólétem első időszakában, Baltimore-ban, az 1950-es években még csak azt se tudtam, hogyan ejtik Auschwitz nevét angolul. Nem mintha ottjártamról akartam volna mesélni az amerikaiaknak – akkor se hoztam volna szóba, ha képes vagyok kiejteni a nevet. Nem akartam, hogy bárki is sajnáljon. Nem akartam, hogy bárki is tudja.

Nem kívántam más lenni, csak egy Yankee Doodle dandy. Hogy akcentus nélkül beszéljek angolul. Hogy elrejtőzhessem a múltam elől. Vágyódásomban, hogy tartozzam valahová, és mert attól féltem, hogy elnyel a múltam, nagyon keményen dolgoztam azon, hogy titokban tartsam a fájdalmamat. Ekkor még nem jöttem rá arra, hogy mind a hallgatásom, mind az elfogadás iránti vágyam – melyek alapja a félelem volt – mindössze arra szolgáltak, hogy elmenekülhessek saját magam elől; és azzal, hogy úgy döntöttem: nem nézek egyenesen szembe magammal és a múltammal, évtizedekkel azután, hogy tényleges bebörtönzöttségem véget ért, még mindig a rabság mellett döntöttem. Megvolt a magam titka, én pedig a titkomé voltam.

A díványomon katatón mozdulatlanságban ülő százados arra emlékeztetett, amire végül is rájöttem: hogy amikor erővel elrejtjük az igazságainkat és a történeteinket, akkor a titkaink saját traumáikká válhatnak; és a saját maguk börtöneivé lesznek. A fájdalom korántsem csökken, és bármi legyen is az, aminek megtagadjuk az elfogadását, végül ugyanúgy nem tudjuk megkerülni, mint egy téglafalat vagy acélrácsot. Amikor nem engedjük magunkat gyászolni a veszteségeink, sebeink és csalódottságaink miatt, akkor arra ítéltetünk, hogy újra meg újra átéljük őket.

A szabadságunk abban rejlik, hogy megtanuljuk magunkhoz ölelni azt, ami történt. A szabadság azt jelenti, hogy minden bátorságunkat összeszedve lebontjuk a börtön falait, egyik téglát a másik után.

*

Attól tartok, rossz dolgok mindenkivel megtörténnek. Ezen nem tudunk változtatni. A születési anyakönyvi kivonatunkban sem írják azt, hogy az élet könnyű lesz. Csakhogy nagyon sokan vagyunk, akik benne ragadtunk egy traumában vagy fájdalomban, és ez megakadályozza, hogy a maga teljességében élhessük meg az életünket. Ezen pedig változtathatunk.

Nemrégiben a Kennedy repülőtéren történt, hogy vártam a hazafelé, San Diegóba induló járatra; és ahogy ott ültem, megfigyeltem minden egyes idegen arcát, aki elhaladt előttem. Mélyen megindított az, amit láttam. Unalom, düh, feszültség, aggodalom, zavar, kedvetlenség, csalódottság, szomorúság, és – mind közül a legnyugtalanítóbb: – üresség rítt le ezekről az arcokról. Nagyon elszomorított, hogy ennyire kevés vidámságot és nevetést láttam. Még az életünk legborúsabb pillanataiban is adódnak lehetőségeink arra, hogy átéljük a reményt, a derűlátást, a boldogságot. Az e világi élet is élet; akárcsak a fájdalommal teli vagy a stresszes változata. Miért van az, hogy oly gyakran harcot vívunk azért, hogy érezhessük: élünk, máskor meg elhatároljuk magunkat attól, hogy a maga teljességében élhessük meg az életünket? Miért jelent ekkora kihívást, hogy életet vigyünk az életünkbe?

Ha megkérdeznének, mi a leggyakoribb diagnózis az általam kezelt emberek között, nem a depressziót vagy a poszttraumás stressz-szindrómát említeném, jóllehet ezek a betegségek túlontúl gyakran fordulnak elő azok körében, akiket megismertem, megszerettem, és elvezettem a szabadságukhoz. Nem, hanem az éhséget. Éhezünk. Éhezünk a jóváhagyásra, a figyelemre és a gyengédségre. Éhezünk a szabadságra: arra, hogy magunkhoz ölelhessük az életünket, hogy igazán megismerjük önmagunkat, és önmagunk lehessünk.

Saját szabadságkeresésem és az okleveles klinikai pszichológusként eltöltött éveim tapasztalata megtanítottak arra, hogy a szenvedés univerzális. Azt azonban eldönthetjük, áldozatok leszünk-e. Különbség van az áldozattá válás és az áldozattudat között. Így vagy úgy, de valószínűleg mindannyian áldozatokká válunk az életünk folyamán. Valamikor az életben elszenvedünk valamilyen megpróbáltatást, szerencsétlenséget vagy bántalmazást, amelyet a körülmények, más emberek vagy intézmények okoztak – tehát valami olyasmi, ami felett alig vagy egyáltalán nincs befolyásunk. Ilyen az élet. És így válunk áldozatokká. Ez mind kívülről érkezik. A környékbeli zaklató, a tomboló főnök, a házastárs, aki ránk emeli a kezét, a szerető, aki megcsal minket, a kirekesztő törvény, a baleset, amely miatt a kórházban kötünk ki.

Ezzel szemben az áldozattudat belülről fakad. Senki más nem tehet minket áldozattá, csakis mi magunk. Nem attól leszünk áldozatok, ami történik velünk, hanem attól, hogy úgy döntünk: belekapaszkodunk az áldozattá válásunkba. Elkezdünk áldozatként gondolkodni – egy olyan szemlélet-és létezésmódot fejlesztünk ki magunkban, amely merev, váddal teli, pesszimista, megragadt a múltban, engesztelhetetlen, megtorló, és nélkülözi az egészséges határokat vagy korlátokat. Saját magunk börtönőreivé leszünk akkor, amikor az áldozati elme korlátai mellett döntünk.

Szeretnék nagyon határozottan tisztázni valamit. Akkor, amikor áldozatokról és túlélőkről beszélek, nem az áldozatokat hibáztatom – akik közül oly sokaknak semmiféle döntési lehetőségük nem volt. Soha nem tudnám hibáztatni azokat, akiket egyenesen a gázkamrákba küldtek, vagy akik a tábori ágyukon haltak meg; de még azokat sem, akik nekirohantak az elektromos szögesdrót kerítésnek. Gyászolom mindazokat, akiket szerte a világban bántalmazásra vagy elpusztíttatásra ítéltek. Azért élek, hogy irányításommal az emberek megerősödhessenek az élet összes viszontagsága ellenében.

Azt is el szeretném mondani, hogy a szenvedésben nincsen hierarchia. Semmi nincs, ami az én fájdalmamat rosszabbá vagy jobbá tenné a tiédnél; nem létezik olyan grafikon, amelyen ábrázolhatnánk az egyes emberek bánatának relatív jelentőségét egymáshoz képest. Az emberek ilyeneket mondanak nekem: „Elég rosszul mennek most a dolgaim, de nincs jogom panaszkodni – ez nem Auschwitz.” Az efféle összehasonlítás oda vezethet el minket, hogy lekicsinyeljük vagy kisebbítsük a saját szenvedésünket. Túlélőnek lenni, „virágozni” – mindez azt követeli meg tőlünk, hogy teljességgel elfogadjuk, ami volt, és ami van. Ha lebecsüljük a fájdalmunk jelentőségét, vagy büntetést mérünk ki magunkra, amiért az elveszettség vagy elszigeteltség érzése fogott el bennünket, vagy mert megrémítenek az életünk kihívásai, bármennyire jelentéktelennek tűnjenek is ezek a kihívások mások szemében – ez azt jelenti, hogy még mindig az áldozat-lét mellett döntünk. Nem látjuk a lehetőségeinket. Ítélkezünk magunk fölött. Nem azt szeretném, hogy meghallgassák a történetemet, és aztán azt mondják: „Az én szenvedésem kevésbé jelentős.” Azt szeretném, hogy meghallgassák a történetemet, és azt mondják: „Ha ő meg tudja tenni, akkor én is meg tudom!”

Egyik délelőtt két páciensem érkezett hozzám egymás után, mindketten a negyvenes éveikben járó anyák. Az első nőnek volt egy lánya, aki hemofíliában haldoklott. Az ülés nagy részében sírt, és azt kérdezgette, hogy veheti el Isten a gyermeke életét. Annyira fájt a szívem ezért a nőért: minden idejét és erejét a lánya ápolásának szentelte, és összetörte a tudat, hogy hamarosan elveszíti őt. Dühös volt, gyászolt, és egyáltalán nem volt biztos abban, hogy túléli majd a fájdalmat.

A következő páciensem nem a kórházból, hanem egyenesen a country clubból érkezett. Az ülés nagy részét ő is sírással töltötte. Ideges volt, mert épp most hozták ki az új Cadillacét, és az nem a megfelelő árnyalatú sárga volt. Problémája a felszínen jelentéktelennek tűnt, különösen előző páciensemnek a gyermeke haldoklása miatt érzett kínjával összehasonlítva. De eleget tudtam róla ahhoz, hogy megértsem: csalódottsága könnyei, amelyeket a kocsi színe miatt ejtett, valójában az ennél nagyobb dolgok miatt érzett csalódása könnyei voltak: hogy az élete nem úgy alakult, ahogyan remélte – házasságában magányos volt, a fiát már a sokadik iskolából rúgták ki, és vágyakozott a karrier után, amelyet azért adott fel, hogy jobban a férje és a gyermeke rendelkezésére tudjon állni. Az életünk apróbb megrázkódtatásai gyakran nagyobb veszteségeinket jelképezik; a látszólag jelentéktelen aggodalmak a háttérben megbújó jelentősebb fájdalom képviselői.

Aznap jöttem rá, hogy a két páciensemben, akik annyira különbözőnek látszottak, mennyi közös van – egymással és az összes többi emberrel. Mindketten egy olyan helyzetre reagáltak, amelyet nem tudtak kézben tartani, és ahol a reményeik cserben hagyták őket. Mindketten küzdöttek és fájdalmat éreztek, mert valami nem úgy alakult, ahogy szerették volna, vagy mint amire számítottak; és megpróbálták összeegyeztetni a dolgok valós állását azzal, ahogyan kellett volna állniuk. Mindkét nő fájdalma valós volt. Mindkettőjük az emberi dráma részesévé vált: azé a drámáé, amikor olyan helyzetekben találjuk magunkat, amelyekre nem számítottunk, és amelyekről úgy érezzük, nem készültünk fel arra, hogy kezelni tudjuk őket. Mindkét nő kiérdemelte a részvétemet. Mindkettőjükben ott rejlett a gyógyulás lehetősége. Ez a két nő, akárcsak mi mindannyian, megválaszthatta a hozzáállását és a cselekedeteit, amelyek áldozatból túlélővé tehették őket – még akkor is, ha a körülményeikben nem áll be változás. A túlélők nem érnek rá megkérdezni: „Miért én?” A túlélők szempontjából az egyetlen lényeges kérdés ez lehet: „Miért most?”

Mindegy, hogy életünk hajnalán, delén vagy alkonyán járunk éppen, és az is mindegy, hogy mély szenvedések állnak-e mögöttünk, vagy csak most kezdjük a küzdelmeket; hogy az első szerelmünket éljük, vagy életünk társát veszítjük el épp idős korunkban; hogy az egész életünket felfordító megrázkódtatásból lábadozunk, vagy csak kisebb módosításokat szeretnénk tenni, amelyek által több öröm érhetne minket az életünkben – abban szeretnék segíteni olvasóimnak, hogy felfedezzék, miként szökhetnek meg saját elméjük koncentrációs táborából, és válhatnak azzá az emberré, akinek lenniük kellene. Segíteni szeretnék abban, hogy átéljék, mit jelent megszabadulni a múltjuktól, kudarcaiktól és félelmeiktől, dühüktől és botlásaiktól, megbánásaiktól és feloldatlan fájdalmaiktól – és átélhessék azt a szabadságot, amelyben az életet teljes, gazdag, ünnepi mivoltában élvezhetik. Nem választhatunk fájdalom nélküli életet. De dönthetünk úgy, hogy szabadok leszünk, megszökünk a múltunk elől, akármi történjék is, és megragadjuk a lehetségest. Szeretném olvasóimat arra ösztönözni, hogy válasszák a szabadságot.

Akár a barhesz, amelyet édesanyám sütött nekünk annak idején a péntek esti étkezésekre, ez a könyv is három fonatból áll össze: ez a három fonat a túlélésem története, önmagam meggyógyításának története, és azoknak az értékes embereknek a történetei, akiket nekem volt szerencsém elvezetni a szabadságukhoz. Saját tapasztalataimat megpróbáltam a lehető legpontosabban átadni, úgy, ahogyan emlékszem rájuk. A páciensekről szó történetek a tapasztalataik lényegét pontosan tükrözik, de minden nevet és azonosításra alkalmas részletet megváltoztattam, egyes esetekben pedig több, hasonló kihívással küzdő páciensem történetét vegyítettem össze. Az itt következőkben a döntések történetét olvashatják: kicsi és nagy döntésekét, amelyek elvezethetnek bennünket a traumától a győzelemig, a sötétségből a fénybe, és a bebörtönzöttségből a szabadságba.

1. fejezet

A négy kérdés

Ha a teljes életemet belesűríthetném egy pillanatba, egyetlen állóképbe, ez a következő lenne: három nő sötét színű gyapjúkabátban, egymásba karolva áll egy kopár udvaron. Kimerültek. Cipőjüket por lepi be. Egy hosszú sorban állnak.

Ez a három nő: anyám, a nővérem, Magda és én. Ez az utolsó pillanatunk, amit egymás társaságában töltünk. Ezt nem tudjuk. Nem akarunk belegondolni. Vagy csak már ahhoz is túl elgyötörtek vagyunk, hogy azon töprengjünk, mi vár ránk. Ez az elválasztás pillanata – az anya elválik lányaitól, és az elmúlt életünk mindattól, ami azután fog következni. Ám ezt az értelmet csak az utólagos éleslátás adhatja meg a pillanatnak.

Látom mindhármunkat hátulról, mintha csak én következnék utánuk a sorban. Miért tudok visszaemlékezni az anyám tarkójára, és miért nem tudok az arcára? Hosszú haját szövevényes fonatban csíptette a fejtetőjére. Magda világosbarna haja hullámos fürtökben hull a vállára. Az én sötét hajamat kendő rejti. Anyám áll középen, és Magdával mindketten neki támaszkodunk. Nem lehet kivenni, hogy mi tartjuk meg állva anyánkat, vagy épp fordítva: az ő ereje az a támasz, amely megtartja Magdát és engem.

Ez a pillanat egy olyan küszöb, amelyet átlépve életem legnagyobb veszteségei következtek. Hét évtizeden át újra és újra visszatértem ehhez a hármunkat ábrázoló képhez. Úgy tanulmányoztam, mintha csak a tüzetes átvizsgálása hozzásegíthetne, hogy visszaszerezzek valami értékeset. Mintha csak visszanyerhetném az ezt a pillanatot megelőző életünket, az életünket a veszteség előtt. Mintha csak létezne ilyen.

Visszatértem a képhez, hogy csak egy kicsit tovább elidőzhessek itt: amikor karjaink egymásba kulcsolódtak, és mi összetartoztunk. Látom a leejtett vállunkat. A kabátunk alján megtapadt port. Anyámat. A nővéremet. Magamat.

*

Gyermekkori emlékeink gyakorta nem többek töredékeknél, röpke pillanatoknál vagy futó találkozásoknál, és ezek együtteséből áll össze az életünk albuma. Ez minden, ami megmaradt nekünk, hogy megérthessük belőle a történetet, amelyet saját magunknak kell elmondanunk arról, hogy kik is vagyunk.

Ha az elválásunk előtti legmeghittebb emlékemet idézem fel anyámról, még ez is – noha kincsként őrzöm – bánattal és veszteséggel teli emlék. Egyedül vagyunk a konyhában, ahol épp a maradék rétest göngyöli össze a tésztából – korábban végignéztem, amint kézzel vágta a tésztát, és úgy teregette szét az ebédlőasztalon, mint valami súlyos vásznat.

– Olvass fel nekem – mondja, én pedig már ugrom is, hogy odahozzam az éjjeliszekrényéről az Elfújta a szél viharvert példányát. Egyszer már végigolvastuk, most pedig újrakezdtük. Röviden elidőzöm a rejtélyes angol nyelvű feliraton, amely a lefordított könyv címoldalán olvasható. Egy férfi kézírása, de nem apámé. Anyám mindössze annyit mondott erről, hogy a könyvet ajándékba kapta egy férfitól, akivel akkor találkozott, amikor a külügyminisztériumban dolgozott, még mielőtt megismerte volna apámat.

Egyenes támlájú székeken ülünk a fatüzelésű kályha mellett. Hiába vagyok még csak kilencéves, mégsem esik nehezemre felolvasni ezt a felnőttregényt. „Örülök, hogy van eszed, mert csinos, az nem vagy!” – nemegyszer kaptam meg anyámtól ezt a kritikával egybeszőtt dicséretet. Szigorúan tud bánni velem olykor. De ezúttal élvezem. Amikor együtt olvasunk, nem kell osztoznom rajta senki mással. Elmerülök a szavak közt, a történetben, és az érzésben, hogy kettőnknek van egy külön bejáratú világunk. A háború végén Scarlett visszatér Tarára, és ekkor tudja meg, hogy anyja meghalt, az apját pedig elemészti a bánat. Isten a tanúm, mondja Scarlett, nem fogok éhezni többé![1] Anyám lehunyta a szemét, és most hátradől a székben. Szeretnék belemászni az ölébe. Fejemet a mellkasán szeretném pihentetni. Azt kívánom, bárcsak ajka érintését érezhetném a hajamon.

– Tara… – szólal meg. – Amerika, azt a helyet lenne csak érdemes megnézni!

Azt kívánom, bárcsak az én nevemet is azzal a gyengédséggel ejtené ki, mint amit egy olyan országnak tartogat, ahol még sohasem járt. Anyám konyhájának összes szaga az éhség drámájával és az ünneppel keveredik számomra – mindig, még az ünnepben is ott van az az éhes vágyódás. Nem tudom, ez az én vágyódásom-e vagy az övé, esetleg osztozunk rajta.

Ülünk ott, kettőnk közt pattog a tűz a kályhában.

– Amikor én annyi idős voltam, mint most te… – kezdi.

Most, hogy beszél, félek megmozdulni; félek, hogy abbahagyja, ha megmozdulok.

– Amikor én annyi idős voltam, mint most te, a kisbabák együtt aludtak, én pedig anyámmal osztoztam az ágyon. Egy reggel arra ébredtem, hogy apám szólongat: „Ilonka, keltsd fel édesanyádat, még nem csinálta meg a reggelit, és nem készítette ki a ruhámat.” Anyám felé fordultam a takaró alatt. De anyám mozdulatlan maradt. Halott volt.

Ezt még soha nem mesélte nekem azelőtt. Minden részletet tudni akarok erről a pillanatról – amikor egy lány úgy ébredt fel az anyja mellett, hogy addigra már elveszítette őt. Ugyanakkor szívesen el is fordítanám a tekintetem – túl borzasztó az egész, hogy belegondoljak.

– Amikor eltemették aznap délután, azt gondoltam, élve teszik a földbe. Aznap este apám azt mondta, nekem kell elkészítenem a családi vacsorát. Így aztán elkészítettem.

Várom, hogy folytatódjék a történet. Várom, hogy lesz a végén valami: tanulság vagy biztatás.

– Ideje lefeküdni – anyám mindössze ennyit mond. Lehajol, hogy besöpörje a hamut a kályha alá.

Döngő léptek hangzanak fel odakint, a folyosóról. Már azelőtt megcsapja orromat az apám dohányszaga, hogy meghallanám kulcsai csörgését.

– Hölgyeim – kiáltja –, ti még fent vagytok? – Bejön a konyhába; csillog a cipője, öltözete elegáns, szélesen vigyorog, és a kezében aprócska tasakot tart, amelyet a homlokomra nyomott cuppanós csók kíséretében ad a kezembe.

– Megint nyertem – büszkélkedik. Ahányszor csak a barátaival kártyázik vagy biliárdozik, megosztja velem a zsákmányát. Ma egy rózsaszín mignont hozott nekem. Ha most a nővérem lennék, akkor az anyám, aki folyton aggódott Magda súlya miatt, kikapná a kezemből a finomságot, de így csak egy biccentéssel adja tudtomra, hogy megehetem.

Anyám megtorpan útban a kályhától a mosogató felé. Apám tartóztatja fel: felemeli a kezét, hogy megpörgethesse, végig a szobán – és anyám már pördül is: kimérten és mosolytalan arccal. Apám most magához húzza őt, hogy átölelhesse; egyik kezét anyám hátára csúsztatja, a másikat incselkedve a mellére. Anyám egy vállrándítással lerázza magáról apám kezét.

– Csalódás vagyok anyádnak – mondja apám félig suttogva, miközben kimegyünk a konyhából. Azt akarta, hogy anyám is meghallja, vagy csak nekem szánta a titkot? Akárhogyan is, elraktározom magamban, hogy később majd rágódhassam rajta. De azért a hangjában bujkáló keserűség megijeszt.

– Minden este az operába menne, úgy akar élni, mint valami flancos világpolgár. Én csak egy szabó vagyok. Szabó és biliárdjátékos.

Apám legyőzött hangszíne összezavar. Közismert ember a városban, mindenki szereti. Bohókás, sokat mosolyog, mindig derűsnek és élettelinek tűnik. Élvezetes a társasága. Sok barátja van, akikkel eljár szórakozni. Szereti a hasát (különösen a sonkát, amelyet olykor becsempész kóser háztartásukba, és az újságpapír fölött eszi meg, amibe becsomagolták; ilyenkor tiltott disznóhúsfalatokat dugdos az én számba is, miközben anyám vádjai záporoznak rá, miszerint apám rossz példát mutat). Szabóműhelye két aranyéremmel büszkélkedhet. Apám nem csak sima szegéseket és egyszerű felhajtásokat készít: ő a divatszabászat mestere. Anyámmal is így találkozott: anyám betért apám boltjába, mert ruhára volt szüksége, és apám munkáját különös hangsúllyal ajánlották a figyelmébe. Csakhogy apám eredetileg orvos akart lenni, nem szabó – de az apja ellenezte ezt az álmát, és az efelett érzett csalódottsága azóta is kibukik belőle időről időre.

– Te nem akármilyen szabó vagy, papa – bátorítom. – Hanem a legjobb!

– Te pedig a legelegánsabban öltözött hölgy leszel egész Kassán – feleli nekem, és megpaskolja a fejemet. – Tökéletes az alakod a divatos ruhákhoz.

Úgy tűnik, már összeszedte magát; csalódottságát visszakergette az árnyékok közé. A hálószobához érünk, amelyen Magdával és a középső testvérünkkel, Klárával osztozom; a szobánkat felidézve ma is magam elé tudom képzelni, ahogyan Magda úgy tesz, mintha leckét csinálna, Klára pedig a gyantát törölgeti a hegedűjéről. Apám és én egy pillanattal tovább állunk az ajtóban; még egyikünk sem készült fel a búcsúra.

– Tudod, fiút szerettem volna – mondja apám. – Becsaptam magam mögött az ajtót, amikor megszülettél, annyira haragudtam, hogy még egy lányom lett. És most mégis te vagy az egyetlen, akivel beszélni tudok. – Megcsókolja a homlokomat.

Élvezem az apám figyelmét. Akárcsak anyámé, becses… és törékeny. Mintha csak nem annyira magam miatt, mint inkább az ő magányosságuk által érdemelhetném ki a szeretetüket. Mintha az identitásomat nem az határozná meg, hogy én ki vagyok, és mi van a birtokomban, hanem csak azt jelölné ki, hogy a szüleimnek mi hiányzik.

– Jó éjt, Dicuka – szólal meg végül apám.

Az anyám által kitalált becenevemet használja. Dicuka. Az értelmetlen szótagoktól melegség tölt el.

– Mondd meg a testvéreidnek, hogy itt a lámpaoltás ideje!

Amint belépek a hálószobába, Magda és Klára a nekem komponált dalukkal fogadnak. Hároméves koromban költötték, amikor egy elrontott orvosi beavatkozás miatt kancsalítani kezdtem.

– Jaj, de randa, jaj, de vézna vagy – dalolják. – Senki se fog elvenni!

A baleset óta lehajtott fejjel járkálok, hogy ne kelljen látnom, ahogy az emberek a torz arcomba bámulnak. Még nem jöttem rá: nem az a baj, hogy a nővéreim egy gonosz dallal csúfolnak; a baj az, hogy hiszek nekik. Annyira meg vagyok győződve az alsóbbrendűségemről, hogy soha nem mutatkozom be az embereknek a nevemen. Soha nem mondom az embereknek azt, hogy: – Edit vagyok. – Klára született hegedűművész. Már ötévesen le tudta játszani a Mendelssohn-hegedűversenyt. – Klára húga vagyok – így mutatkozom be.

De ma este különleges tudás birtokában érkezem.

– Mama anyja meghalt, amikor mama pont annyi éves volt, mint most én – mondom el nekik. Annyira biztos vagyok abban, hogy én fedtem fel a titkot, hogy fel se tűnik nekem: a nővéreimnek ez már nem újdonság; hogy nem elsőként szereztem tudomást róla, hanem utoljára.

– Nem mondod! – szólal meg Magda, és a hangja olyan nyilvánvaló gúnytól csöpög, hogy az még nekem is feltűnik. Tizenöt éves, dúskeblű, az ajka érzéki, haja hullámos. Ő a mókamester a családban. Amikor még kisebbek voltunk, megmutatta nekem, hogyan kell szőlőszemeket kidobni a hálószobánk ablakán úgy, hogy azok az odalent, a kövezett kertrészen ülő vendégek kávéscsészéjébe potyogjanak. Az ő ihletésére hamarosan már saját játékokat találok ki; de addigra megváltoznak a tétek. A barátnőmmel fiúkhoz lépünk majd oda az iskolában vagy az utcán.

– Találkozzunk négykor az óránál, a téren – trillázzuk nekik, a szempillánkat rebegtetve. És eljönnek, mindig eljönnek, néha szelesen, máskor félszegen, megint máskor pedig hetykén, tele várakozással. A barátnőmmel a hálószobám biztos rejtekéből, az ablaknál állva nézzük, ahogy megérkeznek a fiúk.

– Ne gyötörd már annyit! – csattan fel most Klára, Magdának címezve szavait. Fiatalabb Magdánál, de rögtön a védelmemre siet.

– Tudod, van az a kép a zongora fölött – fordul felém.

– Amelyikhez a mama mindig beszélni szokott. Az az ő anyukája. – Tudom, melyik képről beszél. Nem volt olyan nap az eddigi életemben, amikor ne pillantottam volna rá. – Segíts, segíts! – sóhajtozik anyám a portré irányába, miközben a zongorát porolja le vagy felsöpri a padlót. Restelkedem, amiért sohase kérdeztem meg anyámtól – vagy bárkitől –, kit ábrázol a kép. És csalódott is vagyok, hogy az értesülésemmel nem vívhatok ki különleges jogokat a nővéreimnél.

Már hozzászoktam, hogy én vagyok a csendes a testvérek közt, a láthatatlan. Fel se merül bennem, hogy esetleg Magda is unhatja már a bohócszerepet, vagy hogy Klára talán zokon veszi, hogy neki kell lennie a csodagyereknek. Egy percre sem válhat hétköznapivá, mert akkor talán mindent elvesznek tőle – a rajongást, amihez már hozzászokott, az énérzékelését. Magdával dolgoznunk kell azért, hogy hozzájussunk valamihez, amiből biztosan tudjuk, hogy soha nem juthat ki nekünk elég; Klárának meg amiatt kell aggódnia, hogy bármelyik pillanatban végzetes hibát követhet el, és akkor mindent elveszít. Klára mindig hegedült, amióta csak élek – hároméves korától fogva. Csak sokkal később fogom majd fel, mekkora árat kellett fizetnie a különleges tehetségéért: a gyerekkorát adta fel érte. Soha nem láttam őt babákkal játszani. Ehelyett egy nyitott ablak előtt állva gyakorolt a hegedűn, mivel a kreativitásában csak úgy tudta kedvét lelni, ha hallgatóságot toborozhatott a járókelőkből, hogy ők is tanúi legyenek.

– Szereti mama a papát? – kérdezem a nővéreimtől. A szüleim közti távolság, és azok a szomorú dolgok, amelyeket mindketten bevallottak nekem, emlékeztetnek arra, hogy soha nem láttam őket kiöltözve elmenni együtt otthonról.

– Micsoda kérdés! – mondja Klára. Noha lesöpri az aggályaimat, felismerést látok megvillanni a szemében. Soha többé nem beszélünk erről a témáról, bár később is megpróbálom felhozni. Évekbe telik, mire megtanulom azt, amit a nővéreim már nyilvánvalóan tudnak: hogy amit szeretetnek nevezünk, gyakran valami olyasmit takar, ami inkább kötődik feltételhez: a jutalmat a teljesítményünkért – és mi beérjük ennyivel.

Amint felvesszük a hálóingünket és ágyba bújunk, kitörlöm fejemből a szüleim miatt érzett aggodalmat, és helyette a balettmesteremre és a feleségére gondolok, meg arra az érzésre, ami mindig elönt, amikor kettesével-hármasával szedem a lépcsőfokokat fel a stúdióba, majd ledobálom az iskolai öltözékemet, és felhúzom a balett-trikómat meg a harisnyanadrágot. Ötéves korom óta tanulok balettozni, amióta az anyám ráérzett, hogy nem lesz belőlem zenész, és hogy másban vagyok tehetséges. Ma éppen a spárgát gyakoroltuk.

A balettmesterünk emlékeztetett minket arra, hogy az erőnk és a hajlékonyságunk szétválaszthatatlanok egymástól – ahhoz, hogy az egyik izmunk megfeszüljön, egy másiknak ki kell nyúlnia; hogy ki tudjunk nyúlni, és hajlékonyak legyünk, a törzsizmainkat kell erősen tartanunk. Utasításait imákként őrzöm meg az elmémben. Lemegyek spárgába, gerinc egyenes marad, alhasi izmok feszesek, lábak szétfeszítve. Tudom, hogyan kell lélegezni, különösen, amikor úgy érzem, elakadtam. Magam elé képzelem, amint a testem kitágul, akár a húrok a nővérem hegedűjén, míg el nem érik a megfelelő feszességet, ami megszólaltatja az egész hangszert. És már lent vagyok. Itt vagyok. Teljes spárgában. – Brava! – tapsol a balettmesterem.– Maradj pont úgy, ahogy vagy – felemel a földről, és a feje fölé tart. Nehéz teljesen kinyújtva tartani a lábamat úgy, hogy a padló nem gyakorol ellennyomást, és egy pillanatra úgy érzem, mintha feláldoznának. Úgy érzem, mintha tiszta fény lennék.

– Editke – mondja a tanárom, – az életedben minden elragadtatás belülről fakad majd. – Még évekbe telik, mire valóban megértem, mire gondolt. Egyelőre csak annyit tudok, hogy megy a lélegzés, a forgás, a láblendítés és a hajlás. Ahogy az izmaim nyúlnak és erősödnek, minden mozdulat, minden egyes póz mintha azt kiáltaná: Vagyok, vagyok, vagyok! Én vagyok én. Vagyok valaki!

*

Az emlékezet megszentelt hely – de kísértetjárta is. Ez az a hely, ahol a dühöm, bűntudatom és fájdalmam éhes madarakként köröznek, és mindig ugyanazokra a régről maradt csontokra csapnak le. Erre a helyre térek vissza, amikor a megválaszolhatatlan kérdésre keresem a választ: Miért éltem túl?

Hétéves vagyok, és a szüleim vacsoravendégeket fogadnak. Kiküldenek a szobából, hogy újratöltsek egy vizeskancsót. A konyhából hallom a tréfálkozásukat: „Azt az egyet megspórolhattuk volna.” Arra gondolok: úgy értik, hogy már az érkezésem előtt is teljes családot alkottak. Volt egy lányuk, aki zongorázik, és egy másik, aki hegedül. Felesleges vagyok, nem vagyok elég jó, nekem itt nincs helyem, gondolom. Így magyarázzuk félre az életünk tényeit; így feltételezünk dolgokat, amelyekről nem ellenőrizzük, igazak-e; így találunk ki egy történetet, amelyet majd magunknak fogunk mondogatni, hogy megerősíthessük magunkban azt, amiben már amúgy is hittünk.

Egy nap, amikor nyolcéves vagyok, szökésre adom a fejem. Próbára teszem az elméletem, miszerint nélkülözhető, sőt láthatatlan vagyok. Majd meglátom, észreveszik-e egyáltalán a szüleim, hogy elmentem. Ahelyett, hogy az iskolába indulnék, felszállok a trolira, ami a nagyszüleim házához visz el. Bízom benne, hogy a nagyszüleim – az anyám apja és mostohaanyja – falaznak majd nekem. Folyamatos háborúskodásban állnak anyámmal Magda miatt; aprósüteményt dugdosnak a nővérem toalettasztalkájának fiókjába. A biztonságot jelentik nekem, és ugyanakkor mégis a tiltást erősítik meg. Fogják egymás kezét – a szüleim ilyet sose tesznek. Nem kell teljesíteni a szeretetükért cserébe, nem kell tettetni azért, hogy elfogadjanak. Vigaszt nyújtanak – a marhaszegy és a főtt bab illatát, meg a barheszét; a sóletét, ezét a gazdag raguét, amelyet a nagymamám a pékségbe visz megfőzni szombaton, amikor az ortodox gyakorlat nem engedi meg, hogy a saját kemencéjét használja.

A nagyszüleim örülnek, hogy látnak. Csodálatos ez a délelőtt. A konyhában ülök, és flódnit eszem. Csakhogy aztán megszólal a bejárati csengő. Nagyapám elindul kifelé, hogy megnézze, ki az. Egy pillanattal később beviharzik a konyhába. Nagyothall, ezért túl hangosan harsogja el a figyelmeztetést:

– Rejtőzz el, Dicuka! – üvölti. – Anyád van itt! – Miközben védeni próbál, elárul.

Legjobban az anyám arckifejezése zavar, amikor meglát a nagyszüleim konyhájában. Nem csak arról van szó, hogy meglepi az ottlétem – olyan, mintha a létezésem puszta ténye érné váratlanul. Mintha nem az lennék, akinek akart, vagy akire számított.

Szép sose leszek – ezt anyám világossá tette előttem –, de abban az évben, amikor betöltöm a tízet, megígéri, hogy többé nem kell rejtegetnem az arcomat. Dr. Klein Budapesten rendbe hozza majd a kancsalságomat. A Budapestre tartó vonaton csokoládét majszolok, és élvezem anyám kizárólagos figyelmét. Dr. Klein igazi híresség, tudatja velem anyám: ő hajtott végre először szemműtétet érzéstelenítés nélkül. Túlságosan belemerültem az idilli utazásba, és túlságosan élvezem a kiváltságos helyzetet, hogy anyámat most csak a magaménak tudhatom, hogysem megérteném: figyelmeztetni próbál. Soha fel se merült bennem, hogy a műtét fájni fog. Ez csak akkor tudatosul, amikor már elemészt a fájdalom. Anyám és a rokonaim, akik összekötöttek minket az ünnepelt dr. Kleinnel, szorítják le hánykolódó testemet az asztalra. Az óriási, határtalan fájdalomnál is rosszabb az érzés, hogy azok az emberek fognak le, akik szeretnek, és miattuk nem tudok mozdulni. Csak később, jóval azután, hogy a műtét sikeresen lezajlott, leszek képes meglátni a jelenetet az anyám nézőpontjából: hogy mennyi szenvedéssel tölthette el őt az én szenvedésem.

Akkor vagyok a legboldogabb, ha egyedül lehetek, és visszavonulhatok a belső világomba. Tizenhárom éves koromban egy reggel az iskolába – a magángimnázumba – vezető úton a Kék Duna-keringő lépéseit gyakorlom; ezt fogja a balettosztályom előadni egy fesztiválon, amelyet a folyó partján tartanak. Elragad a képzeletem, és máris messze-messze vagyok, és egy új, saját táncot táncolok, amelyben azt képzelem el, hogyan találkoztak a szüleim. Mindkettőjük részét eltáncolom. Apám bohózatba illőn lassan kapcsol, amikor meglátja, hogy anyám besétál a szobába. Anyám most gyorsabban forog, magasabbra ugrik. Egész testemet az örömteli nevetés ívébe rendezem. Sosem láttam anyámat örülni, soha nem hallottam, amint torkaszakadtából nevet – de most testemben érzem a boldogsága kihasználatlan forrásait.

Mire beérek az iskolába, nincs sehol az apámtól a tandíjra kapott pénz, amelyből egy egész negyedévet kellett volna kifizetnem. Valahogy a tánc izgalmában elhagytam. Ellenőrzöm valamennyi zsebemet és a ruhám ráncait is, de nyoma veszett. Egész nap jeges félelem mardossa a gyomrom, hogy otthon majd el kell mondanom apámnak. Amikor hazaérek, nem bír rám nézni, miközben az öklét emeli. Ez az első alkalom, hogy kezet emel bármelyikünkre. Amikor végzett, egy szót sem szól hozzám. Aznap éjjel az ágyban azt kívánom, bárcsak meghalnék, és akkor az apám megbűnhődne azért, amit tett velem. Aztán meg azt kívánom, bárcsak az apám lenne halott.

Az erőm képe rajzolódik-e ki előttem ezekből az emlékeimből, vagy a sérüléseimé? Talán mindig a gyerekkor az a terep, ahol megpróbáljuk pontosan kijelölni, mennyire számítunk – és mennyire nem; és a térképén annak a kiterjedését és határait tanulmányozhatjuk, hogy mennyit is érünk.

Talán minden élet annak a tanulmányozásával telik, hogy mi az, ami nincs nekünk, de szeretnénk, ha lenne; és hogy mi az, amink van, de nem szeretnénk, hogy legyen.

Számos évtizedbe telt, mire felfedeztem, hogy egy másik kérdés felől is közelíthetek az életemhez. Miért maradtam életben? helyett ezt is kérdezhetem: Mihez kezdhetek az élettel, ami adatott nekem?

Családomban a szokásos emberi drámákat államhatárok és háborúk súlyosbították. Az I. világháborút megelőzően még az Osztrák–Magyar Monarchia része volt az a szlovák régió, ahol születtem és nevelkedtem, de 1918-ban, egy évtizeddel születésem előtt, a versailles-i békeszerződés átrajzolta Európa térképét, és egy új államot hozott létre. Csehszlovákiát az agrárállam Szlovákiából – az etnikailag magyar és szlovák térségből, ahol a családom is lakott –, Morvaország és Csehország iparosodottabb és etnikailag cseh régióiból, továbbá a Kárpátaljai Ruszból foltozták össze – utóbbi térség ma Ukrajna része. Csehszlovákia létrehozatalával szülővárosom, a magyarországi Kassa csehszlovák Košicévé változott. Családom pedig kétszeresen kisebbségi helyzetbe került: magyar etnikumúakként éltünk egy túlnyomórészt csehek lakta országban, és zsidók voltunk.

Igaz, hogy Szlovákiában már a 11. század óta éltek zsidók, de Kassán egészen 1840-ig nem telepedhettek le. A keresztény céhek által támogatott városi tisztviselők még ekkor is megnehezítették azon zsidó családok dolgát, akik itt szerettek volna letelepedni. És mégis: a századfordulóra Kassa immár Európa egyik legnagyobb méretű zsidó közösségének adott otthont. Más kelet-európai országoktól, például Lengyelországtól eltérően a magyar zsidókat nem gettósították (ezért beszélt a családom kizárólag magyarul, és nem jiddisül). Nem különítettek el minket, és az oktatás, a szakmák és a kultúra területén is dúskáltunk a lehetőségekben. De még mindig találkoztunk előítéletekkel – a rejtett és a nyílt formájukban is. Az antiszemitizmust nem a nácik találták fel. Úgy nőttem fel, hogy belül elfogadtam az alsóbbrendűség érzését és a hitet abban, hogy biztonságosabb nem bevallani, hogy zsidó vagyok; hogy veszélytelenebb, ha beolvadok, elvegyülök, és sohasem tűnök ki. Nehéz volt megtalálni az önazonosság és a valahová tartozás érzését. Aztán 1938 novemberében Magyarország ismét elcsatolta Košicét – és ekkor úgy éreztük, mintha az otthonunk végre a hazánkká vált volna.

Anyám kint áll az erkélyünkön az Andrássy-palotában: ez egy régi épület, amelyet kisebb lakásokra daraboltak fel, és ezekben a lakásokban most egy-egy család él. Anyám egy keleti szőnyeget terített a korlátra. Nem takarít; ünnepel. Horthy Miklós tengernagy őfőméltósága, a Magyar Királyság kormányzója érkezik ma városunkba, hogy ünnepélyesen üdvözöljön minket ismét Magyarországon. Megértem, miért olyan izgatottak és büszkék a szüleim. Tartozunk valahová! Ma én is üdvözlöm Horthyt. Egy táncot fogok előadni neki. Magyaros öltözetet viselek: élénk színű, feltűnő virághímzéses gyapjúmellényt, kibuggyanó fehér ujjú blúzt, pántlikákat, csipkét és piros csizmát. Megcsinálom a grand battement-t a folyó partján, Horthy tapsol. Megöleli a táncosokat. Engem is megölel.

– De jó lenne, Dicuka, ha mi is szőkék lennénk, mint Klára! – súgja oda nekem Magda lefekvéskor.

Még mindig évekkel a kijárási tilalom és a kirekesztő törvények előtt vagyunk, de Horthy parádéja a kiindulópontja mindannak, ami majd ezután következik. A magyar állampolgárság bizonyos értelemben megadta a valahová tartozás érzését, másfelől azonban a kirekesztésünket is magával hozta. Olyan boldogok vagyunk, hogy az anyanyelvünkön beszélhetünk, hogy elfogadnak magyarokként – csakhogy ez az elfogadás a beolvadásunkon múlik. A szomszédok azon vitáznak, hogy csakis a fajilag magyaroknak – azoknak, akik nem zsidók – lenne szabad hordaniuk a hagyományos népviseletet.

– Jobban teszed, ha nem fecseged ki, hogy zsidó vagy! – figyelmeztet Magda nővérem. – Mert abból csak az lenne, hogy mások majd el akarják venni a szép dolgaidat.

Magda az elsőszülött; tőle értesülök a világ dolgairól. Megosztja velem a részleteket, amelyek gyakran nyugtalanítóak; én pedig tanulmányozhatom őket, és elmerenghetek rajtuk. 1939-ben – ez volt az az év, amikor a náci Németország lerohanta Lengyelországot – a nyilasoknak nevezett magyar nácik elfoglalják az alattunk lévő lakást az Andrássy-palotában. Leköpik Magdát. Kilakoltatnak minket. Új lakásba költözünk, a Kossuth Lajos utca 6. szám alá, egy mellékutcába a forgalmas út helyett, és ez a fekvés kevésbé kedvez apám üzletének. A lakást azért tudtuk megszerezni, mert a korábbi lakói – egy másik zsidó család – Dél-Amerikába távoztak. Más zsidó családokról is tudunk, akik elhagyják Magyarországot. Apám nővére, Matilda már évekkel ezelőtt elment. New Yorkban él, egy Bronx nevű helyen, egy zsidó bevándorlók által lakott negyedben. Úgy tűnik, Amerikában több korlát közé szorítva él, mint mi itt. Mi nem beszélünk arról, hogy elmegyünk.

Még 1940-ben is, amikor tizenhárom éves vagyok, és a nyilasok elkezdik összegyűjteni a kassai zsidó férfiakat, hogy aztán kényszermunkatáborokba küldjék őket, nagyon messzinek tűnik tőlünk a háború. Apámat nem vitték el. Először még nem. A tagadással védjük magunkat. Ha nem figyelünk oda, akkor észrevétlenül csinálhatjuk tovább, amit eddig. Elménkben biztonságossá formálhatjuk a világot. Nem találhatnak meg a bajok, ha láthatatlanok leszünk.

De egy napon, 1941 júniusában, Magda épp odakint biciklizik, amikor felzúgnak a szirénák. Száguldani kezd, hogy elérjen a nagyszüleink három sarokkal arrébb álló házáig – ám mire odaér, a fél ház már nincs ott. Istennek hála, a nagyszüleink túlélték. A szállásadónőjük azonban odaveszett. Egyedi támadás volt: egy bombázással egy városrészt romboltak le. Azt mondják nekünk, hogy az oroszok felelősek a romokért és a halottakért. Ezt senki nem hiszi el, de megcáfolni se tudjuk. Egyszerre vagyunk szerencsések és fenyegetettek. Az egyetlen megkérdőjelezhetetlen igazság: a téglatörmelékből emelt halom ott, ahol korábban egy ház állt. A rombolás és a hiány tényekké válnak. Magyarország csatlakozik Németországhoz a Barbarossa-hadműveletben. Lerohanjuk Oroszországot.

Körülbelül ettől az időtől fogva kell hordanunk a sárga csillagot. Az a trükk, hogy a csillagot el kell rejteni, a kabátunkkal takarjuk el. De még ha szabad szemmel nem látható is a csillagom, úgy érzem, mintha valami rosszat, valami büntetendőt tettem volna. Milyen megbocsáthatatlan bűnt követtem el? Anyám mindig a rádió közelében van. Amikor a folyóparton piknikezünk, apám arról mesél nekünk, amikor hadifogoly volt Oroszországban az I. világháború alatt. Tudom, hogy a hadifogolyként szerzett tapasztalata – traumája, jóllehet nem tudom, hogy így hívják – valamiképp kapcsolatban áll azzal, hogy disznóhúst eszik, és hogy eltávolodott a vallástól. Tudom, hogy gyötrelmeinek forrása a háború körül keresendő. De a háború, ez a háború még mindig máshol zajlik. Figyelmen kívül hagyhatom, és meg is teszem.

Iskola után öt órát töltök a balett-teremben, és mellette tornázni is elkezdek. Bár eleinte csak kiegészítő gyakorlatokként végzem a balett mellett, a gimnasztika csakhamar azzal egyenrangú szenvedélyemmé válik – és éppolyan nehéz dolog. Belépek egy könyvklubba: a csoport a magángimnáziumomba járó lányokból és egy közeli magán-fiúiskola tanulóiból áll össze. Stefan Zweigtől olvassuk a Marie Antoinette című könyvet. Megbeszéljük, hogyan ír Zweig a történelemről belülről, egy személy elméjébe helyezkedve. A könyvklubban van egy Erik nevű fiú, aki egyik nap észrevesz engem. Látom, hogy figyelmesen néz minden alkalommal, amikor én beszélek. Magas, szeplős és vöröses hajú. Magam elé képzelem Versailles-t. Elképzelem Antoinette budoárját. Elképzelem, hogy Erikkel ott találkozunk. Mit sem tudok a szexről, de vonz a romantika. Látom, hogy észrevett, és azon tűnődöm: Hogy festenének vajon a gyerekeink? Ők is szeplősek lennének? Erik a beszélgetés után elindul felém. Olyan jó illata van – mint a friss levegő, mint a Hernád folyó partján a fű, ahol nemsokára sétákat teszünk majd.

Kapcsolatunk az elejétől kezdve fajsúlyos és tartalmas. Irodalomról beszélgetünk. Beszélünk Palesztináról (Erik rendíthetetlen cionista). Ez nem a gondtalan randevúzás ideje, kapcsolatunk nem alkalmi fellángolás vagy diákszerelem. Ez a szerelem a háborúval néz farkasszemet. Kijárási tilalmat rendeltek el a zsidóknak, de mi egyik este észrevétlen meglépünk a sárga csillagunk nélkül. Beállunk a mozi előtt kanyargó sorba. A sötétben keressük meg a helyünket. Egy amerikai filmet látunk, a főszerepben Bette Davisszel. Mint később megtudom, Now, Voyager az eredeti címe, de magyarul Utazás a múltból címmel vetítik. Bette Davis egy egyedülálló nőt játszik, akit elnyom a zsarnokoskodó hajlamú anyja. A lány próbál magára találni és felszabadulni, de az anyától érkező kritikák újra meg újra letörik a próbálkozásait. Erik a filmben politikai metaforát lát a nép önrendelkezéséről és az önérzetről. Én anyám és Magda árnyát látom felsejleni benne: anyámét, aki imádja Eriket, de Magdát megfenyíti az alkalmi randijai miatt; aki könyörög nekem, hogy egyem többet, de Magda tányérját nem hajlandó teleszedni; aki gyakran csöndes és befelé fordul, de Magdára rázúdítja a dühét; akinek a haragja, jóllehet sose rám irányul, mégis megrémít.

A családom harcban áll, miközben egyre közeledik az orosz front – sohase tudhatjuk, mi fog következni. A bizonytalanság sötét zűrzavarában Erik és én gondoskodunk a saját külön fényforrásunkról. Minden egyes nap, miközben a szabadságunk és a lehetőségeink egyre korlátozottabbak lesznek, mi ketten a jövőnket tervezzük. Kapcsolatunk olyan, mint egy híd, amely a jelenbeli aggodalmainktól a jövőbeli örömeinkhez vezet el. Tervek, érzelmek és remények. Talán a körülöttünk zajló felfordulás nyitja meg előttünk a lehetőséget, hogy elkötelezettebbek legyünk, hogy magunk mögött hagyjuk a kételyeinket. Senki más nem tudja, mi fog történni, de mi tudjuk. Mi ott vagyunk egymásnak, és ott van nekünk a jövőnk: a közös életünk, amelyet olyan kristálytisztán látunk magunk előtt, akárcsak kezünket a másik kezében. 1943 egyik augusztusi napján a folyóhoz megyünk. Erik egy fényképezőgépet hoz magával, és lefotóz a fürdőruhámban, amint a füvön spárgázom. Elképzelem, hogy egy nap majd megmutatom a gyerekeinknek ezt a képet. Elmondom nekik, hogyan őriztük meg a szerelmünk és az elkötelezettségünk erejét.

Mire aznap hazaérek, apám már nincs ott. Elvitték a kényszermunkatáborba. De hiszen ő szabó, politikailag közömbös. Hogyan is jelenthetne fenyegetést bárkinek? Miért őt vették célba? Lenne tán egy ellensége? Anyám sok mindent nem mond el nekem. Egyszerűen azért, mert ő se tudja? Vagy engem véd ezzel? Esetleg saját magát? Nem beszél nyíltan az aggodalmairól, de apám távollétének hosszú hónapjaiban érzem, mennyire szomorú és ijedt. Látom, ahogy egy szem csirkéből különböző fogásokat próbál készíteni. Migrénrohamok gyötrik. Kosztost fogadunk, hogy kipótoljuk a bevételkiesést. A kosztosunknak boltja van az utca túloldalán, és hosszú órákon át üldögélek ott, csak azért, mert a jelenlétében nagyobb biztonságban érzem magam.

Magda, aki mostanra lényegében felnőtt, és már nem jár iskolába, valahogy kideríti, hol van az apánk, és meglátogatja. Látja, amint apánk egy asztal súlya alatt dülöngél, amelyet egyik helyről a másikra kell emelgetnie. Ez az egyetlen részlet, amelyet a látogatásáról megoszt velem. Nem tudom, mit jelent ez a kép. Nem tudom, milyen munkát kell végeznie apámnak a fogságban, és azt sem tudom, mikor engedik szabadon. Két képet őrzök magamban apámról: az egyiken, ahogyan egész addigi életemben ismertem, cigaretta fityeg a szájából, mérőszalag a nyaka körül, a kezében krétát tart, hogy megjelöljön egy szabásmintát valami drága ruhán, a szeme csillog, és mindig készen áll, hogy bármelyik pillanatban dalra fakadjon, vagy belekezdjen egy viccbe. A másik kép ez az új: épp egy túl nehéz asztalt emel fel, egy nevenincs helyen, az isten háta mögött.

A tizenhatodik születésnapomon nem megyek iskolába, meghűléssel otthon maradok, és Erik eljön hozzánk, hogy átnyújtson tizenhat szál rózsát, és megkapjam tőle az első szerelmes csókomat. Boldog vagyok, de szomorú is. Mibe kapaszkodhatom? Mi marad meg? Odaadom egy barátomnak a képet, amit Erik készített rólam a folyóparton. Nem emlékszem, miért. Hogy megőrizze nekem? Nem volt bennem semmiféle előérzet azt illetően, hogy hamarosan nekem is mennem kell, jóval azelőtt, hogy elérkezne a következő születésnapom. Valahogy mégis felismerhettem, hogy szükségem lesz valakire, aki megőrzi majd az életem tanújelét, hogy el kell vetnem önmagam bizonyítékait magam köré, mint a magokat.

Valamikor kora tavasszal, hét vagy nyolc munkatáborban eltöltött hónap után apám visszatér. Nyilván jóindulatból engedték éppen most szabadon: így időben hazaérhet pészahra, ami egy-két héten belül kezdődik. Ezt gondoljuk. Megint kezébe veszi a centit meg a krétát. Nem beszél arról, hol járt. Egyik nap a tornateremben ülök a kék tornaszőnyegen, pár héttel azután, hogy apám hazatért, és éppen egy talajgyakorlattal melegítek be: spiccelek, megfeszítem a lábfejemet, nyújtom a lábam, a karom, a nyakam és a hátam. Ismét magamra találtam. Nem a kancsal törpe vagyok, aki fél kimondani a nevét. Nem is a lány, aki a családjáért aggódik. Művész vagyok és sportoló, a testem erős és ruganyos. Nem nézek ki úgy, mint Magda, és nem vagyok olyan híres, mint Klára, de ott van nekem a hajlékony és kifejező testem; és a kibontakozó testem az egyetlen valóságos dolog, amire szükségem van. A képzésem, az ügyességem – életem csordultig telt lehetőséggel. A tornászosztályunk legjobbjai külön csapatban edzenek az olimpiára. Az 1944-es olimpia elmarad a háború miatt, de így legalább több időnk van felkészülni a versenyre.

Lehunyom a szemem, kinyújtott karral és egyenes felsőtesttel előrehajolok, a lábaim felé nyújtózom. A barátnőm megbök a lábujjával, mire felemelem a fejem, és azt látom, hogy az edzőnk egyenesen felém tart. Szinte szerelmesek vagyunk belé. Nem szexuális értelemben: bálványozzuk őt. Néha kerülő úton indulunk haza csak azért, hogy elmehessünk a háza előtt, ahol annyira lelassítunk, amennyire csak lehetséges, és miközben sétálunk a járdán, abban reménykedünk, hogy megpillantjuk az ablakon keresztül. Féltékenyek vagyunk mindarra, amit nem ismerünk az életéből. Szemem előtt ott lebeg az ígéret, hogy ha a háború véget ér, végre megtartják az olimpiát; céltudatosságom nagy részét az edzőm támogatásából nyerem, és abból, hogy hisz bennem. Ha sikerül magamba szívnom mindazt, amit meg kell tanulnom tőle, és megszolgálom a bizalmát, még nagyszerű dolgoknak nézhetek elébe.

– Editke – szólít meg a tornaszőnyegem mellé érve. – Egy szóra, kérlek! – Végigsimít a hátamon, miközben kitessékel a folyosóra.

Várakozva nézek rá. Talán észrevette, hogy fejlődtem a lóugrásban. Vagy azt szeretné, hogy én vezényeljem le a mai edzés végén a nyújtógyakorlatokat. Esetleg át akar hívni vacsorára. Már azelőtt majdnem rávágom az igent, hogy egyáltalán megkérdezné.

– Nem tudom, hogy mondjam ezt el neked – kezd bele. Az arcomat fürkészi, aztán félrepillant az ablak irányába, ahol bekúszik a lenyugvó nap sugara.

– A nővéremről van szó? – kérdezem, mielőtt még egyáltalán felfognám az elmémben kirajzolódó szörnyű képet. Klára most a budapesti konzervatóriumban tanul. Anyánk elutazott Budapestre, hogy megnézze Klára koncertjét, és utána hazahozza pészahra. Amint az edzőm kínosan feszengve áll mellettem a folyosón, és kerüli a tekintetemet, elfog az aggodalom, hogy talán kisiklott a vonat. Úgy volt, hogy csak a hét egy későbbi napján indulnak haza, de más szörnyűségre nem tudok gondolni. Még háború idején is a véletlen baleset okozta szerencsétlenség villan át először az agyamon: az emberi hibából adódó tragédia, nem pedig az olyan, amit az ember tervezett; jóllehet tudatában vagyok, hogy Klára néhány tanára, köztük nem zsidók is, már elmenekültek Európából, mert félnek attól, ami következik.

– A családod jól van, Edit – nem megnyugtató a hangszíne. – Ez nem az én döntésem. De nekem kell elmondanom neked, hogy más kapja meg a helyedet az olimpiai felkészülő csapatban. – Azt hiszem, elhányom magam. Úgy érzem, mintha idegen lennék a saját bőrömben.

– Mit tettem? – átpörgetem magamban a felkészülés szigorú hónapjait, hogy ráleljek a hibámra. – Nem értem.

– Gyermekem – szólal meg, és most egyenesen az arcomba néz, ami még rosszabb, mert így láthatom, hogy sír, és ebben a pillanatban, amikor épp darabokra szaggatták az álmaimat, mint az újságpapírt a hentesüzletben, nem akarok sajnálatot érezni iránta. – Egyszerűen az van, hogy a származásod miatt már nem indulhatsz az olimpián.

Eszembe jutnak azok a gyerekek, akik leköptek és koszos zsidónak neveztek, meg a zsidó barátaim, akik kimaradtak az iskolából, hogy elkerüljék a zaklatásokat, és most iskolába járás helyett rádiós kurzusokat hallgatnak.

– Ha valaki leköp, köpd le te is – utasított az apám. – Ezt kell tenned. – Azon gondolkodom, leköpjem-e az edzőmet. De ha ellentámadásba lendülök, azzal elfogadnám a letaglózó hírt. Nem fogom elfogadni.

– Nem vagyok zsidó – mondom.

– Sajnálom, Editke – feleli. – Annyira sajnálom. De szeretném, ha továbbra is köztünk maradnál. Szeretnélek megkérni, hogy te készítsd fel a lányt, aki átveszi majd a helyed a csapatban. – Ismét a hátamon érzem az ujjait. Egy évvel később a hátam éppen azon a ponton törik el, amelyet most simogat. Heteken belül már az életben maradásom lesz a tét. De itt, az imádott stúdióm folyosóján úgy érzem, mintha az életem már véget is ért volna.

A kizárásomat követő napokban a bosszút tervezem. Nem a gyűlölet vezet: tökéletes bosszút szeretnék állni. Meg fogom mutatni az edzőmnek, hogy én vagyok a legjobb. A legkiválóbb sportoló. A legjobb edző. A lehető leglelkiismeretesebben képzem majd ki az utódomat, hogy bebizonyítsam: hatalmas hibát követtek el azzal, hogy kihagytak a csapatból. Aznap, amikor anyámnak és Klárának vissza kell érnie Budapestről, cigánykerekezve teszem meg az utat a lakásunkhoz vezető vörös szőnyeges folyosón, és közben azt képzelem, hogy az utódom a beugróm, és én vagyok az ünnepelt sztár.

Anyámat és Magdát a konyhában találom. Magda almákat aprít fel a chároszethez. Anyánk maceszgombócot készít. Mogorván a munkájukba mélyednek, alig veszik észre az érkezésemet. Most ilyen a kapcsolatuk. Egyfolytában veszekednek, és amikor épp szünetet tartanak, akkor is úgy kezelik egymást, mint akik harcban állnak. Szóváltásaik korábban az étellel voltak kapcsolatosak: anyánk mindig aggódott Magda súlya miatt, de az ellentétük mostanra általános és idült ellenségeskedéssé vált.

– Hol van Klári? – kérdezem, miközben pár szem felaprított diót csenek el egy tálból.

– Budapesten – feleli Magda. Anyám lecsapja a pultra a kezében tartott tálat. Szeretném megkérdezni, miért nem tölti velünk a nővérem az ünnepet. Tényleg a zenét választotta volna helyettünk? Vagy csak nem engedték haza az iskolából egy olyan ünnepre, amelyet az osztályából senki más nem ünnepel? De nem kérdezem meg. Félek, hogy a kérdéseim forráspontra juttatnák az anyám nyilvánvalóan már így is fortyogó dühét. Visszavonulok a hálószobába, amelyen mindnyájan osztozunk: a szüleim, Magda és én.

Bármely másik estén – különösen ünnepekkor – a zongora köré gyűlnénk össze, amelyen Magda kiskora óta játszik és tanul, és itt Magda és apám felváltva zendítenének rá a dalokra, amikbe aztán mi is bekapcsolódunk. Magda és én nem voltunk különleges tehetségek, mint Klára, de bennünk is volt kreatív késztetés, amit a szüleink felismertek és tápláltak. Magda játéka után az én előadásom következett soron.

– Táncolj, Dicuka! – mondta ilyenkor anyám. És még ha ez inkább volt is felszólítás, mint felkérés, így legalább megízlelhettem a szüleim figyelmét és élvezhettem, ahogyan méltatnak. Azután Klára következett az est fénypontjaként, és miközben a hegedűjén játszott, anyám teljesen átlényegült. De ma este nem csendül fel zene a házunkban. Vacsora előtt Magda azzal próbál meg felvidítani, hogy az elmúlt szédereket eleveníti fel előttem, amikor is zoknit tömtem a melltartómba, hogy imponáljak vele Klárának, és megmutassam neki: nővé értem, amíg ő távol volt.

– Most már van valódi nőiességed, amivel büszkélkedj! – mondja Magda. A széderasztalnál folytatja a bohóckodást, és ujjával belepacskol a pohár borba, amelyet Élijáhu prófétának raktunk ki az asztalra, a szokásnak megfelelően. Élijáhu, aki kimenti a zsidókat a veszélyből. Bármelyik másik este apánk önkéntelenül is elnevetné magát ezen. Bármelyik másik este az anyánk szigorú rendreutasítással vetne véget ennek az ostobaságnak. De ma este az apánk túlságosan szórakozott ahhoz, hogy észrevegye, az anyánkat pedig annyira felzaklatta Klára távolléte, hogy még csak meg se bünteti Magdát. Amikor kinyitjuk a lakás ajtaját, hogy beengedjük a prófétát, megborzongok, és ennek semmi köze a hideg estéhez. Valahol mélyen tudom, milyen égető szükségünk lenne most a védelemre.

– A konzulátust próbáltad? – kérdezi apám. Már nem is tesz úgy, mintha tovább vezetné a szédert. Magdán kívül egyikünk sem bír enni.

– Ilona?

– Igen, próbáltam – feleli az anyám. Olyan, mintha egy másik szobából válaszolgatna.

– Mondd el még egyszer, mit mondott Klára.

– Még egyszer? – tiltakozik anyám.

– Igen.

Kifejezéstelen tekintettel beszél, és közben az ujjával az asztalkendőt babrálja. Klára aznap hajnali négykor telefonált anyám hoteljébe. A tanára kevéssel azelőtt mondta el neki, hogy a konzervatórium egy korábbi professzora, bizonyos Bartók Béla, aki azóta híres zeneszerző lett, telefonált nekik Amerikából, és figyelmeztette őket, hogy a németek Csehszlovákiában és Magyarországon is egyre szorosabbra húzzák a hurkot, és hogy másnap reggel megkezdődik a zsidók elhurcolása. Klárának a tanára megtiltotta, hogy hazatérjen Kassára. Azt akarta, hogy anyámat is próbálja meg rávenni: maradjon Budapesten, és a család többi tagját is hívja oda.

– Ilona, miért jöttél haza? – sóhajt fel apám.

Az anyám megsemmisítő pillantást vet rá.

– Mi lenne mindazzal, amiért megdolgoztunk itt? Csak úgy hagyjunk mindent a sorsára? És ha ti hárman soha nem juttok el Budapestre? Azt akartad volna, hogy ezzel a tudattal éljek tovább?

Nem fogom fel, hogy rettegnek. Csak a szemrehányást és a csalódottságot hallom ki a hangjukból, amit rutinszerűen passzolgatnak egymásnak, lélek nélkül, mint vetélőt a szövőszéken. Tessék, ezt tetted. Tessék, ezt nem tetted meg. Tessék, ezt tetted. Tessék, ezt nem tetted meg. Később majd megtudom, hogy ez nem csak a szokványos veszekedésük; hogy ennek a most hallott szóváltásuknak története és súlya van. Ott vannak az Amerikába szóló jegyek, amelyeket az apám visszautasított. És ott van a magyar hivatalnok, aki hamis papírokat akart adni anyámnak, az egész családnak, és sürgetett, hogy meneküljünk. Később megtudjuk: mindkettőjüknek megvolt az esélye, hogy másik utat válasszon. Most a bűntudatuk gyötri őket, és ezt a bűntudatot szemrehányásokkal fedik el.

– Jöhet a négy kérdés? – kérdezem, hogy eloszlassam a szüleimre ereszkedett homályt. Ez a dolgom a családban: békéltetőt játszom a szüleim meg Magda és az anyám között. Azt nem tudom felügyelni, hogy milyen terveket kovácsolnak a lakásunkon kívül. De az otthonunkban van egy szerepem, amelyet be kell töltenem. Legkisebb gyerekként az én feladatom feltenni a négy kérdést. Még csak ki se kell nyitnom a Haggádámat – fejből tudom a szöveget.

– Miben különbözik ez az este az év többi estjétől? – kezdek bele.

Az étkezés végén apám körbejárja az asztalt, és mindannyiunknak csókot ad a fejére. Sír. Miben különbözik ez az este az év többi estjétől? Még virradat előtt meg fogjuk tudni.

2. fejezet

Amit a fejedbe raksz

Sötétben érkeznek. Ököllel verik az ajtót, ordítanak. Apám engedi be őket, vagy erőszakkal törnek be a lakásunkba? Német katonák vagy nyilasok? Képtelen vagyok értelmet kihámozni a lármából, amely felriasztott az alvásomból. Számban még mindig érzem a széderbor ízét. A katonák berontanak a hálószobába, és közlik velünk, hogy elvisznek minket az otthonunkból, máshová telepítenek át. Négyen összesen egy bőröndöt vihetünk magunkkal. Én alig bírom összeszedni magam, hogy lemásszam a szüleim ágyának végében álló összecsukható ágyról, amelyen aludni szoktam; de anyám egy szempillantás alatt talpon van. Alig eszmélek, már fel is öltözött, és most a faliszekrény felső fiókjában kotorászik, hogy levegye az aprócska dobozt, amelyről tudom, hogy Klára magzatburkát rejti: azt az embrionális burokdarabkát, amely sisakként fedte a fejét és az arcát, amikor megszületett. Régen a bábák elrakták a magzatburkot, és aztán hajósoknak adták el, mert úgy tartották, megvéd a vízbe fulladástól. Anyám nem bízza a bőröndre a dobozkát, hanem jó mélyen a kabátja zsebébe csúsztatja, mint egy szerencsehozó totemet. Nem tudom, kit szeretne megvédeni vele: Klárát vagy mindannyiunkat.

– Siess, Dicu – sürget. – Kelj fel, és öltözködj!

– Nem mintha az alakodnak bármit is használna, ha ruhát húzol magadra! – susogja Magda. A csúfolódása elől soha nincs menekvés. Honnét fogom tudni, ha már tényleg félnünk kell?

Anyám már a konyhában van, és most a maradékot pakolja el a fazekakkal és serpenyőkkel együtt. Voltaképpen két hétig életben tarthat minket abból a készletből, amit tervei szerint elviszünk magunkkal: itt némi liszt, ott egy kis csirkezsiradék. Apám nagy léptekkel rója a hálószobát és a nappalit, könyveket gyűjt össze meg gyertyatartókat és ruhaneműket, közben félrerak dolgokat. – Hozz takarókat! – kiált oda neki anyám.

Arra gondolok: ha lenne egy minyonja, biztosan elhozná magával; ha másért nem, pusztán az örömért, hogy később majd átnyújthatja nekem, és így egy pillanatnyi boldogságot láthat átsuhanni az arcomon. Hála istennek, anyám ennél gyakorlatiasabb. Ő már gyerekkorában anyja lett a kistestvéreinek, és a gyakran bekövetkező gyász idején mindig gondoskodott róla, hogy ne legyenek éhesek. Elképzelem, hogy most, pakolás közben ezt gondolja: Isten a tanúm, nem fogok éhezni többé! És én mégis azt kívánom, bár dobná le az edényeket meg az életben maradás eszközeit, jönne vissza a hálószobába, és segítene az öltözködésben. Vagy legalábbis kiáltson oda nekem. Mondja meg, mit vegyek fel. Mondja azt, hogy ne aggódjak. Mondja azt nekem, hogy minden rendben van.

A katonák a padlón dobognak a csizmájukkal, és a fegyverükkel felborogatják a székeket. Gyerünk! Gyerünk! Hirtelen harag ébred bennem anyám iránt. Előbb mentené meg Klárát, mint engem. Inkább berámolja az egész éléskamrát, mint hogy a kezemet fogja a sötétben. Magamnak kell megtalálnom a saját frissességemet, kifogni a saját jó szerencsém. A sötét áprilisi reggel hűvösével nem törődve egy vékony, kék színű selyemruhát veszek fel – ez volt rajtam aznap, amikor Erik megcsókolt. Ujjammal végigsimítok a berakásokon. Bekötöm a keskeny, kék szarvasbőr övet. Azért veszem fel ezt a ruhát, hogy karjai még egyszer körülölelhessenek. Ebben a ruhában ezután is kívánatos leszek majd, és védett, és készen fogok állni arra, hogy visszaköveteljem a szerelmemet. A reményt jelképezi majd akkor, ha darabokra török, a bizalmam jele lesz valami mélyebben, valami jobban. Elképzelem, amint Erik és a családja is felöltözik, és tülekedik a sötétben. Érzem, hogy rám gondol. Energia áramlik szét a testemben, a fejem búbjától le egészen a lábujjamig. Lehunyom a szemem, és átölelem magam; így próbálom megőrizni a villanásnyi szerelem és remény melengető utórezgéseit.

Azonban a rút jelen behatol a külön bejáratú világomba. – Merre vannak a fürdőszobák? – rivall rá az egyik katona Magdára. Az én parancsolgató, gúnyos és kacér nővérem összehúzza magát a katona metsző pillantásától. Soha nem láttam félni őt. Soha nem mulasztotta el a lehetőséget, ha kihozhatott valakit a sodrából, hogy ezzel megnevettesse az embereket. A tekintély képviselőinek soha nem volt hatalmuk fölötte. Az iskolában nem állt fel, amikor a tanár belépett a terembe. – Elefánt! – A matematikatanára, egy igen kis növésű férfi, egy nap a vezetéknevünkön szólítva feddte meg Magdát.

A nővérem lábujjhegyre állva rámeredt. – Ó, hát ott van? – mondta. – Nem vettem észre. – De ezek a ma érkezett férfiak fegyvert hordanak maguknál. Magda nem tesz durva megjegyzéseket, nem szegül ellen egy csattanós válasszal. Szelíden a folyosó végének irányába mutat, arra, amerre a fürdőszoba található. A katona ellöki őt az útból. Kezében fegyver. Mi mással akarja még bizonyítani, hogy ő a helyzet ura? Ekkor már feldereng előttem, hogy mindig lehet még sokkal rosszabb. Hogy minden pillanat az erőszak lehetőségét rejti magában. Soha nem tudjuk, mikor vagy hogyan fogunk összetörni. Az jó eséllyel nem ment meg, ha azt csinálod, amit mondanak neked.

– Kifelé! Most! Ideje, hogy tegyenek egy kis kirándulást! – mondják a katonák. Anyám becsukja a bőröndöt, az apám pedig felemeli. Anyám begombolja szürke kabátját, és elsőként követi a parancsnokot az utcára. Most én következem, utánam pedig Magda. Mielőtt elérnénk a kocsihoz, amely már a járdaszegélynél parkolva vár ránk, hátrafordulok, hogy lássam, amint apánk is kilép az otthonunk ajtaján. Az ajtóval szembefordulva áll, kezében a bőrönddel, zavarodottnak tűnik – éjféli utazó, aki zsebeit végigtapogatva keresi a kulcsát. Az egyik katona egy durva sértés kíséretében sarkával kirúgja az ajtót.

– Tessék csak! – szólal meg. – Vess rá egy utolsó pillantást. Gyönyörködj benne!

Apám mereven bámul befelé, a lakás sötétjébe. Egy pillanatra bizonytalannak tűnik, mintha csak nem tudná eldönteni, hogy ez nagylelkűség vagy durvaság volt a katonától. Aztán a katona térden rúgja, és apám bicegve megindul felénk, a kocsihoz, ahol a többi család várakozik.

Összecsap bennem a szüleim megvédelmezésére irányuló késztetés és az amiatt érzett bánat, hogy ők többé nem tudnak megvédeni engem. Erik, kérlelem, bárhová megyünk is, segíts, hogy megtalálhassalak! Ne feledkezz meg a jövőnkről! Ne feledkezz el a szerelmünkről! Magda egy szót se szól, ahogy egymás mellett ülünk a csupasz deszkaülésen. Megbánásaim listáján ez az egyik legfájóbban világló pont: hogy nem nyúltam a nővérem kezéért.

Alig kel fel a nap, a teherkocsi lefékez a város peremén, a Jakab téglagyár mellett, és beterelnek minket. Mi vagyunk a szerencsések; a korán érkezőket a szárítószínben szállásolják el. A közel tizenkétezer itt raboskodó zsidónak éjszakára se jut majd tető a feje fölé. Mindannyian a padlón fogunk aludni. A kabátunkkal takarózunk majd, és didergünk a hűvös tavaszban. Befogjuk a fülünket, amikor kisebb kihágásokért gumibottal ütnek embereket a tábor közepén. Itt nincs folyó víz. A víz vödrökben érkezik, lóvontatta kordékon, és sosincs elég belőle. A fejadagok eleinte – anyám palacsintáival együtt, amelyeket az otthonról hozott ételmaradékból készít – elegendő tápláléknak bizonyulnak, de pár nap elég hozzá, hogy a maró éhség állandó, görcsös lüktetéssé alakuljon át bennünk. Magda látja a régi tornatanárát a szomszédos barakkban, amint egy újszülöttről próbál erejét megfeszítve gondoskodni az éhezés közepette.

– Mit csinálok, ha elapad a tejem? – panaszolja nekünk.– A kisbabám nem hagyja abba a sírást.

A tábor egy utca két oldalán terül el. A mi oldalunkat a mi városrészünkből érkezett zsidók foglalják el. Megtudjuk, hogy Kassa összes zsidóját itt, a téglagyárban tartják fogva. Szembetalálkozunk a szomszédainkkal, boltosainkkal, tanárainkkal és barátainkkal. Azonban a nagyszüleink, akiknek az otthona harmincpercnyi sétára volt a lakásunktól, a tábornak nem ezen az oldalán vannak. A másik oldaltól kapuk és őrök választanak el bennünket. Nem mehetünk át a túloldalra. De könyörögni kezdek egy őrnek, és ő azt mondja, átmehetek megkeresni a nagyszüleimet. Bejárom a fal nélküli barakkokat, és közben halkan ismételgetem a nevüket. Miközben fel-le járkálok az apró helyre bezsúfolt családok sorai közt, Erik nevét is ismételgetni kezdem. Azt mondom magamnak, csak idő és kitartás kérdése. Meg fogom találni őt, vagy pedig ő talál meg engem.

Nem találom meg a nagyszüleimet. Nem találom meg Eriket.

És aztán egyik délután, amikor megérkeznek a lajtos kocsik, és a tömeg odatódul, hogy megkaparintson egy kis vödörnyi vizet, Erik észrevesz engem, ahogyan egyedül ülök, és a családom kabátjait őrzöm. Megcsókolja a homlokomat, az arcomat és az ajkamat. Megérintem a szarvasbőr övet a selyemruhámon, hálás vagyok, amiért meghozta a szerencsémet.

Ezután mindennap sikerül találkoznunk. Néha azon tűnődünk, mi lesz majd velünk. Egy pletyka terjed arról, hogy egy Kenyérmező nevű helyre küldenek minket: ez egy koncentrációs tábor, ahol majd dolgozni fogunk, és ahol kihúzhatjuk a családunkkal a háború végéig. Fogalmunk sincs róla, hogy a pletykát a magyar rendőrség és a nyilasok indították el, hogy hamis reményt keltsenek bennünk. A háború végére nagy csomó levél gyűlik fel, és áll kibontatlan halmokban a postákon. Ezek a levelek távoli városokból, aggódó rokonoktól érkeztek, és a címzésükön ez olvasható: Kenyérmező. Nem létezik ilyen nevű hely.

A valóban létező helyekről, ahová az értünk érkező vonatok tartanak, képzeletünk még mit sem sejt. A háború után. Erikkel csak erről az időszakról vagyunk hajlandóak gondolkodni. Egyetemre megyünk majd. Palesztinába költözünk. Folytatjuk majd az iskolában megkezdett szalonokat és a könyvklubot. Befejezzük Freud Álomfejtését.

A téglagyár belsejéből halljuk a tovagördülő villamoskocsikat. Szinte karnyújtásnyira vannak tőlünk. Milyen könnyű lenne csak felugrani rájuk! De ha bárki csak megközelíti a külső kerítést, figyelmeztetés nélkül lelövik. Egy nálam alig valamivel idősebb lány szökést kísérel meg. A tábor közepén lógatják fel a testét, hogy példát statuáljanak vele. A szüleim semmit nem mondanak nekem vagy Magdának a lány halálával kapcsolatban.

– Próbáljatok egy kis kockacukrot szerezni – mondja nekünk az apám. – Szerezzetek egy kockacukrot, és őrizzétek meg. Mindig tartsatok valami édeset a zsebetekben. – Egyik nap megtudjuk, hogy a nagyszüleimet az egyik legelső transzporttal küldték el a gyárból. Majd Kenyérmezőn viszontlátjuk egymást, gondoljuk. Jóéjtcsókot adok Eriknek, meggyőződésem: nekem az ő ajkai az az édesség, amire mindig számíthatok.

Egy hajnalban, nagyjából egy hónappal a gyárba érkezésünk után, a mi részlegünket kezdik el kiüríteni. Tülekedem, hogy találjak valakit, aki átadhatna egy üzenetet Eriknek.

– Engedd el, Dicu – mondja anyám. Apám és ő búcsúlevelet írtak Klárának, azonban itt nincs rá mód, hogy elküldjék. Végignézem, amint anyám eldobja a levelet, leejti a járdára, mintha hamut pöckölne le a cigarettáról, és látom eltűnni a levelet a rátaposó háromezer pár láb alatt. Selyemruhám a lábamra tapad, miközben nekilódulunk, aztán megállunk, majd megint nekilódulunk, és aztán ismét megállunk, háromezrünket hajtanak a gyárkapu felé, majd mindannyiunkat beterelnek a hosszú sorokban várakozó tehergépkocsik valamelyikébe. Ismét a sötétben zsúfolódunk össze. Épp mielőtt megindulna a teherautó, a nevemet hallom. Erik az. A teherkocsi lécein keresztül kiabál be nekem. Elkezdek furakodni a hangja irányába.

– Itt vagyok! – kiáltom, miközben felberreg a motor. Túl sűrűn sorakoznak a lécek ahhoz, hogysem látnám, vagy meg tudnám érinteni.

– Soha nem felejtem el a szemedet – mondja. – Soha nem felejtem el a kezeidet.

Szakadatlanul ismételgetem ezeket a mondatokat, miközben a vonatállomásra érünk, és beterelnek minket egy zsúfolt vagonba. Az ordibáló tisztek és a síró gyerekek hangját meg se hallom, ezeket gyógyírként fedi el Erik emlékezetemben felidézett hangja. Ha ma életben maradok, akkor láthatja még a szememet, láthatja még a kezem. A skandálásom ritmusára veszek lélegzetet. Ha ma életben maradok, … Ha ma életben maradok, holnapra szabad leszek.

Ehhez hasonló vagonban még nem utaztam. Nem személyszállító vonaton vagyunk; ez élőállatot vagy terhet szállít. Élő rakomány vagyunk. Százunkat zsúfolnak be egy kocsiba. Minden óra egy hétnek érződik. A bizonytalanság megnyújtja a pillanatokat. A bizonytalanság és a kerekek könyörtelen zaja, ahogyan előregördülnek a síneken. Minden nyolc emberre jut egy vekni kenyér. Egy vödör víz. Egy vödör a vizeletnek és az ürüléknek. Izzadság-és ürülékbűz terjeng. Emberek halnak meg útközben. Mindannyian állva alszunk, a családtagjainkra dőlve, vállunkkal támasztjuk meg egymást a halottak szomszédságában. Látom, amint egy apa valamit a lánya kezébe ad: egy kis csomag pirulát.

– Ha megpróbálnak bármit tenni veled… – mondja.

A vonat időnként megáll, és minden kocsiból néhány embert kiparancsolnak, hogy menjenek el vízért. Egyszer Magda a soros. – Lengyelországban vagyunk – mondja nekünk, amikor visszatér. Később magyarázza meg, honnét tudja. Amikor kiment vízért, egy férfi, aki a földjén dolgozott, lengyelül és németül kiabált oda neki, köszöntötte, megmondta neki a város nevét, és eszeveszetten mutogatott valamit: végighúzta az ujját a nyakán. – Csak ijesztgetni próbált – mondja Magda.

A vonat csak robog tovább és tovább. A szüleim a két oldalamon állva kókadoznak. Nem beszélnek. Soha nem látom egymáshoz érni őket. Apám szakálla őszbe fordult. Idősebbnek néz ki a saját apjánál, és ez megrémiszt. Könyörögve kérem: borotválkozzon meg. Ekkor még nem tudhatom, hogy a fiatalos kinézet ténylegesen életet menthet majd, amikor az utunk végéhez érkezünk. Ez csak valami zsigeri érzés: egy lány hiányérzete és vágyódása az apja után, akit ismert; sóvárgása az után, hogy az apja ismét a régi életművész legyen, a kedélyes flörtölő, a nők kedvence. Nem akarom, hogy ő is olyan legyen, mint az a másik apa a pirulákkal, aki azt mormolja a családjának: – Ez rosszabb, mint a halál.

De amikor csókot lehelek apám arcára, és azt mondom neki: – Papa, kérlek, borotválkozz meg – ingerülten válaszol. – Minek? – kérdezi. – Minek? Minek? – Szégyenkezem, amiért rosszat mondtam, és most emiatt haragszik rám. Miért is kellett ezt mondanom? Miért gondoltam, hogy az én dolgom megmondani apámnak, mit csináljon? Emlékszem, mennyire dühös volt, amikor elhagytam az iskolai tandíjat. Vigaszt keresve anyámhoz dőlök. Azt kívánom, bárcsak a szüleim egymáshoz érnének ahelyett, hogy idegenekként ülnek egymás mellett. Anyám nem sokat beszél. De nem is panaszkodik. Nem kívánja azt, bárcsak halott lenne. Egyszerűen csak magába fordul.

– Dicuka – szól bele a sötétbe egyik este –, hallgass ide. Nem tudjuk, hová tartunk. Nem tudjuk, mi fog történni. Csak arra emlékezz: senki sem veheti el tőled azt, amit a fejedbe raksz.

Elalszom, és ismét Erikről álmodom. Megint felriadok.

Felrántják a marhavagon ajtaját, és ragyogó májusi napfény özönlik be a vagonba. Kétségbeesetten tülekszünk lefelé. Kitódulunk a levegőre, a fényre. Szinte kiesünk a vagonból, egymás hegyén-hátán bukdácsolunk, annyira szeretnénk már lejutni. Miután annyi napon át szakadatlanul mozgott alattunk a vonat, nehéz egyenesen megállni a szilárd talajon. Minden irányban próbáljuk visszanyerni a tájékozódási képességünket – a darabokból összerakni az elhelyezkedésünket, megnyugtatni az idegeinket és egyensúlyba hozni a végtagjainkat. Látom, hogy egy vékony földsávon télikabátok tömött, sötét halma tornyosul. Látom, ahogy a halomból kivillan valakinek a fehér sálja vagy vászonba bugyolált személyes holmija meg a kötelező csillagok sárga színe. Látom a feliratot a kapu fölött: ARBEIT MACHT FREI. Zeneszó hallatszik. Apám hirtelen felderül. – Látjátok – mondja –, nem lehet annyira szörnyű hely. – Úgy néz maga elé, mint aki táncra is perdülne, ha a rámpa nem lenne ennyire zsúfolt. – Csak egy kicsit dolgozunk, ameddig véget nem ér a háború – mondja. Igaznak kell lennie a téglagyárban hallott szóbeszédnek. Azért hoztak minket ide, hogy dolgozzunk. Szememmel a közeli gabonatáblák hullámzását keresem, és elképzelem Erik sovány testét, amint előttem hajol le, hogy elültessen egy magot. Ehelyett csak vízszintes vonalakat látok, sehol egy törés: a marhavagonok deszkáit, egy végtelenbe vezető drótkerítést, alacsony épületeket. A távolban néhány fa és kémény töri meg a kopár hely egyenletes síkját.

Egyenruhás férfiak nyomakszanak be közénk. Senki nem magyaráz el semmit. Egyszerű utasításokat kiáltoznak. Menjetek erre! Menjetek arra! A nácik mutogatnak, és előretaszítanak. A férfiakat külön sorba terelik. Látom, hogy az apám integet nekünk. Talán előreküldik őket, hogy helyet keressenek a családjuknak. Azon tűnődöm, vajon hol alszunk ma éjszaka. Szeretném tudni, mikor kapunk enni. Az anyám, Magda és én egy hosszú sorban állunk együtt, gyerekek és nők között. Lépésben araszolunk előre. Elérünk a férfihoz, aki karmesteri kézlendítéssel szolgáltat ki minket a végzetünknek. Még nem tudom, hogy ez a férfi dr. Josef Mengele, a halál hírhedt angyala. Miközben felé haladunk, nem bírom kikerülni a tekintetét, annyira zsarnoki, annyira hideg. Amikor közelebb érünk, kisfiús hézagot veszek észre a fogai között, miközben vigyorog. A hangja csaknem kedves, amikor megkérdezi, van-e köztünk beteg, és aki igent mond, azt balra küldi el.

– Aki elmúlt tizennégy és még nincs negyven, az ebben a sorban marad – mondja egy másik tiszt. – Aki elmúlt negyven, balra megy. – Idősek, gyerekek és karon ülő kisbabát hordozó anyák hosszú sora tér le balra. Anyám ősz, teljesen az, korán őszült; de az arca éppolyan sima és ránctalan, mint az enyém. Magda és én szorosan közrefogjuk anyánkat.

Mi kerülünk sorra. Dr. Mengele vezényel. Anyámat balra küldi el. Én is megindulok a nyomában. Mengele megragadja a vállamat. – Nagyon hamar viszont fogod látni az anyádat – mondja. – Csak zuhanyozni megy. – Magdát és engem a másik irányba taszít, jobbra.

Nem ismerjük a jobb meg a bal jelentését. – Hová megyünk most? – kérdezzük egymást. – Mi történik velünk? – Az elszórtan álló fákkal benőtt terület egy másik részére hajtanak minket. Körülöttünk csupa nő, többségük fiatal. Néhányuk derültnek tűnik, csaknem könnyelműnek – annyira örülnek a friss levegőnek, és úgy élvezik a bőrüket simogató napsütést a vonat belsejének irgalmatlan bűze és klausztrofóbiás sötétje után. Mások az ajkukat rágják. Félelem áramlik körbe köztünk, de egyúttal kíváncsiság is.

Újabb alacsony épületekhez érünk, megállítanak előttük. Körülöttünk csíkos ruhás nők ácsorognak. Hamarosan értesülünk róla, hogy ők azok a rabok, akiket a többiek irányításával bíztak meg, de most még nem tudjuk, hogy foglyok vagyunk. Az egyenletes napsütésben kigomboltam a kabátomat; az egyik csíkos ruhás lány vágyakozó pillantásokat vet a kék selyemruhámra. Megindul felém, fejét oldalra billenti.

– Lám-lám, nézzenek csak oda! – mondja lengyelül. Port rúg a lapos talpú cipőmre. Még mielőtt felfoghatnám, mi történik, az aranyba foglalt kis korall fülbevalómért nyúl, amelyet magyar szokás szerint születésem óta hordok a fülemben. Megrántja, én pedig éles fájdalmat érzek. Zsebre vágja a fülbevalómat.

Annak ellenére, hogy testi fájdalmat okozott nekem, kétségbeesetten vágyódom a rokonszenvére. Mint mindig, most is arra vágyom, hogy tartozzam valahová. Megszégyenítő, gúnyos mosolya jobban fáj a felhasadt fülcimpámnál. – Miért tetted ezt? – kérdezem. – Neked adtam volna.

– Itt rohadtam, míg te szabad voltál, és iskolába jártál meg színházba – feleli.

Azon tűnődöm, vajon mióta lehet itt. Sovány, de erős. Kihúzza magát. Akár táncos is lehetne. Miért tűnik annyira dühösnek, amiért eszébe juttattam a rendes életét? – Mikor fogom viszontlátni az anyámat? – kérdezem. – Azt mondták nekem, hogy hamarosan viszontláthatom.

Rám bámul, hidegen és élesen. A tekintetében nyoma sincs együttérzésnek. Semmi más nincs benne, csak düh. A füstre mutat, amely az egyik távoli kéményből kanyarog az ég felé. – Ott ég az anyád – feleli. – Jobban teszed, ha mostantól múlt időben beszélsz róla.

3. fejezet

Táncolni a pokolban

– Az életedben minden elragadtatás belülről fakad majd – mondta nekem a balett-tanárom. Sose tudtam, mit ért ezalatt. Egészen Auschwitzig.

Magda a kéményre bámul az épület tetején, amely elnyelte az anyánkat. – A lélek sose hal meg – mondja. A nővérem rálel a vigasztaló szavakra. De én sokkos állapotban vagyok. Megdermedtem. Nem bírok a felfoghatatlan dolgokra gondolni, amelyek történnek, amelyek már megtörténtek. Nem bírom magam elé képzelni, hogy anyámat a lángok emésztik el. Nem tudom teljesen felfogni, hogy elment. És képtelen vagyok megkérdezni, miért. Még gyászolni sem tudok. Most nem. Minden figyelmemet felemészti, hogy túléljem a következő pillanatot, a következő lélegzetvételt. Túl fogom élni, ha a nővérem mellettem lesz. Túlélem, mert úgy fogom követni, mintha csak az árnyéka lennék.

Végigterelnek minket a néma, és mégis visszhangos zuhanyzón. Megfosztanak a hajunktól. Odakint állunk, megnyírva, meztelenül, és az egyenruhánkra várunk. A kápók és az SS-tisztek gúnyos megjegyzései nyílvesszőkként röpködnek körülöttünk, felhorzsolják meztelen és nedves bőrünket. De a szavaiknál is rosszabb a tekintetük. Biztosra veszem, hogy az undorral telt tekintetük, amellyel méregetnek, szét tudná szaggatni a bőrömet, meg tudná repeszteni a bordáimat. Gyűlöletük egyszerre kisajátító és elutasító, és rosszul leszek tőle. Valamikor azt gondoltam, Erik lesz az első férfi, aki meztelenül lát majd. Most már soha nem láthatja meg a testemet a hegek nélkül, amelyeket az ő gyűlöletük hagyott rajta. Lehet, hogy máris ember-alatti lénnyé lettem a tekintetük hatására? Hasonlítani fogok még valaha is arra a lányra, aki voltam? Soha nem felejtem el a szemedet, a kezeidet. Egyben kell tartanom magamat, ha nem is magamért, de Erikért.

A nővéremhez fordulok, aki a saját sokkja csendjébe zuhant bele, és akinek sikerült minden egyes kaotikus nekiiramodásunk során, amikor egyik helyről a másikra áramlottunk, minden tömött sorban az oldalamon maradnia. Amint lemegy a nap, borzongani kezd. Kezében tartja a lenyírt hajfürtjeit, a vastag fonatokat a tönkretett hajából. Órák óta állunk meztelenül, és úgy szorongatja a kezében a haját, mintha csak azzal, hogy őrizgeti, megőrizhetné saját magát, az emberiességét. Olyan közel áll hozzám, hogy csaknem összeér a testünk, és én mégis vágyódom utána. Magda. A magabiztos, vonzó lány a folyamatos mókázásával. Hová lett? Úgy tűnik, mintha ő is ugyanezt kérdezné saját magától. Saját maga után kutat a haja rendetlen csomóiban.

Nyugtalanítanak ennek a helynek az ellentmondásai. Épp az imént lehettünk tanúi, hogy a gyilkolás itt hatékonyan történik. Módszeresen gyilkolnak. De abban, úgy tűnik, nincs rendszer, hogyan osszák szét a rabruhákat, amelyekre a nap nagy részében vártunk. Az őrök kegyetlenek és hajthatatlanok, mégis az a benyomásom, hogy nincs köztük irányító. Az, hogy milyen alapos vizsgálatnak vetik alá a testünket, nem az értékünket jelzi, hanem csak azt, hogy a világ mennyire elfelejtett minket. Semminek nincs semmi értelme. De ez a vég nélküli várakozás, az észszerűség teljes hiánya is minden bizonnyal a terv része. Hogy is maradhatnék következetes egy olyan helyen, ahol az egyedüli következetességet a kerítések, a halál, a megalázás és a folyamatosan kavargó füst képviseli?

Magda végre beszél hozzám. – Hogy nézek ki? – kérdezi. – Mondd meg az igazat!

Az igazat? Úgy néz ki, mint egy rühes kutya. Egy meztelen idegen. Ezt természetesen nem felelhetem neki, de bármilyen hazugság is túlságosan fájna, ezért egy lehetetlen választ kell megtalálnom: egy olyan igazságot, ami nem okoz sebet. Belenézek a szeme hihetetlen kékjébe, és arra gondolok: feltenni ezt a kérdést – „Hogy nézek ki?” – még tőle is a legbátrabb dolog, amit valaha hallottam. Itt nincsenek tükrök. Arra kér, hogy segítsek neki megtalálni magát, és szembenézni magával. Így aztán az egyetlen igaz dolgot felelem neki, amit felelhetek.

– A szemed – mondom a nővéremnek – annyira szép! Még soha nem tűnt fel, mert mindig eltakarta az a rengeteg hajad. – Most először látom, hogy van döntési lehetőségünk: dönthetünk úgy, hogy arra figyelünk oda, amit elveszítettünk, vagy pedig arra, amink még megvan.

– Köszönöm – suttogja.

Jobbnak tűnik, ha szavak nélkül osztom meg vele a többi kérdésemet és elmondanivalómat. Ez az új valóság szavakkal nem körvonalazható. A szürke kabát a mamám vállán, amikor ráhajtom a fejem, miközben a vonat csak robog és robog. A papám mindinkább elfelhősödő arca. Hogy mit meg nem adnék azért, hogy visszakapjam azokat a sötét, éhezéssel teli órákat. A szüleim füstté válása. Mindkettőjüké. Feltételeznem kell, hogy apám is halott. Azon vagyok, hogy hangot csiholjak magamból, és megkérdezzem Magdát, vajon reménykedhetünk-e benne, hogy nem árvultunk el teljesen egyetlen nap leforgása alatt, de látom, hogy Magda hagyja kihullni a haját az ujjai közül, le a porba.

Hozzák a rabruhákat – szürke, rossz szabású ruhadarabokat, amelyek durva pamutból és gyapjúból készültek. Sötétedik az ég. A komor és kezdetleges barakkokhoz terelnek minket, ahol többszintes priccseken fogunk aludni, hatan jutunk egy deszkaágyra. Megkönnyebbülés, amikor belépünk ebbe a csúf helyiségbe, mert így végre nem kell tovább látnunk a szűnni nem akarón füstölő kéményt. A kápó – az a fiatal nő, aki ellopta a fülbevalómat – kijelöli a hálóhelyeinket, és elmagyarázza a szabályokat. Éjjel senkit nem engednek ki. Itt a csöbör – ez lesz az éjszakai fürdőszobánk. Magda és én az éjszakai hálótársainkkal együtt kipróbáljuk, milyen fekvés esik a priccsünkön, amely a legfelső szinten található. Felfedezzük: nagyobb helyünk van úgy, ha felváltva fekszünk: egyikünk lábbal, másikunk meg fejjel kifelé. Még így sem tud egyikünk sem megfordulni vagy átrendezni a testrészeit anélkül, hogy ki ne szorítana valaki mást. Kidolgozunk egy rendszert arra, hogy együtt forduljunk meg, összehangoljuk a mozdulatainkat. A kápó minden új fogolynak kezébe nyom egy csajkát. – El ne hagyjátok – figyelmeztet minket. – Akinek nincs csajkája, az nem eszik. – Állunk a barakk növekvő sötétjében, és várjuk, most milyen parancs következik. Enni kapunk? Aludni küldenek? Zene üti meg a fülünket. Arra gondolok, nyilván csak képzelem a fafúvósok meg a vonósok hangját, de egy másik fogoly elmagyarázza, hogy van itt egy tábori zenekar – egy világklasszis hegedűművész vezeti. Klára!, gondolom. Azonban a hegedűs, akiről ő beszél, Bécsből érkezett.

Ugatásszerű német beszéd hangja üti meg a fülünket a barakkon kívülről. A kápó vigyázzba vágja magát, ahogy hangos reccsenéssel kinyílik az ajtó. A küszöbön álló alakban felismerem az egyenruhás tisztet, aki szétválogatott minket. Tudom, hogy ő az, a mosolyáról ismerem meg: ajkai szétválnak, és kivillan a hézag az elülső fogai között. Megtudjuk, hogy dr. Mengelének hívják. Kifinomult gyilkos, és a művészetek kedvelője. Esténként átfésüli a barakkokat, tehetséges foglyok után kutat, akiknek megparancsolja, hogy szórakoztassák őt. Ma este asszisztensei kíséretében besétál hozzánk, és hálóként veti ki tekintetét ránk, újonnan érkezettekre: ott állunk előtte a lötyögő ruhánkban, a sietősen megnyírt fejünkkel. Csak állunk ott, háttal a termet szegélyező fapriccseknek. Tanulmányoz bennünket. Magda szinte észrevétlenül megérinti a kezemet. Dr. Mengele elvakkant egy kérdést, és még mielőtt felfoghatnám, mi történik, a hozzám legközelebb álló lányok, akik tudják, hogy Kassán balettoztam és tornáztam, az előtérbe tolnak engem, így közelebb kerülök a Halál Angyalához.

Végigfürkész a tekintetével. Nem tudom, hová nézzek. Egyenesen előrefelé meredek, a nyitott ajtóra. A zenekar odakint éppen előttünk gyűlt össze. Csendben várakoznak, várnak a parancsokra. Úgy érzem magam, mintha csak Eurüdiké lennék az alvilágban: várok Orpheuszra, hogy megpendítsen egy akkordot a líráján, meglágyítva ezzel Hádész szívét, és így kiszabadíthasson engem. De az is lehet, hogy Salome vagyok, akinek táncot kell lejtenie mostohaapja, Heródes előtt, és addig emelgetni le egyik fátylát a másik után, míg elő nem tűnik a meztelen teste. Vajon a tánc ad neki erőt, vagy éppen hogy a tánc szívja el az erejét?

– Kis táncos – szólal meg dr. Mengele. – Táncolj nekem! – Utasítja a zenészeket: kezdjenek játszani! A Kék Duna-keringő ismerős kezdődallamai szivárognak be a sötét, levegőtlen helyiségbe. Mengele kimeredő szemekkel bámul rám. Mázlista vagyok. A Kék Dunához ismerek egy gyakorlatot, amelyet álmomban is el tudnék táncolni. Csakhogy a végtagjaim nehezek, mint valami rémálomban, amikor feltűnik a veszély, és nem tudsz elfutni. – Táncolj! – utasít ismét, és érzem, hogy a testem mozogni kezd.

A grand battement-nal kezdem. Aztán jön a pirouette és a fouetté. A spárga. És fel. Miközben lépek és hajlok és forgok, hallom, hogy Mengele az asszisztensével beszél. Egy pillanatra se veszi le rólam a tekintetét, de miközben néz, ellátja a feladatait. A zenén túlról hallom a hangját. A másik tiszttel éppen azt beszéli meg, hogy a jelen lévő száz lány közül kiket öljenek meg következőkként. Ha elrontok egy lépést, ha bármivel kivívom a nemtetszését, én lehetek az egyik. Táncolok. Táncolok. Táncolok a pokolban. Nem bírok a hóhérunkra nézni, miközben épp eldönti a sorsunkat. Lehunyom a szememet.

A lépéseimre koncentrálok, az edzéseken évek alatt összeszedett tudásomra – testem minden egyes vonala és görbülete összerendeződik, akárcsak szótagok egy strófában, testem egy történetet kezd mesélni. Egy lány megérkezik a táncmulatságba. Izgatottságában várakozás közben pörögni kezd. Aztán megáll, töpreng és figyel. Mi fog történni az elkövetkező órákban? Kivel találkozik majd? Egy szökőkút felé fordul, lendületesen felemeli a karját, majd ölelő mozdulatot tesz, az egész színt magához öleli. Lehajol, hogy virágokat szedjen, aztán egyenként odadobálja őket a csodálóinak és a többi mulatozónak, virágokat szór az embereknek, odaadása tanújeleiként osztogatja őket. Hallom, hogy a hegedűk hangja erősödik. Hevesen ver a szívem. Odabent, a lehunyt szemem sötétjében anyám szavai visszhangoznak bennem, mintha csak ő is ott lenne abban a sivár helyiségben, és suttogása bekúszna a zene alá. Csak arra emlékezz: senki sem veheti el tőled azt, amit a fejedbe raksz. Dr. Mengele, a csontsoványra fogyott, éhező fogolytársaim, a dacos, aki túléli majd, és a másik, aki hamarosan halott lesz, de még a szeretett nővérem is eltűnik, és egyedül a fejemben megjelenő világ létezik tovább. A Kék Duna-keringő elhalkul, és most Csajkovszkij Rómeó és Júliáját hallom felcsendülni. A barakk padlója a budapesti Operaház színpadává változik. A nézőtéren ülő rajongóimnak táncolok. A reflektorok izzásában táncolok. A szeretőmért, Rómeóért táncolok, aki magasra emel a színpad fölé. A szerelemért táncolok. Az életért táncolok.

Miközben táncolok, szert teszek egy tapasztalatra, amelyre ezután már mindig emlékezni fogok. Sohase fogom megtudni, a kegyelemnek miféle csodája ajándékoz meg ezzel az éleslátással. A későbbiekben még számos alkalommal megmenti majd az életemet, még azután is, hogy a borzalmaknak vége. Azt látom meg, hogy dr. Mengele, a tapasztalt gyilkos, aki csak ma reggel ölte meg az anyámat, szánalomra méltóbb, mint én. Én az elmémben szabad vagyok, ő pedig sosem lesz az. Mindig együtt kell majd élnie azzal, amit tett. Ő inkább fogoly, mint én. Miközben egy kecses spárgával lezárom a gyakorlatot, imádkozni kezdek, de nem saját magamért imádkozom. Hanem érte. Az ő érdekében imádkozom, azt kérem, ne kelljen megölnie engem.

Minden bizonnyal hatással volt rá az előadásom, mert egy vekni kenyeret vet oda nekem – utóbb ez a gesztusa életmentőnek bizonyul majd számomra. Amikor az este éjszakába fordul, megosztom a kenyeremet Magdával és az ágytársainkkal. Hálás vagyok a kenyeremért. Hálás vagyok azért, hogy élek.

Az Auschwitzban töltött első heteimben megtanulom a túlélés törvényeit. Ha sikerül ellopnod egy darab kenyeret az őröktől, hős vagy, de ha egy fogolytársadtól lopsz, szégyenbe kerülsz, és akkor meghalsz; versengéssel és uralkodással nem juthatsz sehova, a lényeg az együttműködés; ha túl akarod élni, akkor át kell lépned a saját szükségleteiden, és valaki vagy valami más mellett kell elkötelezned magadat. Számomra Magda ez a valaki, a valami pedig a remény, hogy holnap viszontlátom Eriket – holnap, amikor már szabad leszek. A túléléshez egy belső világot varázsolunk magunknak, egy menedékhelyet, amely még akkor is ott van, amikor nyitva a szemünk. Emlékszem egy fogolytársamra, akinek sikerült megőriznie egy fotót saját magáról, amely még azelőtt készült, hogy ide kerültünk; ezen a fényképen hosszú haja volt. Így képes volt emlékeztetni magát arra, hogy ki volt azelőtt, és hogy az a személy még mindig létezik. Ennek a tudata vált a menedékévé, itt őrizte meg az élni akarását.

Emlékszem, hogy néhány hónappal később, télen, régi kabátokkal láttak el minket. Csak úgy odahajították nekünk a kabátokat, vegyük el, ha tetszik, ha nem, a méretekre sem figyeltek. Rajtunk állt, hogy megtaláljuk köztük azt, amelyik méretben leginkább ránk illik, és aztán megharcoljunk érte. Magda szerencsés volt. Egy vastag, meleg kabátot dobtak oda neki: hosszú volt és nehéz, és egészen a nyakáig be lehetett gombolni. Olyan meleg volt, és mindenki annyira irigyelte. De Magda azonnal elcserélte. Egy laza szövésű, apró darabot választott helyette, amely alig ért le a térdéig, és a mellkasát is alig fedte. Magdának a túléléshez fontosabb volt, hogy az öltözete kihívó legyen, mint az, hogy melegen tartsa. Ha vonzónak érezhette magát, az belső munícióval is ellátta: a méltóság érzésével, és ez értékesebb volt neki a testi kényelemnél.

Emlékszem arra, hogy még akkor is ünnepi lakomát csaptunk, amikor éheztünk. Az Auschwitzban töltött idő alatt folyton főztünk. Óránként képzeletbeli ünnepségeket tartottunk, és azon veszekedtünk, mennyi paprikát kell tenni a magyar paprikás csirkébe, vagy hogyan lehet a legjobb dobostortát készíteni. Hajnali négykor keltünk az Appellre, a névsorolvasásra, kiálltunk a fagyos sötétbe, hogy megszámláljanak, aztán újraszámláljanak, és közben éreztük a fövő hús gazdag és nehéz illatát. Miközben a munkába meneteltünk – egy Kanada nevű raktárépületbe, ahol az utasítás szerint az újonnan érkezett foglyok személyes holmijait kellett szétválogatnunk; meg a barakkokba, ahol takarítanunk kellett látástól vakulásig; vagy a krematóriumokhoz, ahol a legpechesebbeknek az elégetésre váró holttestek aranyfogait, haját és bőrét kellett begyűjteniük – úgy beszéltünk, mint akik a piacra igyekeznek: megterveztük a heti menünket, és hogyan fogjuk ellenőrizni a gyümölcsöket és zöldségeket, elég érettek-e már. Főzőleckéket adtunk egymásnak. Így kell sütni a palacsintát. Mennyire legyen vékony a tészta? Mennyi cukor kell bele? Hát dióból mennyi? Kell-e kömény a székelygulyásba? Két fej hagymát teszel bele? Nem, hármat. Dehogy, csak másfelet. Nyálunkat csorgattuk az elképzelt fogásaink felett, és miközben az egyetlen tényleges napi étkezésünket költöttük el – híg levest egy darab áporodott kenyérrel –, én a libáról beszéltem, amelyet anyám a manzárdban tartott, és mindennap kukoricával etetett, aztán meg kenőmájast készített belőle. És amikor esténként lehanyatlottunk a priccsünkre, és végre elaludtunk, az álmainkban is ételek szerepeltek. A városi óra délelőtt tízet üt, és az apám egy csomaggal a hóna alatt oson be a lakásunkba – az utca túloldalán lévő hentestől érkezett. Ma egy szelet disznóhúst hoz újságpapírba csomagolva. – Dicuka, gyere, kóstold meg – hív oda. – Miféle példát mutatsz így – morgolódik anyám –, egy zsidó lányt disznóval etetsz! – De közben a szája szélén mosoly bujkál. Rétest készít, nyújtja a rétestésztát az ebédlőasztalon, a kezével dolgozza meg, és fújja az alját, egészen addig, míg papírvékony nem lesz.

A bors vagy a meggy átható íze anyám rétesében; a töltött tojása; a tészta, amelyet kézzel vágott, de olyan gyorsan, hogy attól tartottam, még a végén elveszíti egy ujját; különösen, amikor barheszt készített, a péntek esti kenyerünket. Anyám számára az étel művészi elkészítése éppannyira fontos volt, mint hogy a végén élvezettel fogyasszuk az eredményt. Auschwitzban az ételfantáziáink éltettek minket. Ahogyan a sportolók és a zenészek is fejlődhetnek mesterségükben elmebeli gyakorlatok útján, éppúgy váltunk mi is a barakk művészeivé azzal, hogy folyamatosan nyakig voltunk a főzésben. Amit az elménkben létrehoztunk, a maga módján táplált minket.

Egyik este lefekvés előtt szépségversenyt tartunk a barakkokban. A szürke, formátlan ruháinkban vagy a koszos alsóneműnkben vonulunk fel. Van egy magyar mondás, miszerint a szépség a szép testtartással kezdődik. Senki nem tud úgy pózolni, mint Magda. Megnyeri a versenyt. De még senki nem akar aludni.

– Kitaláltam egy jobb versenyt – mondja Magda. – Kinek van a legjobb cicije?

A sötétben levetkőzünk, és kidüllesztett mellel körbevonulunk a helyiségben. Alig pár hónappal korábban még naponta több mint öt órát edzettem a stúdióban. Arra kértem apámat, vágjon hasba, hogy érezzem, milyen erős vagyok. Fel is tudtam emelni, vinni tudtam őt. Most is érzem azt a büszkeséget a testemben – most, amikor félmeztelenül didergek a barakkban. Annak idején irigyeltem anyámat a kerek, hívogató kebléért, és szégyenkeztem a saját aprócska mellem miatt. De hát Európában ez alapján értékeltük a melleket. Peckesen lépdelek körbe a sötétben, akár egy modell. És megnyerem a versenyt!

– Az én híres húgom – motyogja Magda lefekvés után, félálomban.

Mi dönthetjük el, mire tanítsanak minket a borzalmak. Taníthatnak arra, hogy megkeseredjünk fájdalmunkban és félelmünkben. Hogy ellenségesekké váljunk. Lebénuljunk. Vagy arra, hogy megőrizzük a gyermeki részünket, az élénk és kíváncsi részünket, azt a részünket, amelyik ártatlan.

Egy másik estén megtudom, hogy a szomszédos priccsen fekvő fiatal nő a háború előtt férjnél volt. Faggatni kezdem. – Milyen? – kérdezem. – Egy férfihoz tartozni? A kérdésem nem a szexre vonatkozik, nem csak a szexre. Természetesen foglalkoztat a szenvedély. De még jobban foglalkoztat, hogy milyen lehet mindennap tartozni valakihez. Sóhajából valami szép dolog visszhangját hallom ki, valamiét, amit sértetlenül hagyott a veszteség. Miközben beszél, pár percig nem olyannak látom a házasságot, mint ahogyan a szüleim éltek, hanem valami fényes dolognak. Derültebbnek látom még a nagyszüleim egymás iránti szeretetének békés vigaszánál is. Ez úgy hangzik, mint a szerelem, a maga teljességében.

Amikor anyám azt mondta nekem: „Örülök, hogy van eszed, mert csinos, az nem vagy!”, ezek a szavak tápot adtak a félelmemnek, hogy nem vagyok elég, hogy értéktelen vagyok. De Auschwitzban anyám hangja új értelmet nyerve csengett a füleimbe. Van eszem. Okos vagyok. Ki fogok találni valamit. A fejemben hallott hangok rengeteget számítottak abban, hogy életben tudjam tartani a reményt. Ez más foglyokra is igaz volt. Képesek voltunk felfedezni magunkban egy olyan belső erőt, amelyből meríthettünk – egy módját annak, ahogyan magunkhoz beszélhettünk, ami segített minket abban, hogy belül szabadnak érezzük magunkat, és ami megtartott minket az erkölcseinkben; ami alapot és biztosítékot adott még akkor is, amikor a külső erők kontrollálni próbáltak, és megpróbáltak kiirtani. Jó vagyok, tanultuk meg mondani. Ártatlan vagyok. Valahogy, valami jó fog származni ebből.

Ismertem egy lányt Auschwitzban, aki nagyon beteg volt, és sorvadozott. Minden reggel arra számítottam, hogy holtan találom majd a priccsén, és minden szelekciónál attól rettegtem, hogy a halálba küldik. De meglepetést okozott nekem. Minden reggel sikerült annyi erőt összegyűjtenie magában, hogy az újabb napot is végig tudja dolgozni, és az ismétlődő szelekciókra megtartott egy életteli szikrát a szemében, amellyel szembenézhetett Mengele mutatóujjával. Esténként reszelős légzéssel rogyott le a priccsére. Megkérdeztem tőle, hogyan lehet, hogy még mindig bírja. – Azt hallottam, karácsonyra felszabadítanak bennünket – felelte. Fejében aprólékos naptárat vezetett, amelyben számolta a felszabadításunkig hátralévő napokat és órákat, mert elhatározta, hogy megéri a kiszabadulását.

Aztán elérkezett a karácsony, de a felszabadítóink nem érkeztek meg. És ő másnap meghalt. Úgy hiszem, a reménye belső hangja tartotta őt életben, és amikor elvesztette a reményt, nem volt képes tovább kitartani. Miközben körülöttem majdnem mindenki – az SS-tisztek, a kápók és a többi fogoly – minden nap minden pillanatában, az Appelltől kezdve a munkanap végéig, a szelekcióktól az ebédre várakozó sorokig, azt ismételgette nekem, hogy soha nem jutok ki élve a haláltáborból, én azzal foglalkoztam, hogy kifejlesszek magamban egy belső hangot, amely egy másik eshetőséget vázolt fel nekem. Ez csak ideiglenes, mondtam magamnak. Ha ma életben maradok, holnapra szabad leszek.

Auschwitzban mindennap elküldtek minket zuhanyozni, és minden újabb zuhanyozásunk bizonytalansággal volt terhes. Soha nem tudhattuk, legközelebb víz vagy gáz áramlik elő a zuhanyfejből. Egy nap, amikor érzem, hogy víz zuhog le ránk, kifújom a levegőt. Teljes testemet bekenem a csúszós szappannal. Még nem vagyok csont és bőr. Itt, a félelem utáni csendben világosan látom magam. Karom, combom és hasam még mindig feszesek a táncos izmaimtól. Megszököm egy fantáziába, amelyben Erikkel vagyok. Most egyetemi hallgatók vagyunk, és Budapesten élünk. Egy kávézóban telepedünk le tanulni a könyveinkkel. Tekintete lesiklik a lapról, és az arcomra vándorol. Érzem, ahogy elidőzik a szememnél és az ajkamnál. Éppen amint elképzelem, hogy megemelem az arcom, és ő megcsókol, ráébredek, hogy a zuhanyzó egészen elcsendesült. Jeges rémületet érzek. A férfi, akitől mindennél jobban rettegek, ott áll az ajtóban. A Halál Angyala egyenesen rám bámul. Mereven nézem a padlót, azt várom, hogy a többiek megint lélegezni kezdjenek, mert onnét tudhatom, hogy már elment. De nem megy el.

– Te! – kiált oda nekem. – Kis táncosom.

Igyekszem Erik hangját hangosabban hallani, mint Mengeléét. Soha nem felejtem el a szemedet. Soha nem felejtem el a kezeidet.

– Gyere ide! – utasít.

Engedelmeskedem. Mi mást tehetnék? Elindulok a kabátja gombjai felé, és közben kerülöm a többi fogoly tekintetét, mert nem bírom elviselni a gondolatát annak, hogy a saját félelmemet látnám tükröződni a szemükben. Lélegezz, lélegezz, mondom magamnak. Végigvezet egy folyosón úgy, ahogy vagyok, meztelenül és vizesen, egyenesen be egy irodába, ahol egy asztal áll székkel. A testemről víz csorog le a hideg padlóra. Nekitámaszkodik az asztalnak, és tetőtől talpig végigmér, nem sietve, kényelmesen. Túlságosan rémült vagyok, hogy gondolkodni tudjak, de apró ösztönzésáramlatok rohannak végig a testemen, mint a reflexek. Rúgd meg. Grand battement-t az arcába! Kuporodj labdaalakban a padlóra, és erősen fogóddz meg magadban. Azt remélem: bármit tervez is velem, gyorsan végezni fog.

– Gyere közelebb – mondja.

Szembenézek vele, miközben araszolva közeledem, mégsem látom őt. Csak az élő részemre koncentrálok, arra, hogy igen, menni fog, igen, menni fog. Ahogy a közelébe érek, megérzem a testét. Mentolos szaga van. Konzervdoboz ízét érzem a nyelvemen. Amíg reszketek, tudom, hogy életben vagyok. Ujja a kabátgombjain babrál. Igen, menni fog, igen, menni fog. A mamára gondolok és a hosszú, hosszú hajára. Ahogyan feltekerte a feje tetejére, éjszakára pedig függönyként engedte le. Itt vagyok meztelenül, anyám gyilkosával, de őt soha nem tudja elvenni tőlem. Amikor már elég közel vagyok hozzá, hogy megérinthessen az ujjaival, amelyekről már elhatároztam, hogy nem fogom érezni őket, a másik szobában megcsörren egy telefon. Hátrahőköl. Visszagombolja a kabátját.

– Ne mozdulj – utasít, miközben kinyitja az ajtót.

Hallom, ahogyan felveszi a telefont a szomszéd szobában – a hangja semleges, kurtán válaszolgat. Nem hozok semmiféle döntést – csak futni kezdek. A következő emlékem az, hogy a nővérem mellett ülök, és a napi löttyintésnyi levesadagunkat faljuk, a kis krumplihéjdarabok úgy buknak fel a híg erőlevesben, mintha rühök lennének. Soha többé nem hagy el a félelem, hogy újra rám talál és megbüntet, hogy befejezi, amit elkezdett, hogy kiválaszt engem is a halálra. Mindig velem marad. Nem tudom, most mi fog történni. De ezzel egyidejűleg odabent meg tudom őrizni azt az élő részemet. Ma életben maradtam, skandálom odabent, a fejemben. Ma életben maradtam. Holnapra szabad leszek.

4. fejezet

Cigánykerék

Valamikor 1944 nyarán Magdának és nekem feltűnik, hogy nem érkezik több magyar zsidó a táborba. Mint később megtudjuk, Horthy kormányzó megelégelte, hogy megalázkodjék a német hatalomnak, és felfüggesztette a deportálásokat. De túl későn. Eddigre már több százezrünket vitték el a táborokba, és négyszázezer embert öltek meg mindössze két hónap leforgása alatt. Októberre Horthy kormányának vége lett, és a nyilasoknak adták át a hatalmat. A Magyarországon – jórészt Budapesten – még megmaradt kétszázezer zsidót nem küldték el Auschwitzba. Ehelyett erőltetett menetben háromszázhúsz kilométert gyalogoltattak velük, Ausztriába. De minderről nekünk akkor nem volt tudomásunk, mit se tudtunk az odakint zajló életről vagy a háborúról.

Egy téli reggelen ismét egy újabb sorban állunk. Csípős a hideg. Tetoválni fognak minket. A soromra várok. Feltűröm a ruhaujjamat. Odanyújtom a karomat. Gépiesen reagálok, végrehajtom a megkívánt mozdulatokat, és annyira fázom és éhes vagyok, annyira fázom és éhes vagyok, hogy csaknem teljesen érzéketlenné váltam.

Tudja bárki, hogy itt vagyok? Régebben folyton ezen járt az agyam, és most lomhán bukkan fel bennem a kérdés, valami sűrű, nem múló ködön keresztül. Nem emlékszem, azelőtt hogyan gondolkodtam. Emlékeztetnem kell magam, hogy képzeljem el Eriket, de túlságosan tudatosan gondolok rá, és nem tudom felidézni az arcát. Csellel kell rávennem magam az emlékezésre, rajtaütésszerűen kell meglepnem magam, amikor önkéntelenül gondolok rá. Hol van Magda? Ez az első kérdésem, miután felébredek, munkába menet, mielőtt álomba merülünk. Körbejártatom a szemem, hogy megerősítsem magamban: még mindig ott van mögöttem. Még ha a tekintetünk nem is találkozik, tudom, hogy ő is őrködik fölöttem. Elkezdtem elrakni az esténként kapott kenyeremet, hogy a következő reggel megosztozhassunk rajta.

A tűvel és tintával felszerelkezett tiszt ott áll közvetlenül előttem. Megragadja a csuklómat, és szúrni kezd, de kisvártatva félrelök. – Rád nem fogom pazarolni a tintát – mondja. Áttaszigál egy másik sorba.

– Ez a sor a halál – mondja a hozzám legközelebb álló lány. – Ez itt a vég. – Teljesen szürke, mintha csak por borítaná. Valaki előttünk a sorban imádkozik. Hiába állandó itt a halál fenyegetése, ez a pillanat mégis belém hasít. Hirtelen a halálos és az eltompító közti különbség gondolata ötlik fel bennem. Auschwitz mindkettő. A kémények csak füstölnek és füstölnek. Bármelyik pillanat lehet az utolsó. Akkor meg minek törődjünk bármivel? Miért fektessünk energiát bármibe? És mégis, ha éppen ez a pillanat az utolsó pillanatom ezen a földön, csakugyan a beletörődésre és a vereség érzésére kell elpazarolnom? Úgy kell eltöltenem, mintha máris halott lennék?

– Sose tudhatjuk, melyik sor mit jelent – felelem a hozzám legközelebb álló lánynak. Mi lenne, ha az ismeretlen inkább kíváncsivá tenne minket ahelyett, hogy félelemmel tölt el? És aztán megpillantom Magdát. Egy másik sorba került. Mindegy, hogy halni küldenek vagy dolgozni, hogy egy másik táborba evakuálnak, ahogy azt másokkal már elkezdték; semmi sem számít, csak hogy a testvéremmel maradhassak, hogy ő velem maradhasson. Azon kevesek közé tartozunk, a szerencsés foglyok közé, akiknek a családját még nem szakították szét teljesen. Nem túlzás azt mondani, hogy a nővéremért élek. Nem túlzás azt mondani, hogy a nővérem értem él. Az udvaron teljes a káosz. Nem tudom, mit jelentenek a különböző sorok. Egyedül azt tudom, hogy bármi is következik, azzal Magdával együtt kell szembenéznem. Még akkor is, ha a halál következik. A minket elválasztó, jégkéreggel bevont hósávot vizslatom. Őrök vesznek körbe minket. Nincs tervem. Az idő egyszerre halad lassan és gyorsan. Váltunk egy gyors pillantást Magdával. Látom a kék szemét. És már mozgásban is vagyok. Elkezdek cigánykerekezni, kezem a földön, lábam az égnek, fordulok körbe és körbe. Egy őr rám bámul. Most a talpán áll. Most meg fejjel lefelé. Várom, hogy bármelyik pillanatban érkezik a golyó. És nem akarok meghalni, de nem bírom visszafogni magam, újabb és újabb cigánykerekeket vetek. Az őr nem emeli fel a fegyverét. Talán túlságosan meglepődött, azért nem lő? Vagy csak nem jól látom, mert annyira szédülök? Rám kacsint. Esküdni mernék, hogy kacsintani látom. Mintha csak azt mondaná: Jól van, ezúttal te nyertél.

Abban a néhány pillanatban, amikor teljesen magamra vonom az őr figyelmét, Magda átrohan az udvaron, be az én soromba, hogy csatlakozzon hozzám. Ismét beleolvadunk a lányok tömegébe, a többiekkel együtt várunk tovább arra, ami a következő pillanatban történik, bármi legyen is az.

A jéggel borított udvarról a vasúti rámpára terelnek minket, ahová hat hónappal korábban megérkeztünk; itt választottak el minket az apánktól, és itt gyalogoltunk, közrefogva anyánkat az élete utolsó pillanataiban. Akkor zene szólt; most csend van. Már ha a szelet csendnek lehet nevezni. A nehéz, hideg szél kitartó lökései, a tél és a halál kitátott, süvöltő szája – mindezt már nem érzékelem zajként. A fejemben hemzsegnek a kérdések és a rettegésteli gondolatok, de ezek folyamatosan velem vannak, így már nem is érzem gondolatoknak őket. A vég folyamatosan karnyújtásnyira van.

Csak elmegyünk valahová, ahol dolgozni fogunk, ameddig véget nem ér a háború, mondták nekünk. Ha csak kétpercnyit is hallanánk a hírekből, tudnánk, hogy maga a háború eshet el legközelebb. Miközben mi ott állunk, és arra várunk, hogy felmászhassunk a keskeny rámpára, és be a marhavagonba, Lengyelországot egyik oldalról az oroszok közelítik meg, másik oldalról meg az amerikaiak. A nácik apránként evakuálják Auschwitzot. Azok a foglyok, akiket magunk mögött hagyunk, és még egy hónapot túlélnek itt, hamarosan kiszabadulnak. A sötétben ülünk, és várunk a vonat indulására. Egy katona – a Wehrmachtból, nem az SS-ből – bedugja a fejét az ajtón, és magyarul beszél hozzánk. – Ennetek kell – mondja. – Akármit is tesznek ők, jusson eszetekbe, hogy ennetek kell, mert lehet, hogy kiszabadultok, talán már hamarosan. – Reményt kínál fel nekünk? Vagy hamis ígéretet? Netán hazudna? Ez a katona olyan, mint az a nyilas a téglagyárban: szóbeszédet terjeszt, a hatalom hangját, hogy elhallgattassa a belső tudásunkat. Mégis ki az, aki egy éhezőt az evésre emlékeztetne?

De még a marhavagon sötétjében is, úgy, hogy az arcát a végtelen kerítés és a végtelen hó ellenfényében látom, meg tudom mondani, hogy kedves a tekintete. Milyen különös, hogy a kedvesség most a fény csalóka játékának tetszik.

Elveszítem az időérzékemet, nem tudom, mióta vagyunk mozgásban. Magda vállára hajtom a fejem, miközben alszom, aztán ő is a vállamra hajtott fejjel alszik. Egyszer a nővérem hangjára ébredek. Valakihez beszél, akinek az alakját nem bírom kivenni a sötétben. – A tanárom – magyarázza. Az a nő a téglagyárból, akinek a gyereke nem bírta abbahagyni a sírást.

Auschwitzban már a kezdetektől elgázosítottak minden olyan nőt, akinek kisgyereke volt. Az a tény, hogy ő még életben van, csak egyet jelenthet: a kisbabája halott. Melyik a rosszabb, tűnődöm, gyereknek lenni, aki az anyját veszítette el, vagy anyának, aki a gyerekét? Amikor kinyílik a vonat ajtaja, Németországban vagyunk.

Legfeljebb százan lehetünk. Egy olyan helyen szállásolnak el minket, ami azelőtt minden bizonnyal gyerekek nyári táboraként működött, emeletes ágyakkal és egy konyhával, ahol szűkös adagokból ugyan, de a saját ételünket készítjük el.

Reggel egy fonalgyárba küldenek minket dolgozni. Bőrkesztyűt viselünk. Nekünk kell megállítani a fonógépek kerekeit, hogy össze ne akadjon a fonál. A kerekek még a kesztyűben is megvágják a kezünket. Magda volt tanára a Magda melletti keréknél ül. Hangosan sír. Azt hiszem: azért sír, mert vérzik és fáj a keze. De nem, ő Magda miatt sír. – Szükséged van a kezedre – jajgatja. – Zongorázol. Mi lesz veled a kezed nélkül?

A német munkavezető, aki a munkánkat felügyeli, elhallgattatja. – Szerencsés vagy, hogy most dolgozhatsz – mondja. – Hamarosan halott leszel.

Aznap este a konyhában őrök felügyelete alatt készítjük a vacsoránkat.

– Megmenekültünk a gázkamrákból – mondja Magda, – és fonálgyártás közben fogunk odaveszni. – Ez mulatságos, merthogy élünk. Lehet, hogy nem éljük túl a háborút, de túléltük Auschwitzot. Krumplit hámozok a vacsorához. Túlságosan hozzászoktam már az éhezés fejadagjaihoz, ezért képtelen vagyok akármennyi ételt is elpocsékolni. A krumplihéjat az alsóneműmbe rejtem. Amikor az őrök átmennek a másik szobába, megpirítom a krumpihéjakat a sütőben. Fájó kezünkkel lelkesen a szánkhoz emeljük az átmelegedett héjakat, de még szinte égetnek, és nem bírjuk megenni őket.

– Megmenekültünk a gázkamrákból, és krumpihéjevés közben fogunk odaveszni – szólal meg valaki, és mélyről jövő nevetés bucskázik ki belőlünk, egy olyan részünkből, amelyről nem is tudtuk, hogy még létezik. Úgy nevetünk, mint ahogyan Auschwitzban nevettem minden héten, amikor arra kényszerítettek minket, hogy a vérünket sebesült német katonáknak adjuk. Csak ültem, karomban a tűvel, és szórakoztattam magam. Sok szerencsét, nyerjétek csak meg a háborút a pacifista táncos véremmel!, gondoltam ilyenkor. Nem ránthattam el a kezemet, mert akkor lelőnek. Zsarnokaimmal nem szállhattam szembe sem fegyverrel, sem ököllel. De meglelhettem az utat a saját erőmhöz. És most a nevetésünkben van az erő. Bajtársiasságunk és jókedvünk azt az auschwitzi estét juttatja eszembe, amikor megnyertem a ciciszépségversenyt. A beszédünk táplál minket.

– Kinek a szülőhazája a legjobb? – kérdi egy Hava nevű lány. Vitatkozunk, mindenki dicshimnuszokat zeng a saját hazájáról. – Nincs még egy olyan szép ország, mint Jugoszlávia – erősködik Hava. Csakhogy ez egy megnyerhetetlen verseny. Az otthon már nem egy hely, nem egy ország. Hanem egy érzés, amely éppannyira általános, mint amennyire konkrét. Ha túl sokat beszélünk róla, azzal a semmibe veszését kockáztatjuk.

Néhány fonálgyárban eltöltött hét után egy reggel az SS-katonák jönnek értünk, és csíkos ruhákat hoznak magukkal – ezzel cserélik le a szürke öltözetünket. Egy újabb vonatra szállunk fel. De ezúttal a vasúti kocsik tetejére parancsolnak fel csíkos rabruhánkban: emberi pajzs leszünk, velünk akarják elvenni a britek kedvét attól, hogy a vonatot bombázzák. A vonat lőszert szállít.

– Eddig fonál, most lövedék – mondja valaki.

– Hölgyek, előléptetést kaptunk! – vágja rá Magda.

A tehervagon tetején erősen, pusztítón süvölt a szél. De így, hogy ennyire fázom, legalább nem érzem az éhséget. Mi lenne elviselhetőbb: ha megfagynék, vagy ha elégnék? Gáz vagy fegyver? Váratlanul következik be. Hiába utaznak élő foglyok a vonat tetején, a britek nagy fütyüléssel-robajjal ránk küldik a bombáikat. Füst. Kiabálások. A vonat megáll, én pedig ugrom. Elsőként érek földet. Egyenesen felfutok a havas domboldalra, amelynek közelében a sínek futnak, mígnem egy ritkás facsoporthoz érek; itt megállok, és kutatni kezdek a hóban a nővérem után, visszanyerem a lélegzetemet. Magdát nem találom a fák között. Nem látom, hogy errefelé szaladna a vonatból. Bombák sziszegnek, majd robbannak fel a síneken. A vonat oldalánál emberi testek halmát pillantom meg. Magda.

Döntenem kell. Elfuthatok. Megszökhetek az erdőn át. Guberálhatok magamnak egy életet. Ennyire közel a szabadság, csupán pár lépés. De ha Magda él, én pedig cserben hagyom, ki ad majd neki kenyeret? És ha meghalt? Egy pillanat az egész: mintha redőny csapódna le. Csatt: erdő. Csatt: sínek. Megfordulok, és lerohanok a dombról.

Magda a vizesárokban ül, ölében egy lány holttestével. Hava az. Magda állából dől a vér. Egy közeli vasúti kocsiban férfiak étkeznek. Ők is rabok, de nem olyanok, mint mi. Civil öltözéket viselnek, nem rabruhát. És van náluk ennivaló. Arra tippelünk, német politikai foglyok lehetnek. Mindenesetre akárkik is azok, kiváltságosabb a helyzetük, mint a miénk. Esznek. Hava halott, a nővérem él – én pedig másra se tudok gondolni, mint az ételre. A szépséges Magda vérzik.

– Végre van esélyünk némi ételt kérni, te meg így nézel ki – hordom le. – Így összevagdalva nem tudsz flörtölni. – Amíg haragudhatok rá, addig nem kell félnem, sem a felfordított, kifordult fájdalmát éreznem annak, ami majdnem megtörtént. Ahelyett, hogy örvendeznék és hálát adnék, amiért mindketten életben vagyunk, hogy túléltünk egy újabb végzetes pillanatot, dühös vagyok a nővéremre. Istenre és a sorsra vagyok dühös, de zavarodottságomat és fájdalmamat a nővérem vérző arcába zúdítom.

Magda nem felel a sértéseimre. Nem törli le a vért. Az őrök körbevesznek, ránk kiáltanak, fegyverükkel megbökdösik a testeket, hogy megbizonyosodjanak róla: aki nem mozog, az tényleg halott. Otthagyjuk Havát a koszos hóban, és odaállunk a többi túlélőhöz.

– Elfuthattál volna – mondja Magda. Úgy mondja, mint aki idiótának tart.

A lőszert egy órán belül átpakolják új vasúti kocsikba, és mi ismét a kocsi tetején ülünk a csíkos rabruhánkban, Magda állára rászáradt a vér.

Rabok vagyunk és menekültek. Rég nem tudjuk követni a napok vagy az órák múlását. Magda az én vezércsillagom. Amíg ő a közelben van, másra nincs is szükségem. Egyik reggel lerántanak minket a lőszeres kocsik tetejéről, és ettől fogva sok napon át megszakítás nélkül menetelünk. A hó olvadni kezd, és foltokban előtűnnek alóla a halott fűcsomók. Talán hetekig is menetelünk így. Körülöttünk bombák hullanak, néha egész a közelünkben. Városokat látunk leégni. Kisvárosokban állunk meg szerte Németországban, időnként délre haladunk, máskor keletre, útközben pedig arra kényszerítenek minket, hogy gyárakban dolgozzunk.

Az SS-katonák legfőbb gondja az, hogy újra meg újra megszámoljanak minket. Én nem számolom meg, hányan maradtunk. Talán azért nem teszem, mert tudom, hogy a számunk minden nappal csökken. Ez nem haláltábor – de itt is tucatnyi módon meghalhatunk. Az út menti vizesárkok vértől vöröslenek: azoknak a vérétől, akiket tarkón vagy mellbe lőttek – akik megpróbáltak elszökni, és akik nem bírták tartani a tempót. Néhány lánynak teljesen elfagy a lába – ők eldőlnek, akár a kivágott fák. Kimerülés. Kihűlés. Láz. Éhség. Ha nem az őrök húzzák meg a ravaszt, megteszi helyettük a test.

Napokig menetelünk anélkül, hogy ennénk. Egy domb tetejére érünk, és egy gazdaság tárul elénk, melléképületekkel, állatokkal teli karámmal.

– Egy perc – szólal meg Magda. Futva megindul a gazdaság felé, cikázik a fák között, reménykedik, hogy az SS-katona, aki megállt dohányozni, nem veszi észre.

Figyelem Magdát, amint cikcakkban halad a kerítés felé. A tavaszi zöldségekhez még túlságosan az év elején járunk, de a tehenek takarmányát vagy a száraz gabonaszárakat is megenném. Ha egy patkány oson be a szobába, ahol alszunk, a lányok lecsapnak rá. Próbálom a tekintetemmel nem felhívni a figyelmet Magdára. Félrenézek, és amikor ismét abba az irányba pillantok, nem látom. Eldördül egy fegyver. Aztán megint. Valaki meglátta a nővéremet. Az őrök ránk ordítanak, megszámolnak minket, előkapják a fegyverüket. Néhány újabb lövés dördül el. Magdának se híre, se nyoma. Segíts, segíts! Ráébredek, hogy anyámhoz fohászkodom. Éppen úgy beszélek hozzá, ahogyan annak idején ő fohászkodott az anyja zongora fölött függő portréjához. Magda mesélte, hogy még vajúdás közben is ezt csinálta. Aznap éjjel, amikor megszülettem, Magda hallotta, amint anyánk felsikolt: „Anyám, segíts!” Aztán gyereksírás ütötte meg a fülét – az én sírásom –, anyánk pedig megszólalt: „Segítettél.” A holtak felszólítása – ez a születési jogom. Anyánk, segíts!, fohászkodom. A fák között szürke villanást pillantok meg. Életben van. Kikerülte a golyókat. És valahogy azt is sikerül elkerülnie, hogy észrevegyék. Legközelebb akkor veszek lélegzetet, amikor Magda már ismét ott áll mellettem.

– Krumpli volt ott – mondja. – Ha azok a szemetek nem kezdenek el lőni, most krumplit ennénk.

Elképzelem, ahogy beleharapok egy krumpliba, mint egy almába. Azzal se bajlódnék, hogy tisztára töröljem. Megenném a földet is a keményítővel meg a héjjal együtt.

Egy lőszergyárba megyünk dolgozni a cseh határ közelébe. Március van, mint megtudjuk. Egyik reggel nem bírok felkelni a lócáról a fészerre emlékeztető hálótermünkben, ahol alszunk. Magas lázam van, reszketek és gyenge vagyok.

– Dicuka, kelj fel – utasít Magda. – Nem jelenthetsz beteget. – Ha Auschwitzban valaki nem bírt dolgozni, azt mondták neki, kórházba viszik, de aztán ezek az emberek eltűntek. Itt miért is lenne másképp? A gyilkolás itt nem szervezetten zajlik, nem fektettek le csöveket, nem raktak téglákat erre a célra. De egyetlen golyó elég, hogy éppúgy halott légy. Ennek ellenére sem bírok felkelni. Hallom a saját hangomat, ahogy a nagyszüleinkről beszélek összefüggéstelenül. Meg fogják engedni, hogy lógjunk az iskolából, és helyette elvisznek a pékségbe. Anyánk nem veheti el az édességeket. Valahol mélyen tudatában vagyok, hogy félrebeszélek, de nem bírom összeszedni magam. Magda megkér, hogy maradjak csendben, és letakar egy kabáttal – azt mondja, azért, hogy melegen tartson, ha leesik a lázam, de valójában inkább azért, hogy elrejtsen vele. – Egy moccanást se – mondja.

A gyár a közelben van, csak egy kis hídon kell átkelni hozzá, amely egy gyors folyású patak fölött feszül. Fekszem a kabát alatt, úgy teszek, mintha nem is léteznék, és már előre látom a pillanatot, amikor észreveszik a hiányomat, és az egyik őr bejön majd a fészerbe, hogy lelőjön. Vajon Magda meghallja-e majd a lövés hangját a gépek zajában? Most senkinek nem vagyok hasznára.

Delíriumos álomba süllyedek. Tűzről álmodom. Ismerős az álom – csaknem egy éve álmodom már arról, hogy meleg van. Csakhogy felébredek az álomból, és ezúttal füstszag fojtogat. Csak nem gyulladt ki a fészer? Félek kimenni az ajtóhoz, félek, hogy a gyenge lábam nem bírná, és attól is félek, hogy ezzel elárulnám magam. Aztán meghallom a bombákat. A fütyülést, majd a robbanást. Hogyan is aludhattam át a támadás kezdetét? Levonszolom magam a lócáról. Hol lehet a legbiztonságosabb? Még ha el is szökhetnék, hová mennék? Lövéseket hallok. – Ég a gyár! Ég a gyár! – kiáltja valaki.

Ismét tudatába kerülök a nővérem és köztem lévő térnek: mostanra szakértője lettem annak, hogy felmérjem, mi választ el minket. Hány kéz van köztünk? És hány láb? Hány cigánykerék? Most egy híd van köztünk. Víz és fa. Meg tűz. Látom a fészer ajtajából, miután végre felkeltem, és most az ajtófélfának dőlök. A gyárhoz vezető híd lángokban áll, a gyárat elnyeli a füst. A bombázást túlélőknek a zűrzavar haladékot ad. Lehetőséget a menekülésre. Elképzelem, amint Magda kilök egy ablakot, és nekiiramodik a fák irányába. Az ágakon keresztül felnéz az égre. Készen áll, hogy egészen addig rohanjon, fel az égig, csak szabad legyen. Ha ő kereket old, akkor én is megszabadultam. Visszaereszkedhetem a padlóra, és soha többet nem kell felkelnem. Micsoda megkönnyebbülés lesz! Létezni túl nagy kötelesség. Hagyom összecsuklani a lábamat, úgy hajlik kétrét, mint egy kendő. Estemben ellazulok. És ott van Magda, lángok fényudvarától övezve. Már halott. Megelőzött. De felzárkózom. Érzem a tűz forróságát. Most csatlakozom hozzá. Most. – Jövök! – kiáltok fel. – Várj meg!

Nem tudom, melyik pillanatban szűnt meg kísértet lenni, és vált megint hús-vér valósággá. Valahogy sikerül megértetnie velem: átjött az égő hídon, visszajött értem.

– Te hülye – mondom –, megszökhettél volna.

Április van. A fű kizöldell a dombokon. Minden nappal egyre több lesz a fény. Gyerekek köpködnek ránk, miközben átvágunk egy város külkerületén. Mennyire szomorú, gondolom: ezeknek a gyerekeknek kimosták az agyát, hogy gyűlöljenek engem.

– Tudod, hogyan fogok bosszút állni? – kérdezi Magda. – Meg fogok ölni egy német anyát. Egy német megöli az anyámat; én megölök egy német anyát.

Nekem más kívánságom van. Azt kívánom, hogy a fiú, aki leköpött minket, egy nap lássa meg, hogy nem kell gyűlölnie. Az én bosszúfantáziámban a fiú, aki most azt kiabálja utánunk: „Koszos zsidók! Férgek!”, egy csokor rózsát nyújt felénk.

– Most már tudom – mondja –, hogy nincs okom gyűlölni titeket. Egyáltalán semmi okom nincs rá. – Egy öleléssel kölcsönösen feloldozzuk egymást. Nem mondom el Magdának, miről fantáziálok.

Egy nap, ahogy leszáll az alkonyat, az SS-katonák egy közösségi ház termébe lökdösnek be minket; itt fogjuk tölteni az éjszakát. Ma sincs mit ennünk.

– Ha bárki elhagyja a helyiséget, azonnal lelőjük – figyelmeztet az őr.

– Dicuka – sóhajtja Magda, miközben lehanyatlunk a fadeszkákra, amelyek az ágyunkul szolgálnak majd –, nekem hamarosan itt a vég.

– Hallgass el – mondom. Megrémiszt. A reményvesztettsége jobban megijeszt, mint egy felemelt fegyver. Ő nem beszél így. Magda nem adja fel. Talán teher voltam neki. Talán az utolsó erejét is felélte azzal, hogy nekem erőt adott, amikor beteg voltam. – Nem fogsz meghalni – mondom neki. – Ma este eszünk.

– Ó, Dicuka! – mondja, és befordul a fal felé.

Meg fogom mutatni neki. Megmutatom neki, hogy van remény. Szerzek valami ételt. Magához fogom téríteni. Az SS-katonák az ajtó közelében csoportosulnak a gyengülő alkonyati fényben, hogy elfogyasszák a fejadagjukat. Előfordul, hogy odavetnek nekünk egy darabka ételt, csak szórakozásból: hogy végignézhessék, ahogyan csúszunk-mászunk érte. Térden csúszom eléjük. – Kérem, kérem! – könyörgök. Nevetnek. Az egyik katona egy darabka konzervhúst tart elém, mire előrelendülök, de erre bekapja a húst, és mindannyian még erősebb nevetésben törnek ki. Addig játsszák ezt velem, amíg teljesen ki nem merülök. Magda időközben elaludt. Nem vagyok hajlandó feladni, nem hagyom cserben. Az SS-katonák félbeszakítják a piknikjüket, a szükségüket végzik vagy dohányoznak, én pedig kiosonok egy oldalajtón.

Trágya, almafavirág és német dohány szaga csapja meg az orromat. A fű hűvös és nyirkos. Egy stukkós kerítés túloldalán kertet pillantok meg: apró salátafejekkel, bab indáival és a földből kikandikáló répafejek tollszerű, zöld csomóival. Számban érzem a répák ízét, mintha már ki is húztam volna őket: ropogósak, földízűek. Nem nehéz átmászni a falon. Kissé lehorzsolom a térdemet, miközben átlendülök a túloldalra, és a kibuggyanó élénk színű vércseppek olyan érzés a bőrömnek, mint a friss levegő – mint amikor egy mélyre eltemetett jó dolog felszínre kerül. Megszédülök. Megragadom a répafejeket, és kihúzom a répákat a földből – mintha heg tépődne fel, olyan hangot ad, amikor kiszakadnak a gyökerek. Szinte lehúzzák a kezemet. Földcsomók himbálódznak a gyökerekről. Még a földnek is ünnepi illata van – a magoknak is –, mindennek, amit ezen a helyen találok. Megint megmászom a falat, a gyökerekből föld pereg, egyenesen a térdemre. Elképzelem Magda arcát, amint egy év óta az első friss zöldségbe harap bele. Merész dolgot tettem, és a merészségem meghozta gyümölcsét. Ezt szeretném megláttatni Magdával: ez még annál is fontosabb, mint hogy enni kap, és hogy tápanyagok oldódnak fel a vérében: egyszerűen a reményt szeretném, hogy lássa. Ismét földet érek.

De nem vagyok egyedül. Egy férfi néz velem farkasszemet. Kezében fegyvert szorongat. Katona – a Wehrmachté, nem az SS-é. A fegyverénél is rosszabb a tekintete, amelyben a fenyítés vágya ég. Hogy merészeled?, mondja ez a tekintet. Megtanítalak engedelmeskedni. Térdre kényszerít. Kibiztosítja a fegyverét, és a mellkasomnak szegezi. Kérlek, kérlek, kérlek, kérlek! Imádkozom, úgy, mint ahogy akkor tettem, amikor Mengelének táncoltam. Kérlek, segíts neki, hogy ne öljön meg! Reszketek. A répák a lábamnak ütődnek. Egy futó pillanatra leereszti a fegyvert, aztán megint felemeli. Katt. Katt. A halálfélelemnél is rosszabb az érzés, hogy be vagyok zárva, hogy tehetetlen vagyok, hogy nem tudom, mi fog történni a következő lélegzetvételkor. Talpra ránt, és az épület irányába fordít, ahol Magda alszik odabent. A puskatussal taszít be a helyiségbe.

– Pisált – mondja a benti őrnek, és otrombán felröhögnek. A ruhám redőiben ott lapulnak a répák.

Magda nem ébred fel elsőre. A tenyerébe kell csúsztatnom a répát, hogy felnyissa a szemét. Olyan gyorsan eszi, hogy belülről elharapja a száját. Amikor megköszöni nekem, elsírja magát.

Reggel az SS-katonák ordítására ébredünk. Szedelődzködnünk kell, továbbindulunk. Éhség gyötör, kiesik a gyomrom, és arra gondolok, biztos csak álmodtam a répákat; de Magda egy maréknyi zöldséget mutat nekem, amelyet a zsebébe gyűrt, hogy majd később megegyük. Megfonnyadtak. Ételmaradék, amelyet egy korábbi életünkben kidobtunk volna, vagy a manzárdban élő libával etettünk volna meg, de most szinte megbabonáznak: mintha csak egy tündérmese varázslatos bödöne lennének, amely magától megtelik arannyal. A lekonyuló és megbarnult répafejek egy titkos erő bizonyítékai. Nem kellett volna megkockáztatnom, hogy kiszedem őket, de megtettem. Nem kellett volna túlélnem, de túléltem. Nem fontos, hogy mit „nem kellett volna”. Nem csak a „kell”-ek és „nem szabad”-ok igazgatnak. Egy másik elv, egy másik hatalom is működik itt. Csontvázzá soványodtunk. Annyira betegek és alultápláltak vagyunk, hogy alig tudunk járni, még kevésbé menetelni, még kevésbé dolgozni. És ezektől a répáktól mégis erősnek érzem magam. Ha ma életben maradok, holnapra szabad leszek, ismételgetem a sort a fejemben.

Felsorakozunk a számláláshoz. Még mindig duruzsolok magamnak. Épp amint készülünk elindulni, kilépni a reggeli hidegbe, hogy egy újabb rettenetes napnak nézzünk elébe, az ajtónál felbolydulás támad. Az SS-őr németül kiabál, egy másik férfi pedig visszakiabál neki, és benyomul a szobába. Elakad a lélegzetem, és meg kell kapaszkodnom Magda könyökében, hogy el ne essem. A férfi az, akivel a kertben találkoztam. Zord pillantást vet körbe a szobában.

– Hol van az a lány, aki meg merészelte szegni a szabályokat? – kérdezi.

Rázkódik a testem a reszketéstől, nem bírom lenyugtatni. Bosszúért tért vissza. Nyilvánosan akar büntetést kimérni rám. Vagy úgy érzi, muszáj neki. Valaki értesült az irányomban tanúsított megmagyarázhatatlan kedvességéről, és most az őáltala vállalt kockázatért kell megfizetnie. Azzal kell fizetnie a saját kockázatáért, hogy megfizettet engem az enyémért. Reszketek, alig jutok levegőhöz a félelemtől. Csapdába estem. Tudom, mennyire közel vagyok a halálhoz.

– Hol a kis bűnöző? – kérdezi újra.

Bármelyik pillanatban észrevehet. Vagy a Magda kabátjából kikandikáló répafejeket látja meg. Nem bírom elviselni ezt a feszültséget, nem bírom kivárni, míg felismer. A földre vetem magam, és kúszni kezdek felé. Magda pisszeg, de már túl késő. A férfi lábához kuporodom. Látom a sarat a csizmáján, ki tudom venni a padló fájának erezetét.

– Te – szólít meg. A hangja undorodó. Lehunyom a szemem. Várom, hogy belém rúgjon. Várom, hogy lelőjön.

Valami nehéz tárgy puffan a földre a lábam mellett. Talán egy kő az? Meg akar kövezni, hogy lassú szenvedések közt múljak ki?

Nem. Egy kenyér az. Egy kis cipó fekete rozskenyér.

– Biztos nagyon éhes lehettél, hogy ezt tetted – mondja. Azt kívánom, bárcsak most találkozhatnék ezzel a férfival. Ő a bizonyíték arra, hogy Hitler tizenkét évnyi uralma sem keltett elég gyűlöletet ahhoz, hogy kiölje a jót az emberekből. A szeme olyan, mint apámé. Zöld. És tele megkönnyebbüléssel.

5. fejezet

A Halállépcső

Megint napokig vagy hetekig gyalogolunk. Auschwitz óta végig Németországban meneteltünk, de egyik nap elérünk az osztrák határhoz, és most itt várakozunk, hogy átléphessünk Ausztriába. Az őrök egymás közt diskurálnak, miközben mi a végeláthatatlan sorokban állunk, amelyek számomra már a rend illúziójává váltak – annak az illúziójává, hogy egyik dolog természetesen követi a másikat. Megkönnyebbülés, hogy egy helyben állhatunk. Hallgatom, miről beszélnek az őrök. Roosevelt elnök meghalt, mondják. A háború hátralévő részének levezénylése Trumanra marad. Milyen furcsa hallani, hogy a szenvedésünkön kívül eső világban a dolgok változnak. Új irányt vesznek. Ezek az események olyannyira messze történnek a mi napi létezésünktől, hogy sokként ér a felismerés, miszerint most, még ebben a pillanatban is valaki épp egy döntést hoz meg velem kapcsolatban. Nem kifejezetten velem kapcsolatban. Nekem nincs nevem. De valaki, aki rendelkezik az ehhez szükséges hatalommal, egy olyan döntést hoz meg, ami meghatározza majd azt is, hogy velem mi fog történni. Észak, dél, kelet vagy nyugat? Németország vagy Ausztria? Mihez kezdjenek a túlélő zsidókkal, mielőtt véget érne a háború?

– Amikor majd véget ér a háború… – mondja az egyik őr. Nem fejezi be a gondolatot. Egyszer éppen így beszélgettünk a jövőről Erikkel is. Amikor majd véget ér a háború… Ha a megfelelő módon összpontosítok, vajon rá tudok jönni, él-e még? Elképzelem, hogy egy vonatállomás előtt várakozom, ahol jegyet fogok venni, de csak egy esélyem van kitalálni, melyik városban van találkozóm vele. Prágában? Bécsben? Düsseldorfban? Eperjesen? Párizsban? Benyúlok a zsebembe, reflexszerűen az útlevelemet kezdem keresni. Erik, drága szerelmem, már úton vagyok. Egy női határőr németül rám és Magdára kiált, és egy másik sorba parancsol át minket. Megindulok. Magda állva marad. Az őr megint üvölt valamit. Magda nem mozdul, nem reagál. Lehet, hogy nincs magánál? Miért nem jön utánam? Az őr Magda arcába üvölt, és Magda megrázza a fejét.

– Nem értem – mondja az őrnek magyarul. Természetesen érti. Mindketten folyékonyan beszéljük a németet.

– De igen, érted! – üvölti az őr.

– Nem értem – ismétli meg Magda. A hangja egészen közönyös. Egyenesen áll, kihúzza magát. Lemaradtam volna valamiről? Miért tesz úgy, mint aki nem érti? Az ellenszegüléssel nem nyerhet semmit. Elveszítette talán az eszét? Ők ketten tovább vitatkoznak. Azazhogy Magda nem vitatkozik: ő csak ismételgeti, határozottan és nyugodtan, hogy nem érti, nem érti. Az őr elveszíti az önuralmát. A puskatussal arcon üti Magdát. Majd megint üt: ezúttal a vállára. Csak üti és üti, egészen addig, míg Magda fel nem bukik, és akkor az őr nekem és egy másik lánynak int, hogy fogjuk meg, és vigyük magunkkal.

Magdát zúzódások borítják és köhög, de a szemében ragyogó fény ég. – Azt mondtam: nem! – mondja. – Azt mondtam: nem! – A kapott verést ő csodálatosnak élte meg. Az ereje bizonyítékának. Ő állta a sarat, nem engedett, miközben az őr elveszítette az önuralmát. Magda ettől a polgári engedetlenségtől úgy érzi: neki is lehetnek döntései, nincs kiszolgáltatva a sorsnak.

Azonban ez az erő, amelyet Magda érez, rövid életű. Hamarosan újra menetelünk, egy olyan hely irányába, amely szörnyűbb lesz bármely eddiginél.

Megérkezünk Mauthausenbe. Ez egy csak férfiakból álló koncentrációs tábor egy kőfejtő mellett, ahol a foglyoknak gránitot kell kifejteniük és aztán elcipelniük; ezt a gránitot Hitler megálmodott városában használják majd fel, Németország jövendőbeli fővárosában, egy új Berlinben. Nem látok semmi mást, csak egy lépcsőt és holttesteket. A lépcső fehér kőből van, és a magasba és a messziségbe nyújtózik előttünk, olyan, mintha csak egyenesen az égbe sétálhatnánk fel rajta. A testek halmokban állnak mindenütt. Testek, amelyek meghajlottak és kificamodtak, akár egy eltört kerítés lécei. Testek, amelyek olyannyira csontvázszerűek, eltorzultak, és annyira összegubancolódtak, hogy az emberi forma már alig-alig vehető ki bennük. Egy sorban állunk a fehér lépcsőn. Halállépcsőnek nevezik. Úgy gondoljuk, egy újabb szelekcióra várunk a lépcsőkön állva, amely a halálba vagy a még több munkába irányít majd tovább minket. Szóbeszéd fut végig a soron, mint a borzongás. Megtudjuk, hogy a mauthauseni foglyoknak ötvenkilós kőtömböket kell felcipelniük a kőfejtőtől a 186 lépcsőfokon keresztül, sorban egymás után haladva. Elképzelem őseimet, a fáraó rabszolgáit Egyiptomban, amint kövek súlya alatt görnyedeznek. Azt mondják nekünk, hogy itt, a Halállépcsőn, amikor egy követ cipel az ember a lépcsőn felfelé, és az egyik előtte haladó megbotlik vagy összerogy, akkor ő lesz a következő, aki elesik, és így tovább és tovább, míg végül az egész sor egy halommá roskad össze. Azt is halljuk: ha túléled, az még rosszabb. A túlélőknek fel kell sorakozniuk egy fal előtt, egy szikla peremén. Ezt a helyet Fallschirmspringerwandnak – az ejtőernyős falának – hívják. Fegyvert fognak rád, úgy kényszerítenek, hogy válassz: lőjenek le, vagy inkább lelököd a melletted álló foglyot a szikláról?

– Csak lökj le – mondja Magda. – Ha arra kerül a sor.

– Te is engem – mondom. Inkább ezerszer is leesnék, mint hogy azt lássam: lelövik a nővéremet. Túl gyengék vagyunk, és túlságosan éhezünk ahhoz, hogy udvariasságból mondjunk ilyeneket. Szeretetből mondjuk, de önvédelemből is. Ne adj több nehéz dolgot, ne kelljen többet cipelnem. Hagyj, hadd essek le a kövek közé.

Kevesebbet nyomok, sokkal kevesebbet, mint a szikladarabok, amelyeket a foglyok felcipelnek a Halállépcsőn. Annyira könnyű vagyok, hogy lebegni tudnék a levegőben, mint egy levél vagy madártoll. Lefelé, lefelé. Most is le tudnék esni. Csak hátraesnék ahelyett, hogy megtenném a következő lépést felfelé. Most azt képzelem: üres vagyok. Nincs az a súly, ami lent tarthatna a földön. Azon vagyok, hogy engedélyezzem magamnak ezt a fantáziát a súlytalanságról, hogy elengedem az életben levésem súlyát – és ekkor valaki előttem a sorban megtöri a pillanat varázsát.

– Ott a krematórium – mondja.

Felnézek. Már annyi hónapja elhagytuk a haláltáborokat, hogy el is felejtettem, mennyire prózaian emelkednek a kémények az ég felé. Van bennük valami megnyugtató. Az, hogy megérezzük a halál szomszédságát, és a saját halálunk közelségét a téglák egyenes tornyában; hogy meglátjuk a kéményt, amely egy híd: átjárót biztosít a húsból a levegőbe; hogy máris halottnak tekintjük magunkat – mindez valamiképpen logikusak tűnik.

És mégis: ameddig azok a kémények füstölögnek, addig van mi ellen küzdenem. Van egy célom. – Holnap reggel meghalunk – terjed a szóbeszéd. Érzem, hogy a beletörődés gravitációként húz le: mint valami elkerülhetetlen és kitartó erő.

Elérkezik az éjszaka, és a lépcsőkön alszunk. Miért vártak ennyit azzal, hogy megkezdjék a szelekciót? A bátorságom meginog. Holnap reggel meghalunk. Meghalunk holnap reggel. Tudta vajon az anyám, hogy mi fog történni, amikor csatlakozott a gyerekek és az idősek sorához? Amikor látta, hogy Magdát és engem másfelé irányítanak el? Küzdött a halállal? Elfogadta? Vagy egészen az utolsó pillanatig nem volt tisztában azzal, hogy mi fog történni? Amikor elmegyünk, vajon számít, hogy tudatában vagyunk-e: éppen meghalunk? Holnap reggel meghalunk. Meghalunk holnap reggel. Hallom a szóbeszédet, a bizonyosságot, úgy ismétlődik, mintha csak a kőfejtő szikla visszhangozná. Tényleg csak azért meneteltették le velünk ezt a sok száz kilométert, hogy aztán a végén eltűnjünk?

Rendszerezni akarom a gondolataimat. Nem szeretném, hogy az utolsó gondolataim közhelyesek vagy reményvesztettek legyenek. Mi az értelme? Mivégre volt ez az egész? Nem akarom, hogy az utolsó percekben az elmém azokat a borzalmakat játssza vissza, amelyeket láttunk. Azt szeretném érezni, hogy élek. Szeretném kiélvezni mindazt, ami az eleven élet. Erik hangjára és ajkára gondolok. Próbálok olyan gondolatokat elővarázsolni magamból, amelyekben még elég erő van ahhoz, hogy megbizsergessenek. Soha nem felejtem el a szemedet. Soha nem felejtem el a kezeidet. Erre akarok emlékezni – a melegségre a mellkasomban, a bőrömön végigfutó pírra – noha az „emlékezni” nem a helyes szó itt. Szeretném kiélvezni a testemet, amíg még van testem. Egy örökkévalósággal ezelőtt Kassán az anyám megtiltotta nekem, hogy elolvassam Émile Zola Nanáját, de én becsempésztem a fürdőszobába, és ott titokban kiolvastam. Ha holnap meghalok, szűzként halok meg. Miért is van testem egyáltalán, ha nem marad időm teljesen kiismerni? Az életem oly nagy része maradt rejtély előttem! Emlékszem az első menstruációm napjára. Iskola után bicikliztem haza, és amikor megérkeztem, azt láttam, hogy a fehér szoknyámat mindenütt vércsíkok borítják. Megrémültem. Sírva futottam anyámhoz, és kértem, hogy segítsem megkeresni, hol sebesültem meg. Megütött. Nem tudtam, hogy egy magyar szokás szerint a lányokat megütik, amikor először vérezni kezdenek. Semmit sem tudtam a menstruációról. Senki: az anyám, a nővéreim, a tanáraim, az edzőim vagy a barátaim se magyaráztak el nekem soha semmit arról, hogyan működik a testem. Tudtam, hogy a férfiaknak van valamijük, ami a nőknek nincs. Soha nem láttam apámat meztelenül, de Eriknek éreztem ezt a részét hozzám nyomódni, amikor átölelt. Soha nem kért arra, hogy megérintsem, soha nem vett tudomást a saját testéről. Szerettem az érzést, hogy a teste – és a saját testem is – feltárásra váró rejtély, olyasvalami, ami mindig energiát lövell kettőnk közé, amikor megérintjük egymást.

Most pedig úgy tűnt, ez egy olyan rejtély marad, amelyet sohase fogok megoldani. Megtapasztaltam a vágy apró csillagait, de most már sohasem érezhetem a beteljesülésüket, az egész megígért, fénylő csillagrendszert. Most ezt siratom itt, a Halállépcsőn. Szörnyű elveszíteni, szörnyű, hogy máris elveszítettem mindent és mindenkit, amit és akit ismertem: anyát, apát, nővért, barátot, országot, otthont. Miért kell most még azokat a dolgokat is elveszítenem, amelyeket nem is ismerek? Miért kell elveszítenem a jövőmet? A lehetőségeimet? A gyerekeket, akiknek már nem lehetek anyja. Az esküvői ruhát, amelyet apám már soha nem készít el. Szűzként fogok meghalni. Nem akarom, hogy ez legyen az utolsó gondolatom. Istenre kellene gondolnom.

Megpróbálok elképzelni egy rendíthetetlen erőt. Magda elveszítette a hitét. Ő meg még sokan mások is. „Nem tudok hinni egy olyan istenben, aki hagyja, hogy ez megtörténjen”, mondják. Értem, mire gondolnak. És mégsem esett soha nehezemre, hogy lássam: nem Isten az, aki meggyilkol minket a gázkamrákban, vizesárkokban, sziklák peremén vagy a 186 fehér lépcsőfokon. Nem Isten üzemelteti a haláltáborokat. Hanem az emberek. De már megint a szörnyűségekre gondolok, és ezt nem akarom megengedni magamnak. Elképzelem Istent, és a képzeletemben olyan, mint egy táncoló gyerek. Élénk, ártatlan és kíváncsi. Nekem is ilyennek kell lennem, ha most közel szeretnék lenni Istenhez. Életben szeretném tartani azt a részemet, amelyik kíváncsiságot érez, amelyik tudni szeretne, egészen a legutolsó pillanatig. Tudni szeretném, bárki is tudja-e, hogy itt vagyok, tisztában vannak-e vele, mi folyik itt, és hogy léteznek ilyen helyek, mint Auschwitz, mint Mauthausen. Tudni szeretném, látnak-e most a szüleim. Tudni szeretném, lát-e Erik. Szeretném tudni, hogy néz ki egy férfi meztelenül. Körülöttem mindenütt férfiak vannak. Férfiak, akik már nincsenek életben. Az ő büszkeségüket már nem sértené, ha megnézném őket. Az lenne a nagyobb vétek, ha lemondanék a kíváncsiságomról, győzöm meg magamat.

Otthagyom a lépcsőn alvó Magdát, és a sáros domboldalhoz kúszom, ahol halomba rakták a holttesteket. Nem fogok levetkőztetni senkit, akin még ruha van. Nem piszkálom meg a holtakat. De ha találok egy lezuhant meztelen férfit, megnézem.

Látok egy férfit kicsavarodott lábakkal. Olyan, mintha a lábai nem is a testéhez tartoznának, de megtalálom a helyet, ahol csatlakoznak a testéhez. Szőrt látok ott – olyat, mint az enyém: sötét, durva szálú –, és egy aprócska nyúlványt. Olyan, mintha egy kis gomba lenne, puha dolog, ami épp csak kibújt a földből. Milyen különös, hogy a nők nemi szerve úgy el van rejtve, a férfiaké viszont védtelen, annyira sebezhető. Elégedettséget érzek. Nem halok meg úgy, hogy mit sem tudok a biológiáról, amelyik létrehozott.

Ahogy felkel a nap, a sor megmozdul. Nem beszélünk sokat. Néhányan jajveszékelnek. Mások imádkoznak. De a legtöbben nem tárjuk mások elé a rettegésünket, a megbánásunkat, a beletörődésünket vagy a megkönnyebbülésünket. Nem mondom el Magdának, mit láttam előző éjszaka. Ez a sor most gyorsan halad előre. Nem lesz sok időnk. Próbálok visszaemlékezni a csillagképekre, amelyeket régen felismertem az éjszakai égen. Megpróbálom felidézni magamban anyám kenyerének az ízét.

– Dicuka – mondja Magda, és én csak néhány tompa lélegzetvétellel később ismerem fel a nevemet. Felértünk a lépcsők tetejére. A szelektáló tiszt itt van közvetlenül előttünk. Mindenkit ugyanabba az irányba küldenek tovább. Ez a sor itt nem a szelekciónkra szolgál – hanem a kitessékelésünkre. Ez itt tényleg a vége. Reggelig vártak, hogy mindünket a halálba küldhessenek. Ígéretet kellene tennünk egymásnak? Bocsánatot kellene kérnünk? Mi az, amit muszáj lenne elmondani? Már csak öt lány van előttünk a sorban. Mit kellene mondanom a nővéremnek? Két lány.

És ekkor megtorpan a sor. SS-őrök tömege felé vezetnek minket, akik egy kapu körül állnak.

– Aki szökni próbál, azt lelőjük! – ordítanak ránk. – Aki lemarad, azt lelőjük!

Megint megmenekültünk. Megmagyarázhatatlan módon.

Menetelünk.

Ez a halálmenet, Mauthausenből Gunskirchenbe. Ez a legrövidebb táv, amelynek a megtételére kényszerítettek minket, de eddigre annyira legyengültünk, hogy a kétezerből csak százan éljük túl a menetelést. Magda és én összekapaszkodunk, elszántan, hogy együtt maradunk, és hogy nem esünk össze. Minden órában lányok százai bucskáznak bele az utat mindkét oldalról szegélyező vizesárkokba. Mivel túl gyengék vagy túl betegek ahhoz, hogy tovább tudjanak haladni, ott helyben megölik őket. Egy pitypang fejére hasonlítunk, amely felmagzott, és elfújja a szél, csupán néhány fehér csimbókot hagyva meg. Az éhség az egyedüli nevem.

Minden részem fáj; minden részem megdermedt. Nem bírok megtenni még egy lépést. Olyan borzalmasan fáj mindenem, hogy nem érzem, ahogyan mozgok. Nem vagyok más, csak egy fájdalomáramkör, egy jel, amely visszacsatol önmagába. Nem veszem észre, hogy megbotlottam, csak amikor azt érzem, hogy Magda és a többi lány karjai a magasba emelnek. Összefűzött ujjaikból csináltak széket nekem, abba ültetnek.

– Megosztottad velünk a kenyeredet – mondja egyikük.

A szavak értelmetlenül csengenek. Mikor is kóstoltam egyáltalán kenyeret? De akkor felbukkan egy emlék. Az első auschwitzi esténkről. Mengele zenét rendel, és megparancsolja, hogy táncoljak. Ez a test táncolt. Ez az elme szőtt álmot az operaházról. Ez a test ette meg azt a kenyeret. Én vagyok az, akiben aznap éjszaka felbukkant a gondolat, és akiben most ismét felbukkan: Mengele megölte az anyámat; Mengele életben hagyott engem. Most egy lány, aki csaknem egy évvel ezelőtt megosztozott velem egy kenyérhéjon, felismert. Utolsó erejével összekulcsolja ujjait Magda ujjaival és a többi lány ujjaival, és felemelnek a levegőbe. Bizonyos értelemben Mengele tette lehetővé, hogy ez a pillanat megtörténjen. Egyikünket sem ölt meg aznap este vagy bármelyik azután következő estén. Kenyeret adott nekünk.

6. fejezet

Egy fűszálat választani

Mindig van rosszabb pokol. Ez a jutalmunk az életért. Amikor véget ér a menetelés, a gunskircheni táborba érkezünk. Ez Mauthausen egyik altábora: néhány faépület egy mocsaras erdőségben egy falu közelében, néhány száz rabmunkás elszállásolására épített tábor, ahol most tizennyolcezren zsúfolódnak össze. Nem haláltábor. Nincsenek gázkamrák, nincs krematórium. De kétség sem fér hozzá, hogy meghalni küldtek ide minket.

Már most nehéz megmondani, ki van életben és ki halott. Betegség bujkál a testünkben és közöttünk. Tífusz. Vérhas. Tetvek. Nyílt sebek. Hús a húson. Élő és rothadó. Egy lótetem félig lerágva. Edd meg nyersen! Kinek van szüksége késre, hogy levágja a húst? Csak le kell rágni a csontról. Hármas sorokban alszunk a zsúfolt faépítmények priccsein, vagy a csupasz földön. Ha valaki meghal alattad, aludj tovább. Nincs erőnk a holtakat elcipelni. Ott egy lány, aki az éhségtől összegörnyed. Ott egy láb, fekete, szétrohadt. Összetereltek minket a nyirkos, sűrű erdőségbe, hogy egy óriási tűzben pusztítsanak el, mindannyiunkat lángra gyújtsanak. Az egész helyet dinamittal aknázták alá. A robbanásra várunk, amelynek a lángja elemészt majd minket. A nagy robbanásig más veszélyekkel kell szembenéznünk: éhezés, láz, betegség. Egyetlen, húszlyukas latrina jut az egész táborra. Ha nem tudod kivárni a sorod, ott helyben lelőnek, ahol a dolgodat elvégezted. Itt-ott az égő szemét parázslik. A föld sárgödör, és ha van még erőd járni, a lábad belefúródik a pépbe, ami felerészt sár, felerészt ürülék. Öt vagy hat hónapja hagytuk el Auschwitzot.

Magda flörtöl. Ez az ő válasza a halál hívogató szavára. Találkozik egy franciával, egy párizsi férfival, aki a háború előtt a Rue de valamin lakott, egy olyan lakcímen, amelyről azt mondom magamnak: sohasem fogom elfelejteni. Még a borzalmaknak ezekben a mélységeiben is létezik vonzódás ember és ember között, az a lüktetés a torokban, az a felderülés. Nézem őket: úgy beszélgetnek, mintha csak egy kávézóban ülnének nyáron, ahol apró tányérok koccannak össze közös asztalukon. Az élők így viselkednek. Szent pulzusunkkal csiholunk tüzet, így szállunk szembe a félelemmel. Ne döntsd romba a szellemed. Emeld fel, mint egy fáklyát. Mondd meg a neved a francia férfinak, és aztán raktározd el a lakcímét, ízlelgesd, rágcsáld lassan, mintha kenyér lenne.

Csak pár napja vagyunk Gunskirchenben, de járásra képtelenné váltam. Bár még nem tudok róla, de eltört a gerincem (a mai napig sem tudom, mikor vagy hogyan történt a sérülés). Csak azt érzékelem, hogy a tartalékaim végéhez értem. Kint fekszem a mozdulatlan levegőn, testem idegenek testével fonódik össze, mindannyian egy kupacban heverünk, néhányunk halott, van, aki már régóta; néhányunk pedig, mint én is, alig él. Olyan dolgokat látok, amelyekről tudom, hogy nem valósak. Olyan dolgokkal keverednek a szemem előtt, amikről tudom, hogy tényleg valósak, csakhogy nem szabadna annak lenniük. Az anyám felolvas nekem. Scarlett azt mondja: Valakit szerettem, akit magam alkottam magamnak. Apám egy minyont vet oda nekem. Klára belekezd Mendelssohn hegedűversenyébe. Az ablaknál játszik, hogy a járókelők észrevegyék, felpillantsanak rá, és ezáltal fel tudja hívni magára a figyelmet, amelyet olyannyira áhít, de nem kérhet közvetlenül. Az élők így viselkednek. Felhúzzuk a húrokat, amelyek a szükségleteinktől rezegnek.

Itt a pokolban figyelem, ahogy egy férfi emberhúst eszik. Meg tudnám tenni én is? A saját életem megmentése érdekében rá tudnám helyezni a számat egy halott csontjain lógó bőrre, és rágni? Láttam, ahogy megbocsáthatatlan kegyetlenséggel mocskolnak be testeket. Egy fiú a fához kötözve, miközben az SS-tisztek ellövik a lábfejét, a kezét, a karját, az egyik fülét – egy ártatlan gyereket használtak céltáblának. Vagy a terhes nő, aki valahogy eljutott Auschwitzba anélkül, hogy egyből megölték volna. Amikor vajúdni kezdett, az SS-katona összekötötte a lábait. Sohasem láttam az övéhez fogható haláltusát. De amikor azt látom, hogy egy éhező ember egy halott húsát eszi, ettől önt el az epe, ettől sötétül el előttem minden. Én nem tudom megtenni. És mégis ennem kell. Ennem kell, vagy meghalok. Az összetaposott sárból fű nő ki. A fűszálakra bámulok, látom, hogy különböző hosszúságúak és árnyalatúak. Füvet fogok enni. Ezt a fűszálat fogom választani, nem pedig amazt. Elfoglalom a tudatom a döntéssel. Ezt jelenti a döntés. Enni vagy nem enni. Füvet enni vagy tetemet enni. Az egyik vagy a másik fűszálat enni. Többnyire alszunk. Nincs innivalónk. Elveszítem minden időérzékemet. Gyakran álomba merülök. Még ébren is küzdenem kell, hogy eszméletemnél maradjak.

Egyszer megpillantom Magdát, amint odamászik hozzám, és a kezében egy konzervdobozt tart, egy konzervdobozt, amely csillog a napfényben. Szardíniakonzerv. A semleges Vöröskeresztnek megengedték, hogy segélycsomagot osszon szét a raboknak, Magda pedig bezsúfolódott egy sorba, és kapott egy szardíniakonzervet. De sehogy se tudjuk kinyitni. Ez csak a kegyetlenség egy újabb válfaja. Még a jó szándék, a jótett is hiábavalóvá válik. A nővérem lassan elpusztul az éhezéstől; a nővérem élelmet tart a kezében. Úgy markolja a konzervet, mint ahogy egykor a haját markolta, megpróbál önmagába kapaszkodni. Most egy kibonthatatlan halkonzerv a legemberibb része. Mi vagyunk a halott és a majdnem halott. Nem tudom megmondani, melyik vagyok én.

Öntudatom szegleteiben tisztában vagyok vele, hogy a nappal helyet cserél az éjszakával. Amikor kinyitom a szemem, nem tudom eldönteni, elaludtam vagy elájultam, és azt sem, hogy mennyi ideig nem voltam magamnál. Nincs erőm megkérdezni: meddig? Néha érzem, hogy lélegzem. Néha megpróbálom megmozdítani a fejem, hogy megkeressem Magdát. Néha nem jut eszembe a neve.

Kiáltások ébresztenek fel a halálra emlékeztető alvásból. A kiáltások bizonyára a halál előhírnökei. Várok a megígért robbanásra, a megígért hőre. Csukva tartom a szemem, és várom, hogy elégjek. De nincs robbanás. Nincsenek lángok. Kinyitom a szemem, és látom, hogy terepjárók gördülnek be lassan a fenyőerdőn keresztül, amely eltakarja a tábort az úttól és az égbolttól. – Az amerikaiak megérkeztek! Az amerikaiak itt vannak! – Ezt kiabálják az erőtlen emberek. A terepjárók hullámzanak és elmosódnak, mintha csak vízen keresztül vagy perzselő hőségben nézném őket. Lehetséges, hogy ez kollektív hallucináció? Valaki a „When the Saints Go Marching In”-t énekli. Több mint hetven éven keresztül velem maradtak ezek az érzékszervi benyomások, kitörölhetetlenül. De amikor megtörténnek, elképzelésem sincs, mit jelentenek. Férfiakat látok katonai gyakorlóruhában. Zászlókat látok csillagokkal és sávokkal – felismerem, hogy amerikai zászlók. Zászlókat látok, amelyeken a 71-es szám díszeleg. Látom, ahogy egy amerikai cigarettát osztogat a foglyoknak, akik annyira éhesek, hogy papírostul megeszik őket. Az összegabalyodott testek közül nézem végig mindezt. Nem tudom megmondani, melyik láb az enyém. – Van itt valaki életben? – kérdezik az amerikaiak németül. – Emelje fel a kezét, aki él! – Próbálom megmozdítani az ujjaimat, hogy jelezzem: életben vagyok. Egy katona sétál el mellettem, annyira közel, hogy látom a sárcsíkokat a nadrágján. Orromban érzem az izzadsága szagát. Itt vagyok – próbálok kiáltani. Itt vagyok. Nincs hangom. Átfésüli a tetemeket. A szeme végigfut rajtam, bármifajta felismerés nélkül. Egy koszos rongyot tart az arca elé. – Emelje fel a kezét, aki hall engem – mondja. Alig mozdítja el a rongyot a szájától, amíg beszél. Erőlködöm, hogy megtaláljam az ujjaimat. Soha nem jutsz innen ki élve, ezt mondták nekem: a kápó, aki kitépte a fülbevalómat, az SS-tiszt a tetoválógéppel, aki nem akarta rám pazarolni a tintát, a munkavezető a fonalgyárban, az SS-katona, aki belőtte a lányokat az árokba a hosszú, hosszú menetelés során. Hát ilyen érzés, amikor beteljesül az igazuk.

A katona angolul kiabál valamit. Valaki, aki kiesik a látómezőmből, visszakiált. Távoznak.

Aztán egy fényfolt robban fel a talajon. Itt van a tűz. Végre. Meglepődöm, hogy nem csap zajt. A katonák megfordulnak. Érzéketlen testemet hirtelen elönti a hőség – a tűztől, gondolom, vagy a lángoktól. De nem. Nincs tűz. A csillogó fény egyáltalán nem láng. A napsugár verődik vissza Magda szardíniakonzervéről! Akár szándékosan, akár véletlenül, de megragadta a katonák figyelmét a halkonzervvel. Visszatérnek. Van még egy esélyünk. Ha az elmémben tudok táncolni, akkor láthatóvá tudom tenni a testem is. Becsukom a szemem és koncentrálok, fejem fölé emelem a kezem egy képzeletbeli arabeszkben. Hallom, hogy a katonák megint ordítanak, egyik a másikhoz. Egyikük nagyon közel van hozzám. Szorosan lehunyva tartom a szememet, és folytatom a táncot. Elképzelem, hogy vele táncolok. Hogy magasra emel a feje fölé, mint ahogy Rómeó tette a barakkban, ahol Mengelének táncoltam. Hogy van szerelem, és a háborúból virágzik ki. Hogy van halál, és mindig, mindig ott az ellentéte is.

És most érzem a kezem. Tudom, hogy az én kezem, mert a katona megérinti. Kinyitom a szememet. Látom, hogy széles, sötét keze körülfogja az ujjaimat. Valamit a kezembe nyom. Gyöngyöket. Színes gyöngyök. Piros, barna, zöld, sárga.

– Étel – mondja a katona. A szemembe néz. A bőre a legsötétebb, amit valaha láttam, ajkai vastagok, a szeme mélybarna. Segít, hogy a számhoz emeljem a kezem. Segít, hogy a gyöngyöket ráejtsem száraz nyelvemre. Nyál gyűlik össze, és valami édeset érzek. Csokoládé. Visszaemlékszem az íz nevére. Mindig tartsatok valami édeset a zsebetekben, mondta apám. Itt van az édesség.

De Magda? Őt is megtalálták? Nincsenek még szavaim, vagy hangom. Nem tudok eldadogni egy köszönömöt. Nem tudom megformálni a nővérem nevének szótagjait. Alig vagyok képes lenyelni az apró cukorkákat, amelyeket a katona adott. Alig tudok másra gondolni, mint hogy még több ételre vágyom. Vagy egy kis vízre. A katona figyelmét most az köti le, hogy kiszabadítson a tetemek halma alól. El kell húznia rólam a hullákat. Petyhüdt az arcuk, petyhüdtek a végtagjaik. Noha csontsoványak, mégis nehezek, és a katona grimaszol és megfeszül, ahogy megemeli őket. Izzadság csorog csíkokban végig az arcán. Köhög a bűztől. Megigazítja a szájára helyezett rongyot. Ki tudja, milyen régóta halottak a halottak? Talán csak egy vagy két lélegzet választ el tőlük. Nem tudom, hogyan fejezzem ki a hálámat. De mindenhol érzem bizseregni a bőrömben.

Most felemel, és lerak a talajra, a hátamra fektetve, kissé távolabb a hulláktól. Látom az ég darabjait a fák csúcsa között. Érzem a párás levegőt az arcomon, a sáros fű nedvességét magam alatt. Hagyom, hogy tudatom megpihenjen ezek közt az érzetek közt. Elképzelem anyám hosszú, feje tetejére feltekert haját, apám cilinderét és bajszát. Minden, amit érzek, és amit valaha éreztem, belőlük származik, az ő egyesülésükből, amely létrehozott engem. A karjaikban ringattak. A föld gyermekévé tettek. Visszaemlékszem Magda történetére a születésemről. „Segítettél” – kiáltotta anyám az ő anyjának. „Segítettél.”

És most Magda itt van mellettem a fűben. Kezében tartja a szardíniakonzervet. Túléltük a végső szelekciót. Életben vagyunk. Együtt vagyunk. Szabadok vagyunk.

II. rész

SZÖKÉS

7. fejezet

Felszabadítóm, támadóm

Amikor engedélyeztem magamnak, hogy egy ilyen pillanatról álmodozzam – hogy véget ér a fogságom, hogy véget ér a háború –, úgy képzeltem, dagadó örömöt érzek majd a mellkasomban. Láttam magam, ahogy teli torokból üvöltök: „SZABAD VAGYOK! SZABAD VAGYOK!” De most nincs hangom. Néma folyó vagyunk, a felszabadítottak áradata, csorgunk a gunskircheni temetőből a legközelebbi város felé. Egy rozoga kordén utazom. A kerekek nyikorognak. Igyekeznem kell, hogy ne veszítsem el az eszméletem. Ebben a szabadságban nincs sem öröm, sem megkönnyebbülés. Olyan, mint egy lassú séta kifelé az erdőből. Egy kábult arc. Olyan, mint megint elaludni, amikor épp csak pislákol bennünk az élet. Félő, hogy túlesszük magunkat. Félő, hogy nem megfelelő táplálékot eszünk. A szabadság: fekélyek és tetűk és tífusz és behorpadt hasak és fásult tekintetek.

Tudatában vagyok annak, hogy Magda sétál mellettem. Hogy az egész testem fáj a kocsi zötykölődésétől. Több mint egy éve nem engedhettem meg magamnak azt a luxust, hogy a fájdalmakon gondolkozzam. Csak arra voltam képes koncentrálni, hogyan tartsak lépést a többiekkel, és hogyan járjak egy lépéssel a többiek előtt; meg hogy egy kis ennivalót szerezzek, elég gyorsan meneteljek, ne álljak meg soha, maradjak életben, ne maradjak le. Most, a veszély elmúltával a bennem lévő fájdalom és a körülöttem lévő szenvedés hallucinációvá alakítja át mindezt a tudatosságot. Némafilm vagyunk: a csontvázak menetelése. A legtöbben mostanra testileg túlságosan rossz állapotba kerültünk, járni se tudunk. Szekereken fekszünk vagy botokra támaszkodunk. Az egyenruhánk mocskos és elnyűtt, rongyokban lóg rajtunk, alig fedi a testünket. Bőrünk alig fedi a csontokat. Kész anatómialecke vagyunk. Könyökök, térdek, bokák, arcok, ujjpercek és bordák – megannyi kérdőjelként meredeznek. Mik vagyunk most? Csontjaink szemérmetlenül állnak ki, a szemünk barlangként tátong: kifejezéstelen, üres és sötét. Beesett arcok. Kék és fekete körmök. Egy mozgó trauma vagyunk. Démonok díszszemléje, lassított felvételben. Tántorogva megyünk előre, szekereink gördülnek az utcák kövein. Egyik sor a másik után, lassan megtöltjük az osztrák város, Wels terét. A helyiek az ablakokból bámulnak minket. Ijesztőek vagyunk. Senki nem beszél. Megfojtjuk a teret a hallgatásunkkal. Városiak szaladnak haza az otthonaikba. Gyermekek takarják el a szemüket. Csak azért éltük túl a poklot, hogy valaki más rémálma lehessünk.

A lényeg: enni és inni kell. De ne túl sokat, ne túl gyorsan. Az ételt is túl lehet adagolni. Néhányan közülünk nem bírják visszafogni magukat. Önmérsékletünk feloldódott a leolvadó izomtömegünkkel és húsunkkal együtt. Olyan sokáig éheztünk. Később megtudom, hogy egy lány a szülővárosomból, Klára barátnőjének a húga, csak azért szabadult ki Auschwitzból, hogy aztán a túl sok evésbe haljon bele. Éhezni halálos, az éhezést megtörni nem kevésbé. Ilyenformán áldás, hogy a rágáshoz szükséges erőm csak megszakításokkal tér vissza. Áldás, hogy az amerikai katonák kevés étellel tudnak kínálni, többnyire csak cukorkával, ezekkel a kis színes gyöngyszemekkel, M&M’s a nevük, mint megtudjuk.

Senki nem akar elszállásolni minket. Hitler nem egészen egy hete halott, Németország még napokra van attól, hogy hivatalosan kapituláljon. Az erőszak Európa-szerte apadóban van, de ez még mindig a háború. Az élelmiszer és a remény mindenkinek hiánycikk errefelé. És vannak, akiknek mi, túlélők, egykori foglyok továbbra is ellenségnek számítunk. Parazitáknak. Élősdieknek. Az antiszemitizmus nem szűnik meg a háború végével. A katonák Magdát és engem egy olyan házba visznek, ahol egy német család él: anya, apa, nagymama és három gyerek. Itt lakunk majd, amíg eléggé meg nem erősödünk ahhoz, hogy utazni tudjunk. Legyetek óvatosak, figyelmeztetnek bennünket az amerikaiak tört németséggel. Még nincs béke. Bármi megtörténhet.

A szülők a család egész vagyonát beköltöztetik egy hálószobába, és az apa látványosan bezárja előttünk az ajtót. A gyerekek felváltva bámulnak minket, és rohannak vissza az anyjuk szoknyája mögé. Egyszerre vagyunk az igézetük és a félelmük megtestesülései. Már hozzászoktam az SS katonáinak kifejezéstelen tekintetű, gépies kegyetlenségéhez, mint ahogy az oda nem illő örömükhöz is – ahhoz, ahogyan élvezetüket lelik a hatalomban. Megszoktam, ahogyan kihúzzák magukat, hogy nagyobbnak tűnjenek, hogy megnöveljék magukban a céltudatosság és hatalom érzését. A gyerekek tekintete rosszabb. Az ártatlanság elleni kihágás vagyunk. Így néznek ránk a gyerekek: mintha mi lennénk a bűnösök. Az ő ijedtségük a gyűlöletnél is keserűbb.

A katonák behoznak minket a szobába, ahol aludni fogunk. Ez egy gyerekszoba. A háború árvái vagyunk. Beemelnek egy gyerekágyba. Ennyire kicsi lettem; harminckét kiló. Nem tudok egyedül járni. Csecsemő vagyok. Gondolataim alig jutnak el a nyelvi megfogalmazásig. A fájdalom és a szükség nyelvén gondolkodom. Sírnék, hogy felvegyenek, de nincs senki, aki megtenné. Magda összegömbölyödik az aprócska ágyon.

Az ajtó túloldaláról érkező zaj szilánkokra töri az álmomat. Még a nyugalom is törékeny. Állandóan félek valamitől. Félek attól, ami már megtörtént. És attól is félek, ami még történhet. Ezek a hangok a sötétben visszahozzák anyám emlékét, ahogyan a kabátja zsebébe gyömöszöli Klára magzatburkát, és amint apám visszatekint a lakásunkra akkor hajnalban, amikor kilakoltattak minket. Ahogy az agyam újrajátssza a múltat, én ismét elveszítem az otthonomat és a szüleimet. Bámulom a kiságy faléceit, próbálom lecsillapítani magam, hogy vissza tudjak aludni, vagy legalábbis megnyugodjak. De a zajok nem szűnnek meg. Csörömpölés hallatszik, lábdobogás. Aztán kivágódik az ajtó. Két amerikai katona esik be a szobába, átbucskáznak egymáson és egy kisebb polcon. Lámpafény szűrődik be a sötét szobába. Az egyik férfi rám mutat, nevet, és megmarkolja a lába közét. Magda nincs ott. Nem tudom, hol van, elég közel-e ahhoz, hogy meghallja, ha sikítok, vagy meglapult valahol, és retteg, akárcsak én. Anyám hangját hallom. Ne merészeljétek házasság előtt elveszíteni a szüzességeteket, oktatott ki minket, még mielőtt egyáltalán megtudtam volna, mi az a szüzesség. Nem kellett tudnom, így is megértettem, mire int minket. Ne tegyétek tönkre magatokat. Ne okozzatok csalódást. Most a durva bánásmód nemcsak beszennyezhet, de meg is ölhet. Ennyire törékeny vagyok. De nemcsak a haláltól vagy a még több fájdalomtól félek – hanem attól is, hogy elveszítem anyám megbecsülését. A katona visszataszigálja a barátját az ajtóhoz, hogy őrt álljon. Nekem esik, nevetségesen turbékol, a hangja kásás, összeakad a nyelve. Izzadsága és a leheletén érződő alkohol csípős, mint a penész. Távol kell tartanom magamtól. Nincs mit hozzávágnom. Fel se tudok ülni. Sikoltani próbálok, de csak nyöszörgésre futja. Az ajtóban álló katona nevet. De aztán abbahagyja. Keményen beszél. Nem értek angolul, de annyit felfogok, hogy valami babát emleget. A másik katona a kiságy korlátjának támaszkodik. Keze a dereka körül keresgél. Használni akar. Össze fog préselni. Előhúzza a fegyverét. Őrült mód lengeti, mint valami fáklyát. Azt várom, hogy mindjárt leszorít a kezével. De ehelyett a másik irányba mozdul. Megindul az ajtó felé, ahol a barátja ácsorog. Az ajtó csattanva becsukódik. Egyedül vagyok a sötétben.

Nem tudok elaludni. Biztos vagyok benne, hogy a katona visszatér. És hol van Magda? Egy másik katona vitte volna el? Magda csont és bőr, de testileg még így is sokkal jobb formában van, mint én, még mindig maradt egy leheletnyi a nőiességéből. Hogy lecsendesítsem a gondolataimat, rendszerezni próbálom mindazt, amit a férfiakról tudok; sorra veszem az emberi paletta színeit: Erik, az érzékeny és derűlátó; apám, aki csalódott magában és a körülményekben, néha csak a kudarcot látja, máskor azonban a legjobbat hozza ki az életből – olyankor, amikor megtalálja benne az apró örömöket; dr. Mengele, az érzéki és fegyelmezett; a Wehrmacht-katona, aki elkapott a földből frissen kiszedett sárgarépával, és először megfenyített, de megkönyörült rajtam, később meg kedves lett; az elszánt és bátor amerikai katona, aki kihúzott Gunskirchenben a testek halma alól; és most itt van ez az új íz, ez az új árnyék. A felszabadítóm, de egyben a támadóm is: jelenléte nehéz, de ugyanakkor üres. Egy nagy, sötét üresség, mintha csak az embersége elhagyta volna a testét. Soha nem fogom megtudni, hol volt Magda azon az éjjelen. Még ma sem emlékszik rá. De én magammal hoztam valami kulcsfontosságút abból a rettenetes éjszakából, valamit, amit remélem, hogy soha nem felejtek el. Az a férfi, aki majdnem megerőszakolt, aki visszajöhetett volna, hogy befejezze, amit elkezdett – ő is látta a borzalmakat. Hozzám hasonlóan valószínűleg ő is az egész életét azzal töltötte azóta, hogy elüldözze mindezt, hogy a tudata peremére száműzze. Azt hiszem, azon az éjszakán annyira elveszett a sötétben, hogy majdnem ő maga is sötétséggé lett. De mégsem így történt. A másik út mellett döntött.

Reggel visszajön. Tudom, hogy ő az, mert még mindig bűzlik a piától, és mert a félelem az emlékezetembe véste arcát, még ha csak félhomályban láttam is. Átölelem a térdemet, és nyöszörgök. Mintha egy állat adná ki ezeket a hangokat. Nem bírom abbahagyni. Intenzív, búgó hangot adok ki, kicsit egy rovar hangjára emlékeztet. Letérdel a kiságy mellé. Sír. Két szót ismételget. Nem tudom, mit jelentenek, de arra emlékszem, hogyan hangzanak. Bocsáss meg. Bocsáss meg. Egy vászonzsákot nyújt át nekem. Túl nehéz ahhoz, hogy megemeljem, ezért kiüríti nekem, kiönti a tartalmát – kis katonai konzervfejadagokat – a matracra. Megmutatja a képeket a dobozokon. Mutogat és beszél, mint valami bolond főpincér, aki elmagyarázza, mi a menü, és felszólít, hogy válasszam ki, mit fogok enni. Egy árva szót sem értek abból, amit mond. A képeket tanulmányozom. Felfeszít egy dobozt, és kanállal etet belőle. Sonka valami édessel, mazsolával. Ha az apám nem osztotta volna meg velem a titkos sertéshús-csomagjait, akkor talán nem is ismerném az ízét – jóllehet a magyarok soha nem ennének a sonkához semmi édeset. Újra meg újra kitátom a számat az érkező falatokért. Természetesen megbocsátok neki. Farkaséhes vagyok, ő pedig ennem hozott.

Minden nap visszatér. Magda már elég jól van ahhoz, hogy újra flörtöljön, és akkoriban, úgy hiszem, azért jelenik meg kitartóan mindennap, mert élvezi Magda figyelmét. De nap nap után úgy érkezik, hogy alig veszi észre Magdát. Miattam jön. Én vagyok az elrendeznivalója. Talán a majdnem-erőszakért vezekel. Vagy talán be kell bizonyítania magának, hogy a remény és az ártatlanság feléleszthető: az övé, az enyém, a világé – hogy egy összetört lány újra járni kezdhet. Az amerikai katona – a hat hét alatt, amíg gondomat viselte, túl gyenge és összetört voltam ahhoz, hogy megtanuljam kimondani vagy leírni a nevét – kiemel a kiságyból, megfogja a kezem, és rávesz, hogy lépésről lépésre körbejárjam a szobát. A hátamban, a vállam magasságában érzett fájdalom úgy éget, mint a parázs, amikor mozdulni próbálok. Arra koncentrálok, hogy a súlyomat egyik lábamról a másikra helyezzem át, és igyekszem megérezni, pontosan melyik pillanatban tevődik át a súly. Felfelé nyúlok, megkapaszkodom az ujjaiban. Elképzelem, hogy ő az apám: apám, aki azt kívánta, bár fiúnak születtem volna, de aztán ennek ellenére is szeretett. Te leszel a legelegánsabban öltözött lány a városban, mondogatta nekem. Amikor az apámra gondolok, a forróság kiszáll a hátamból, és a mellkasomban izzik fel. Van a fájdalom, és van a szeretet. Egy kisbaba ezt a két árnyalatot ismeri a világból, és most én is újratanulom őket.

Magda fizikailag jobb állapotban van, mint én, és megpróbálja rendbe tenni az életünket. Egy nap, amikor a német család házon kívül van, Magda sorban kinyitogatja a szekrényeket, amíg ruhákat nem talál nekünk. Leveleket küldözget – Klárának, édesanyánk fiútestvérének Budapestre, édesanyánk nővérének Miskolcra, leveleket, amelyeket soha senki nem fog elolvasni –, hogy megtudjuk, ki lehet még életben, és hol kezdjünk új élet építésébe, amikor majd el kell hagynunk Welset. Én képtelen vagyok visszaemlékezni, hogyan kell leírni a saját nevemet. Még kevésbé tudnék leírni egy címet. Egy mondatot. Ott vagy?

Egy nap a katona papírt és ceruzát hoz. Az ábécével kezdjük. Leír egy nagy A betűt. Aztán egy kis a-t. Egy nagy B-t, majd a kis b következik. Kezembe adja a ceruzát, biccent. Le tudok írni egy betűt? Azt akarja, hogy megpróbáljam. Látni akarja, mennyire fejlődtem vissza, hogy mennyire emlékszem. Le tudok írni egy nagy C-t és egy kis c-t. A D és a d is megy. Emlékszem! Bátorít. Szurkol nekem. E és e, F és f. Csakhogy itt megakadok. Tudom, hogy a G következik, de nem látom magam előtt a betűt, és nem tudom, hogyan írjam le a lapra.

Egy napon rádiót hoz. A legvidámabb zenét játssza, amit valaha is hallottam. Lendületes, megmozgat. Kürtöket hallok. Muszáj fészkelődnöm miattuk. Ez a vibrálás nem egyszerűen elcsábít – mélyebben hat annál: olyan felszólítás ez, amelyet lehetetlen visszautasítani. A katona és barátai megmutatják Magdának és nekem a zenéhez tartozó táncokat is – jitterbug, boogie-woogie. A férfiak párokat alkotnak, mintha csak báli táncosok lennének. Még a karjuk tartása is új nekem – ez báltermi stílus ugyan, de elengedettebb, rugalmas. Fesztelen, ugyanakkor nem hanyag. Hogy is lehet a tartásuk ennyire feszes, miképp tudnak ennyire energikusan és mégis olyan rugalmasan mozogni? Hogy lehetnek ennyire fürgék? A testük átéli mindazt, amit a zene mozgásba hoz bennük. Én is így szeretnék táncolni. Meg szeretném engedni az izmaimnak, hogy emlékezzenek.

Magda egy reggel kimegy fürödni, aztán reszketve tér vissza a szobába. Haja nedvesen csillog, ruhája félig lecsúszott. Csukott szemmel ringatja magát az ágyon. Én az ágyban aludtam, amíg ő fürdött –, már kinőttem a kiságyat – és nem tudom, tudja-e vagy sem, hogy ébren vagyok.

Már több mint egy hónap telt el a felszabadításunk óta. Magda és én az elmúlt negyven nap csaknem minden óráját együtt töltöttük ebben a szobában. Megtanultuk újra használni a testünket, visszanyertük képességünket a beszédre és az írásra, még a tánccal is megpróbálkoztuk. Már tudunk Kláráról beszélni, meg tudjuk osztani egymással a reményünket, hogy valahol életben van, és hogy keres minket. De nem tudunk beszélni mindarról, amit elszenvedtünk.

Talán ezzel a hallgatással próbálunk meg létrehozni egy olyan övezetet, amely mentes a sérüléseinktől. Welsben még a pokol tornácán vagyunk ugyan, de rajta túl feltehetően egy új élet vár minket. Talán csak megpróbálunk berendezni egymásnak és saját magunknak egy olyan üres szobát, amelyben felépíthetjük a jövőnket. És ezt a szobát nem akarjuk beszennyezni az erőszak és a veszteség képeivel. Azt szeretnénk, hogy a halálon kívül is képesek legyünk meglátni valamit. Így aztán hallgatólagosan megegyezünk abban, hogy semmi olyasmiről nem fogunk beszélni, ami megrepeszthetné a túlélésünk buborékját.

És most a nővérem reszket, fájdalmat érez. Ha elárulom neki, hogy ébren vagyok, ha megkérdezem tőle, mi a baj, ha tanúja leszek összeroppanásának, akkor nem kell teljesen egyedül maradnia azzal, amitől reszketni kezdett, bármi legyen is az. Azonban ha most alvást színlelek, akkor úgy tudom megőrizni neki a tükröt, hogy az ne mutassa meg ezt az új fájdalmát; akkor válogathatok, és továbbra is megtehetem, hogy csak azokat a dolgokat tükrözöm neki vissza, amelyekkel foglalkozni szeretne, és minden mást láthatatlanul hagyok.

Végül nem kell eldöntenem, mit tegyek. Magda megszólal.

– Még mielőtt elhagyom ezt a házat, bosszút állok – esküszik meg.

Ritkán látjuk a családot, akiknek a házát elfoglaltuk, de Magda csendes és keserű haragja arra késztet, hogy a legrosszabbat képzeljem el. Látom magam előtt, amint a családapa belép a fürdőbe, miközben Magda meztelen.

– Csak nem ő… – hebegem.

– Nem – a lélegzete szaggatott. – Használni akartam a szappant, és a szoba forogni kezdett.

– Beteg vagy?

– Nem. Igen. Nem tudom.

– Lázad van?

– Nem. A szappan az, Dicu. Nem tudtam megérinteni. Valami pánik tört rám.

– Senki nem bántott?

– Nem. A szappan volt az. Tudod, mit beszélnek. Azt mondják, emberekből készült. Azokból, akiket megöltek. – Nem tudom, igaz lehet-e ez. De ilyen közel Gunskirchenhez – akár igaz is lehet.

– Még mindig meg akarok ölni egy német anyát – mondja Magda. Minden egyes kilométerre emlékszem, amit a télen legyalogoltunk, miközben erről fantáziált, ezt ismételgette. – Meg tudnám tenni, hisz tudod.

Különböző módjai vannak annak, hogyan csináljuk tovább. Meg kell találnom a saját módszeremet arra, hogy együtt tudjak élni azzal, ami történt. Még nem tudom, mi lesz az. A haláltáborokból kiszabadultunk ugyan, de szabaddá is kell válnunk – szabaddá arra, hogy újat alkossunk, hogy kiépítsük az új életünket, hogy döntéseket hozhassunk. És amíg meg nem találjuk ezt a szabadságunkat, addig csak ugyanabban a végtelen sötétségben keringünk körbe-körbe.

Később orvosok segítenek majd abban, hogy visszanyerjük a testi egészségünket. De a felépülés lélektani dimenzióit senki nem fogja elmagyarázni nekünk. Sok évbe telik még, mire eljutok addig, hogy felfogjam ezt.

Egy nap a katona és a barátai azért jönnek hozzánk, hogy közöljék: itthagyjuk Welset, az oroszok segítenek hazaszállítani a túlélőket. Búcsúzni jöttek. Magukkal hozzák a rádiót. Amikor Glenn Miller dala, az „In The Mood” következik, eleresztjük magunkat. Én a törött gerincemmel alig bírom megtenni a lépéseket, de képzeletemben, lelki szemeim előtt úgy pörgünk, mint a búgócsigák. Lassú, lassú, gyors, gyors, lassú. Lassú, lassú, gyors, gyors, lassú. Én is meg tudom csinálni, hogy a karomat és a lábamat lazán, mégse petyhüdten tartsam. Glenn Miller. Duke Ellington. Újra és újra elismétlem magamban a nagy zenekarok nagy neveit. A katona vezet, óvatosan fordulunk, finoman hátradönt, eltávolodunk egymástól. Még mindig nagyon gyenge vagyok, de érzem a testemben rejlő lehetőségeket, azt, hogy mi mindent lesz képes kifejezni egyszer, ha már meggyógyultam. Sok évvel később egy amputált végtagú emberrel dolgozom majd, és ő el fogja magyarázni nekem azt a zavarodottságot, amelyet a fantomvégtag jelensége okoz. Amikor Glenn Millerre táncolok hat héttel a felszabadításunk után, a nővéremmel együtt, aki életben van, és a katonával, aki majdnem megerőszakolt, de végül mégsem tette, a fantomvégtagérzés fordítottját élem át. Ez az érzés nem egy olyan részemben születik meg, amelyet elvesztettem; inkább olyan, mintha egy elvesztett részem visszatért volna, és most megmutatná, mit tud. Érzem az összes lehetőséget a végtagjaimban, és érzem az életet, amelybe újra belenőhetek.

*

A többórás vonatúton Wels és Bécs között, az oroszok által megszállt Ausztrián keresztül végig a kiütéseimet vakargatom – hogy tetvek voltak vagy rubeola, nem tudom –, amelyek még mindig belepik a testemet. Hazafelé. Hazamegyünk. Még két nap, és otthon vagyunk! És mégis lehetetlen átéreznünk a hazatérésünk örömét, leválasztani a veszteség pusztításáról. Tudom, hogy anyám és a nagyszüleim halottak, és biztosan apám is az. Több mint egy éve nem élnek; nélkülük térni haza mégis olyan, mintha újra elveszíteném őket. Talán Klára, engedélyezem magamnak a reményt. Talán Erik.

A szomszédos ülésen két fiútestvér ül. Túlélők ők is. Árvák. Kassáról, akárcsak mi! Lehelnek és Imrének hívják őket. Később megtudjuk, hogy az apjukat tarkón lőtték, miközben kettejük közt haladt a halálmenetben. Hamarosan meg fogjuk tudni, hogy szülővárosunk több mint tizenötezer deportáltjából azon hetven ember között vagyunk, aki túlélte a háborút.

– Mi itt vagyunk egymásnak – mondják. – Szerencsések vagyunk, szerencsések.

Lehel és Imre, Magda és én. Mi vagyunk az eltérés. A nácik nem csak emberek millióit gyilkolták meg. Családokat pusztítottak el. És most, mellettünk az eltűntek és halottak végeláthatatlan jegyzékével, az életünk tovább folytatódik. Később számos történetet hallunk majd, amelyek az Európa-szerte táborozó hontalan menekültektől érkeznek el hozzánk. Családok újraegyesüléséről. Esküvőkről. Születésekről. Hallani fogunk a különleges jegyekről, amelyeket pároknak adnak ki az esküvői ruhákra. Mi magunk is visszafojtott lélegzettel böngésszük majd át a UNRRA-nak, az Egyesült Nemzetek segélyző szervezetének a lapjait, reménykedve, hogy ismerős neveket pillantunk meg a kontinensszerte szétszéledt túlélők neveit soroló listában. De most nem teszünk semmi mást, csak a vonat ablakán bámulunk ki, nézzük az üres mezőket, az összeomlott hidakat, és helyenként a termés gyengécske kezdeményeit. Ausztria szövetségesek általi megszállása még további tíz évig fog tartani. A városok, amelyeken átutazunk, nem a megkönnyebbülés vagy az ünneplés hangulatát árasztják; mindenütt összeszorított fogú bizonytalanság és éhezés érezhető. A háborúnak vége, és mégsincs vége.

– Ronda a szám? – kérdezi Magda, miközben Bécs peremkerületeihez közeledünk. Az ablaküvegben tanulmányozza a tükörképét, amely rávetül a tájra.

– Miért, talán használni akarod? – ugratom, igyekszem előpiszkálni belőle azt a könyörtelenül heccelődő részét. Megpróbálom elfojtani a saját képtelen képzelődéseimet arról, hogy Erik életben van valahol, és hogy hamarosan háború utáni menyasszony leszek egy rögtönzött fátyol alatt. Hogy immár örökre együtt lehetek a kedvesemmel, és soha többé nem kell egyedül maradnom.

– Komolyan kérdezem – feleli. – Mondd meg az igazat.

Szorongása az első Auschwitzban töltött napunkra emlékeztet, amikor ott állt meztelenül, a borotvált fejével, és kezében a levágott hajfonatait szorongatta. Magda talán a hatalmas, világméretű, a következő pillanat bizonytalansága miatt érzett félelmeinket sűrítette bele ezekbe a konkrétabb és személyesebb félelmekbe – abba, hogy nem elég vonzó ahhoz, hogy legyen valakije, és abba, hogy ronda a szája. De az is lehet, hogy a kérdései egy jóval mélyebb kétségbe ágyazódtak – ami a saját alapvető emberi értékét illeti.

– Mi bajod a száddal? – kérdezem.

– Mama utálta. Egyszer valaki az utcán megdicsérte a szememet, és erre ő azt mondta: „Igen, a szeme szép, de nézze meg azokat a vaskos ajkakat!”

A túlélés fekete-fehér, az életért folyó küzdelembe semmiféle „de” nem tolakodhat be. Most azonban betódulnak a „de”-k. Kenyeret eszünk. Igen, de nincs egy fillérünk se. Szépen gyarapodik a súlyod. Igen, de a szívem nehéz. Életben vagy. Igen, de anyám halott.

Lehel és Imre úgy döntenek, pár napig Bécsben maradnak; de megígérik, hogy otthon majd megkeresnek minket. Magda és én felszállunk egy újabb vonatra, amellyel nyolc órát fogunk utazni északnyugatra, Prágába. Egy ember lecövekel előttünk a vasúti kocsi ajtajában.

– Naša l’ude – mosolyog gúnyosan. A mieinké. Ő szlovák. A zsidóknak a vasúti kocsi tetején kell utazniuk.

– A nácik vesztettek – dünnyögi Magda –, de ugyanaz van, mint előtte.

Nincs más módja, hogy hazajussunk. Felmászunk a vasúti kocsi tetejére, csatlakozunk a többi menekülthöz. Fogjuk egymás kezét. Magda egy fiatalember mellett ül, Gladstein Lacinak hívják. Magda ujjait cirógatja a sajátjaival, amelyek alig többek puszta csontnál. Nem kérdezzük egymástól, ki honnét érkezett. Testünk és űzött tekintetünk mindent elmondanak, amit tudnunk kell egymásról. Magda melegséget keresve Laci vézna mellkasára támaszkodik. Irigykedem, amiért úgy tűnik, megnyugtató támaszra leltek egymásban, vonzalomra és a valakihez tartozás érzésére. Túlságosan elkötelezett vagyok szerelmemhez Erik iránt, és a reményemhez abban, hogy újra megtalálom őt, hogysem most egy másik férfi karjaiban keressek megnyugvást. De még ha nem is hordoznám magamban Erik hangját még mindig, azt hiszem, akkor is túlságosan ijedt lennék ahhoz, hogy vigaszt, vagy hogy intimitást keressek. Csont és bőr vagyok. Tetvek nyüzsögnek rajtam, fekélyek borítanak. Ki akarhatna engem? Jobb nem megkockáztatni, hogy kapcsolódni próbálok, és visszautasítanak, jobb, ha nem kapok visszaigazolást arról, mekkora károkat szenvedtem. Egyébként is, ki nyújthatná most a legjobb menedéket? Olyasvalaki, aki tudja, mit szenvedtem el, egy másik túlélő? Vagy valaki, aki nem tudja, és aki felejteni segíthet? Egy olyan ember, aki ismert engem, mielőtt átmentem a poklokon, és aki épp ezért segíthet visszajutnom a korábbi énemhez? Vagy olyasvalaki, aki anélkül tud rám nézni, hogy mindig csak azt látná, ami elpusztult belőlem? Soha nem felejtem el a szemedet, mondta Erik. Soha nem felejtem a kezeidet. Több mint egy éven át úgy őriztem ezeket a szavakat, mint valami térképet, amely a szabadságba vezető utat mutathatja meg nekem. De mi van, ha Erik nem lesz képes szembenézni azzal, amivé váltam? Mi van, ha megtaláljuk egymást, és felépítünk egy közös életet, csak azért, hogy aztán azzal kelljen szembesülnünk: a gyermekeink szülei kísértetek?

Odabújok Magdához. Ő és Laci a jövőről beszélgetnek.

– Orvos leszek – mondja Laci.

Mennyire csodálatra méltó: egy fiatalember, akit, hozzám hasonlóan, egy-két hónapja még alig egy hajszál választott el a haláltól. Túlélte, meggyógyul majd, és másokat fog gyógyítani. Az ambíciója megnyugtat. És meg is riaszt. Kijött a haláltáborból, és álmokat szövöget. Ez értelmetlen kockázatnak tűnik. Még most is, amikor már megismerkedtem az éhezéssel és a rémtettekkel, jól emlékszem a kisebb sebesülések okozta fájdalmakra: arra, amikor az álmomat lerombolta az előítélet; arra, ahogyan az edzőm beszélt velem, amikor kitett az olimpiai felkészülő csapatból. Emlékszem a nagyapámra, amikor nyugalomba vonult a Singer Varrógép Részvénytársaságtól, és elkezdett várni a nyugdíjára. Ahogy csak várt és várt, és szinte másról nem beszélt, csak a nyugdíjról. Végül megkapta az első nyugdíját. Egy héttel később evakuáltak minket a téglagyárhoz. Néhány héttel később halott volt. Nem akarok a nem megfelelő dologról álmodozni.

– Van egy nagybátyám Amerikában – folytatja Laci. – Texasban. Odamegyek, dolgozom, és a félretett fizetésemből lesz pénzem az iskolára.

– Talán mi is Amerikába megyünk majd – mondja Magda. Matilda nagynéninkre gondolhat, aki Bronxban él. Körülöttünk a vasúti kocsi tetején mindenki Amerikáról meg Palesztináról beszél. Miért is éljünk tovább a veszteségünk hamvai közt? Miért tengődjünk nehéz körülmények közt, a túlélésért küzdve egy olyan helyen, ahol nemkívánatosak vagyunk? Hamarosan értesülünk az Amerikában és Palesztinában meghozott bevándorlási korlátozásokról. Nem lelhetünk sehol olyan menedékre, ahol ne lennének korlátozások és előítéletek. Bármerre induljunk is, jó eséllyel mindenhol ilyen életben lesz részünk. Próbáljuk figyelmen kívül hagyni a félelmet, hogy bármelyik pillanatban lebombázhatnak, ránk lőhetnek, vagy behajíthatnak egy vizesárokba. Vagy még a legjobb esetben is arra kényszerítenek, hogy a vasúti kocsi tetején utazzunk. Egymás kezét fogva, a széllel szemben.

*

Prágában ismét át kell szállnunk. Búcsút mondunk Lacinak. Magda megadja neki a régi címünket: Kossuth Lajos utca 6. Megígéri, hogy kapcsolatban marad velünk. Van még időnk a következő vonat indulása előtt, hogy kinyújtóztassuk a lábunkat, leüljünk a békés napsütésben, és elfogyasszuk a kenyerünket. Egy park után kutatok. Szeretnék zöld hajtásokat és virágokat látni. Néhány lépésenként lehunyom a szemem, és beszívom a város, az utcák, a járdák meg a polgári nyüzsgés illatát. Pékségek, kipufogók, parfüm. Nehéz elhinni, hogy mindez akkor is létezett, amikor mi a poklokat jártuk. Megbámulom az üzletek kirakatait. Nem számít, hogy nincs pénzem. Később majd számítani fog, persze. Kassán már nem kapunk ingyen élelmiszert. De ebben a pillanatban teljesen eltelítődöm azzal, hogy látom: vannak eladó ruhák és harisnyák, ékszerek, pipák meg írószerek. Az élet és a kereskedelem nem állt le. Egy nő méricskél egy nyári ruhát. Egy férfi megcsodál egy nyakláncot. Nem maguk a tárgyak fontosak nekik, hanem a szépségük. Íme, egy város, teli emberekkel, akik nem vesztették el a képességüket arra, hogy elképzeljenek, létrehozzanak vagy megcsodáljanak szép dolgokat. Ismét állandó lakos leszek – hogy hol, az mindegy. Apró-cseprő ügyeket intézek majd, ajándékokat vásárolok. Sorba állok a postán. Magam sütötte kenyeret eszem. Finom ruhákat fogok viselni apám tiszteletére. Operába azért járok, hogy ezzel anyámra emlékezzem, arra, ahogyan a széke szélén ült Wagnert hallgatva, és közben folytak a könnyei. Szimfonikus koncertekre járok majd. Kláráért pedig fel fogom kutatni Mendelssohn hegedűversenyének minden egyes előadását. Az a sóvárgás és vágyakozás. A dallam sietős felemelkedése, és aztán a fodrozódó kadencia, az összeomló, majd előretörő akkordok. Azután következik a vonósok sokkal baljósabb belépése, fenyegetik a magányos hegedű magasba szárnyaló álmait. A járdán állva lehunyom a szemem, hogy tovább hallgathassam a nővérem hegedűjének visszhangját. Álmodozásomból Magda riaszt fel.

– Ébresztő, Dicu!

És amikor kinyitom a szemem, itt, a város sűrűjében, közel a park bejáratához, egy plakát ötlik a szemembe, amely egy koncertet hirdet: egy hegedűművész előadását.

A plakáton lévő képen a nővérem látható.

Az én Klárim ül ott, kezében a hegedűjével.

8. fejezet

Be az ablakon

Kassán szállunk le a vonatról. Szülővárosunk már nem Magyarországon van, most ismét Csehszlovákia része. Pislogunk a júniusi napfényben. Nincs pénzünk taxira, nincs pénzünk semmire, fogalmunk sincs, vajon a családunk régi lakásában laknak-e, fogalmunk sincs, hogyan fogunk megélni. De itthon vagyunk. Készen állunk megkeresni Klárát. Klárát, aki Prágában adott koncertet csak néhány hete. Klárát, aki valahol életben van.

Átvágunk a Mestský Parkon, a városközpont felé. Emberek ülnek a szabadtéri asztaloknál és a padokon. A szökőkutak körül gyerekek csoportosulnak. Ott van az óra, ahol a fiúk gyülekeztek Magdára várva, és mi az ablakból figyeltük őket. Ott van apánk boltjának erkélye, az aranyérmei leragyognak a korlátról. Ő is itt van! Annyira biztos vagyok benne, hogy érzem a dohánya szagát, bajszának érintését az arcomon. De a bolt ablakai sötétek. A Kossuth Lajos utca 6. alatt található lakásunk felé sétálunk, és itt, a járda közelében, ahol a kocsi leparkolt, mielőtt elvitt minket a téglagyárba, csoda történik. Klára tűnik fel, hús-vér valójában: a bejárati ajtón lép ki. Haját befonva és felcsavarva hordja, akárcsak anyánk. Nála van a hegedűje. Amikor meglát, a hegedűtokot a járdára dobja, és odarohan hozzám. Egy sóhaj szakad ki belőle.

– Dicuka, Dicuka! – kiáltja. Felkap, mint egy csecsemőt, karja bölcsőként ölel körbe.

– Ne ölelj meg minket! – sikolt fel Magda. – Tele vagyunk tetvekkel és sebekkel.

Azt hiszem, ezzel a következőt szeretné mondani: Kedves húgom, sebesek vagyunk. Úgy érti: Ne hagyd, hogy amit mi láttunk, megsebezzen téged is. Ne tedd ezt még nehezebbé. Ne kérdezd meg, mi történt. Ne válj káprázattá.

Klára csak ringat és ringat.

– Ez az én kicsikém! – kiált oda egy arra járó idegennek. Ettől a pillanattól fogva ő lesz az anyám. Látta az arcunkon, hogy anyátlanok vagyunk; és hogy szükségünk van egy anyára. Legalább másfél éve nem láttuk. Épp a rádióállomásra tart, hogy koncertet adjon. Kétségbeesünk, nem akarjuk szem elől veszíteni. Érintésnyi távolságban akarjuk tudni.

– Maradj, maradj – könyörgünk. De ő már így is késésben van.

– Ha nem játszom, nem eszünk – mondja. – Siessetek, gyertek be velem. – Talán áldás is, hogy nincs időnk most beszélni. Nem is tudnánk, hogyan kezdjünk bele. Bizonyára megijeszti Klárát, hogy fizikailag ennyire leromlott állapotban lát minket, de talán ez is egy áldás. Így van valami kézzelfogható, amivel Klára kifejezheti szeretetét és megkönnyebbülését: amivel utat mutathat nekünk a gyógyulás felé. Többre lesz szükségünk a puszta pihenésnél. Lehet, hogy soha nem is fogunk felépülni. De így legalább van valami, amit most rögtön megtehet. Bevisz minket magával, és lehámozza rólunk a koszos ruháinkat. Segít nekünk, hogy kinyújtózhassunk a hófehér lepedőn, amelyen a szüleink aludtak azelőtt. Kalaminkenőccsel keni be a testünket borító kiütéseket. A kiütéseket, amelyek csak viszketnek és viszketnek, és azonnal átkerülnek rólunk őrá, így aztán alig tudja végigjátszani a koncertjét, annyira ég az egész teste. Újraegyesülésünk testi természetű is.

Magda és én legalább egy hetet töltünk az ágyban, meztelenül, kalaminnal borítva. Klára nem tesz fel kérdéseket. Nem kérdezi, hol van anyánk és apánk. Beszél, hogy nekünk ne kelljen. Beszél, hogy neki ne kelljen hallania. Minden, amit elmond nekünk, úgy hangzik, mintha valami csoda lenne. És csoda is. Itt vagyunk együtt. A szerencsések. Kevés az olyan újraegyesülés, mint a miénk. Nagynénénket és nagybátyánkat – anyánk testvéreit – lehajították egy hídról, és belefulladtak a Dunába, mondja nekünk Klára, tompán és tényszerűen; de amikor az utolsó zsidókat gyűjtötték be Magyarországon, neki sikerült megmenekülnie. A professzora házában élt, nemzsidónak álcázva.

– Egyik nap a tanárom azt mondta: „Holnapra meg kell tanulnod a Bibliát, azt fogod tanítani, egy zárdában fogsz élni.” Ez tűnt az elrejtésem legjobb módjának. A zárda úgy 320 km-re volt Budapesttől. Apácaruhát viseltem. De egy nap egy zeneakadémiai lány felismert, ezért aztán vonatra ültem, és visszatértem Budapestre.

Klára valamikor nyáron levelet kapott a szüleinktől. Ez volt az a levél, amelyet akkor írtak, amikor a téglagyárban voltunk. Megírták neki, hol vagyunk bebörtönözve, hogy együtt vagyunk, biztonságban, hogy úgy gondoljuk, innét egy Kenyérmező nevű munkatáborba kerülünk majd át. Emlékszem, hogy láttam, amint édesanyám eldobja a levelet az utcán a téglagyári evakuáláskor, mivel nem volt mód elküldeni. Akkor azt hittem, azért dobja el, mert lemondott róla, hogy elküldje. De Klára túlélésről szóló történetét hallgatva már máshogy látom a dolgokat. Amikor édesanyám elengedte azt a levelet, akkor nem kihunyt benne a remény – hanem éppenhogy feléledt. Akármiért dobta is el azt a levelet, legyőzetve vagy reménnyel, anyám nagy kockázatot vállalt. Az a levél célkeresztbe vette a nővéremet: íme, egy szőke zsidó lány, aki Budapesten rejtőzik. Rajta volt a címe. Miközben mi a sötétben Auschwitz felé gördültünk, valaki, egy idegen, a kezébe vette ezt a levelet. Ki is nyithatta volna, feladhatta volna Klárát a nyilasoknak. A szemétbe dobhatta volna, vagy otthagyhatta volna az utcán. De ez az idegen bélyeget tett rá, és elküldte Klárának, Budapestre. Ez éppannyira hihetetlen számomra, mint a nővérem újbóli feltűnése, egy bűvésztrükk, bizonyíték arra, hogy mentőkötél feszül közöttünk; és arra is bizonyítékul szolgál, hogy még azokban az időkben is létezett jóság a világon. A háromezer pár láb – melyek nagy része egyenesen egy lengyelországi kémény felé menetelt – által felvert porral szállt anyám levele. Egy szőke hajú lány letette a hegedűjét, hogy feltépje a borítékot.

Klára elmesél egy másik történetet, amely boldog véget ért. A tudás birtokában, hogy a téglagyárba evakuáltak minket, és most ott várjuk, hogy akármelyik pillanatban Kenyérmezőre, vagy ki tudja hová szállítsanak, elment a budapesti német konzulátusra, hogy megkérje őket: küldjék őt utánunk, bárhol legyünk is. A konzulátuson a portás azt mondta neki: „Kislány, menjen innét. Ne jöjjön ide be.” – Klára nem fogadott el nemleges választ. Megpróbált észrevétlenül beosonni az épületbe. A portás észrevette, és ütlegelni kezdte: a vállát és a karját püfölte, belebokszolt a gyomrába és az arcába. „Menjen innét!” – kérte újra.

– Megvert, és ezzel megmentette az életemet – meséli nekünk Klára.

A háború vége felé, amikor az oroszok körülvették Budapestet, a nácik még elszántabban igyekeztek megszabadítani a várost a zsidóktól.

– Azonosító kártyát kellett magunkkal hordanunk, amin rajta volt a nevünk, a vallásunk és a fényképünk. Állandóan ellenőrzések voltak az utcákon, és ha látták, hogy zsidó vagy, megölhettek. Nem akartam magammal hordani a kártyámat, ugyanakkor tartottam attól, hogy a háború után szükségem lesz valamire, amivel bizonyítani tudom, hogy ki vagyok. Ezért úgy döntöttem, odaadom a kártyámat egy barátnőmnek, hogy őrizze meg nekem. A kikötőn túl lakott, ezért át kellett mennem a hídon, és amikor a hídhoz értem, a katonák éppen a kártyákat ellenőrizték. Azt mondták: „Kérem, mutassa az iratait!” Azt mondtam, nincsenek nálam, és valahogyan, magam sem tudom, hogyan, de átengedtek. A szőke hajam és kék szemem győzhette meg őket. Soha nem mentem vissza a barátom házába a kártyáért.

Ha nem tudsz bejutni az ajtón, menj be az ablakon, mondogatta mindig anyánk. A túléléshez nem vezet ajtó. És a felépüléshez sem. Csak ablakokat látsz mindenütt. Nehezen elérhető reteszeket, túl kicsi ablaktáblákat, réseket, ahová egy emberi test nemigen férhetne be. De ott nem maradhatsz, ahol vagy. Muszáj utat találnod magadnak.

A németek kapitulációja után, mialatt Magda és én Welsben lábadoztunk, Klára ismét elment egy konzulátusra, ezúttal az oroszokhoz, mert Budapestet a Vörös Hadsereg szabadította fel a náci megszállás alól, és tőlük próbálta megtudni, mi történt velünk. Nem volt információjuk a családunkról, de egy ingyenes koncertért cserébe felajánlották, hogy segítenek neki hazajutni Kassára.

– A koncertemre kétszáz orosz jött el, aztán egy vonat tetején hoztak haza. Vigyáztak rám, amikor megálltunk aludni.

Amikor kinyitotta a régi lakásunk ajtaját, odabent teljes felfordulást talált; a bútorainkat és egyéb dolgainkat fosztogatók vitték el. A szobákat istállónak használták, a padlót lótrágya borította. Miközben mi enni, járni és a nevünket leírni tanultuk Welsben, ezalatt Klára elkezdett pénzért koncerteket adni, és padlót súrolt.

És most megjöttünk. Miután elmúlnak a kiütéseink, felváltva járunk el otthonról. Hármunknak csak egy pár jó cipője van. Amikor én következem soron, lassan sétálok a járdán fel-alá, még mindig túl gyenge vagyok ahhoz, hogy messzire menjek. Egy szomszéd felismer. – Csodálkozom, hogy túlélted – mondja. – Mindig is olyan sovány kisgyerek voltál. – Ettől diadalérzés foghatna el. Bármily valószínűtlen is, de jól végződött a történetünk. És ehelyett bűntudatot érzek. Miért én? Miért én éltem túl? Nincs magyarázat. Vakszerencse volt. Vagy tévedés.

Az emberek két csoportra oszthatók: akik túlélték, és akik nem. Az utóbbiak nincsenek itt, hogy elmondhassák a történetüket. Anyám anyjának arcképe még mindig ott lóg a falon. Sötét haját középen elválasztva és hátul, egy szoros kontyban összekötve hordja. Néhány göndör tincs a sima homlokába lóg. Nem mosolyog a képen, de a tekintete inkább nyílt, mint szigorú. Néz minket, mindentudóan és józanul. Magda úgy beszél a portréhoz, ahogyan régen az anyánk. Néha segítséget kér. Máskor meg morog, és kifakad. „Azok a rohadék nácik… A kibaszott nyilasok…” A zongora, amely a fal mellett állt az arckép alatt, eltűnt. Ez a hangszer olyannyira a mindennapi életünk része volt, hogy idővel jóformán láthatatlan lett, akár a lélegzetvétel. Most hiánya uralja a szobát. Magda dühös a hangszer hűlt helyére. A zongora eltűnésével belőle is elveszett valami. Identitásának egy darabja. Önkifejezésének egyik csatornája. Helyette rátalál a haragra: remegve, teli torokból, önfejűen dühöng. Csodálom ezért. Az én haragom befelé fordul, és megalvad a tüdőmben.

Magda a napok múlásával egyre inkább erőre kap, de én még mindig gyenge vagyok. A hátam felső része továbbra is fáj, alig bírok járni tőle, a mellkasomat pedig vértolulás nehezíti el. Ritkán lépek ki a házból. Még ha nem is lennék beteg, akkor se lenne olyan hely, ahová el szeretnék menni. Amikor a halál a válasz minden kérdésre, akkor mi értelme a sétának? Miért beszéljek, amikor bármilyen érintkezés az élőkkel csak annak az újabb bizonyítékául szolgál, hogy bármerre járjunk a világban, mindenütt kísértetek egyre növekvő gyülekezete vesz körül? Miért hiányoljunk bárkit is külön-külön, amikor mindenkinek annyi gyászolnivalója akad?

A nővéreimre támaszkodom: Klárára, aki odaadón ápol; és Magdára, aki hírforrásomul szolgál, és a kapcsolatomat jelenti a kinti világgal. Egyik nap lélekszakadva rohan haza. – A zongora! – mondja. – Megtaláltam. A kávéházban van. A mi zongoránk. Vissza kell szereznünk.

A kávéház tulajdonosa nem akarja elhinni, hogy a zongora a miénk. Klára és Magda felváltva könyörögnek neki. Lefestik előtte a nappalinkban tartott családi kamarakoncerteket. Elmesélik, hogyan adott a házunkban koncertet Klárával együtt Starker János, Klára gordonkaművész barátja és a konzervatórium másik csodagyereke, abban az évben, amikor először lépett fel hivatásos művészként. Szavaiknak semmi hatása. Végül Magda megkeresi a zongorahangolót. A férfi eljön vele a kávéházba, beszél a tulajdonossal, aztán bepillant a zongora fedele alá, hogy leolvassa a sorozatszámot. – Igen – bólogat, – ez az Elefánt-zongora. – Összeszed egy brigádot, akik visszacipelik a zongorát a lakásunkba.

Vajon énbennem van-e valami, ami az én személyazonosságomat erősítené meg, ami engem adhatna vissza saját magamnak? És ha létezik is ilyen dolog, kihez fordulhatnék, aki felemelné a fedelet, és leolvasná a jelet?

Egyik nap csomag érkezik Matilda nénitől. Valentine Avenue, Bronx – olvassuk a feladó címét. Teát és Crisco főzőmargarint küld. Még sohasem láttunk ilyesmit, így aztán fogalmunk sincs arról, hogy ez egy vajhelyettesítő, amit főzéshez és sütéshez használnak. Esszük magában, esszük kenyérre kenve. Újra és újra felhasználjuk a teafiltereket. Vajon hány csésze teát főzhetünk ugyanazokból a levelekből?

Időnként megcsörren a csengőnk, és én felpattanok az ágyból. Ezek a legjobb pillanatok. Valaki áll odakint az ajtó előtt, és mielőtt beengednénk, még bárki lehet az. Néha azt képzelem, hogy az apám. Végül túlélte az első szelekciót. Megtalálta a módját, hogy dolgozni tudjon, és megőrizze fiatalos kinézetét a háború alatt, és most itt áll, szájában cigaretta fityeg, kezében egy darab kréta, nyaka köré sálként tekeredik a hosszú mérőszalag. Néha Eriket képzelem a küszöbre. Egy rózsacsokrot tart a kezében.

Apám sohasem jön meg. Innen tudjuk biztosan, hogy halott.

Egyik nap Korda Lehel nyomja meg a csengőt, a két fivér egyike, akik Welstől Bécsig utaztak velünk a vonaton. Eljött megnézni, hogyan boldogulunk. – Hívjatok csak Csicsinek! – mondja. Feltűnése olyan, mintha friss levegő áramlana be dohos szobáinkba. Állandósult átmenetiségben élünk, a nővéreim és én, a visszanézés és a továbblépés között lebegünk. Annyi energiánkat elveszi csak az, hogy mindent visszaszerezzünk – az egészségünket, a személyes holminkat, amit csak tudunk a veszteségek és a bebörtönzöttség előtti életünkből. Csicsi kedves melegsége és érdeklődése a jóllétünk iránt emlékeztet arra, hogy ennél több dolog is van, amiért érdemes élni.

Klára a másik szobában van, a hegedűjén gyakorol. Csicsi szeme felcsillan, amikor meghallja a muzsikát. – Megismerhetem a zenészt? – kérdezi, és Klára hálásan bólint. Egy magyar csárdást játszik. Csicsi táncol. Talán itt az idő, hogy felépítsük az életünket – nem a régit, ami azelőtt volt, hanem egy újat.

1945 nyarán Csicsi rendszeres látogatónkká válik. Amikor Klárának el kell utaznia Prágába egy újabb koncertre, Csicsi felajánlja, hogy elkíséri.

– Kezdhetem sütni az esküvői tortát? – kérdezi Magda.

– Hagyd abba – mondja Klára. – Barátnője van. Csak udvarias.

– Biztos vagy benne, hogy nem kezdesz belészeretni? – kérdezem.

– Emlékszik a szüleinkre – mondja, – én pedig emlékszem az övéire.

Amikor már pár hete otthon vagyok, bár még aligha van ehhez elég erőm, gyalog elsétálok Erikék régi lakásáig. Senki nem jött vissza a családjából. A lakás üres. Megfogadom, hogy olyan gyakran visszamegyek, ahányszor csak tudok. A távolmaradás nagyobb fájdalommal járna, mint ha őrködöm, és újra meg újra csalódnom kell. Erik meggyászolása nem csak a személy elvesztése fölötti gyászt jelenti. A táborokban vágyakozhattam fizikai közelsége után, és belekapaszkodhattam a közös jövőnk ígéretébe. Ha ma életben maradok, holnapra szabad leszek. A szabadság iróniája az, hogy a szabadságban nehezebb reményt és célt találni. Most kell szembenéznem azzal a ténnyel, hogy bárkihez megyek is feleségül, sohasem fogja megismerni a szüleimet. Ha valaha lesznek gyerekeim, nem ismerhetik majd a nagyszüleiket. Nem csak a saját veszteségem fáj. Hanem az is, ahogyan ez a veszteség hullámokat vet előre, a jövőbe. Ahogyan tovább örökítődik. Anyám régebben gyakran mondta nekem, hogy olyan férfit keressek, akinek széles a homloka, mert ez azt jelenti, hogy intelligens. – Figyeld meg, hogyan bánik a zsebkendőjével – mondogatta. – Győződj meg arról, hogy mindig tiszta zsebkendő van nála. Győződj meg arról, hogy mindig kifényesíti a cipőjét. – Anyám nem lesz ott az esküvőmön. Soha nem tudja meg, kivé váltam, és ki mellett döntöttem.

Most Klára az anyám. Szeretetből, természetes hozzáértéssel gondoskodik rólam. És bűntudatból is. Nem volt ott Auschwitzban, hogy megvédjen minket. Most fog minket megvédelmezni. Állandóan ő főz. Kanállal etet, mintha csak kisbaba lennék. Szeretem őt. Szeretem a felém áradó figyelmét, szeretem, ahogyan a karjaiban tart, és megnyugtat. De ez fojtogató is. Kedvessége nem hagy számomra levegőt. És úgy tűnik, hogy viszonzásképpen szüksége van valamire. Nem hálára vagy elismerésre. Valami mélyebbre. Érzem, hogy rám támaszkodik abban, hogy megtalálja a saját célját. Az okot, amiért létezik. Abban, hogy rólam gondoskodik, rátalál az okra: ezért menekült meg! Az én szerepem a következő: elég egészséges legyek ahhoz, hogy életben maradjak, és ugyanakkor eléggé gyámoltalan ahhoz, hogy továbbra is szükségem legyen rá. Az én életben maradásomnak ez az oka.

Június végére a hátam még mindig nem gyógyult meg. A lapockáim között folytonosan valami recsegő és hasogató érzést érzek. És a mellkasom továbbra is fáj, még légzés közben is. Aztán belázasodom. Klára elvisz a kórházba. Ragaszkodik ahhoz, hogy külön szobába fektessenek, hogy a legjobb kezelést kapjam. Aggódom a költségek miatt, de Klára azt mondja, megoldja, hogy kifizessük, legfeljebb majd több koncerten lép fel. Amikor az orvos bejön, hogy megvizsgáljon, felismerem. Egy iskolatársam bátyja, Gabinak hívják. Emlékszem, hogy a húga Gábriel arkangyalnak nevezte. Megtudom tőle, hogy a húga halott. Auschwitzban halt meg. Megkérdezi, láttam-e őt ott valaha. Azt kívánom, bárcsak lenne egy utolsó emlékképem róla, amit most felidézhetnék. Megfordul a fejemben, hogy hazudjak, hogy egy olyan történetet meséljek el róla, ami arról szól, mennyire bátor volt, vagy hogy mekkora szeretettel beszélt a bátyjáról. De nem hazudok. Inkább néznék szembe apám és Erik utolsó perceinek ismeretlen ürességével, mint hogy valami olyat mondjanak nekem, ami bármennyire is vigasztaló, de nem igaz. Gábriel arkangyal az első orvos, aki megvizsgál a felszabadításunk óta. Tífuszt, tüdőgyulladást, mellhártyagyulladást és gerinctörést diagnosztizál nálam. Levehető gipszet készít nekem, amely az egész felsőtestemet befedi. Esténként rárakom az ágyra, hogy belemászhassak – ez az én gipszből készült páncélom.

Gabi látogatásai lassan már nem csupán a testi felépülésemet szolgálják. Nem fogad el tőlem pénzt a kezelésért. Ülünk, és visszaemlékezünk. A nővéreimmel nem tudok együtt gyászolni, legalábbis nyíltan nem. Ez túl nyers lenne, túl közeli. És úgy érezném, hogy ha együtt gyászolnánk, az beszennyezné annak a csodáját, hogy újra együtt vagyunk. Sohasem öleljük át egymást sírva. De Gabival megengedhetem magamnak, hogy gyászoljak. Egy napon Erikről kérdezem Gabit. Emlékszik rá, de nem tudja, mi lett vele. Gabi néhány kollégája egy hazatelepítési központban dolgozik a Tátrában. Azt mondja, megkéri őket, hogy nézzenek utána, hátha ki tudnak deríteni valamit Erikről.

Egyik délután Gabi a hátamat vizsgálja. Megvárja, amíg a hasamra fekszem, és csak ezután mondja el, amit megtudott. – Eriket Auschwitzba küldték – mondja. – Januárban halt meg. Egy nappal a felszabadulás előtt.

Zokogásban török ki. Úgy érzem, a mellkasom szétszakad. A szomorúság akkora erővel robban ki bennem, hogy a könnyek elmaradnak – csak egy kicsorbult nyögés szakad fel a torkomból. Még nem vagyok képes világos gondolatokat vagy kérdéseket formálni szerelmem utolsó napjairól, a szenvedéséről, az elméje és a lelke állapotáról az utolsó előtti pillanatokban, amikor a teste még nem adta fel. Felemészt az elveszítése feletti gyász és az igazságtalanság érzése. Ha csak pár órával tovább bírja, talán csak pár lélegzetnyivel, akkor most együtt lehetnénk. Addig nyögök fejemet az asztallapnak szorítva, hogy a végén már rekedt a hangom.

Ahogy a sokk alábbhagy, megértem, hogy furcsa módon a tudás fájdalma könyörületes. Saját apám halálával kapcsolatban nincs ilyen bizonyosságom. Az, hogy biztosan tudom: Erik meghalt, olyan, mintha egy hosszas fájdalom után megkapnám a diagnózist. Pontosan rá tudok mutatni a fájdalom okára. Már világosan látom, mi az, amit meg kell gyógyítani.

De a diagnózis nem gyógyszer. Nem tudom, most mit kezdjek Erik hangjával, az emlékeimben élő szótagokkal, a reménnyel.

Július végére elmúlik a lázam, de Gabi még mindig nem elégedett a javulással. A tüdőmet túlságosan sokáig nyomta a törött gerincem, és most tele van folyadékkal. Aggódik amiatt, hogy talán tbc-t kaphattam, és azt javasolja, menjek el egy tbc-kórházba a Tátrába, közel ahhoz a hazatelepítési központhoz, ahonnét értesült Erik haláláról. Klára fog elkísérni a vonaton a szanatóriumhoz legközelebb eső hegyi faluba. Magda otthon marad a lakásban. Azok után, hogy milyen nehéz volt visszaszereznünk, nem kockáztathatjuk meg, hogy akárcsak egy napra is üresen hagyjuk a lakást, mert bár nem valószínű, de bármikor betoppanhat egy váratlan látogató. Klára úgy vigyáz rám útközben, mintha csak gyerek lennék. – Nézzék a kicsikémet! – kiált oda az utastársainknak. Olyan derűsen mosolygok rájuk, mint egy koravén arcú kisgyerek. Gyakorlatilag úgy is nézek ki, mintha kisgyerek lennék. Hajam, amely ismét kihullott a tífusztól, és most kezd visszanőni, olyan puha, mint egy kisbabáé. Klára segít bebugyolálni a fejemet egy sállal. Ahogy magasabbra érünk, a száraz hegyi levegő tisztaságát érzem beáradni a tüdőmbe, de még mindig nehezemre esik lélegezni. Állandó lerakódás van a tüdőmben. Olyan, mintha csak az összes könny, amelyet nem engedtem kihullni, odabent gyűlne össze egy pocsolyában. Nem tudom figyelmen kívül hagyni a szomorúságot, de úgy tűnik, nem tudom elűzni sem.

Klárának vissza kell térnie Kassára egy újabb rádiófellépésre – az ő koncertjei jelentik az egyetlen jövedelemforrásunkat –, ezért nem tud elkísérni a tüdőkórházba, ahol addig fogok maradni, amíg meg nem gyógyulok. De nem hagyja, hogy egyedül menjek. Körbekérdezzük az embereket a hazatelepítési központban, hátha tudnak valakiről, aki szintén a kórházba tart, és ők elmondják nekünk, hogy egy fiatalembert, aki a közeli hotelben lakik, szintén ott fognak kezelni. Amikor megközelítem a szálloda halljában, éppen egy lánnyal csókolózik.

– Várjon meg a vonatnál – morogja felém.

Amikor a peronon odamegyek hozzá, még mindig a lánnyal csókolózik. Őszes a haja, legalább tíz évvel idősebb nálam. Én szeptemberben leszek tizennyolc, de csontos végtagjaimmal, lapos mellemmel és kopasz fejemmel inkább tizenkettőnek nézek ki. Félszegen álldogálok mellettük, ahogy ölelkeznek, nem tudom, hogyan vegyem rá, hogy odafigyeljen rám. Bosszankodom. Ez az az ember, akire rábíztak?

– Tudna segíteni, uram? – kérdezem végül. – Magának kellene elkísérnie a kórházba.

– Nem érek rá – mondja. Alig néz fel a csókból, hogy válaszoljon. Olyan, mint egy idősebb testvér, aki az idegesítő kishúgát próbálja lerázni. – Várjon meg a vonaton.

Klára folytonos hízelgése és figyelme után ez az elutasítás belém hasít. Nem tudom, miért zavar ez ennyire. Talán azért, mert az ő barátnője életben van, míg az én barátom halott? Vagy azért, mert már annyira összezsugorodtam, hogy úgy érzem, egy másik ember figyelme vagy elismerése nélkül a teljes eltűnés veszélye fenyeget?

A vonaton vesz nekem egy szendvicset, magának pedig egy újságot. A bemutatkozást és egy-két udvarias megjegyzést leszámítva nem szólunk egymáshoz. Bélának hívják. Számomra csak egy faragatlan alak egy vonaton, valaki, akitől kelletlenül segítséget kérek, ő pedig kelletlenül segít nekem.

Amikor megérkezünk az állomásra, megtudjuk, hogy sétálnunk kell a tüdőkórházig, és most nincs újság, ami leköthetné a figyelmét.

– Mit csinált a háború előtt? – kérdezi. Észreveszek valamit, amit korábban nem hallottam meg: dadogva beszél. Amikor elmondom neki, hogy tornász voltam és balettoztam, azt mondja: – Erről eszembe jutott egy vicc.

Várakozóan pillantok felé, készen állok egy jó adagnyi magyar humorra; készen arra a fajta megkönnyebbülésre, amit Auschwitzban éreztem akkor, amikor Magdával ciciszépségversenyt szerveztünk a barakk lakói között; a nevetés felemelő erejére a borzalmak idején.

– Volt egy madár – mondta –, és ez a madárka haldokolt. Jött egy tehén, és egy kicsit felmelegítette – a hátsó részével, ha érti, ahogy mondom –, és a madár elkezdett erőre kapni. Aztán jött egy teherautó, és kilapította a madarat. Egy bölcs öreg ló sétált arra, és meglátta a döglött madarat az úton. Azt mondta: „Nem megmondtam, hogy ne táncolj, ha szar van a fejeden?” Béla nevet a saját viccén.

De én sértve érzem magam. Viccelődni akar, de arra gondolok, hogy azt próbálja mondani ezzel: szar van a fejemen. Azt hiszem, úgy érti, hogy kész roncs vagyok. Azt gondolom, hogy azt mondja: nem szabadna balerinának nevezned magad, ha egyszer így nézel ki. Egy pillanatig, még mielőtt megsértett, hatalmas megkönnyebbülést éreztem, amiért rám figyelt, és hogy megkérdezte, ki voltam a háború előtt. Olyan nagy megkönnyebbülés volt, hogy elismerte azt az énemet, aki a háború előtt élt, és virágzott. A vicce újra megerősíti bennem, hogy a háború milyen helyrehozhatatlanul változtatott meg és tett tönkre. Fáj, hogy egy idegen leszól. Azért fáj, mert igaza van. Roncs vagyok. De akkor sem engedem, hogy ezé az érzéketlen emberé vagy az ő magyar szarkazmusáé legyen az utolsó szó. Megmutatom neki, hogy a könnyed balerina még mindig bennem él, akármilyen rövid is a hajam, akármilyen sovány az arcom, és bármilyen nehéz is a szomorúság a mellkasomban. Elészökkenek, és az út közepén lemegyek spárgába.

Kiderül, hogy nem vagyok tbc-s. Ennek ellenére három hétig ott tartanak a kórházban, hogy kezeljék a tüdőmben felgyülemlő folyadékot. Annyira félek attól, hogy elkapom a tbc-t, hogy a kezem helyett a lábammal nyitom ki az ajtókat, bár tudom, hogy a betegség nem terjed érintéssel vagy a kilincsre tapadt bacilusokkal. Jó, hogy nincs tbc-m, de még mindig nem vagyok jól. Nincsenek szavaim arra, hogy leírjam a hullámzó érzést a mellkasomban, vagy a homlokom mögül érkező sötét lüktetést. Mintha kőporral maszatolták volna be a szememet. Később ennek az érzésnek lesz neve. Később megtanulom, hogy depressziónak hívjam. Most csak annyit tudok, hogy erőfeszítésbe kerül felkelni az ágyból. Erőfeszítésbe kerül a lélegzetvétel. És ami még rosszabb, erőfeszítésbe kerül létezni. Miért keljek fel? Mi az, amiért érdemes lenne felkelnem? Nem voltak öngyilkossági gondolataim Auschwitzban, akkor, amikor minden reménytelen volt. Mindennap olyan emberek vettek körül, akik azt mondták: „Innen csak hullaként jutsz ki.” De az iszonyú jóslatok legalább adtak valamit, ami ellen küzdhettem. Most, hogy lábadozom, most, amikor azzal a megmásíthatatlan ténnyel nézek szembe, hogy a szüleim sohasem jönnek vissza, és hogy Erik sohasem jön vissza, idebent, bennem vannak a démonok. Arra gondolok, megölöm magam. Kiutat keresek a fájdalomból. Miért ne válasszam azt, hogy ne legyek?

Bélát a pontosan felettem lévő szobába osztották be. Egy nap bejön a szobámba megnézni, hogy vagyok. – Megnevettetem – mondja –, és jobban fogja érezni magát. Meglátja. – Rám öltögeti a nyelvét,a saját fülét húzkodja, állathangokat utánoz, pont úgy, mintha egy kisbabát szórakoztatna. Abszurd, talán sértő is, mégsem bírom megállni nevetés nélkül. Úgy tör fel belőlem, mint egy árhullám. – Ne nevessen! – figyelmeztettek az orvosok, mintha csak a nevetés állandó kísértés lett volna számomra, mintha csak komolyan fenyegetett volna a veszély, hogy halálra találom nevetni magam. – Ha nevet, még nagyobb fájdalmai lesznek. – Igazuk volt. Tényleg fáj, de jó érzés is egyben.

Aznap éjjel éberen fekszem az ágyamban, arra gondolok, hogy ő a felettem levő ágyban van, és próbálom kitalálni, mivel nyűgözhetném le. Felelevenítem az iskolában tanultakat. Másnap, amikor felkeresi a szobámat, elmondok neki mindent, amire éjszaka vissza tudtam emlékezni a görög mitológiából, felidézem a legjelentéktelenebb isteneket és istennőket is. Mesélek neki Freud Álomfejtéséről, az utolsó könyvről, amit együtt olvastunk Erikkel. Fellépek előtte, épp úgy, ahogy a szüleim vacsoravendégei előtt léptem fel, csak egy kis időt töltök a reflektorfényben, mielőtt Klára, a fő attrakció, veszi át a színpadot. Úgy néz rám, mint tanár az eminens diákjára. Keveset mond el magáról, de megtudom, hogy fiatalkorában hegedülni tanult, és még mindig szeret kamarazene-felvételeket hallgatni, miközben a levegőben vezényel hozzá.

Béla huszonhét éves. Én csak egy gyerek vagyok. Vannak más nők az életében. Az a nő, akivel a peronon csókolózott, amikor megzavartam. És, mint meséli, itt van egy másik páciens a tüdőkórházban, unokatestvérének, Mariannának a legjobb barátnője, akivel a háború előtt, még a középiskolában randevúztak. A lány nagyon beteg. Nem fogja túlélni. Béla a vőlegényének nevezi magát, a remény gesztusaként a halálos ágyán fekvő lány számára, a remény gesztusaként a lány anyja számára. Hónapokkal később fogom megtudni, hogy Bélának felesége is van – egy szinte idegen nő, akivel soha nem került testi kapcsolatba, aki nem zsidó, és akivel papíron egybekelt a háború elején, így próbálva védelmezni családját és vagyonát.

Ez nem szerelem. Arról van szó, hogy én éhezem, annyira éhezem, és mulattatom őt. Ő pedig úgy néz rám, mint Erik nézett rám azon a réges-régi napon a könyvklubban, mintha intelligens lennék, mintha érdemes lenne odafigyelni arra, amit mondok. Most ez épp elég.

A tüdőkórházban töltött utolsó éjszakámon a takaros kis szobámban fekszem, és egy hang szól hozzám, a hegyek mélyéről, a Föld legbelsejéből. A padlón és a vékony matracon keresztül kerít körbe és rohan le. Hogyha élsz, mondja a hang, ki kell állnod valamiért.

– Írok majd – mondja Béla reggel, amikor elbúcsúzunk. Ez nem szerelem. Nem fogom számon kérni rajta.

Amikor visszaérek Kassára, Magda elém jön az állomásra. Mióta újra találkoztunk, Klára annyira kisajátított magának, hogy már el is felejtettem, milyen kettesben lenni Magdával. A haja megnőtt, hullámokban öleli körbe az arcát. A szeme újra csillog. Jól néz ki. Majd szétveti a sok pletyka, annak a három hétnek az eseményei, amíg nem voltam otthon. Csicsi szakított a barátnőjével, és most szégyentelen módon Klárának udvarol. A kassai túlélők alapítottak egy szabadidős klubot, és Magda már megígérte nekik, hogy én is fellépek majd. És Laci, a férfi a vonat tetejéről írt nekünk, hogy elmesélje, megkapta a támogatási nyilatkozatot texasi rokonaitól. Hamarosan kiutazik hozzájuk, egy El Paso nevű helyre, mondja nekem Magda, ahol majd a bútorüzletükben fog dolgozni, hogy összegyűjtse a pénzt az orvosi egyetemre.

– Remélem, Klára nem szégyenít meg azzal, hogy ő megy előbb férjhez – jegyzi meg Magda.

Így gyógyulunk. Tegnap még az emberevés és a gyilkosság volt soron. Az, hogy a fűszálat válasszuk. Ma meg már a régimódi szokások és illemszabályok, az előírások és szerepek vesznek körbe minket, amelyektől normálisnak érezhetjük magunkat. Azáltal kicsinyítjük le a veszteséget és a borzalmakat, életünk szörnyű félbeszakítását, hogy úgy élünk, mintha mindebből semmi sem történt volna meg. Nem leszünk elveszett nemzedék.

– Tessék – mondja a nővérem. – Van itt valami neked. – Átad egy borítékot, a nevem folyóírással szerepel rajta, olyannal, mint amit az iskolában tanultunk. – A régi barátod járt itt.

Egy pillanatra azt hiszem, Erikről beszél. Életben van. A borítékban ott lapul a jövőm. Rám várt. Vagy máris továbblépett.

De a boríték nem Eriktől jött. És nem lapul benne a jövőm. A múltam van benne. Egy kép rólam, talán az utolsó képem, amely Auschwitz előtt készült, az a kép, amelyen spárgázom a folyóparton, a kép, amit Erik készített, az a kép, amit odaadtam a barátnőmnek, Rebekának. Ő pedig megőrizte nekem. A kezemben fogom azt az énemet, aki még nem veszítette el a szüleit, és aki még nem tudja, milyen hamar el fogja veszíteni a szerelmét.

Aznap este Magda elvisz a klubba. Klára és Csicsi is itt vannak, továbbá Rebeka, és Imre, Csicsi bátyja. Gabi, az orvosom is eljött, és talán őmiatta egyezem bele abba, hogy a gyengeségem ellenére is táncoljak. Meg akarom mutatni neki, hogy gyógyulok. Meg akarom mutatni neki, hogy az idő, amelyet a kezelésemnek szentelt, sokat számított, hogy nem fecsérelte rám hiába az erejét. Megkérem Klárát és a többi zenészt, hogy játsszák el a Kék Duna-keringőt, és belefogok a megszokott számomba, abba a táncba, amit alig több mint egy éve eltáncoltam Auschwitzban az első éjszakán, abba a táncba, amit Josef Mengele egy vekni kenyérrel jutalmazott. A tánclépések nem változtak meg, de a testem igen. Nincs meg a sovány és ruganyos izomzatom, nincs meg az erő a végtagjaimban és a törzsemben. Egy ziháló héj vagyok csupán, egy kopasz lány, törött gerinccel. Lehunyom a szemem, ahogy a barakkban is tettem. Azon a réges-régi éjszakán azért tartottam zárva a szemhéjamat, hogy ne kelljen Mengele rémisztő és gyilkos tekintetébe néznem, hogy pillantásának súlya alatt ne roskadjak a földre. Most azért hunyom le a szemem, hogy érzékeljem a testem, hogy ne tűnjek el a szobából, és hogy érezzem a közönségből felém áramló elismerés hevét. És ahogy visszatalálok a mozdulatokhoz, az ismerős tánclépésekhez, a grand battement-hoz, a spárgához, úgy tölt el az egyre nagyobb magabiztosság és kényelmesség érzése ebben a pillanatban. És megtalálom az időben visszafelé vezető utat, vissza azokba a napokba, amikor még nem tudtunk szörnyűbb beavatkozást elképzelni a szabadságunkba, mint a kijárási tilalmat vagy a sárga csillagot. Az ártatlanságom felé táncolok. Afelé a lány felé táncolok, aki felszökdécselt a balettstúdió lépcsőin. A bölcs és szerető anya felé táncolok, aki először vitte el őt oda. Segíts – szólok hozzá. – Segíts! Segíts újra élnem!

Néhány nappal később egy vastag boríték érkezik, nekem címezve. Bélától jött. Ez az első azoknak a hosszú leveleknek a sorában, amelyeket még írni fog nekem, először a tüdőkórházból, majd Eperjesről, ahol született és ahol felnőtt – ez Szlovákia harmadik legnagyobb városa, csak harminc kilométerre fekszik Kassától északi irányban. Ahogy egyre többet tudok meg Béláról, lassanként elkezdem életté összerakni a levelében leírt tényeket, és az őszes hajú, dadogó, szarkasztikus humorú férfi alakja lassan körvonalakat kap bennem.

Béla legkorábbi emléke, mint írja, hogy elmegy sétálni a nagyapjával, az ország egyik legvagyonosabb emberével, aki nem hajlandó süteményt venni neki a cukrászdából. Amikor elhagyja a kórházat, ennek a nagyapának az üzletét veszi át, mostantól ő árusítja nagykereskedőként a régió gazdálkodóinak terményeit, és emellett kávét és lisztet őröl egész Szlovákia számára. Béla egy teli éléskamra, egy tejjel-mézzel folyó ország, egy lakoma.

Akárcsak anyám, Béla is nagyon fiatalon elvesztette az egyik szülőjét. Az apja, aki Eperjes polgármestere volt, azelőtt pedig híres ügyvédként a szegényeket képviselte, egy konferenciára utazott Prágába, amikor Béla négyéves volt. Lelépett a vonatról, és belezuhant egy hólavinába. Vagy legalábbis a rendőrség ezt mondta Béla anyjának. Béla azt gyanítja, hogy az apját, aki vitatott figura volt, mert fellázadt Eperjes elitje ellen azzal, hogy a szegények és a jogfosztottak szószólója lett, meggyilkolták, de a hivatalos álláspont szerint a hótömeg alatt fulladt meg. Apja halála óta Béla dadogva beszélt.

Anyja soha többé nem épült fel a férje halála okozta megrázkódtatásból. Apósa, Béla nagyapja, bezárva tartotta a házban, nehogy más férfiakkal kezdjen ismerkedni. A háború alatt Béla nagynénje és nagybátyja hívták, hogy utazzon hozzájuk Magyarországra, ahol ők hamis papírokkal bujkáltak. Egy napon Béla anyja a piacon volt, amikor meglátott egy csapat SS-katonát. Pánikba esett. Odarohant hozzájuk, és kiáltva tett beismerést. – Zsidó vagyok! – mondta nekik. Auschwitzba szállították, ahol a gázkamrában halt meg. A család többi tagjának, akiket Béla anyjának vallomása leleplezett, sikerült elmenekülnie a hegyekbe.

Béla bátyja, György még a háború előtt Amerikába költözött. Kivándorlása előtt egyszer a szlovák főváros, Pozsony egyik utcáján sétált, amikor nemzsidók támadtak rá, és széttörték a szemüvegét. Ezek után elhagyta az antiszemitizmustól fortyogó Európát, és a nagy-nagybácsijához költözött Chicagóba. Unokatestvérük, Marianna Angliába menekült. Béla, bár gyerekként Angliában tanult, és folyékonyan beszélt angolul, nem volt hajlandó elhagyni Szlovákiát. Mindenkit meg akart védeni a családjában. De végül ez nem sikerült. Nagyapja meghalt gyomorrákban. Nagynénjét és nagybátyját, akiket a németek azzal az ígérettel csalogattak elő a hegyekből, hogy a visszatérő zsidókkal jóindulatúan bánnak, felsorakoztatták az utcán, és lelőtték.

Béla megszökött a nácik elől, és a hegyekben rejtőzött el. Azt se tudta, hogyan kell megfogni egy csavarhúzót, írja, rettegett a fegyverektől, nem akart harcolni, és ügyetlen is volt, de azért beállt partizánnak. Puskát vett a kezébe, és a nácik ellen küzdő oroszok oldalán állt csatasorba. A partizánok között tbc-t kapott. Nem kellett túlélnie a táborokat. Ehelyett a hegyi erdőket élte túl. Ezért hálát adok. Sohasem kell látnom, ahogy a kémények lenyomata tükröződik a szemében.

Eperjes mindössze egyórányi autóútra van Kassától. Az egyik hétvégén Béla meglátogat, egy szatyorból svájci sajtot és szalámit húz elő. Étel. Ebbe szeretek bele először. Ha fenn tudom tartani az érdeklődését, akkor majd etetni fog engem és a nővéreimet – ezt gondolom. Nem vágyódom utána úgy, mint egykor Erik után. Nem álmodozom arról, hogy csókolózunk, és nem vágyakozom a közelségére. Még csak nem is flörtölök vele – romantikusan semmiképpen. Olyanok vagyunk, mint két hajótörött, akik a tengert pásztázzák életjelek után kutatva. És egymásban meglátunk egy-egy pislákoló fényt. Azt látom magamon, hogy visszatérek az életbe. Úgy érzem, újra tartozni fogok valakihez. Tudom, hogy Béla nem életem szerelme, semmi esetre sem úgy, mint Erik volt. Nem Eriket próbálom meg pótolni vele. De Béla vicceket mond nekem, és húszoldalas leveleket ír, nekem pedig meg kell hoznom egy döntést.

Amikor elmondom Klárának, hogy feleségül megyek Bélához, nem gratulál. Magdához fordul. – Ó, két kripli összeházasodik – mondja. – Hogy fog ez így működni? – Később, az asztalnál, közvetlenül hozzám fordul. – Kisgyerek vagy, Dicuka – mondja. – Nem hozhatsz ilyen döntéseket. Nem vagy egész. És ő sem. Tbc-je van. Dadog. Nem mehetsz hozzá. – Most már egy új indítékom is van, hogy miért tegyek meg mindent a házasságunk sikeréért. Be kell bizonyítanom, hogy a nővéremnek nincs igaza.

Klára tiltakozása nem az egyetlen akadály. Ott van az a tény is, hogy Béla még mindig törvény szerinti házastársa annak a nemzsidó asszonynak, aki megvédte családi vagyonukat a náciktól, és a nő nem hajlandó elválni tőle. Sohasem éltek együtt, érdekkapcsolaton kívül másfajta kapcsolat nem volt köztük – a nő pénzt kapott, Béla pedig nemzsidó státuszt –, de mégsem egyezik bele a válásba, elsőre nem, és végül is csak akkor, amikor Béla rááll, hogy kifizessen neki egy nagyobb összeget.

És ott van még a menyasszonya a Tátrában, aki tüdőbajban haldoklik. Béla könyörög unokatestvérének, Mariannának, aki korábban Angliába menekült, de a háború után visszatért, és aki a lány barátnője, hogy közölje vele a hírt: nem fogja elvenni. Marianna érthető módon tajtékzik. – Szörnyű vagy! – ordítja. – Nem teheted ezt vele. Nem és nem vagyok hajlandó elmondani neki, hogy megszeged az ígéretedet, felejtsd el! – Béla megkér, hogy menjek vissza vele a kórházba, hogy személyesen mondhassa el. A lány jóindulatú és kedves velem, és nagyon, nagyon beteg. Felzaklat, hogy valakit testileg ennyire összetörtnek látok. Túlságosan is emlékeztet a közelmúltra. Félek ennyire közel állni a halál kapujához. Azt mondja nekem, boldog, hogy Béla olyasvalakit vesz el, mint én, valakit, akiben ennyi energia és élet van. Örülök, hogy áldását adja rám. És mégis: milyen könnyen megtörténhetett volna, hogy én fekszem ott az ágyban, kényelmetlen párnákkal felpolcolva, és beszéd közben engem fognak el a köhögésrohamok, amelyek vérrel áztatják át a zsebkendőmet.

Azon az éjjelen Béla és én egy hotelben alszunk, abban a hotelben, ahol először találkoztunk. Akárhányszor meglátogatott Kassán, mindig külön szobában aludtunk. Sohasem feküdtünk egy ágyban. Sohasem láttuk egymást ruha nélkül. De ez az éjszaka más. Próbálom felidézni Zola Nanájából a tiltott szavakat. Mi más készíthetne fel arra, hogy gyönyört szerezzek neki, mint az, ha magam is a gyönyört keresem? Senki nem tanította meg nekem a testi szerelem koreográfiáját. A meztelenség lealacsonyító, megalázó, rémisztő lett a számomra. Újra meg kell tanulnom belakni a bőrömet.

– Reszketsz – mondja Béla. – Fázol? – A bőröndjéhez megy, és egy csillogó masnival átkötött csomagot emel ki belőle. A dobozban selyempapírba csomagolva egy gyönyörű selyem hálóköntöst találok. Lenyűgöző ajándék. De mégsem ez az, amitől meghatódom. Valahogyan tudta, hogy szükségem lesz egy második bőrre. Nem arról van szó, hogy el akarom magam takarni előle, a leendő férjem elől. Nem lepelre van szükségem. Ez arra kell, hogy felemeljem magam, kiterjesszem magam, hogy beléphessek abba a fejezetbe, amely még nincs megírva. Megborzongok, ahogy átcsúsztatja a fejemen, ahogy a szövet lehull a lábamig. A megfelelő viselet gazdagítja a táncot. Megpördülök előtte.

– Ízléses – mondja.

Rettentően boldog vagyok, hogy valaki engem néz. Pillantása több mint bók. Éppen úgy, ahogy anyám szavai egykor megtanítottak, hogy becsüljem az eszemet, most Béla szemein keresztül új módon tanulom meg becsülni a testemet – az életemet.

9. fejezet

Jövőre Jeruzsálemben

1946. november 12-én mentem feleségül Éger Bélához a kassai városházán. Ünnepelhettünk volna fényűző módon az Éger-kúriában, dönthettünk volna a zsidó szertartás mellett. De még lány vagyok, szinte gyerek, tizenkilenc éves. Ide-oda sodródom. Soha nem volt lehetőségem befejezni a középiskolát. És a szüleim halottak. Apám egyik régi barátja, aki nem zsidó, időnként meglátogat minket, a nővéreimet és engem. Bíróként dolgozik, és kiderül, hogy ismeri Béla bátyját, Györgyöt, még joghallgató korából. Ő a kapocs Béla családja és az enyém között, és apám barátja is volt, ezért őt választjuk ki arra, hogy összeadjon minket.

Azalatt a tizenöt hónap alatt, mióta Bélával találkoztam, kurta hajpihéim vállig érő hullámokká nőttek. Leengedve hordom a hajamat, és egy fehér csattal csíptetem össze a halántékomnál. Kölcsönvett ruhában házasodom – térdig érő fekete műselyem, válltöméssel, fehér gallérja van és szűkített ujja. Egy liliomokból és rózsákból álló kis csokrot tartok a kezemben, széles szaténszalaggal átkötve. A fényképész kedvéért apám műhelyének erkélyéről mosolygok le. Csak nyolc ember van jelen az esküvőn – én, Béla, Magda, Klára, Csicsi, Imre és apám két régi barátja, egyikük bankvezér, a másik pedig a bíró, aki megesket minket. Béla dadog, amikor elmondja a fogadalmát, és Klára feddőn pillant rám. A fogadást a mi lakásunkon tartjuk. Klára főzte az összes ételt. Sült csirke. Tarhonya. Krumpli vajjal és petrezselyemmel. És dobostorta. Próbálunk vidám hangulatban ünnepelni, de a hiányzó emberek emléke visszafog. Árvák házasodnak árvákkal. Később hallom majd, hogy az emberek a szüleikre hasonlító emberekkel házasodnak. Szerintem azonban a lezáratlan ügyeinkkel kelünk egybe. Bélának és nekem ez a közös lezáratlan ügy a gyász.

Pozsonyba utazunk nászútra, a Dunán. Olyan keringőket táncolok a férjemmel, amelyeket még a háború előttről ismerünk. Felkeressük a Roland-kutat és a koronázási dombot. Béla eljátssza, hogy ő az új uralkodó, kardjával észak, dél, kelet és nyugat felé suhint, és megígéri, hogy megvédelmez. Látjuk a régi városfalat, amelyet kétszeresen erősítettek meg a török ellen. Azt gondoljuk: elvonult a vihar.

Aznap éjjel a hotelben arra ébredünk, hogy dörömbölnek az ajtónkon. Rendőrtisztek nyomulnak be a szobánkba. A rendőrség állandóan ellenőrizgeti a polgári lakosságot, életünk bürokratikus kényszerűségek labirintusává változott, még a mindennapi élet legapróbb részleteihez is hivatalos engedélyre van szükség. A legkisebb ürüggyel is börtönbe vihetnek. És mivel a férjem vagyonos, fontos ember, így nem kellene meglepődnöm azon, hogy követtek. Mégis meglepődöm. És félek (mindig félek). És zavarban is vagyok. Dühöt érzek. Ez a nászutunk. Miért zaklatnak minket?

– Friss házasok vagyunk – nyugtatja őket Béla szlovákul. (Én úgy nőttem fel, hogy csak magyarul beszéltünk, de Béla folyékonyan tud csehül, szlovákul és más, az üzleti ügyeihez szükséges nyelveken is.) Megmutatja nekik az útlevelünket, a házassági anyakönyvi kivonatot, a gyűrűinket, mindent, ami csak igazolhatja a személyazonosságunkat, és megindokolja, hogy miért tartózkodunk a hotelben. – Kérem, hagyjanak békén minket.

A rendőrség nem ad magyarázatot, hogy miért törtek be a magánszféránkba, mivel gyanúsítanak. Bélát követnék valami okból? Összekeverték valakivel? Próbálom nem baljós előjelként felfogni a betolakodásukat. A férjem hangjának lágyságára koncentrálok a dadogása mögött. Nincs mit titkolnunk. De a riadókészültségem állandósul. És nem bírom levetkőzni az érzést, hogy valamiben bűnös vagyok. Hogy lelepleznek.

A bűnöm az élet. És a még csak pislákoló, óvatos örömöm.

A vonaton hazafelé külön fülkénk van. Szűkös eleganciája jobban tetszik, mint a hotel. Bele tudom képzelni magam egy történetbe. Felfedezők vagyunk, telepesek. A vonat mozgása feloldja az agyamban uralkodó nyugtalanságot és zűrzavart, és segít, hogy Béla testére összpontosítsak. Vagy talán csak amiatt van, hogy kicsi az ágy. A testem meglep. A gyönyör elixír. Gyógyír. Újra meg újra egymásért nyúlunk, miközben a vonat átszáguld az éjszakán.

Amikor visszaérünk Kassára, hogy meglátogassuk a nővéreimet, azonnal ki kell rohannom a mosdóba. Ki tudja, hányszor hányok egymás után. Ez jó hír, de erről még nem tudok. Csak annyit tudok, hogy több mint egyéves lassú lábadozás után ismét megbetegedtem.

– Mit tettél a kisbabámmal? – sikítja Klára.

Béla hideg vízzel benedvesíti a zsebkendőjét, és megtörli az arcom.

Míg a nővéreim Kassán élnek tovább, számomra meglepetésszerűen fényűző élet kezdődik. Az Éger-kúriába költözöm Eperjesre. Ez egy ötszáz éves kolostor, hosszú és széles, szögletes épület, a kocsifelhajtón lovak és kocsik várakoznak. Béla irodái a földszinten vannak, mi pedig az emeleten lakunk. A hatalmas ház többi részét bérlők foglalják el. Egy nő mos ránk, kifőzi a lepedőket, vasal, minden fehér. A család számára készült porcelánból eszünk, a nevük – az én új nevem – áll rajta aranybetűkkel. Az ebédlőben van egy gomb, amit ha megnyomok, Mariska, a házvezetőnő, hallja a konyhában. Nem tudok betelni a rozskenyerével. Megnyomom a gombot, és még több kenyeret kérek.

– Úgy eszel, mint a disznók – mormogja oda nekem.

Nem rejti véka alá az afelett érzett boldogtalanságát, hogy csatlakoztam a családhoz. Fenyegetés vagyok az eddigi életére, arra, ahogyan eddig a házat vezette. Fájdalommal tölt el, hogy Béla neki adja a bevásárlópénzt. Én vagyok a felesége. Haszontalannak érzem magam.

– Kérem, tanítson meg főzni – mondom egy nap Mariskának.

– Soha többé be ne tegye a lábát a konyhámba! – feleli erre.

Hogy elindítson az új életemben, Béla bemutat az eperjesi elitnek. Ügyvédeket, orvosokat és üzletembereket ismerek meg, és persze a feleségeiket, akik mellett nyakiglábnak, fiatalnak és tapasztalatlannak érzem magam. Két korombeli nővel találkozom. Hartmann Éva elegáns nő, aki egy idősebb, vagyonos férfihoz ment hozzá. Sötét haját oldalt elválasztva hordja. Vadász Márta Béla legjobb barátjával, Bandival házasodott össze. Vörös haja van, az arca kedves és türelmes. Megfeszítetten figyelem Évát és Mártát, próbálok rájönni, hogyan kellene viselkednem, mit kellene mondanom. Éva, Márta és a többi nő konyakot iszik. Én is konyakot iszom. Éva, Márta és a többi nő mindannyian dohányoznak. Egy Éva házában tartott vacsora után – ő készíti a legjobb májpástétomot, amit valaha ettem, hagyma mellett paprikát is tesz bele – megjegyzem Bélának, hogy én vagyok az egyetlen, aki nem dohányzik, mire másnap egy ezüst cigarettatárcát és egy ezüstszínű szipkát hoz nekem. Nem tudom, hogyan kell használni – hogyan illesszem belé a cigarettát, miként tüdőzzem le, hogyan fújjam ki a füstöt a számon. Próbálom a többi nőt utánozni. Felcicomázott szajkónak érzem magam, csak egy utánzat vagyok, akit olyan szép ruhákba öltöztettek fel, amelyeket az apám nem nekem készített.

Tudják-e vajon, mit jártam meg? Ahogy ott üldögélünk a szalonokban meg a díszes ebédlőasztalok körül, hosszan elnézem a barátainkat meg az ismerőseinket, és közben tűnődöm. Ők is elvesztették vajon ugyanazokat a dolgokat, amelyeket Béla és én elvesztettünk? Nem beszélünk erről. A tagadás a pajzsunk. Ekkor még nem tudjuk, miféle sérülést állandósítunk azáltal, hogy elvágjuk magunkat a múlttól, hogy fenntartjuk az egyezményes hallgatásunkat. Meggyőződésünk, hogy minél gondosabban zárjuk el a múltat, annál épebbek és boldogabbak leszünk.

Próbálok megnyugvást találni újdonsült kiváltságaimban és vagyonomban. Nem lesz több hangos dörömbölés az ajtón, hogy szétszaggassa az álmomat – mondom magamnak. Csak a pehelypaplanok és a tiszta fehér lepedők nyugalma. Nincs több éhezés. Csak eszem és eszem – Mariska rozskenyerét, haluskát, az egyik adagot savanyú káposztával, a másikat szlovák juhtúróval, brindzával. Lassanként kigömbölyödöm. Az emlékek és a veszteség csak egy kis szelet belőlem. Ellenük feszülök, újra és újra visszaszorítom őket, hogy tudják, hol a helyük. Nézem, ahogy kezem az ajkamhoz emeli az ezüst cigarettaszipkát, majd leereszti. Úgy teszek, mintha ez is csak egy újabb tánc lenne. Minden gesztust meg tudok tanulni.

A felszedett súlyom nem csupán a gazdag étkezéseknek köszönhető. Tavasz elején rájövök, hogy terhes vagyok. Auschwitzban nem menstruáltunk. Talán a folytonos aggodalom és éhezés elég volt ahhoz, hogy megállítsa a ciklusunkat, de az is lehet, hogy a rendkívüli súlyveszteség okozta. És a testem, az a test, amely éhezett, csonttá fogyott, és amit halottnak hittek, most új életnek ad otthont. Megszámolom az utolsó havi vérzésem óta eltelt heteket és arra jutok, hogy a fogantatás a nászutunkon történt, talán épp a vonaton. Beszélek Évával és Mártával: kiderül, hogy ők is terhesek.

Azt várom, hogy az orvosom, az Éger család orvosa, az a férfi, aki Béla születését is levezette, gratulálni fog. De ehelyett kioktat. – Maga nem elég erős – mondja. Sürget, hogy kérjek időpontot abortuszra, lehetőleg minél hamarabb. Nemet mondok. Könnyek közt rohanok haza. Utánam jön. Mariska beengedi a nappaliba. – Égerné, bele fog halni, ha megszüli ezt a gyereket – mondja nekem. – Maga túl sovány, és túl gyenge.

Belenézek a szemébe. – Doktor úr, életet fogok adni neki. Jó éjszakát!

Béla kikíséri az ajtóig. Hallom, hogy a férjem bocsánatot kér az orvostól a tiszteletlenségemért. – Szabó lánya, nem tudja, hogyan kell viselkedni – magyarázza. A szavak, amelyeket azért mond ki, hogy megvédjen velük, újabb kis lyukat ütnek a még mindig törékeny önbecsülésemen.

De a méhem tágulásával együtt nő az önbizalmam és a határozottságom is. Nem bújok meg a sarokban. Felszedek húsz kilót, és amikor az utcán sétálok, kitolom a pocakomat, és nézegetem a tükörképem, amint ez az új kiadásom végigsuhan a kirakatüvegekben. Nem ismerem fel egyből ezt az érzést. De aztán eszembe jut. Ilyen érzés az, ha valaki boldog.

Klára és Csicsi 1947 tavaszán házasodnak össze, és Béla meg én Béla zöld Opel Adamjében autózunk el Kassára az ünnepségre. Újabb olyan jelentős alkalom ez, amelyen a szüleink nem lehetnek jelen, egy újabb boldog nap, amit beárnyékol a hiányuk. De gyereket várok, teljes az életem, és nem hagyom, hogy a szomorúság lehúzzon magával. Magda a családi zongorán játszik. Azokat a dalokat énekli, amelyeket apánk szokott volt annak idején. Béla két ellentétes szándék közt vívódik: magával húzzon táncolni, vagy leültessen, mert a lábamnak pihennie kell? Nővéreim a pocakomra rakják a kezüket. Ez a bennem növekvő új élet mindannyiunkhoz tartozik. Az újrakezdésünk. Egy darabka a szüleinkből és a nagyszüleinkből, amely tovább él majd, és tovább örökíti őket a jövőbe.

Erről beszélgetünk a zene szünetében, amikor a férfiak szivarra gyújtanak. A jövőről. Csicsi bátyja, Imre, hamarosan elköltözik Sydney-be. A családunkból már így is annyira kevesen maradtunk! Nem tetszik a gondolat, hogy még jobban szétszéledhetünk. Már Eperjesen is túl nagy távolságra érzem magam a nővéreimtől. Mielőtt az éjszaka véget ér, és Bélával hazaindulnánk, Klára behúz engem és Magdát a hálószobába.

– Valamit el kell mondanom nektek, kicsikéim – kezd bele.

Magda homlokráncolása elárulja nekem, hogy ő már tudja, mit fog mondani Klára.

– Ha Imre elmegy Sydney-be – szólal meg Klára –, mi is megyünk.

Ausztrália. Eperjesi barátaink körében a Csehszlovákiában folyamatban lévő kommunista hatalomátvétel miatt szintén sok szó esik az emigrálásról, talán Izraelbe, talán Amerikába, de a bevándorlási politika Ausztráliában engedékenyebb. Éva és férje is említették Sydney-t. De az olyan messze van! – Mi lesz a karriereddel? – kérdezem Klárát.

– Sydney-ben is vannak zenekarok.

– Nem beszélsz angolul.

Minden lehetséges kifogást a fejéhez vágok. Mintha csak ezek olyan ellenvetések lennének, amelyekre ő magától még nem gondolt.

– Csicsi tett egy ígéretet – mondja. – Az apja közvetlenül a halála előtt azt mondta neki, hogy vigyázzon a testvérére. Ha Imre megy, mi is megyünk.

– Szóval mindketten magamra hagytok – szólal meg Magda. – Azok után, hogy mennyit küzdöttünk a túlélésért, azt hittem, együtt maradunk.

Emlékszem arra az áprilisi éjszakára, csupán két éve volt, amikor amiatt aggódtam, hogy Magda meg fog halni, és a verést vagy még annál is rosszabbat kockáztatva átmásztam egy falon, hogy friss répákat szedjek neki. Olyan megpróbáltatást éltünk túl, amely azóta is kísért az emlékeinkben – és mindketten azért éltük túl, mert a másik védelmezett, és célt adott, hogy életben maradjunk. A nővéremnek köszönhetem az életemet.

– Hamarosan férjhez mész – nyugtatom. – Meglátod. Senki nem olyan vonzó, mint te.

Még nem értem, hogy a nővérem fájdalma nem abból táplálkozik, hogy magányos, sokkal inkább abból, hogy azt hiszi, méltatlan a szeretetre. De ahol ő fájdalmat, poklot, hiányt és sérülést lát saját magában, ott én valami mást látok. A bátorságát. A diadalát és az erejét. Olyan ez, mint az első napunkon Auschwitzban: amikor a haj nélküli arcából sokkal tisztábban láttam meg kiragyogni a gyönyörű szemét.

– Érdekel most valaki? – kérdezem. Pletykálkodni akarok, ahogy lánykorunkban tettük. Magda mindig sziporkázva előadott történetekkel szórakoztat minket, vagy éppen mulatságosan utánoz valakit – el tudja érni, hogy a társaságában még a legnehezebb dolgot is könnyednek érezze az ember. Azt szeretném, hogy álmodozzon.

Magda megrázza a fejét. – Nem gondolok senkire – mondja. – Egy helyre gondolok. – Egy képeslapra mutat, amelyet az öltözőasztalán álló tükör keretébe tűzött. A lapon egy kopár sivatag látható, meg egy híd. El Paso, olvasom ki a képen keresztbe futó feliratot. Lacitól jött. – Ő lelépett – mondja Magda. – Én is meg tudom tenni.

Nekem El Paso olyan, mintha a világ végén lenne. – Laci megkért, hogy költözz oda hozzá?

– Dicuka, az én életem nem tündérmese. Nem számítok arra, hogy jön egy férfi, és megment. – Úgy dobol az ujjaival a combján, mintha csak zongorán játszana. Még akar valamit mondani. – Emlékszel, mi volt mama zsebében azon a napon, amikor meghalt?

– Klári magzatburka.

– És egy egydolláros bankjegy. A dollár, amit Matilda néni küldött valamikor Amerikából.

Miért nem tudok erről? Olyan sok apró dologgal jelezte anyánk a reményét! Nemcsak az egydolláros bankjeggyel, amire nem emlékszem, és a magzatburokkal, amire igen, de a schmaltzcal, a csirkezsírral, amit a főzéshez pakolt a téglagyárba, meg a Klárának szóló levéllel is. Úgy tűnik, mintha Magda anyánk gyakorlatiasságát tükrözné vissza – és a reményét.

– Laci nem fog elvenni engem – mondja. – De valahogy akkor is eljutok Amerikába. – Magda levelet írt Matilda néninek, és egy támogatási nyilatkozatot kért tőle a bevándorlási kérelméhez.

Ausztrália. Amerika. Miközben a következő generáció itt mocorog bennem, a nővéreim azzal fenyegetnek, hogy ellebegnek az elérhetetlen messzeségbe. Én voltam az első, aki egy új élet mellett döntöttem a háború után. Most rajtuk a döntés sora. Örülök, hogy megteszik. De mégis arra a napra gondolok a háború alatt, amikor túlságosan rosszul voltam ahhoz, hogy dolgozni menjek, amikor Magda nélkülem ment el a lőszergyárba, és lebombázták az üzemet; és amikor elszökhetett volna, de ehelyett úgy döntött, hogy visszajön a barakkba, és megment. Azóta sikerült egy jó és szerencsés életre lelnem. Már nincs szükség arra, hogy Magda gondoskodjék a túlélésemről. De ha van egy apró darabja a pokolnak, ami hiányzik, akkor az az, amely megértette velem, hogy a túlélésünk az egymásrautaltságunkon múlik, hogy egyedül nem lehetséges túlélni. Amikor különböző irányokat választunk, a nővéreim és én, nem áll-e fenn a veszélye annak, hogy megtörjük a varázst?

Béla épp nincs a városban, amikor egy szeptemberi hajnalon megérkeznek az első fájások. Újra és újra belém markolnak, és annyira erősek, hogy szinte kettétörnek. Felhívom Klárát. Amikor két órával később megérkezik, az orvos még mindig nincs sehol. Abban a szobában vajúdom, ahol Béla született, ugyanabban az ágyban. Amikor meggörnyedek a fájdalomtól, úgy érzem, összekapcsolódom az anyjával, azzal a nővel, akivel sohasem volt lehetőségem megismerkedni. A kisbabának, akit most próbálok a világra hozni, nem lesznek nagyszülei. Az orvos még mindig nem érkezett meg. Klára köröz körülöttem, vízzel kínálgat, letörli az arcom. – Tűnj innen! – üvöltök rá. – Nem bírom elviselni a szagodat! – Nem lehetek én magam a gyerek, miközben gyereket szülök. Be kell laknom magamat, és ő eltérít ettől. A vajúdás fájdalmas ködéből elébem ötlik annak a terhes nőnek az emléke Auschwitzból, aki összekötött lábakkal vajúdott és haldokolt. Nem tudom távol tartani az arcát és a hangját, beszivárog a szobába, itt van velem. Kísért. Inspirál. Testének és szívének minden ösztöne az élet felé mutatott, noha őt és a kisbabáját is épp a kimondhatatlanul kegyetlen halálba küldték. Eláraszt a szomorúság. Földcsuszamlás vagyok. Szétrepesztem magam az ő kínjának éles peremén. Elfogadom a fájdalmamat, mert neki nem volt döntési lehetősége. Elfogadom a fájdalmamat, hogy ez kitörölhesse az övét, kitöröljön minden emléket, mert ha ez a fájdalom nem pusztít el, akkor jó eséllyel az emlékek fognak. Az orvos végre megérkezik. Elfolyik a magzatvíz, és érzem, ahogy a kisbaba kilő belőlem. – Kislány! – kiált fel Klára. Egy pillanatra teljesnek érzem magam. Itt vagyok. A pici lányom itt van. Minden jól van, minden rendben van.

Annamáriának szeretném elnevezni, mert ez romantikus, francia hangzású név, de a kommunisták jegyzéket állítottak össze az elfogadható nevekről, és az Annamária nem szerepel köztük. Így a fordítottja mellett döntünk: a Marianne mellett, ezzel tisztelegve Béla unokatestvére, Marianna előtt, aki engem még mindig ostoba libának hív, mert felbontottam az eljegyzést Béla és az ő barátnője között – a barátnője azóta már halott. Béla szivarokat osztogat. Nem hajol meg a hagyomány előtt, miszerint csak fiú születése esetén kell szivart osztani. Megünnepli a lányát minden elképzelhető szertartással, minden büszkeséget tükröző cselekedettel. Egy ékszerdobozt hoz nekem. Bélyeg nagyságú, összefonódó kockákból álló arany karkötőt találok benne, kétféle aranyból. Nehéznek tűnik, de könnyű.

– A jövőre – mondja Béla, és rácsatolja a kezemre.

Kimondja, és én tudom az életem irányát. Megvan, miért fogok kiállni: ezért a gyerekért. Az iránta érzett elkötelezettségem annyira teljes és egységes lesz, akár a csuklómra fonódó aranykarika. Látom a célomat. Azért fogok élni, hogy biztosítsam: neki soha ne kelljen átélnie azt, amit én átéltem. A folytonosság, köztem és közte, a közös gyökereinkből nő majd ki, és egy új ágat hajt, amely a remény és az öröm felé nyújtózik.

Azért még megtesszük az óvintézkedéseket. Megkereszteljük. A biztonság kedvéért. Ugyanazon okból, amiért barátaink, Márta és Bandi egy magyar családnevet, a Vadászt használják a zsidó nevük helyett.

De mennyire irányíthatjuk valójában a saját sorsunkat? Márta gyereke halva születik.

Marianne négy és fél kilót nyom születésekor. Kitölti az egész babakocsit.

– Szoptassak? – kérdezem a német gyerekorvosnőtől.

– Mit gondol, mire vannak a mellei? – kérdez vissza.

Rengeteg tejem van. Több mint elég, hogy megetessem Marianne-t, sőt még Éva barátnőm gyerekét is. Minden éhséget csillapítani tudok. Én vagyok a bőség. Előrehajolok hozzá, miközben szoptatok, hogy sohase kelljen erőlködnie, amikor el akarja érni a testemet, a forrását. Minden cseppet odaadok neki. Amikor kiürít, akkor érzem a legteljesebbnek magam.

*

Marianne-t annyira védelmezzük, ölelgetjük, gondozzuk és bebugyoláljuk, hogy amikor 1948 novemberében, tizennégy hónapos korában megbetegszik, először nem is akarom elhinni. Már kiismertem a nyűgösségét. Éhes, gondolom. Fáradt. De amikor megint odamegyek hozzá éjszaka, érzem, hogy felszökött a láza. Tűzforró. A szemei üvegesek. A teste panaszkodik; sírás szakad ki belőle. De túlságosan beteg ahhoz, hogy felfogja a jelenlétemet. Vagy hogy számítson neki, hogy ott vagyok. Nem akar szopni. A karjaim nem nyújtanak neki vigaszt. Pár percenként mély, fojtogató köhögés szorítja össze a mellkasát. Felébresztem a háznépet. Béla kihívja az orvost, aki őt magát és Marianne-t is segített világra hozni, majd elkezd fel-alá járkálni a szobában, ahol született.

A doktor szigorúan beszél velem. Marianne-nak tüdőgyulladása van. – Élet és halál közt lebeg – mondja. Mérgesnek hangzik, mintha a betegség az én hibám lenne, mintha nem hagyhatná, hogy elfelejtsem, hogy Marianne életének már a kezdete is kockázaton alapult, az én ostoba elszántságomon. Most aztán láthatom, mire jutottam ezzel. De az is lehet, hogy amit haragnak hallok a hangjában, valójában csak kimerültség. A gyógyításnak él. Milyen gyakran végződhet a munkája veszteséggel!

– Mit tegyünk? – kérdezi Béla. – Mondja meg, mit tegyünk!

– Hallottak már a penicillinről?

– Persze, természetesen.

– Szerezzenek bébipenicillint. Gyorsan.

Béla csak bámul rá, elképedve, miközben az orvos összegombolja a kabátját.

– Maga az orvos. Hol találunk penicillint? – kérdi követelően.

– Éger úr, ebben az országban nincs penicillin. Legalábbis olyan nem, amit legálisan meg lehetne vásárolni. Jó éjszakát! Sok szerencsét!

– Bármennyi pénzt megadok érte!

– Értem – mondja a doktor. – Ezt magának kell megszerveznie.

– A kommunisták? – vetem fel, amikor az orvos már távozott. Ők szabadították fel Szlovákiát a náci megszállás alól. Körüludvarolták Bélát, a vagyonát és a befolyását. Felajánlották neki a mezőgazdasági miniszteri posztot, ha belép a pártba.

Béla megrázza a fejét. – A feketepiacon közvetlenebb kapcsolatokat is találhatunk – mondja.

Marianne nyugtalan álomba zuhant. Nem szabad hagynom, hogy kiszáradjon, de nem hajlandó se vizet, se tejet inni. – Add ide a pénzt – mondom –, és mondd meg, hová menjek.

A feketézők a törvényes árusok mellett folytatják üzelmeiket a város központjában álló piacon. Bélát itt felismernék, de én megőrizhetem névtelenségemet. El kell mennem a henteshez, és átadni egy rejtjeles üzenetet, aztán elmenni a pékhez, és elmondani még egy jelszót, és ezután valaki meg fog keresni. A virágárus közelében lép mellém a küldött.

– Penicillin kell – mondom. – Egy beteg gyereknek elegendő mennyiség.

Nevet a lehetetlen kérésemen. – Itt nincs penicillin – mondja. – Ahhoz Londonba kell repülnöm. Ma elindulhatok. Holnapra visszaérek. De sokba fog kerülni. – Az ár, amit megnevez, kétszerese annak, mint amennyi pénzt Béla újságpapírba csomagolva a retikülömbe rejtett.

Nem ingok meg. Elmondom, hogy mennyit vagyok hajlandó fizetni. Pontosan azt az összeget nevezem meg, ami nálam van. – Meg kell lennie. Ha maga nem vállalja, megyek, és keresek mást. – Az őrre gondolok, azon a napon, amikor elhagytuk Auschwitzot, az én cigánykerekemre és az ő kacsintására. Ahhoz a részéhez kell beszélnem ennek az embernek, amelyik hajlandó velem együttműködni. – Látja ezt a karkötőt? – Felhúzom a ruhám ujját, hogy megmutassam az arany karkötőt, amelyet Marianne születése óta mindennap magamon viselek.

Bólint. Talán azt képzeli el, hogyan mutatna a felesége vagy a barátnője csuklóján. Talán azt számolja fejben, hogy mennyi pénzt kaphat érte.

– A férjem ezt akkor adta nekem, amikor a lányunk megszületett. Most megadom magának a lehetőséget, hogy megmenthesse a lányunk életét.

Látom, hogy a szemében megcsillan valami, ami erősebb a kapzsiságnál. – Adja ide a pénzt – mondja. – Tartsa meg a karkötőt.

Másnap este a doktor eljön, hogy segítsen beadni az első adag penicillint. Addig marad, amíg Marianne láza csillapodni nem kezd, és végre meg tudom szoptatni.

– Tudtam, hogy megoldják – mondja a doktor.

Reggelre Marianne már elég jól van ahhoz, hogy mosolyogjon. Szoptatás közben alszik el. Béla megcsókolja a homlokát és az arcomat.

Marianne jobban van, de a felszín alatt másfajta veszélyek érlelődnek. Béla nem fogadja el a mezőgazdasági tárcát – azt mondja, a tegnapi nácikból lettek a ma kommunistái – és egyik nap a lenyitható tetejű Opel Adamjét leszorítják az útról. Bélának nem esik baja, de a sofőrje kisebb zúzódásokat szenved. Béla meglátogatja a sofőrt, ételt visz neki, és szeretne jobbulást kívánni. A férfi résnyire kinyitja az ajtót, de nem hajtja ki teljesen. A felesége átkiabál a másik szobából. – Ne engedd be! – mondja. Béla belöki az ajtót, és az asztalon anyja egyik legszebb terítőjét pillantja meg. Hazajön, és végigellenőrzi a szekrényt, ahol a finom vászonneműket tartjuk. Számos dolog hiányzik. Azt várom, hogy dühös lesz, hogy kirúgja a sofőrt, és talán más alkalmazottakat is. Vállat von. – Ne hagyd használatlanul a szép holmijaidat – mondja nekem. – Sose tudhatod, mikor tűnnek el.

Családunk lakására gondolok, amit vastagon befedett a trágya, a zongoránkra, amely az utca végén levő kávéházban állt, és arra, hogy a politika nagy pillanatai – amikor a hatalom új kezekbe vándorol, vagy amikor újrarajzolják a határokat – egyben mindig személyesek is. Košicéből Kassa lesz, majd ismét Košice.

– Nem tudom ezt tovább csinálni – mondom Bélának. – Nem élhetek célkereszttel a hátamon. Az én lányom nem veszítheti el a szüleit.

– Nem – mondja egyetértően.

Matilda néni jut eszembe. Magda megkapta tőle a nyilatkozatot, és most a vízumra vár. Már-már azon vagyok, hogy felvessem Bélának, követnünk kellene Magdát Amerikába, amikor eszembe jut: Magdát figyelmeztették, hogy akár éveket is várhat, mivel még ha van is támogatója, a bevándorlást kvóták korlátozzák. Nem kezdhetünk bele egy többéves procedúrába, ha meg akarjuk védeni magunkat a kommunistáktól. Ennél gyorsabb kiútra van szükségünk.

1948. december 31-én Márta és Bandi átjönnek hozzánk megünnepelni az újévet. Lelkes cionisták. Pohárköszöntőt mondanak Izrael új államára, egyik pohár a másikat követi.

– Elmehetnénk oda – mondja Béla. – Elindíthatnánk ott egy vállalkozást.

Ez nem az első alkalom, hogy elképzelem a palesztinai jövőmet. A középiskolában cionista voltam, és Erikkel ábrándoztunk arról, hogy a háború után együtt élünk majd Palesztinában. Az előítéletek és a bizonytalanság közepette nem tudtuk megakadályozni, hogy az osztálytársaink leköpdössenek minket, vagy hogy a nácik elfoglalják az utcáinkat, de szószólói lehettünk egy jövőbeli otthonnak, építhettünk magunknak egy biztos helyet.

Nem tudom, hogy Béla javaslatában a régi, elhalasztott álmom megvalósulását üdvözöljem, vagy inkább aggódni kezdjek amiatt, hogy illúziókban bízunk, és a várakozásaink csalódáshoz vezetnek majd. Izrael olyannyira új állam, hogy még az első választást sem tartották meg, és máris háborúban áll arab szomszédaival. Emellett még nem született meg a hazatérési törvény sem, az a törvény, amely jó pár évvel később jogot ad majd minden zsidónak, bármely országban lakjék is, hogy kivándoroljon, és letelepedjen Izraelben. Illegálisan kell odajutnunk, hajóutunkat a Bricha segítségével kell megszervezni. Ez egy földalatti szervezet, amely segített a zsidóknak elmenekülni Európából a háború alatt. Még ma is földalatti mozgalomként működnek és még mindig segítik az embereket – a menekülteket, a jogfosztottakat, a hajléktalanokat és a hontalanokat – abban, hogy új életet kezdhessenek. De ha helyet is kapnánk egy hajón, még akkor sem biztos a tervünk. Csupán egy éve történt, hogy az Exodust, amely négyezer-ötszáz Izraelben menedéket és a letelepedés lehetőségét kereső zsidó emigránst szállított, visszafordították Európába.

De most szilveszter van. Reménykedünk. Bátornak érezzük magunkat. 1948 utolsó óráiban kezd alakot ölteni a jövőre vonatkozó tervünk. Az Éger-vagyonból megvesszük az összes szükséges berendezést, amire szükségünk lesz ahhoz, hogy beindítsunk egy vállalkozást Izraelben. A következő hetekben, hosszas kutatás után, Béla úgy dönt majd, hogy egy makarónigyár lenne a legbölcsebb befektetés, és összepakolunk egy vagonnyit a személyes dolgainkból, ami elég lesz arra, hogy az első pár évet valahogy kihúzzuk új otthonunkban.

Mi, magyarok nem fejezhetjük be az éjszakába nyúló italozást anélkül, hogy korhelylevest együnk. Mariska gőzölgő tányérokon hozza be az ételt.

– Jövőre Jeruzsálemben! – mondjuk.

A következő hónapokban Béla megvásárolja a tehervagont, amely az Éger-vagyont Olaszországba szállítja majd, ahonnét hajó viszi tovább a dolgainkat Haifába. Megveszi a makarónigyárhoz szükséges nélkülözhetetlen felszereléseket. Én intézem az ezüstnemű és az aranymonogramos porcelán elcsomagolását. Ruhákat veszek Marianne-nak, elegendőt a következő öt évre, és drágaköveket varrok a zsebeikbe meg a szegélyeikbe.

Előreküldjük a vagont, és úgy tervezzük, hogy követjük majd, amint a Bricha segít hajót találnunk.

Egy télvégi napon, amikor Béla épp üzleti úton van, ajánlott levél érkezik neki Prágából, amelyet én veszek át, és nem várom meg vele, hanem elolvasom. A háború előtt, írja a levél, azok a csehszlovák állampolgárok, akik már korábban kivándoroltak Amerikába, regisztrálhatták az Európában maradt családtagjaikat egy olyan törvény alapján, mely szerint az üldöztetést szenvedők soron kívül kérelmezhetnek amerikai vízumot, és így nem esnek a menekültek számát korlátozó kvóta hatálya alá. Béla nagy-nagybátyja, Albert, aki az 1900-as évek elejétől Chicagóban él, regisztrálta az Éger családot. Most egyike vagyunk annak a két cseh családnak, akiket a háború előtt regisztráltak, és így lehetőségünk nyílik menedékjogot kérni Amerikában. Bélának azonnal jelentkeznie kell a prágai amerikai konzulátuson a dokumentumainkért.

A vagonunk már útban van Izrael felé. Az új életünk szinte karnyújtásnyi közelségbe került. Mindent elrendeztünk. Már meghoztuk a döntésünket. A szívem mégis hevesebben kezd verni a hír hallatán, ettől a váratlan lehetőségtől. Amerikába mehetnénk, mint Magda, de nem kellene várakoznunk. Béla hazaér az útjáról, és én könyörgök neki, hogy menjen el Prágába a dokumentumokért. – Biztos, ami biztos – unszolom. – Csak óvintézkedésképpen. – Vonakodva ugyan, de elmegy értük. A papírokat az öltözőszekrényem felső fiókjába rejtem, a fehérneműim közé. Biztos, ami biztos.

10. fejezet

Menekülés

A parkból jövök haza Marianne-nal 1949. május 19-én, és Mariska zokog.

– Letartóztatták Éger urat! – nyöszörgi. – Elvitték!

Már hónapok óta tudatában voltunk annak, hogy szabadságunk napjai meg vannak számlálva. Amellett, hogy Béla kocsiját az előző évben leszorították az útról, a kommunisták mostanra kisajátították Béla vállalkozását, lefoglalták az autónkat, és bepoloskázták a telefonunkat. A vagyonunkat biztonságban tudhattuk az Izraelbe tartó vagonban, mi pedig maradtunk, arra várva, hogy a Bricha megszervezze az utazásunkat. Maradtunk, mert még nem tudtuk elképzelni, hogy elmenjünk. És most fennáll a kockázata annak, hogy az apja nélkül kell majd felnevelnem a lányomat. Ezt nem fogadom el. Nem. Először is meg kell szüntetnem magamban az aggodalmat és az összegyűlt félelmet. Ki kell zárnom agyamból a lehetőséget, hogy Bélát éppen kínozzák, vagy hogy már nem is él. Olyanná kell válnom, mint anyám volt azon a reggelen, amikor kilakoltattak minket az otthonunkból, és a téglagyárba küldtek. A leleményesség és a remény ügynökévé kell lennem. Úgy kell lépnem, mintha már lenne valamilyen tervem.

Megfürdetem Marianne-t, és megebédelek vele. Lefektetem aludni. Ezzel időt nyerek, hogy gondolkodni tudjak, és egyúttal biztosítom, hogy a lányom megkapja mindazt a táplálékot és kényelmet, amit csak megkaphat. Ki tudja, alszunk-e ma éjjel, és ha igen, hol? Egyik percből sodródom a másikba. Nem tudom, mi lesz a következő lépésem, csak annyit tudok, hogy valahogyan ki kell szabadítanom Bélát a börtönből, és hogy biztonságban kell tudnom a lányunkat. Összegyűjtök mindent, ami csak hasznos lehet, és amit anélkül vihetek magammal, hogy gyanút keltenék. Amíg Marianne alszik, kinyitom az öltözőszekrény fiókját, és előveszem belőle azt a gyémántgyűrűt, amelyet Béla készíttetett nekem akkor, amikor összeházasodtunk. Gyönyörű gyűrű – tökéletes, kerek gyémánt, aranyba foglalva –, de mindig is feszélyezett, ezért sose hordom. Ma felveszem. A ruhámba rejtem a papírokat, amiket Béla felvett a prágai amerikai konzulátuson. A lapos csomag a hátamnak feszül, a ruha öve a testemhez szorítja. Nem szabad a menekülő látszatát keltenem. Nem használhatom a bepoloskázott telefonunkat arra, hogy bárkitől is segítséget kérjek. De képtelen lennék anélkül elindulni, hogy beszélnék a nővéreimmel. Nem számítok rá, hogy tudnának segíteni nekünk, de tudatni akarom velük, hogy bajban vagyunk, és hogy talán nem látom őket többé. Felhívom Klárát. Felveszi a telefont, én pedig rögtönzök. Igyekszem nem sírni. Igyekszem, hogy ne remegjen meg vagy akadjon el a hangom. – Annyira örülök, hogy látogatóba jöttök! – mondom. Nem terveztek meglátogatni minket. Rejtjelezve beszélek. Remélem, hogy megérti. – Marianne folyton azt kérdezgeti, hol van Klára néni. Mondd csak, mikor is érkezik a vonatotok?

Hallom, hogy már-már kijavít, vagy visszakérdez, aztán egy rövid időre elhallgat, ahogy rájön, hogy valamit próbálok elmondani neki. Vonat, látogatás. Vajon mit rak össze ebből a néhány fogódzóból? – Este érkezünk – szólal meg végül. – Az állomáson leszek. – Valami módon ma este egy vonaton találkozik velünk? Ebben állapodtunk most meg? Vagy a beszélgetésünk még saját magunknak is túl rejtélyes volt ahhoz, hogy megértsük?

Belegyűröm az útleveleinket a retikülömbe, és várom, hogy Marianne felébredjen. Már kilenc hónapos kora óta szobatiszta, de amikor az alvás után felöltöztetem, hagyja, hogy pelenkát rakjak rá, és én belehajtogatom az arany karkötőmet. Nem viszek magammal semmi mást. Nem tűnhetek olyannak, mint aki menekül. Mindent, amit a nap hátralevő részében mondok azért, hogy biztonságba juttassam magunkat, egy olyan nyelven fogok mondani, amelyet kényszer hatására fedezek fel magamban. Egy olyan nyelven, amely nem zsarnoki vagy parancsoló, de nem is meghunyászkodó vagy gyáva. Passzívnak lenni azt jelenti: hagyod, hogy mások döntsenek helyetted. Agresszívnak lenni azt jelenti, hogy te döntesz mások helyett. Asszertívnek lenni azt jelenti, hogy a magad számára te hozol döntést. És bízol benne, hogy ez elég, hogy elég vagy.

Ó, de hiszen remegek! Kilépek a házból, Marianne-nal a karomon. Ha helyesen cselekszem, akkor nem térek vissza az Éger-kúriába, ma nem, és talán soha többé. Ma éjszaka már úton leszünk, hogy megtaláljuk új otthonunkat. Lehalkítom a hangomat. Megállás nélkül beszélek Marianne-hoz. A Marianne születése óta eltelt húsz hónapban a szoptatáson kívül ez lett a másik anyai sikerem: mindent elmondok a lányomnak. A nap folyamán folyamatosan mesélem neki, hogy mit csinálunk épp. Megnevezem az utcákat és a fákat. A szavak kincsek, amelyeket újból és újból felajánlok neki. Három nyelven beszél: magyarul, németül és szlovákul. Kvetina, mondja a virágra mutatva, szlovákul mondja ki a szót. Tőle tanulom újra, hogy milyen biztonságban és kíváncsinak lenni. És cserébe ezt tudom biztosítani neki – a veszélyt nem tudom megelőzni, de segíthetek neki abban, hogy tudja, mi történik, és hogy ő maga mennyit ér. Folytatom a monológot, így nem marad hely a félelem hangjának.

– Igen, egy virág, és nézd a tölgyet, kihajtottak a levelei, és ott egy tejeskocsi. Elmegyünk most a bácsihoz a rendőrkapitányságra, az egy nagy-nagy épület, olyan, mint a mi házunk, csak hosszú folyosók vannak benne… – Úgy beszélek hozzá, mintha ez egy hétköznapi kirándulás volna, és mintha az az anya lehetnék számára, akire nekem lenne szükségem.

A rendőrkapitányság félelmet kelt bennem. Amikor a fegyveres őrök bevezetnek az épületbe, kis híján hátat fordítok és elszaladok. Férfiak egyenruhában. Férfiak fegyverekkel. Nem bírom elviselni a hatalom ilyenfajta kifejezését. Eltérít az irányomtól, kiszakít a helyemből. Elveszek és elveszítem az irányt a felém áramló fenyegetésükben. De minden perc, amit késlekedéssel töltök, csak egyre nagyobb veszélybe sodorja Bélát. Már megmutatta: őt nem abból a fából faragták, hogy hátraarcot vág és engedelmeskedik. A kommunisták pedig már megmutatták, hogy nem viselik el az ellenvéleményt. Meddig fognak elmenni, hogy megleckéztessék, hogy kicsikarjanak belőle valami elképzelt információt, hogy meghajlítsák az akaratuk előtt?

És mi lesz velem? Hogyan fognak megbüntetni, ha felfedem a látogatásom célját? Felidézem azt a magabiztosságot, amelyet akkor leltem meg magamban, amikor penicillint vásároltam a feketézőtől. Akkor a legnagyobb kockázat az volt, hogy nemet mond. Többet kockáztattam volna azzal, ha nem kérdezem meg tőle azt, amit meg kellett kérdezni Marianne életének megmentéséhez. Ma a határozottságom megtorláshoz, bebörtönzéshez és kínzáshoz vezethet. Ugyanakkor az is kockázattal jár, ha nem próbálom meg.

A foglár egy hokedlin ül egy magas pult mögött. Nagydarab férfi. Félek, hogy Marianne észreveszi, hogy kövér, és túl hangosan ki is mondja ezt, ezzel pedig elpuskázza az esélyünket. A szemébe nézek. Mosolygok. Nem úgy fogom kezelni őt, mint amilyen most, hanem úgy, mint amilyen reményeim szerint tudna lenni. Úgy beszélek vele, mintha máris birtokomban lenne az, amit akarok. – Köszönöm, uram – mondom szlovákul –, nagyon köszönöm, hogy visszaadta a lányomnak az apját. – Homloka összeráncolódik zavarában. Farkasszemet nézek vele. Leveszem a gyémántgyűrűmet. Felé tartom. – Gyönyörű dolog, ha egy apa és a lánya újra találkozhatnak – folytatom, és közben ide-oda forgatom az ékkövet, amely így csillagként tündököl a halovány fényben. A gyémántot szemléli, és aztán egy végeérhetetlen pillanatig a szemembe néz. A felettesét fogja hívni? Kirántja Marianne-t a kezeim közül, és letartóztat? Vagy inkább saját magának kaparintana meg valamit, ezért segít nekem? A mellkasom összeszorul, és megfájdul a karom, miközben ő a lehetőségeket mérlegeli. Végül a gyűrű után nyúl, és a zsebébe csúsztatja.

– Név? – vakkantja oda.

– Éger.

– Jöjjön.

Keresztülmegyünk egy ajtón, majd néhány lépcsőfokot mászunk lefelé. – Mindjárt találkozunk apuval – mondom Marianne-nak, mintha csak a vonat elé mennénk ki hozzá. Lehangoló, szomorú hely ez. És a szerepek a fejük tetejére álltak. Hányan lehetnek itt bezárva, akik egyáltalán nem bűnözők, csak a hatalommal való visszaélés áldozatai? Akkor voltam utoljára rabok között, amikor magam is rab voltam. Már-már szégyellni kezdem magam, amiért a rácsnak ezen az oldalán állok. És elborzaszt a gondolat, hogy az önkény rettenete egy pillanat alatt megcserélheti a helyeinket.

Béla egyedül van egy cellában. A hétköznapi ruháit viseli – nem öltöztették rabruhába –, és felpattan a priccsről, amikor meglát minket. Kinyúl a rácson át, hogy megfogja Marianne kezét.

– Marcsuka – mondja. – Látod a vicces kiságyamat?

Azt hiszi, hogy látogatóba jöttünk. Egyik szeme körül monokli feketéllik. Ajkára vér száradt. Látom, hogy két arcot visel egyszerre – az ártatlant és boldogat Marianne-nak, és a fürkészőt nekem. Miért hoztam el egy gyereket a börtönbe? Miért teszem ki annak Marianne-t, hogy mindig emlékeznie kelljen majd erre a képre, amelyet ha megnevezni nem is tud, a zsigereiben raktároz el? Igyekszem nem védekező álláspontra helyezkedni. Próbálom a szememmel elmondani neki, hogy bízhat bennem. És próbálom elárasztani szeretettel, az egyetlen érzéssel, amely nagyobb a félelmemnél. Sohasem szerettem őt jobban, mint ebben a pillanatban, amikor ösztönösen elkezd játszani Marianne-nak, hogy ezt a zord és rémisztő helyet valami ártalmatlanná zsugorítsa össze.

A foglár kinyitja a cellaajtót. – Öt perc! – kiáltja hangosan. Megpaskolja a zsebét, amiben a gyémántgyűrű lapul. Aztán visszavonul a folyosóra, és a hátát mutatja nekünk.

Kirángatom Bélát a cellából, és visszafojtom a lélegzetemet, amíg mindhárman ki nem érünk az utcára, Béla, Marianne meg én. Segítek Bélának a mocskos zsebkendőjével letörölni a vért az ajkáról. Megindulunk a pályaudvar felé. Nem kell, hogy megvitassuk, merre menjünk. Olyan az egész, mintha mindent előre kiterveltünk volna: a letartóztatását, a hirtelen szökésünket. Mindent menet közben találunk ki, de valami olyan szédítő érzés fog el, mintha csak itt maradt lábnyomokban lépdelve sietnénk előre a mély hóban, és meglepődve tapasztalnánk, hogy a meglévő nyomok pontosan illeszkednek a tempónkhoz és a lábunk méretéhez. Olyan az egész, mintha egy előző életünkben már megjártuk volna ezt az utat, és most az emlékezetünk vezetne minket. Örülök, hogy Béla tudja hozni Marianne-t. Az én karom csaknem érzéketlenné dermedt.

Most az a legfontosabb, hogy kijussunk az országból. Hogy elmeneküljünk a kommunistáktól. Hogy eljussunk a legközelebbi olyan helyre, ahol jelen vannak a szövetséges erők. A pályaudvaron Bélát és Marianne-t otthagyom egy félreeső padon ülve, és egyedül veszek három jegyet Bécsbe, meg egy nagy halom szendvicset. Ki tudja, mikor ehetünk újra?

Még negyvenöt percet kell várnunk a vonat indulásáig. Negyvenöt további percet, ami alatt felfedezhetik Béla üres celláját. Hát persze hogy rendőröket fognak küldeni a pályaudvarra. A pályaudvar az a hely, ahol a szökevények nyomára lehet bukkanni. És Béla most szökevény. Én pedig a bűntársa vagyok. A lélegzetemet számolom, hogy visszatartsam a remegést. Amikor újra csatlakozom a családomhoz, Béla épp egy vicces történetet mesél Marianne-nak egy galambról, aki azt hiszi magáról, hogy pillangó. Igyekszem nem nézni az órára. A padon ülök, Marianne Béla ölében, nekik dőlök, próbálom eltakarni Béla arcát. A percek lassan vánszorognak előre. Kicsomagolok egy szendvicset Marianne-nak. Próbálok én is enni egy falatot.

Ezután a hangosbemondó kihirdet valamit, amitől úgy elkezd vacogni a fogam, hogy képtelen vagyok enni. – Éger Béla, kérjük, jelentkezzen az információs pultnál – darálja a bemondó. A hang keresztülhasít a jegyértékesítés zúgásán, a gyermeküket szidó szülők hangján, az elválásokon és a búcsúzásokon.

– Ne nézz fel – suttogom. – Akármit is teszel, de ne nézz fel.

Béla megcsiklandozza Marianne-t, próbálja megnevettetni. Aggódom, hogy túl nagy zajt csapnak.

– Éger Béla azonnal jöjjön az információhoz – szólal meg a bemondó. Érzékeljük hangjában a növekvő sürgetést.

A nyugat felé induló vonat végre beáll az állomásra.

– Szállj fel a vonatra! – mondom. – Rejtőzz el a vécében, mert lehet, hogy átkutatják a vonatot.

Igyekszem, hogy ne nézzek körül rendőrök után kutatva, miközben sietősen felszállunk. Béla Marianne-nal a vállán szalad. A kislányunk boldogan sikoltozik. Nincs nálunk poggyász, ami az utcán idefelé még nem kelthetett feltűnést, de most aggódom, hogy a csomagok hiánya gyanúba keverhet minket. Csaknem hét óra alatt ér a vonat Bécsbe. Még ha sikerül is kijutnunk Eperjesről, akkor is fennáll a veszélye, hogy bármelyik állomáson felszállhatnak a rendőrök, és átkutathatják a vonatot. Nem maradt időnk hamis papírokat beszerezni. Vagyunk, akik vagyunk.

Találunk egy üres fülkét, odaülünk az ablakhoz, és lefoglalom Marianne-t, megszámoljuk az összes cipőt a peronon. Azok után, hogy megszöktettem Bélát a börtönből, a gondolatát is nehezen viselem annak, hogy eltűnjön a szemem elől. Nem állom ki, hogy tovább folytatódjon és tovább növekedjen a veszély. Béla megcsókol engem és Marianne-t, és elindul, hogy elrejtőzzön a vécében. Várom, hogy mozgásba lendüljön a vonat. Ha a vonat elhagyja az állomást, egy centivel már közelebb leszünk a szabadsághoz, és egy másodperccel közelebb ahhoz, hogy Béla visszatérjen.

A vonat nem mozdul. Mama, mama – fohászkodom. – Segíts nekünk, mama! Segíts nekünk, papa!

A fülke harmonikaajtaja kinyílik, és egy rendőrtiszt néz be rajta, egy gyors pillantást vet ránk, mielőtt újra becsukja az ajtót. Hallom a csizmája csattogását, ahogyan végiglépked a folyosón, hallom, amint további ajtók nyílnak és csukódnak, hallom, hogy Béla nevét kiáltja. Fecsegek Marianne-nak, éneklek, ráveszem, hogy nézzen továbbra is kifelé az ablakon. És aztán rettegés fog el, hogy meglátjuk Bélát bilincsben, ahogy lerángatják a vonatról. Végre meglátom, hogy a kalauz felemeli az ülőkéjét a peronról, és felszáll a vonatra. A vasúti kocsik ajtajai becsukódnak. A vonat elindul. Hol van Béla? Még a vonaton van? Sikerült elkerülnie, hogy megtalálják? Vagy már úton van a börtönbe, ahol összeverik majd, vagy valami még rosszabb történik vele? Mi van akkor, ha a kerekek minden egyes fordulata egyre távolabb visz minket egymástól, távolabb attól az élettől, amit együtt építhetnénk?

Mire elérjük Kassát, Marianne már alszik a karomban. Bélának még mindig semmi nyoma. Végigpásztázom a peront Klárát keresve. Eljött, hogy itt találkozzon velünk? Csicsi is vele van? Megértette, mekkora veszélyben vagyunk? Milyen előkészületeket tehetett az alatt a pár óra alatt, mióta beszéltünk?

Pillanatokkal azelőtt, hogy a vonat továbbindul a kassai állomásról, a fülke ajtaja kinyílik, és Béla ront be rajta, szédülten az adrenalintól. – Van egy meglepetésem! – rikkantja, még mielőtt elhallgattathatnám. Marianne kinyitja a szemét, zavart és nyűgös. Ringatom jobbra-balra, és közben kinyújtom a kezem a férjem után. A férjem után, aki megmenekült.

– Nem akarjátok látni, milyen meglepetést hoztam? – Ismét felrántja az ajtót, ami mögül előtűnik a nővérem, Klára, Csicsi, egy koffer, és Klára hegedűje.

– Van itt szabad hely? – kérdezi Csicsi.

– Kicsikém! – mondja Klára, miközben magához ölel.

Béla el akarja mondani, hogyan úszta meg a rendőrségi hajszát Eperjesen, és Csicsi is belefogna a maga történetébe, hogyan találták meg egymást itt Kassán, én azonban babonás vagyok. Olyan ez, mintha előre innánk a medve bőrére. A mítoszokban soha semmi jó nem születik önmagunk ünnepléséből. Hagynunk kell az isteneknek, hogy fenntartsák rendkívüli erejük látszatát. Még a gyűrűről se beszéltem Bélának, nem mondtam el neki, hogyan juttattam ki a börtönből. Nem kérdezte.

A vonat ismét elindul. Marianne visszaalszik, feje Béla ölében. Csicsi és Klára suttogva tanácskozzák meg a terveiket: Bécs tökéletes hely arra, hogy ott várják meg az ausztrál vízumot, itt az idő elhagyni Európát, és csatlakozni Imréhez Sydney-ben. Még nem engedem meg magamnak, hogy elképzeljem Bécset. Minden egyes állomáson visszatartom a lélegzetemet. Igló. Poprád. Liptószentmiklós. Zsolna. Még három állomás Bécsig. Trencsén nem hoz katasztrófát. Nagyszombaton nincs vészhelyzet. Már majdnem ott vagyunk. Pozsonyban, a határnál, nászutunk színhelyén csigalassúsággal telik a várakozás ideje. Marianne felébred, érzi a mozdulatlanságot.

– Aludj, baba, aludjál – mondja Béla.

– Csitt – csitítom én is. – Csitt.

A peron sötétjében egy tucatnyi szlovák katonát látunk a vonat felé sétálni. Szétszóródnak, párban közelítik meg a vagonokat. Hamarosan a mi ajtónkon fognak kopogni. Elkérik a papírjainkat. Ha nem is ismerik fel Béla arcát, látni fogják a nevét az útlevelén. Már nincs idő elrejtőzni.

– Mindjárt jövök – mondja Csicsi. Kinyomul a folyosóra, halljuk a hangját, majd a kalauz hangját, és látjuk, hogy lelép a peronra, pont abban a pillanatban, amikor a katonák odaérnek a vagon ajtajához. Soha nem tudom meg, mit mond nekik Csicsi. Soha nem tudom meg, pénz vagy ékszer cserélt-e gazdát. Csupán annyit tudok, hogy néhány gyötrelmes pillanat elteltével a katonák tisztelegnek Csicsinek, megfordulnak, és visszasétálnak a pályaudvarra. Hogy is lehettem képes naponta szembenézni a szelekcióval, néha még sűrűbben is? A szelekciókor legalább gyorsan született meg az ítélet.

Csicsi visszatér a fülkébe. A szívem eszeveszett dobogása már alábbhagyott, de nem tudom rávenni magam, hogy megkérdezzem, hogyan vette rá a katonákat a visszafordulásra. A biztonságunk túlságosan törékenynek érződik ahhoz, hogysem bízni lehessen benne. Ha túl hangosan fejezzük ki a megkönnyebbülésünket, félő, hogy összeomlik. Hallgatunk, miközben a vonat továbbindul Bécs felé.

Bécsben apró csepp vagyunk annak a 250 000 embernek az áradatában, akik a háború vége óta keresnek menedéket, és Palesztinába vagy Észak-Amerikába szeretnének eljutni. A Rothschild-kórházban találunk szállást, a város amerikaiak által megszállt részében. A kórházból a kelet-európai menekültek központja lett, és ötünket egy olyan szobában szállásolnak el, amelyet három másik családdal kell megosztanunk. Bár már késő éjszaka van, Béla kimegy a szobából, mielőtt lefektetem Marianne-t. Feltett szándéka, hogy kapcsolatba lépjen Bandival és Mártával, az otthoni barátainkkal, akikkel Izraelbe terveztünk menni, és elmondja nekik, hol vagyunk. Masszírozom Marianne vállát, miközben alszik, és Klára suttogó beszélgetését hallgatom a többi nővel, akikkel megosztjuk a szobát. Itt, a Rothschild-kórházban ezrek vannak a miénkhez hasonló helyzetben, mindenki a Bricha segítségére vár. Amikor szilveszterkor az asztalunk körül ültünk, korhelylevest ettünk Bandival és Mártával, és terveket szövögettünk az új életünkről Izraelben, akkor építettünk valamit, nem pedig elmenekültünk valami elől. De most, a zsúfolt szobában, a többi menekült között, tudatosul bennem, mi a bricha szó jelentése. Bricha héberül annyit tesz: menekülés. Menekülünk.

Elég megbízható a tervünk? A nők a szobánkban mesélnek a barátaikról, akik már kivándoroltak Izraelbe. Nem könnyű ott élni, mondják. Egy év elteltével az arab–izraeli háború végre elcsendesedni látszik, de az ország még mindig háborús övezet. Az emberek sátrakban élnek, és az igen nyugtalan politikai helyzet, továbbá a nem szűnő arab–zsidó összecsapások közepette teljesítik a kötelességüket. Nem erre az életre készültünk akkor, amikor összepakoltuk a dolgainkat a vagonba. Mi hasznát vesszük az ezüstneműnek és a porcelánnak egy sátorban, miközben körülöttünk erőszakos összetűzések zajlanak? És mi a helyzet a drágakövekkel, amiket Marianne ruháiba varrtam? Csak annyit érnek, amennyit mások hajlandóak fizetni értük. Ki akarna olyan étkészletből enni, amire a mi nevünket írták arannyal? Nem a kemény munka vagy a szegénység gondolatára rándul össze ellenkezve a gyomrom. Hanem a még több háború valósága miatt. Miért kezdjük újra, ha a jövőnk így semmi többet nem hoz magával, csak megint ugyanazt a szenvedést?

A sötétben, amíg Béla visszatértére várok, kihajtogatom az amerikai konzulátusról származó papírokat, azokat a papírokat, amelyek megszerzésére olyan rendíthetetlen elszántsággal vettem rá Bélát, és amelyek a hátamra kötözve átlépték a határt velünk együtt. Két csehszlovák család jogosult arra, hogy bevándoroljon Amerikába. Csupán kettő. A másik család, ahogy Béla prágai útján megtudta, már elhagyta Európát, ők végül úgy döntöttek, hogy Amerika helyett Izraelbe emigrálnak. Most rajtunk a sor, ha úgy döntünk, hogy megyünk. Forgatom a kezemben a papírokat, nézem a szavakat, amelyek homályosak a halovány fényben, arra várok, hogy szétporladjanak a kezemben, vagy átrendeződjenek. „Amerika, Dicuka” – hallom anyám hangját. Amerika az az ország, ahová a legnehezebb bejutni. A kvóták kegyetlenek. De ha ez a levél nem csalás és nem átverés, akkor előttünk nyitva áll az út. Csakhogy a vagyonunk Izraelben van. Ez a levél hamis meghívás, győzöm meg magamat. Senkinek nincs rád szüksége, ha nincstelen vagy.

Béla izgatottan siet be a szobába, csörtetésével felveri a szobatársainkat. Az éjszaka közepén sikerült kapcsolatba lépnie Bandival. Holnap éjjel a barátaink Bécsbe utaznak, és innét együtt megyünk tovább Olaszországba, ahol Bandi a Bricha segítségével helyet biztosított nekünk egy Haifába induló hajón. Izraelbe megyünk Bandival és Mártával, ahogy azt szilveszter óta tervezzük. Megépítjük a makarónigyárat. Szerencsések vagyunk, hogy megérkezésünk után csaknem egyből továbbutazhatunk Bécsből. Nem fogunk éveket várni, mint ahogy talán Klárának és Csicsinek kell majd arra, hogy Ausztráliába mehessenek. De nem érzek örömöt, ha arra gondolok, hogy harminchat órán belül elhagyjuk Bécset, és hogy csak azért menekültünk el Eperjes háborút követő zűrzavarából, hogy ismét egy kiszámíthatatlan háborús övezetbe vigyem a lányomat. Az ágy szélén ülök, ölemben az amerikai konzulátusról származó papírokkal. Végigfuttatom ujjamat a betűk tintáján. Béla engem figyel.

– Kicsit késő van – mondja. Csak ennyit fűz hozzá.

– Nem gondolod, hogy ezt meg kellene beszélnünk?

– Mit kéne még megbeszélni? A vagyonunk – a jövőnk – Izraelben van.

Igaza van. Félig igaza van. A vagyonunk Izraelben van, valószínűleg egy vagonban aszalódik a sivatagban. De a jövőnk nincs ott. A jövőnk még nem létezik. A jövőnk egy egyenlet összege, amelyet részben szándékok, részben pedig körülmények alkotnak. És a szándékaink változhatnak. Vagy szétválhatnak.

Amikor végül lefekszem az ágyra, Klára suttogva szól hozzám Marianne alvó teste felett. – Kicsikém – mondja –, figyelj rám. Szeretned kell azt, amit megteszel. Különben nem szabad megtenned. Nem éri meg. – Mit akar mondani ezzel, mit kellene csinálnom? Álljak le vitázni Bélával valamiről, amit már eldöntöttünk? Hagyjam el? Klára az, akitől azt vártam – vagy talán csak számítottam rá –, hogy megvédi előttem a saját döntéseimet, azokat a döntéseket, amelyeket már meghoztam. Tudom, hogy ő nem akar Ausztráliába menni. De megy, azért, hogy a férjével legyen. Neki kellene a leginkább megértenie, miért megyek Izraelbe, habár nem akarok. De most életünkben először azt mondja nekem, hogy ne tegyek úgy, mint ő, ne kövessem az ő példáját.

Reggel Béla azonnal elindul, hogy beszerezze azokat a dolgokat, amikre szükségünk lesz az Izraelbe vezető úton – bőröndöket, kabátokat, ruhákat és egyéb szükséges holmikat. Ezeket a Jewish Joint Distribution Committee, a Rothschild-kórházat fenntartó amerikai segélyszervezet biztosítja a menekülteknek. Kimegyek a városba Marianne-nal, a Prágából származó dokumentumok úgy lapulnak a retikülömben, ahogy annak idején Magda zsebében az eldugdosott édességek – felerészt csábításként, felerészt támaszként. Mit jelent az, hogy mi vagyunk az egyetlen cseh család, akiknek engedélyezték a bevándorlást? Ki megy akkor, ha mi nem megyünk? Senki? Izrael jó terv. A legjobb, amit az akkori körülmények közt ki tudtunk találni. De most itt van előttünk egy új esély, amely még nem létezett akkor, amikor elköteleztük magunkat a tervünk mellett. Felajánlottak nekünk egy új lehetőséget, és ez azt jelentené, hogy nem kell háborús övezetben, sátrakban laknunk. Nem bírom leállítani magam. Béla engedélye és tudomása nélkül megtudakolom, merre van az amerikai konzulátus, és elsétálok oda Marianne-nal a karomban. Legalább kizárom annak a lehetőségét, hogy tévedésből vagy átverésként kaptuk a papírokat.

– Gratulálok! – mondja a tiszt, amikor megmutatom neki a dokumentumokat –, amint elkészítjük a vízumukat, indulhatnak is. – Átadja a vízumkérelemhez szükséges nyomtatványokat.

– Mennyibe fog kerülni?

– Semmibe, asszonyom. Önök menekültek. Új hazájuk állja a hajóút költségeit.

Forog velem a világ. Ez jófajta szédülés, ezt éreztem az azelőtti éjszakán is, amikor a vonat elindult Pozsonyból, rajta a még egyben lévő családommal. Elviszem a vízumkérelmeket a szobánkba, megmutatom Klárának és Csicsinek, tanulmányozom a kérdéssort, keresem benne a kelepcét. Nem telik bele sok idő, hogy találjak egyet: Volt-e valaha tbc-je? Bélának volt. Igaz, hogy 1945 óta tünetmentes, de az, hogy most mennyire egészséges, nem számít. Be kell nyújtani a röntgenfelvételeket a jelentkezéssel együtt. Hegek vannak a tüdejében. A tbc okozta kár nyilvánvaló. És a tbc-ből nem lehet kigyógyulni; akárcsak a trauma, bármikor újra fellángolhat.

Akkor hát Izrael. Holnap.

Klára végignézi, ahogy a kérelmeket a matrac alá dugom. – Emlékszel arra, amikor tízéves voltam, és felvettek a Juilliardra? – kérdezi. – És a mama nem engedett el? Menj Amerikába, Dicu. Mama ezt akarná.

– De a tbc – mondom. Próbálok lojális lenni, nem a szabályokhoz, hanem Béla kívánságához, ahhoz, amit a férjem eldöntött.

– Ha nem tudsz bejutni az ajtón, menj be az ablakon – emlékeztet Klára.

*

Leszáll az éj. A második és utolsó Bécsben töltött éjszakánk. Megvárom, hogy Marianne elaludjon, és hogy Klára, Csicsi és a többi család is lefeküdjenek. Bélával az ajtó melletti két széken ülünk. Összeér a térdünk. Próbálom emlékezetembe vésni az arcát, hogy majd le tudjam írni a vonásait Marianne-nak. Magas homlokát, szemöldökének tökéletes ívét, az ajka kedves formáját.

– Drága Béla – kezdek bele –, amit most mondani fogok, azt nem lesz könnyű végighallgatnod. Nem tehetek másképp, és nagyon nehéz lesz. És nem tudsz lebeszélni arról, amit mondani fogok.

Gyönyörű homloka összeráncolódik. – Mi történt?

– Ha találkozol holnap Bandival és Mártával, hogy Izraelbe menjetek, ahogy elterveztük, nem foglak érte hibáztatni. Nem próbállak meg lebeszélni róla. De én meghoztam a magam döntését. Nem megyek veletek. Elviszem Marcsukát Amerikába.

III. rész

SZABADSÁG

11. fejezet

Érkezésünk napja

Amerikába érkezésünk napja – 1949. október 28. – volt a legbizakodóbb és legreményteljesebb nap egész életemben. A Rothschild-kórház zsúfolt kórtermében átvészelt egy hónap és a további öt után, amelyet az apró bécsi lakásban a vízumra várva töltöttünk el, immár itt álltunk új otthonunk küszöbén. Az Atlanti-óceán fölött szikrázóan sütött a nap a kék égen, miközben a USAT General R. L. Howze nevű szállítóhajó fedélzetén álltunk. A távolban előbukkanó pici Szabadság-szobor egy zenélődoboz apró figurájára emlékeztetett. Végül New York is láthatóvá vált magasba törő, kusza sziluettjével ott, ahol heteken át csak a horizontot láttuk. A korlát tetejéhez emeltem Marianne-t.

– Amerikában vagyunk – mondtam neki. – A szabadság földjén.

És azt gondoltam: végre szabadok vagyunk. Vállaltuk a kockázatot, most pedig itt a jutalmunk: biztonság és lehetőségek. Egyszerűnek és igazságosnak tűnt a képlet. Több ezer kilométernyi óceán választott el bennünket a szögesdrótoktól, rendőrségi razziáktól, a megbélyegzettek és az elhurcoltak táboraitól. Ekkor még nem tudtam, hogy a rémálmok nem ismernek földrajzi távolságokat, hogy a bűntudat és a szorongás előtt nincsenek határok. Az októberi napfényben, miközben lányommal a karomon ott álltam a személyhajó fedélzetén, és előttünk látótávolságban terült el New York, húsz percig elhittem, hogy a múlt itt nem érhet el. Magda már ott volt. Júliusban végre megkapta a vízumot, és New Yorkba hajózott, ahol most Matilda nénivel és annak férjével élt Bronxban. Egy játékgyárban dolgozott, apró zsiráfok fejét illesztette a helyére. „Egy Elefánt kell hozzá, hogy összerakjon egy zsiráfot” – viccelődött egy levelében. Már csak egy óra, talán kettő, és újra megölelhetem a testvéremet, az én bátor testvéremet, aki mindig készenlétben tart néhány tréfát, hogy átlendítsenek a fájdalmon. Miközben Marianne-nal a fehértarajú hullámokat számoltuk a hajó és a szárazföld között, és én számba vettem mindazokat a dolgokat, amelyekért hálát adhatok, Béla feljött az apró kabinból, ahol épp becsomagolta azt, ami a holmijainkból megmaradt.

Ismét gyengéd érzelmek rohantak meg. Az utazás heteiben a kabinunk kicsi ágyában, amely ott hánykolódott és ringatózott a fekete vízen, a fekete éjszakában, több szenvedélyt éreztem iránta, mint az addig együtt töltött három évünk alatt bármikor; többet, mint a nászutunkon a vonaton, amikor Marianne megfogant.

Májusban, amikor még Bécsben voltunk, Béla képtelen volt dönteni, egészen a legutolsó pillanatig halogatta a választást. Bőrönddel a kezében ácsorgott egy oszlop mögött a vasútállomáson, ahol Bandival és Mártával kellett találkoznia. Látta, amint a barátaink megérkeznek, látta, ahogy keresnek bennünket a peronon. Továbbra sem lépett elő. Végignézte, ahogyan a vonat begördül az állomásra, és hallotta, amint az utasokat beszállásra szólítják. Látta az embereket felszállni a vonatra. Látta Bandit és Mártát, ahogy a vasúti kocsi ajtajánál állva rá várakoznak. Aztán hallotta, hogy a hangosbemondón bemondják a nevét. Oda akart menni a barátainkhoz, fel akart szállni a vonatra, elérni a hajót, és kimenekíteni a tehervagont, amely a vagyonát szállítja. De ő csak dermedten állt az oszlop mögött. Az utolsó utasok is felszálltak a vonatra, köztük Bandival és Mártával. Amikor a vonat ajtaja bezáródott, végre kiszakította magát a mozdulatlanságból. Minden józan belátása ellenére, minden, korábban a biztonságunk és az anyagi jólétünk érdekében tett intézkedése ellenére vállalta élete legnagyobb kockázatát, és elsétált.

Most, amikor már csak percek választottak el attól, hogy új életet kezdhessünk Amerikában, semmi sem tűnt mélyebbről jövőnek vagy erősebbnek, mint hogy mind a ketten ugyanúgy döntöttünk: hogy lemondunk a biztonságunkról azért, mert ezzel lehetőségeket teremthetünk a lányunknak; hogy együtt elölről kezdjünk mindent. Mélyen megérintett, hogy Béla ilyen elkötelezettnek bizonyult a lányunk és az egész kockázatos vállalkozás iránt, és irántam.

És mégis. (Ez az „és mégis” úgy csattan, mint valami tolózár.) Én annak idején kész voltam feladni a házasságunkat azért, hogy Marianne-t Amerikába hozhassam. Járjon bármennyi fájdalommal, hajlandó lettem volna feláldozni a családunkat, a kapcsolatunkat – pontosan azokat a dolgokat, amelyeknek az elvesztését Béla képtelen lett volna elfogadni. És ilyen egyenlőtlen körülmények között kezdtünk bele az új életünkbe. Éreztem, hogy – bár a felénk irányuló elköteleződése lemérhető volt mindabból, amit feladott – még mindig kába a veszteségektől. És neki pont ott fájt, ahol én megkönnyebbülést és örömöt éreztem. Akármennyire is örültem az új életünknek, már érzékeltem: Béla veszteségei vészesen megnehezítik, hogy megbirkózzunk az előttünk álló ismeretlennel.

Így hát ott rejlett ez az áldozat a döntésünk mélyén. És volt ott még egy hazugság is: az egészségügyi vizsgálat eredménye, a röntgenképek, amelyeket a vízumkérelmünkkel együtt belepréseltünk egy dossziéba. Nem hagyhattuk, hogy Béla régi betegsége, a tbc tovább kísértsen a jövőnkben és felborítsa terveinket, így aztán Béla helyett Csicsi jött el velem az egészségügyi vizsgálatra. Így most Csicsi kristálytiszta tüdejéről készült felvételeket hordoztunk magunkkal. Amikor a bevándorlási ügyintézők megadták Bélának az engedélyt, Csicsi testét és egészségügyi előéletét igazolták; egy másik férfi testét ítélték egészségesnek.

Szerettem volna fellélegezni. Azt kívántam: hadd tartsam csodaként becsben a biztonságunkat és a szerencsénket, ne kelljen féltékenyen őrködnöm felettük. Magabiztosságra akartam tanítani a lányomat úgy, ahogy ott állt. Ott állt mellettem, hajába belekapott a szél, és pirosra fújta az arcát.

– Szabadság! – kiáltotta az újonnan tanult szót elégedetten. Hirtelen ötlettől vezérelve fogtam a cumit, amely ott lógott a nyakában egy pántlikán, és a tengerbe hajítottam.

Ha megfordultam volna, talán azt láthatom, hogy Béla rosszallóan néz rám. De nem néztem oda.

– Most már amerikaiak vagyunk. Az amerikai gyerekeknek nincs cumijuk – mondtam ki féktelenül rögtönözve, miközben egy marék konfettiként hajítottam el az egyetlen olyan tárgyat, amely a lányomnak a biztonságot jelentette. Azt akartam, hogy Marianne olyan legyen, amilyen én szerettem volna lenni: aki be tud illeszkedni, akit nem fertőzött meg a gondolat, hogy ő más, hogy selejtes; és nem kísérti a képzet, hogy örökkön a múlt karmai elől kell egy irgalmatlan futamban menekülnie.

Marianne nem panaszkodott. Izgatott volt a kalandunk újdonságától, és mulattatta őt a tettem különössége – miközben elfogadta a logikámat. Amerikában mindent úgy teszünk, mint az amerikaiak (nem mintha bármi elképzelésem lett volna arról, ők hogyan viselkednek). Bízni akartam a döntésemben, az új életünkben, és ezért a szomorúság és a félelem legapróbb nyomait is megtagadtam. Mire a farámpán keresztül lesétáltam az új hazánkba, már álarcot viseltem.

Megmenekültem tehát. De még nem voltam szabad.

12. fejezet

Zöldfülű bevándorló

1949 novembere. Felszállok egy buszra Baltimore-ban. Szürke a hajnal. Az utcák esőtől csillognak. Munkába tartok, a ruhagyárba, ahol egész nap kisfiúalsók varrásából kilógó cérnaszálakat fogok vagdosni, tucatját hét centért. A munkahelyem arra a németországi fonalgyárra emlékeztet, ahol Magdával dolgoztunk, miután kihoztak minket Auschwitzból: száraz, poros levegő, hideg beton, és olyan hangosan csattogó gépek, hogy amikor a munkavezetőnő mond valamit, kiabálnia kell.

– Minél kevesebbszer menjetek ki a mosdóba! – kiáltja. De én a német munkavezetőt hallom, aki azt mondta: addig fognak dolgoztatni bennünket, amíg el nem használnak, és aztán megölnek. Megállás nélkül dolgozom, hogy minél többet termeljek, hogy a lehető legmagasabbra tornázzam csekélyke béremet. De azért is, mert a szünet nélküli munka régi kényszer nálam, olyan szokás, amelytől lehetetlen megszabadulni. És ha körülbástyázom magam a zajjal meg a sürgősen elvégzendő munkákkal, akkor egy pillanatra sem kell egyedül maradnom a gondolataimmal. Olyan keményen dolgozom, hogy amikor hazaérek, a kezem megállíthatatlanul remeg a sötétben.

Mivel Matilda néninek és a férjének nem volt sem annyi helye, sem annyi pénze, hogy befogadják a családomat – Magdát már így is etetniük kellett –, nem Bronxban kezdünk új életet, ahogy azt korábban elképzeltem, hanem Baltimore-ban, ahol Béla testvérével, Györggyel, az ő feleségével és két kislányukkal élünk egy zsúfolt, lift nélküli bérházban. György Csehszlovákiában jól ismert ügyvéd volt, de Chicagóban, ahol először letelepedett, miután az 1930-as években kivándorolt Amerikába, a Fuller Brush cég ügynökeként kereste meg a kenyerét: partvisokkal meg tisztítószerekkel házalt; most, Baltimore-ban, biztosítási ügynökként dolgozik. György egész életét keserűség és csüggedtség jellemezte, és a félelemre épült. A lakásban végig a nyomomban van, minden mozdulatomat figyeli, rám mordul, hogy zárjam be rendesen a kávésdobozt. Dühös a múlt miatt – amiatt, hogy megtámadták Pozsonyban, és hogy Chicagóban friss bevándoroltként kirabolták. És dühös a jelen miatt is – nem tudja megbocsátani nekünk, hogy nincstelenül érkeztünk, és hogy hátat fordítottunk az Éger-vagyonnak. Annyira feszélyez a jelenléte, hogy rendszerint megbotlom, amikor lefelé megyek a lépcsőn.

Egy nap, miközben felszállok a munkába vivő buszra, annyira a saját problémáimmal vagyok elfoglalva – próbálok felkészülni a gyár őrült tempójára, magamban fortyogok György kellemetlen modora miatt, rágódom az állandó pénztelenségünkön –, hogy beletelik egy kis időbe, mire észreveszem, hogy a busz nem mozdul, még mindig a padka mellett veszteglünk, a többi utas pedig haragosan bámul rám, és rázza a fejét. Hideg verejték csordul végig rajtam. Ugyanazt érzem, mint amikor hajnalban arra ébredtem, hogy felfegyverzett nyilasok dörömbölnek az ajtónkon. A félelmet, ami akkor kerített hatalmába, amikor a német katona a mellkasomnak szegezte a puskáját, miután elvettem a répákat. Azt éreztem, hogy valami rosszat tettem, hogy meg fognak büntetni, hogy az életem forog kockán. Annyira hatalmába kerít a veszélyérzet és a fenyegetettség érzése, hogy képtelen vagyok összerakni, mi is történt – hogy az európai szokásnak megfelelően szálltam fel a buszra, és most a helyemen ülve várok arra, hogy jöjjön a kalauz, és nála válthassam meg a jegyet. Teljesen megfeledkeztem arról, hogy itt az érmét a perselybe kell dobni. És most a buszsofőr azt üvölti nekem:

– Fizessen, vagy szálljon le! Fizessen, vagy szálljon le! – Még ha tudnék is angolul, akkor sem bírnám felfogni, amit mond. Megbénít a félelem; a szögesdrót és a rám szegeződő fegyverek képe; a kéményekből felszálló sűrű füst, amely elhomályosítja jelenem valóságát; a múlt börtönének falai bezárnak. Épp az ellenkezője történik velem annak, mint amikor az első auschwitzi estémen Josef Mengelének táncoltam. Akkor kireppentem a barakkokból, és a budapesti Operaház színpadán találtam magam. Akkor a látomásom megmentett. Most pedig a belső életem arra késztet, hogy egy egyszerű hibát, egy félreértést katasztrófaként fogjak fel. Valójában most semmi rémes nem történt, semmi, amit ne lehetne egyszerűen orvosolni. Egy férfi dühös és frusztrált, mert félreértett engem, mert én nem értem meg, amit mond. Kiabál, és nézeteltérés van köztünk – de az életem nem forog veszélyben. Én mégis ezt látom bele a helyzetbe. Veszély, veszély, halál.

– Fizessen, vagy szálljon le! Fizessen, vagy szálljon le! – kiabálja a sofőr. Felkel az üléséből. Megindul felém. A padlóra roskadok, eltakarom az arcom. Fölém tornyosul; megragadja a karomat, hogy talpra rántson. Sírva, remegve gömbölyödöm össze a busz padlóján. Egy női utastárs megsajnál. Ő is bevándorló, mint én. Először jiddisül, aztán németül kérdezi, van-e pénzem; megszámolja az izzadt tenyeremben szorongatott érméket; visszasegít az ülésre, és ott marad mellettem egészen addig, amíg a légzésem helyre nem áll. A busz elindul.

– Ostoba, zöldfülű bevándorló – morogja maga elé egy nő, miközben visszaverekszi magát az üléséhez.

Amikor Magdának levélben ecsetelem az incidenst, elviccelem a dolgot; a „zöldfülű” bevándorlólét bohózatának újabb epizódjaként festem le előtte. De aznap valami megváltozott bennem. Több mint húsz évnek kell eltelnie, hogy végre rendelkezésemre álljon a nyelv és a pszichológiai képzettség, amelynek birtokában immár megérthetem: emlékbetörésem volt; hogy az aznap tapasztalt nyugtalanító testi érzetek – a szapora pulzus, izzadó tenyér, beszűkülő látás (amelyeket életem során még jó párszor megtapasztalok majd, most, a nyolcvanas éveim vége felé közeledve is) – a test traumára adott automatikus válaszreakciói. Ezért tiltakozom ma az ellen, hogy „zavarnak” nevezzék és ezzel kórossá minősítsék a poszttraumás stresszt. Hiszen ez nem a traumára adott rendellenes válasz, hanem épp ellenkezőleg: általános és természetes reakció. De azon a novemberi reggelen Baltimore-ban nem tudtam, mi történik, és azt feltételeztem, hogy az összeomlásom azt jelenti: valami nagyon nincs rendben velem. Azt kívánom: bárcsak tudtam volna, hogy nem selejtes vagyok, hanem egy félbeszakított élet káros kihatásaitól szenvedek.

Auschwitzban, Mauthausenben, a halálmenetben úgy tudtam túlélni, hogy a belső világomat hívtam segítségül. Odabent reményt és az életbe vetett hitet találtam, még akkor is, amikor éhezés, kínzás és halál vett körül. Az első emlékbetörésem után elkezdtem azt hinni: a belső világom az a hely, ahol a démonok élnek. Hogy mélyen, legbelül métely rág. A belső világom immár nem nyújtott támaszt, helyette a szenvedés forrásává vált, ahonnét megállíthatatlanul törtek elő az emlékek, a veszteség, a fájdalom. Volt, hogy a halas pultnál álltam sorban, és amikor az eladó a nevemet mondta, az arca helyén Mengeléét láttam. Megesett párszor, hogy reggel a gyárba menet anyámat pillantottam meg magam mellett kristálytisztán; végignéztem, amint elfordul, aztán elsétál. Megpróbáltam elűzni a múlt emlékeit. Azt hittem, ez a túlélés kulcsa. Csak sok év múltán értettem meg, hogy a menekülés nem gyógyír a fájdalomra; hogy az csak rosszabb lesz tőle. Amerikában földrajzi értelemben minden addiginál messzebb voltam a korábbi börtönömtől; de pszichésen itt sokkal inkább rab voltam, mint azelőtt. Azzal, hogy elmenekültem a múlt elől – a félelmeim elől –, nem leltem rá a szabadságomra. Börtöncellát építettem a rettegésemből, és a hallgatásommal kattintottam rá a lakatot.

Marianne mindeközben élt és virult. Azt akartam, hogy normálisnak érezze magát: legyen normális, normális! És így is lett. Az összes félelmem ellenére – hogy egyszer rájön: szegények vagyunk, hogy az anyja megállás nélkül retteg, és hogy Amerikában nem olyan az élet, mint ahogy azt elképzeltük – Marianne boldog gyermek volt. A bölcsődében, amelybe a vezető, Mrs. Bower bevándorlók irányában tanúsított együttérzésének hála ingyen járhatott, gyorsan megtanult angolul. Ő lett Mrs. Bower kis segítője, aki gondoskodott a síró vagy nyűgös gyerekekről. Senki sem kérte, hogy ezt csinálja; de megvolt benne a veleszületett érzékenység mások szenvedése iránt, és a saját erejébe vetett hit. Bélával „kis követnek” hívtuk. Mrs. Bower könyveket küldött vele haza, egyrészt hogy nekem segítsen az angoltanulásban, másrészt hogy ezzel segítse Marianne-t. Próbálom elolvasni a Csodacsibe című mesekönyvet, de nem bírom észben tartani a szereplőket. Ki az a Kotlik Csöpi? Na és Gács Lúdmilla? Marianne nevet rajtam. Újra elmondja. Bosszúságot színlel. Én meg úgy teszek, mintha ez csak játék lenne: mintha csak megjátszanám, hogy nem értem.

A szegénységnél is jobban féltem attól, hogy a lányom kínos helyzetbe kerül. Attól féltem, szégyenkeznie kell majd miattam. Hétvégente eljött velem a mosodába, és segített a gépek kezelésében; elkísért a boltba megkeresni a Jif mogyoróvajat meg még vagy egy tucat olyan élelmiszert, amelyekről életemben nem hallottam, és amiknek a nevét még kibetűzni vagy kiejteni sem tudtam. 1950-ben, amikor Marianne hároméves lett, fejébe vette, hogy nekünk is pulykát kell ennünk hálaadáskor, mint ahogy az a csoporttársainál szokás. Hogy mondjam el neki, hogy ezt mi nem engedhetjük meg magunknak? A hálaadás előtti napon megállok hazafelé a Schreibernél, és szerencsémre találok akciós csirkét, fontját 29 centért. Kiválasztom a legkisebbet.

– Nézd csak, kicsim! – mondom neki, amikor hazaérek. – Hoztam pulykát. Egy kispulykát! – Annyira szeretném, ha Marianne be tudna illeszkedni – ha mind a hárman be tudnánk illeszkedni.

Folyamatosan az elidegenedéstől szenvedek, még bevándorló zsidó barátaink körében is. Azon a télen, amikor Marianne betöltötte az ötödik évét, meghívnak bennünket egy hanukai ünnepségre, ahol az összes kisgyerek felváltva énekli a hanukai dalokat. A háziasszony Marianne-t is énekelni hívja. Én pedig olyan büszke vagyok, amikor az én intelligens és koraérett kislányom, aki eddigre szinte már anyanyelveként beszéli az angolt, boldogan, csillogó szemmel és lelkesen, magabiztosan fogadja el a felkérést, és áll meg a szoba közepén. Már iskolaelőkészítőbe jár, délutánonként pedig egy zsidó férfi vezette iskola utáni programra – ez a férfi tudtomon kívül a „Zsidók Jézusért” nevű szervezet tagja lett. Marianne derűsen rámosolyog a közönségre, aztán behunyja a szemét, és rázendít:

– Engem szeret Jézusom, Bibliámból jól tudom… – A vendégek csak bámulnak rá, majd rám. A lányom elsajátította azt a képességet, amit leginkább szerettem volna, ha magáévá tesz: hogy otthon tudjon lenni bárhol. És most épp amiatt készülök elsüllyedni a föld alá, mert a lányom nem ismeri az embereket egymástól elválasztó szabálygyűjteményeket. Nem kívülről jött, hogy folyton szégyenkeztem, és hogy számkivetettnek éreztem magam még a saját közösségemben is. Hanem belülről. A magamat bebörtönző énem hitte úgy, hogy nem érdemeltem meg az életben maradást, és hogy sosem érdemelhetem ki, hogy tartozhassam valahová.

Marianne élt és virult Amerikában, Béla és én azonban nehezen boldogultunk. Én még mindig a saját félelmemtől szenvedtem: a lidérces emlékektől meg a felszín alatt kitörni készülő pániktól. És féltem Béla neheztelésétől. Neki nem kellett megküzdenie az angol nyelvvel, mint nekem. Gyerekkorában egy ideig egy londoni bentlakásos iskolába járt, és most ugyanolyan folyékonyan beszélt angolul, mint csehül, szlovákul, lengyelül, németül és még számos más nyelven – csakhogy Amerikában felerősödött a dadogása, ami számomra annak az egyik jele volt, hogy kínozta a döntése, amelyet én erőszakoltam rá. Először egy raktárban kapott munkát, ahol nehéz dobozokat kellett emelgetnie. Tudtuk, hogy ez a megerőltető feladat veszélyes egy tbc-s betegnek, de György és a felesége, Duci, aki szociális munkás volt, és segített nekünk állást szerezni, meggyőztek minket: szerencsések vagyunk, hogy egyáltalán kaptunk munkát. A fizetés pocsék volt, a feladat pedig megerőltető és lealacsonyító, de ez volt a bevándorlók valósága. A bevándorlók nem lehettek orvosok, ügyvédek vagy polgármesterek, rendelkezhettek bármilyen képzettséggel vagy szakértelemmel (kivéve az én rendkívüli Klára nővéremet, aki elérte, hogy nem sokkal Ausztráliába érkezésük után hegedűsként kapjon állást a Sydney Szimfonikus Zenekarban). A bevándorlók taxit vezettek. A bevándorlók gyárakban robotoltak. A bevándorlók az élelmiszerboltok polcait töltötték fel. Én belsővé tettem az értéktelenség érzését. Béla harcolt ellene. Indulatos lett és robbanékony.

A Baltimore-ban töltött első telünkön Duci egy overallal állít haza, amit Marianne-nak vett. A kezeslábasnak hosszú cipzárja van. Marianne azonnal fel akarja próbálni. Nagy sokára sikerül csak beleszuszakolni Marianne-t a túl szoros overallba, de végül készen állunk, hogy elinduljunk a parkba. Lelépcsőzünk az ötödikről, és amikor az utcára érünk, Marianne azt mondja: pisilnie kell.

– Miért nem szóltál hamarabb? – robban ki Bélából. Korábban soha nem kiabált Marianne-nal.

– Tűnjünk el ebből a házból – súgom neki aznap éjszaka.

– Igenis, hercegnő – mordul rám válaszul. Rá sem ismerek. Megrémít a dühe.

Nem: valójában a saját dühömtől félek legjobban.

Sikerül összespórolnunk annyi pénzt, hogy bérelhetünk egy kis cselédszobát egy ház hátsó részében, Park Heightsban – itt található Baltimore legnagyobb zsidónegyede. A főbérlőnőnk egykor maga is bevándorlóként érkezett Lengyelországból, de ez jóval a háború előtt történt, és most már évtizedek óta Amerikában él. Zöldfülű bevándorlóknak hív minket, és jókat nevet az akcentusunkon. Megmutatja a fürdőszobát, és azt várja, hogy majd elalélunk a vezetékes víztől. Mariskára gondolok, és az apró csengőre az Éger-kúriában, amelyet csak meg kellett nyomnom, ha még egy kis kenyeret szerettem volna. Egyszerűbb csodálkozást tettetni, és ezzel megfelelni a főbérlőnőnk várakozásainak azt illetően, hogy kik is vagyunk, mint számot adni, akár csak magamnak is, a jelen és a múlt között tátongó szakadékról.

Béla, Marianne és én egy szobában lakunk. Miután lefektettük Marianne-t, lekapcsoljuk a lámpát, és csak ülünk a sötétben. A kettőnk közt megülő csend nem az a bensőséges fajta, hanem feszült és sérelmektől terhes. Olyan, mint egy kötél, amely lassanként engedni kezd az őt lehúzó súlynak.

Mindent megteszünk, hogy normális család legyünk. 1950-ben kirúgunk a hámból, és beülünk a Park Heights Avenue-n lévő mosoda melletti moziba. Míg ruháink a gépben pörögnek, elvisszük Marianne-t a Piros cipellők című filmre, amit nagy büszkeségünkre egy magyar zsidó bevándorló, Emeric Pressburger írt. Azért emlékszem olyan jól erre a filmre, mert nagy hatást tett rám, két módon is. Egyrészt, mert miközben ott ültem a családommal, pattogatott kukoricát majszolva a sötétben, olyan elégedettség töltött el, amely már-már megfoghatatlan volt nekem – átjárt a hit, hogy minden rendben van, hogy boldogan élhetünk, magunk mögött hagyva a háborút. De maga a film – a szereplők és a történet – megrázó erejű felismerésként csapott le rám. Valami letépte a gondosan kialakított álarcomat, és hirtelen szembe találtam magam a saját éhségemmel.

A film egy Vicky Page nevű táncosról szól, aki magára vonja egy ünnepelt balett-társulat művészeti vezetője, Boris Lermontov figyelmét. A korlátnál gyakorolja a grand battement-t, szenvedélyesen táncol A hattyúk tavában, vágyódik Lermontov figyelmére és elismerésére. Nem tudom levenni a szemem a vászonról. Úgy érzem, mintha a saját életemet nézném, azt az életet, amelyet tovább élhettem volna, ha nincs Hitler, ha nincs a háború. Egy pillanatra azt hiszem, Erik ül mellettem a székben, és elfelejtem, hogy van egy lányom. Még csak huszonhárom éves vagyok, de úgy érzem, az életem legszebb éveit már magam mögött hagytam. Lermontov a film egyik jelenetében megkérdezi Vickyt, hogy miért akar táncolni. A lány erre fel megkérdezi Lermontovtól: ő miért akar élni? Nem tudom pontosan, miért, de élnem kell, válaszolja Lermontov. Ez az én válaszom is, mondja Vicky. Auschwitz előtt, de még Auschwitzban is ugyanezt feleltem volna. Egy belső fény égett bennem folyamatosan, volt egy részem, amely egyfolytában örvendezett és táncolt, és soha nem mondott le arról, hogy kívánja az életet. Most pedig a legfőbb célkitűzésem egyszerűen csak úgy viselkedni, hogy a lányom soha ne ismerhesse meg a szenvedésemet.

A film szomorú véget ér. Vicky álma nem úgy alakul, ahogy elképzelte. Amikor a főszerepet táncolja Lermontov új balettjében, démonok kísértik. Ez a rész annyira ijesztő, hogy alig bírom végignézni. Úgy tűnik, mintha Vicky piros balettcipői átvennék a lány felett az irányítást: csaknem halálra táncoltatják, a saját rémálmain táncol keresztül, gonosz szellemek és kopár tájak között, egy foszladozó újságpapírtáncossal táncol, de még mindig nem tud megállni, nem bír felébredni. Vicky megpróbálja abbahagyni a táncot, és egy fiókba rejti a piros cipőket. Beleszeret egy zeneszerzőbe, akihez hozzá is megy. A film végén újra felkérést kap, hogy még egyszer szerepeljen Lermontov balettjében. A férje könyörög neki: ne menjen! Lermontov figyelmezteti a lányt, hogy senki sem élhet két életet. Döntenie kell. Azon gondolkodom: mi vesz rá egy embert arra, hogy egy bizonyosféleképpen cselekedjék, és ne máshogy? Vicky újra felhúzza a piros cipőket. Ezúttal a cipők letáncoltatják gazdájukat egy épület tetejéről, egyenesen a halálba. A társulat nélküle adja elő a darabot, és a rivaldafény végig oda világít a színpadon, ahol Vickynek kellene táncolnia.

Ez a film nem a traumáról szól. Valójában ekkor még nem is fogtam fel, hogy traumával élek. De a Piros cipellők révén birtokába jutok egy képi nyelvnek, megtanít valamire magammal kapcsolatban, a külső és belső tapasztalásaim közötti feszültségről. És ahogyan Vicky az utolsó alkalommal felhúzta a piros cipőket, és elrugaszkodott a talajról – egyáltalán nem tűnt a saját döntésének. Kényszeresnek tűnt. Automatikusnak. Mitől félt annyira? Mi elől menekült? Valami olyan dolog elől, amivel nem tudott együtt élni, vagy éppen hogy olyasvalami elől, ami nélkül nem tudott élni?

– Döntöttél volna a tánc mellett helyettem? – kérdezi Béla a buszon hazafelé. Azon morfondírozom, vajon arra a bécsi estére gondol-e, amikor megmondtam neki, hogy vele vagy nélküle, de elviszem Marianne-t Amerikába. Már tudja, hogy képes vagyok valaki vagy valami más mellett dönteni.

Flörttel ütöm el a kérdését.

– Ha láttál volna táncolni annak idején, nem kérsz arra, hogy döntsek – felelem. – Senkinél nem láthattál olyan grand battement-t, mint amilyen az enyém volt. – Folyamatosan megjátszom magam. Valahol a mellkasom mélyén elfojtok egy sikolyt. Nem volt választásom!, dühöng bennem a hallgatásom. Hitler és Mengele döntött helyettem. Nem volt választásom!

Béla omlik össze elsőként a nyomás alatt. A munkahelyén történik. Épp egy dobozt emel meg, amikor összeesik. Nem kap levegőt. A kórházban a röntgen megmutatja, hogy kiújult a tbc-je. Sokkal meggyötörtebbnek és sápadtabbnak látszik most, mint aznap, amikor kihoztam a börtönből, és Bécsbe szöktünk. Az orvosok átküldik egy tüdőszanatóriumba, és amikor Marianne-nal munka után mindennap látogatóba megyünk hozzá, folyamatosan attól rettegek, hogy a lányunk látja majd az apját vért köhögni, és megérzi a halál közelségét, mindazon erőfeszítéseink ellenére, amelyekkel igyekeztünk eltitkolni előle, hogy mennyire beteg az apja. Négyéves, már tud olvasni, és bevisz az apjának párat a Mrs. Bowertől kapott képeskönyvekből, hogy szórakoztassa velük; ő szól a nővéreknek, amikor Béla befejezi az étkezést, vagy ha vizet kér.

– Tudod, mi vidítaná fel aput? – mondja nekem. – Ha lenne egy kishúgom! – Nem engedhettük meg magunknak, hogy egy második gyerekkel próbálkozzunk: túl szegények vagyunk, és nagy könnyebbség nekem, hogy nincs rajtunk még ez a nyomás is; hogy nem kell még egy éhes szájat etetni a szánalmas béremből, hogy nem múlik még ez is Béla felépülésén. De a szívem szakad meg, amikor látom, mennyire epekedik a lányom társaság után. Hogy mennyire magányos. Hirtelen vágyódni kezdek a saját nővéreim után. Magda időközben jobb állást kapott New Yorkban, az apánktól eltanult szabászati tudását kamatoztatva a London Fognál készít kabátokat. Nem akar egy új városban mindent elölről kezdeni, de én könyörgök neki, hogy jöjjön Baltimore-ba. 1949-ben, Bécsben egy pillanatig így képzeltem el az életemet: hogy a férjem helyett a nővéremmel nevelem fel Marianne-t. Akkor ez egy döntési lehetőség volt: áldozat, amelyet annak érdekében hoztam volna meg, hogy megmentsem a lányom életét egy háborús övezetben. Most, ha Béla meghal vagy megnyomorodik, kényszerűség lesz. Már egy valamivel nagyobb lakásban élünk, és úgy is, hogy mind a ketten dolgozunk, gondot okoz, hogy mit együnk. El sem tudom képzelni, miből futja majd ennivalóra, ha egyedül maradok. Magda azt ígéri, meggondolja a dolgot.

– Ne aggódj – mondja Béla, miközben egy zsebkendőbe köhög. – Nem hagyom, hogy a lányunk apa nélkül nőjön fel. Nem hagyom. – Olyan erősen köhög és dadog, hogy alig bírja kimondani a szavakat.

Béla felgyógyul ugyan, de még nagyon gyenge. Nem tud majd visszamenni a raktárba – de túléli. A szanatórium személyzetét annyira elbűvöli Béla sármja és humora, hogy megígérik neki: mire kiengedik, megtalálják neki azt a karrierlehetőséget, amely majd segít nekünk kiemelkedni a szegénységből, neki pedig hosszú, egészséges életet biztosít. Elvégeztetnek vele egy képességvizsgálatot, amiről Bélának megvan a maga véleménye egészen addig, amíg meg nem érkeznek az eredmények. A teszt szerint a karmesteri vagy a könyvelői pálya felelne meg neki leginkább.

– Új életet kezdhetnénk a balett világában – viccelődik. – Te táncolnál, én meg vezényelném a zenekart.

– Kívántad már valaha, bárcsak tanultál volna zenét fiatalkorodban? – A „mi lett volna, ha” veszélyes játék.

– De hát én tanultam zenét.

Hogy is felejthettem el! Ő is hegedülni tanult, mint Klára. Említette a leveleiben, amikor udvarolt nekem. De így, hogy személyesen közli velem, úgy hat az egész, mintha azt vallaná be, hogy eddig más néven élt.

– Elég ügyes voltam. A tanáraim azt mondták, hogy konzervatóriumba is mehetnék, és talán így is tettem volna, ha nem kell átvennem a családi üzletet.

Arcomba szökik a vér. Váratlanul elönt a pulykaméreg. Nem tudom, miért. Mondani akarok neki valamit, amivel fájdalmat okozhatok, de nem tudom, magamat akarom-e büntetni, vagy őt.

– Csak gondolj bele – mondom –, ha nem hagytad volna abba, lehet, hogy Klárával találkozol előbb és nem velem.

Béla az arcomat fürkészi. Látom rajta, hogy nem tudja eldönteni, ugratni kezdjen, vagy inkább nyugtatni próbáljon.

– Tényleg arról akarsz meggyőzni, hogy nem vagyok hihetetlenül boldog, amiért te vagy a feleségem? Csak egy hegedű volt. Már nem számít.

Ekkor értem meg, mi zaklatott fel. Az a látszólagos könnyedség, amellyel a férjem maga mögött hagyott egy régi álmot. Ha valaha gyötrődött is amiatt, hogy feladta a zenélést, előlem eltitkolta. Mi volt a baj velem, hogy még mindig olyannyira éheztem valamire, ami nincs?

*

Béla megmutatja a képességvizsgálat eredményét a régi raktári főnökének, a főnök pedig összeismerteti őt a könyvelőjével: egy nagylelkű férfival, aki beleegyezik, hogy asszisztensének fogadja fel. Béla eközben elkezd okleveles könyvvizsgálónak tanulni, és az engedély megszerzéséért küzd.

Nyugtalan vagyok. Eddig annyira lekötöttek az anyagi problémáink és Béla betegsége, olyannyira nyakig voltam a gyár feszített tempójában és abban, hogy összekaparjak minden egyes centet a bevásárlásainkhoz, hogy a jó hírek teljesen kibillentenek az egyensúlyomból. Az idegeskedés elengedése tátongó űrt hagy bennem maga után, amit nem tudok mivel kitölteni. Bélának új kilátásai vannak, egy új út áll előtte, ellentétben velem. Számtalanszor váltok munkahelyet, hogy többet kereshessek, hogy elégedettebb lehessek magammal. A többletpénz segítséget jelent, és az előrelépésektől egy darabig jobban érzem magam. De ez az érzés sohasem tart ki sokáig. Egy biztosítótársaságnál könyvelővé léptetnek elő a másológép mellől. A felettesem észrevette, mennyire keményen dolgozom, ő fog betanítani. Élvezem a többi titkárnő társaságát, örülök neki, hogy közéjük tartozhatom, egészen addig, amíg új barátom egy tanácsot nem ad nekem:

– Nehogy még egyszer a zsidók mellé ülj ebédelni! Büdösek. – Végül is mégsem sikerült beilleszkednem. El kell rejtenem azt, aki vagyok. A következő helyemen, egy bőröndökkel foglalkozó cégnél zsidó főnököm van, és úgy érzem, most végre megtalálom a helyem. Magabiztos vagyok, úgy érzem, itt elfogadnak. Bár irodistaként dolgozom és nem recepciósként, egy nap a telefon kitartóan csöng, én pedig, látva, mennyire elfoglaltak a titkárnők, odaugrom, hogy felvegyem. A főnök kiront az irodájából.

– Mégis ki adott erre engedélyt?! – üvölti. – Tönkre akarod tenni a jó híremet? Nem fogja egy zöldfülű bevándorló képviselni ezt a céget! Világos voltam? – Nem azzal van a baj, hogy leteremt. A baj az, hogy elhiszem neki, amit mond – hogy értéktelen vagyok.

1952 nyarán, nem sokkal az után, hogy Béla meggyógyult, és néhány hónappal Marianne ötödik születésnapja előtt, Magda végül is Baltimore-ba költözik. Velünk marad néhány hónapig, amíg nem talál magának munkát. Beteszünk neki egy ágyat az étkezőhelyiségbe, közel a bejárati ajtóhoz. A lakásunk nyáron mindig levegőtlen, még éjszaka is, és Magda kinyitja egy kicsit az ajtót, mielőtt aludni megy.

– Légy óvatos! – figyelmezteti Béla. – Nem tudom, milyen palotában laktál Bronxban, de ez nem egy biztonságos környék. Ha nyitva hagyod az ajtót, még a végén egyenesen besétál rajta valaki.

– Bár úgy lenne! – duruzsolja Magda, és megrebegteti a szempilláit. Ez az én testvérem. Fájdalmába csak a humorán keresztül nyerhetünk betekintést, amivel túllépni próbál rajta.

Tartunk egy kis üdvözlő összejövetelt a tiszteletére – eljön György és Duci (György a fejét csóválja az esemény olcsósága miatt) meg a házban lakó néhány szomszédunk, köztük a főbérlőink, akik magukkal hozzák egy barátjukat, egy Nat Shillman nevű leszerelt haditengerészeti mérnököt. Magda elmesél egy vicces történetet, ami amerikai élete első hetében esett meg vele, amikor Matilda néni hot dogot vett neki egy utcai árusnál.

– Amikor Európában hot dogot veszel egy ilyen mozgóárustól, akkor mindig kettőt kapsz egyszerre, és mind a kettőn van káposzta meg hagyma. Matilda elmegy, hogy vegyen nekem egy hot dogot, és amikor visszajön, a kezében egy szál csenevész virsli árválkodik egy levegős kis kifliben. Arra gondoltam: biztos túl sóher volt, hogy kifizesse a teljes árat a két hot dogért, vagy talán ezzel akart célozni a súlyomra. Hónapokig nehezteltem rá emiatt, míg végül aztán magamnak is vettem egy hot dogot – és csak akkor jöttem rá, hogy itt ez a normális.

Minden szem Magdára szegeződik, és a beszédes arcára; várjuk a következő vicces történetet. És már mondja is, sose fogy ki belőlük. Natet láthatóan megigézi a nővérem. Miután elmentek a vendégek, és már Marianne is alszik, leülök Magdával az ágyára, és pletykálkodunk kicsit úgy, mint gyerekkorunkban. Megkérdezi, mit tudok Nat Shillmanről.

– Tudom, tudom, hogy apánk korabeli – mondja –, de jó érzésem van vele kapcsolatban.

Addig beszélgetünk, hogy a végére már csaknem leragad a szemem. De még nem akarom abbahagyni. Meg kell kérdeznem valamit Magdától, valamit a bennem tátongó űrrel kapcsolatban; csakhogy ha a félelemről és az ürességről kérdezem, azzal el kell ismernem a létezésüket; és én már annyira hozzászoktam, hogy úgy tegyek, mintha ott se lennének.

– Boldog vagy? – teszem fel végül a kérdést minden bátorságomat összeszedve. Azt szeretném, hogy igennel feleljen, és akkor én is boldog lehetek. Vagy mondja azt: soha nem lesz boldog, igazán boldog, és ebből tudhatom majd, hogy nem csak bennem tátong ott ez az üresség.

– Dicuka, hallgass meg egy tanácsot a nővéredtől. Valaki vagy érzékeny, vagy nem. Aki érzékenyebb, annak jobban fáj.

– Rendbe jövünk? – kérdezem. – Egyszer majd, valamikor?

– Igen – feleli. – Nem. Nem tudom. Egy dolog biztos: Hitler jól elcseszett minket.

Béla és én most 60 dollárt keresünk hetente, és ez elégnek bizonyul ahhoz, hogy megpróbálkozzunk egy második gyerekkel. Teherbe esem. A lányom 1954. február 10-én születik meg. Amikor magamhoz térek az érzéstelenítésből, amit az amerikai orvosok abban az időben rutinszerűen alkalmaztak a szüléseknél, a kislány a csecsemőosztályon van. De én követelem, hogy a karomba vehessem, és ragaszkodom hozzá, hogy megszoptassam. Amikor a nővér odahozza, látom, hogy tökéletes, és azt is, hogy álmos; nem olyan nagy, mint a nővére volt, amikor megszületett; az orra aprócska, arcocskája selymes.

Béla behozza az ekkor hatéves Marianne-t, hogy megnézzék a babát.

– Megszületett a húgom! Megszületett a húgom! – ujjong Marianne, mintha csak borítékba összegyűjtött pénzen, katalógusból rendeltem volna neki kistestvért; mintha csak módomban állna, hogy akármikor teljesítsem a kívánságait. Nemsokára unokatestvért is kap, mivel Magda, aki 1953-ban hozzáment Nat Shillmanhoz, várandós, és októberben egy kislánynak ad életet. Anyánk után Ilonának nevezi el.

Mi Audrey-nak nevezzük el a második lányunkat, Audrey Hepburn után. Még mindig kába vagyok a nyugtatóktól, amiket az orvosok adtak. Még a szülés, az első találkozás és szoptatás máskülönben intenzív élménye is a rejtőzködő életemet idéző kábultságba burkolózik.

Már reflexszerűen várom a rosszat a jó dolgok közepette. Audrey életének első hónapjaiban Béla úgy készül az okleveles könyvvizsgálói vizsgájára, mintha ez lenne a végső megmérettetés, a mindent eldöntő próba, amely egy életre meghatározza majd, hogy megtalálja-e a helyét, meg tud-e békélni saját magával és azzal, hogy úgy döntöttünk, ahogy.

Nem megy át a vizsgán. Sőt mi több, azt mondják neki, hogy a dadogásával és az akcentusával akkor sem fog soha munkához jutni, ha sikerül megszereznie az engedélyt.

– Mindig akadályokba fogok ütközni – mondja. – Nem számít, mit csinálok.

Tiltakozom. Biztatni próbálom. Kitalálunk valamit, mondom neki, de nem tudom megakadályozni, hogy Klára szavai belopózzanak a gondolataim közé. Két kripli. Hogy fog ez így működni? A fürdőszobában sírok. Senki sem hallja, és az ajtón már vidáman lépek ki. Nem vagyok tudatában annak, hogy a félelmek csak még hevesebben törnek elő, ha elrejtjük őket. Még nem tudok róla, hogy a folytonos gondoskodásom és békítésem – a színlelésem – csak még inkább elrontanak minket.

13. fejezet

Maga ott volt?

1955 nyarán, amikor Marianne hét-, Audrey pedig egyéves volt, bepakoltunk öreg szürke Fordunkba, és magunk mögött hagytuk Baltimore-t, hogy a texasi El Pasóban telepedjünk le. Az álláslehetőségek hiányától, valamint a testvére megjegyzéseitől és neheztelésétől megfáradtan a saját egészsége miatt is aggódó Béla felvette a kapcsolatot unokatestvérével, Bob Egerrel, hogy tanácsot kérjen tőle. Bob Béla nagy-nagybácsijának, Albertnek volt a fogadott fia. Albert két fivérével együtt vándorolt ki Chicagóba még az 1900-as évek elején, és hagyta hátra negyedik testvérüket – Béla nagyapját – Eperjesen, hogy a nagykereskedelmi vállalkozást vezesse, amelyet a háború után Béla örökölt. Ezek a chicagói Egerek támogatták az 1930-as években György kivándorlását Amerikába, és ők voltak azok is, akik lehetővé tették, hogy megkapjuk a vízumot azáltal, hogy regisztrálták az Éger családot a háború előtt. Hálás voltam a chicagói Egerek nagylelkűségéért és előrelátásáért, mert nélkülük soha nem találhattunk volna új otthonra Amerikában.

De amikor Bob, aki akkortájt már El Pasóban élt a feleségével és két gyermekével, azt mondta Bélának: „Gyere nyugatra!”, elkezdtem aggódni amiatt, hogy újabb, lehetőségnek látszó zsákutcába sétálunk bele. Bob nyugtatott bennünket. Azt mondta: El Pasóban fellendülőben van a gazdaság, és hogy egy határvárosban a bevándorlók kevésbé elszigetelten és peremre szorítva élnek; továbbá hogy a határvidék tökéletes helyszín ahhoz, hogy újrakezdjük a nulláról, hogy újra kitaláljuk magunkat. Még abban is segít, hogy munkát talál Bélának egy okleveles könyvvizsgáló asszisztenseként, ahol a baltimore-i bére dupláját kapja. – A sivatagi levegő jót fog tenni a tüdőmnek – mondta Béla. – Megengedhetjük majd magunknak, hogy házat béreljünk, és ne egy újabb kicsike lakást. – Így hát beleegyeztem a dologba.

Megpróbáltuk a fejetlenséget izgalmas kalanddá, vakációvá varázsolni. Gyönyörű tájakon autóztunk keresztül, medencés moteleknél álltunk meg, és mindennap elég hamar felfüggesztettük az utunkat ahhoz, hogy vacsora előtt még maradjon idő egy frissítő úszásra. Miközben egyfolytában a költözés meg a benzin, a motelek és az éttermi étkezések ára miatt aggódtam, és ráadásul még a Magda és köztem újfent egyre növekvő távolság is nyomasztott, mind többször kaptam magam azon, hogy mosolygok. Csakhogy ez már nem a családom megnyugtatására felvett mosoly volt. Hanem valódi mosoly: szétterült az arcomon, és a szememben csillogott. Újfajta bajtársiasságot éreztem kibontakozni kettőnk közt Bélával, aki szakállas vicceket tanított meg Marianne-nak, úszás közben pedig dobálta a vízben Audrey-t.

El Pasóban elsőként az ég tűnt fel. Felhőtlen, tág és hatalmas. A várost északi irányból övező hegyek szintén magukra vonzották a tekintetemet. Egyfolytában felfelé néztem. A nap bizonyos időszakaiban a fény olyan szögben esett, hogy a hegyek kiterjedése ellaposodott, és olyanokká váltak, mintha csak gyenge kartonból vágták volna ki őket; filmes díszletnek tűntek; minden csúcs egyforma, tompa barna színt öltött. Aztán a fény megváltozott, a hegylánc pedig rózsaszínbe, narancsba, bíborba, vörösbe, aranyba, mélykékbe borult, és váratlanul hangsúlyosan tárult fel minden egyes gyűrődése, akárcsak egy teljesen széthúzott harmonikának.

A helyi kultúra is nagyon sokszínű volt. Egy poros, westernfilmbe illő, isten háta mögötti határvárosra számítottam, ahol magányos, sztoikus férfiak és még magányosabb nők élnek. De El Paso európaibbnak és kozmopolitábbnak érződött Baltimore-nál. Kétnyelvű volt. Multikulturális, de merev szegregáció nélkül. Aztán ott volt maga a határ, ahol két világ egyesült. A texasi El Paso és a Chihuahua állambeli Juárez olyan volt, mintha nem is két külön város lett volna, hanem a két fele ugyanannak az egésznek. A területet középen a Rio Grande vágta ketté, és ezzel a várost kettéosztotta a két ország között, de ez a határ éppannyira önkényes is volt, mint amennyire egyértelmű. A szülővárosom jutott róla eszembe: Košicéből Kassa lett, aztán meg újra Košice; a határ, amely mindent megváltoztat, és mégsem változtat meg semmit. Az angolom még mindig gyenge volt, spanyolul pedig egyáltalán nem beszéltem, itt mégis kevésbé éreztem magam peremre szorítva és kiközösítve, mint Baltimore-ban, ahol a zsidó bevándorlók negyedében éltünk, és ahol menedékre számítottunk, de ehelyett kiszolgáltatottnak éreztük magunkat. El Pasóban csak egyek voltunk a sok keveredő nemzetiség közül.

Egy délután, nem sokkal a költözésünket követően, épp a környékbeli parkban vagyok Audrey-val, amikor megüti a fülemet, hogy egy anya szólítja a gyerekeit. Néhány percig figyelem ezt a másik magyar anyát, hátha felismerem, de aztán korholni kezdem magam. Micsoda naiv feltételezés, hogy pusztán azért, mert a hangja ismerős – szakasztott mása az enyémnek –, bármi közös lehetne bennünk. De továbbra sem vagyok képes levenni a szemem róla és a gyerekeiről, ahogyan játszanak, és nem bírom elhessegetni az érzést, hogy ismerem őt.

Hirtelen eszembe ötlik valami, amire Klára esküvője óta nem is gondoltam: az a Magda tükrébe tűzött képeslap Kassán. És a hidat ábrázoló képen a dőlt betűs szöveg: El Paso. Hogy is felejthettem el, hogy tíz évvel ezelőtt Gladstein Laci épp ide, ebbe a városba költözött? Laci, a fiatalember, akit velünk együtt szabadítottak fel Gunskirchenből, aki velünk utazott a vonat tetején Bécsből Prágába, aki vigasztalóan fogta a kezünket, akiről azt hittem, hogy egyszer elveszi Magdát feleségül – és aki idejött El Pasóba, hogy a nagynénje és a nagybátyja bútorüzletében szedje össze az orvosi egyetemre valót. El Paso: a hely, amelyről a képeslap alapján azt gondoltam, úgy néz ki, mint a világ vége; a hely, ahol most élek.

Audrey rángat ki a merengésemből, és követeli, hogy menjünk hintázni. Miközben felemelem, a magyar nő is épp megindul a hintákhoz a fiával. Gyorsan megszólítom magyarul, még mielőtt megálljt parancsolhatnék magamnak.

– Maga magyar – mondom. – Talán ismeri egy régi barátomat, aki a háború után érkezett El Pasóba.

Úgy néz rám, ahogy a felnőttek szoktak a gyerekekre: mint akit mulattat az elragadó és képtelen naivitásom. – Ki a barátja? – kérdezi. Belemegy a játékba.

– Gladstein Laci.

Könnyek szöknek a szemébe. – A testvére vagyok! – kiáltja. Megértette a kódolt szavaimat. Régi barát. A háború után. – Laci orvos lett – mondja. – Most Larry Gladstone-nak hívják.

Hogyan tudnám elmagyarázni, mit éreztem abban a pillanatban? Tíz év telt el azóta, hogy egy vonat tetején utaztam Lacival és sok más hontalan túlélővel. Ez alatt a tíz év alatt ő megvalósította az álmát, és csakugyan orvos lett belőle. Amikor ezt meghallottam, úgy éreztem, nincs az a vágy, amelyet ne válthatnék valóra, és nincs az a kitűzött cél, amit ne érhetnék el. Ha ő újra fel tudta építeni magát Amerikában, akkor nekem is sikerülhet.

Azonban ez csak a történet egyik fele. Ahogy ott álltam abban a parkban, a forró sivatagi napsütésben, ténylegesen a világ végén voltam: időben és térben az addigi legnagyobb távolságra attól a lánytól, akit otthagytak sorsára meghalni a holttestek halmában, egy fülledt osztrák erdő mélyén. És mégis, a háború óta még soha nem voltam hozzá ilyen közel, mert az imént majdnem elismertem a létezését egy idegennek, mert itt világos nappal összeakadtam a múltam egy kísértetével, miközben a lányom azt követelte tőlem, hogy lökjem minél magasabbra a hintán. Talán az előrehaladásom egyben azt is jelentette, hogy megint a múltamnál lyukadok ki.

Megtalálom Larry Gladstone-t a telefonkönyvben, de egy hetet vagy még többet is várok, mielőtt felhívnám. A felesége, egy amerikai nő, veszi fel a telefont. Felírja, hogy telefonáltam, többször megkérdezi, hogyan kell írni a nevemet. Azt mondogatom magamnak: Laci úgysem fog rám emlékezni. Aznap este Bob átjön hozzánk a családjával vacsorára. Marianne megkért, hogy hamburgert süssek, én pedig úgy csinálom, ahogyan anyám készítette volna: a darált marhahúst tojással, fokhagymával és zsemlemorzsával keverem össze, aztán golyókat formálok belőle, és a végén kelbimbóval és köménymagos főtt krumplival tálalom. Amikor eléjük teszem a vacsorát, Marianne a szemét forgatja. – Anya – mondja –, én amerikai hamburgerre gondoltam. – Vagyis lapos húspogácsákat szeretett volna ízetlen fehér zsemlékben tálalva, olajtól csepegő hasábburgonyával és egy jókora loccsintásnyi ízetlen ketchuppal. Kínos helyzetbe hoztam az amerikai unokatestvérei, Dickie és Barbara előtt. Belém mar a rosszallása. Az történt, amit megfogadtam, hogy soha nem fog megtörténni: szégyenkeznie kell miattam. Megcsörren a telefon, és én megszököm az asztaltól, hogy felvegyem.

– Edith – szól bele egy férfihang. – Mrs. Eger. Itt dr. Larry Gladstone.

Angolul beszél, de felismerem a hangját. A múltat hozza magával a konyhámba, a csípős szelet a vonat tetején. Szédülök. Úgy éhezem, mint akkor: félholt vagyok az éhségtől. Megfájdul a törött gerincem. – Laci – szólalok meg, és a saját hangomat is olyan messziről hallom, mintha csak egy másik szobában lévő rádióból szólna. A közös múltunk mindent áthat, mégis kimondhatatlan.

– Hát újra találkozunk – mondja. Magyarra váltunk. Mesél nekem a feleségéről és a felesége jótékonykodásáról meg a három lányukról; én pedig a gyerekeimről és Béla törekvéseiről beszélek, elmondom, hogy Béla a könyvvizsgálói pályára készül. Laci hív, hogy nézzem meg a rendelőjét, és családilag meghív bennünket magukhoz vacsorára. És ezzel megkezdődik – újra – egy barátság, amely most már fenn is marad az életünk hátralévő részében. Amikor leteszem a kagylót, az ég már a rózsaszín és az arany árnyalatait vette fel. Az étkezőből a családom hangjait hallom kiszűrődni. Dickie, Bob fia, rólam kérdezi az anyját: tényleg amerikai vagyok-e, és miért olyan rossz az angolom? A testem megfeszül, mint ahogy olyankor szokott, amikor a múlt túl közel jön. Olyan ez, mint amikor a gyerekeim elé teszem a kezem az autóban, ha túl nagyot fékezünk. Védelmi reflex. Amikor terhes voltam Marianne-nal, ellenszegültem az orvos figyelmeztetésének, és úgy döntöttem, hogy az életem mindig a még több életért fog kiállni, azt is eltökéltem: nem hagyom, hogy a haláltáborok árnyéka rávetüljön a gyerekeimre. Ez a meggyőződésem idővel egyetlen célkitűzéssé szilárdult: A gyerekeim soha nem tudhatják meg. Soha nem képzelhetnek el engem az éhezéstől lesoványodott testtel, amint anyám réteséről álmodozom a sűrű füsttel átitatott ég alatt. Soha nem kell majd ezt a képet hordozniuk az elméjükben. Megvédem őket. Megkímélem őket ettől. Azonban Dickie kérdései eszembe idézik: dönthetek úgy, hogy néma maradok, és a mások némaságának rokoni kötelékét vagy rejtekét is választhatom, azt azonban nem dönthetem el, mit mondanak vagy tesznek mások olyankor, amikor én nem vagyok ott. Mit hallhatnak meg véletlenül a lányaim? Mit mondhatnak el nekik mások, mindazon erőfeszítéseim ellenére, hogy elzárva tartsam előlük az igazságot?

Megkönnyebbülésemre Dickie édesanyja más irányba tereli a beszélgetést. Arra biztatja Dickie-t és a nővérét, Barbarát, hogy meséljenek a legjobb tanáraikról abban az iskolában, ahová ősztől Marianne is jár majd. Vajon Béla utasította, hogy ő is segítsen fenntartani az egyezményes hallgatást? Vagy csak ráérzett, hogy így kell tennie? Az én érdekemben tesz így, a gyerekeim érdekében vagy saját maga miatt? Később, amikor már indulni készülnek, meghallom, ahogy Dickie anyukája az ajtóban állva odasúg a fiának angolul: – Soha ne kérdezd Dicu nénit a múltról. Erről nem szoktunk beszélni. – Az életem családi tabutéma. A titkom biztonságban van.

Mindig két világom van. Az, amelyiket én választottam, és az, amelyet megtagadok, de az engedélyem nélkül is benyomakodik az életembe.

1956-ban Béla átmegy a könyvvizsgálói vizsgán, megszerzi az engedélyét; és néhány hónappal harmadik gyermekünk – a fiunk: Johnny – születése előtt egy szerény három hálószobás farmházat vásárolunk a Fiesta Drive-on. Az épület mögött semmi más, csak a sivatag – rózsaszín és lila virágú örökzöldekkel, vörös jukkavirágokkal meg a csörgőkígyók csörgésével. Odabentre világos bútorokat választunk a nappaliba és a dolgozóba. A friss papaját eszegetve – melyet Béla a határt átlépve, a juárezi terménypiacon vásárol vasárnap reggelenként – az újságok főcímeit olvassuk. Magyarországon felkelés tört ki, szovjet tankok özönlenek be a fővárosba, hogy elfojtsák a kommunistaellenes lázadást. Béla kurtán beszél a lányokkal, a dadogása elő-előjön. Forróság van, én a terhességem vége felé járok. Bekapcsoljuk a párásító léghűtőt, és a tévé elé gyűlünk a dolgozószobában, hogy a melbourne-i olimpia közvetítését nézzük.

Pont akkor kapcsolódunk be, amikor Keleti Ágnes, a tornászcsapat budapesti zsidó tagja a talajgyakorlatához melegít. Harmincöt éves, hat évvel idősebb nálam. Ha ő Kassán nő fel, vagy én Budapesten, akkor együtt edzettünk volna. – Figyeljetek! – mondja Béla a lányoknak. – Ő is magyar, mint mi. – Azt nézni, amint Keleti színre lép, olyan, mintha a másik felemet, a másik énemet figyelném. Azt az énemet, amelyik nem járta meg Auschwitzot. (Később tudtam meg, hogy Keleti egy pesti keresztény lánytól vásárolt papírokat, aztán vidékre menekült egy távoli faluba, ahol cselédként dolgozva várta ki a háború végét.) Azt az énemet, akinek az anyja túlélte. Azt, aki folytatni tudta a régi életét a háború után, aki nem hagyta, hogy a viszontagságok vagy a kor, amelyben élt, lerombolják az álmait. Karemeléseket és nyújtásokat végez, felkészül, hogy belekezdjen a gyakorlatba. Béla vadul szurkol, Audrey pedig utánozza az apját. Marianne engem figyel, azt nézi, hogyan hajolok mind közelebb és közelebb a tévékészülékhez. Nem tudja, hogy annak idején versenyszerűen tornásztam; és még kevésbé van tudomása arról, hogy ugyanaz a háború, amely félbetörte Keleti Ágnes életét, az enyémet is félbetörte, és mind a mai napig beletolakszik. De érzékelem: a lányom tudatában van annak, hogy visszafojtom a lélegzetemet, és hogy Keleti minden mozdulatát követem a testemmel is, nem csak a szememmel. Béla, Marianne és Audrey minden egyes szaltót megtapsolnak. Visszafojtott lélegzettel figyelem Keleti lassú és koncentrált mozdulatait, amint egészen ráhajol a lábaira, hogy megérintse a talajt, aztán előrehajló ülő pozícióból előbb hátrahajlik, majd kézállásba emelkedik fel, és az egész mozdulatsorát kecsesség és gördülékenyég jellemzi. Véget ér a gyakorlat.

A szovjet ellenfél lép a szőnyegre. A magyarországi felkelés miatt a szovjet és magyar sportolók között most különlegesen feszült a viszony. Béla hangosan pfújol. A kétéves kis Audrey ugyanazt teszi. Mindkettejükre rászólok, hogy maradjanak csöndben. Úgy figyelem Larisza Latinyinát, ahogy a bírák, és ahogyan Keleti is minden bizonnyal teszi. Látom, hogy a magas láblendítése talán valamivel magasabb, mint Keletié, látom a szaltói könnyedségét, azt, ahogy spárgában a talajra érkezik. Marianne elismerő sóhajt hallat. Béla ismét pfújol. – Apu, ő tényleg nagyon jó – mondja Marianne. – Elnyomó zsarnokok országából érkezett – feleli Béla. – Nem ő döntötte el, hová szülessen – mondom. Béla megvonja a vállát. – Próbálj csak így forogni, miközben a te országod áll ostrom alatt – mondja. – Ebben a házban a magyaroknak szurkolunk. – A végén Keleti és Latinyina megosztva kapják meg az aranyérmet. Latinyina válla hozzáér Keletiéhez, miközben egymás mellett állnak a díjátadó ünnepségen. Keleti a dobogón állva grimaszol. – Anya, miért sírsz? – kérdezi Marianne. – Nem sírok – felelem.

Tagadás. Tagadás. Tagadás. Kit akarok megvédeni vele? A lányomat? Vagy magamat?

Marianne egyre kíváncsibb, és csak úgy falja a könyveket. Amikor már az El Pasó-i közkönyvtár gyerekrészlegének összes könyvén átrágta magát, az otthoni könyvespolcokat kezdi el nézegetni, és az én filozófiai tárgyú és szépirodalmi könyveimet meg Béla történelemkönyveit olvassa. 1957-ben, tízéves korában, leültet engem és Bélát a dolgozó bézsszínű kanapéjára. Úgy áll előttünk, mint egy aprócska tanár. Kinyit egy könyvet, amelyről azt mondja, hogy a többi könyv mögé elrejtve találta az egyik polcunkon. Egy képre mutat benne, amelyen meztelen, csontsovány holttestek halomba hányt halma látható. – Mi ez? – kérdezi. Izzadok, forog velem a szoba. Tudtam, hogy egyszer elkövetkezik ez a pillanat, most mégis éppannyira meglep, lefagyaszt és megrémít, mint ha arra kellett volna hazaérnem, hogy a San Jacinto Plaza élő aligátorait a nappalinkba helyezték át. Szembenézni az igazsággal, és szembenézni a lányommal, aki most szembesült az igazsággal, olyan, mint egy fenevaddal kerülni szembe. Kirohanok a szobából. A fürdőszobai mosdókagylóba hányok. Hallom, ahogy Béla Hitlerről és Auschwitzról beszél a lányunknak. Hallom, amint kimondja a rettegett szavakat: Anyád ott volt. Össze tudnám törni a tükröt. Nem! Nem! Nem! Üvölteni akarok. Nem voltam ott! Valójában azt akarom ezzel mondani, hogy Ezt nem neked kell cipelned! – Az édesanyád nagyon erős – hallom Béla hangját. – De meg kell értened, hogy te egy túlélő lánya vagy, és mindig, mindig óvnod kell őt. – Ez lett volna a megfelelő pillanat. Hogy megnyugtassam Marianne-t. Hogy megértessem vele: nem kell aggódnia miattam, nem kell sajnálnia. Hogy elmondjam neki, mennyire imádták volna a nagyszülei. Hogy megmondjam: Már minden rendben, biztonságban vagyunk. De nem vagyok képes kilépni a fürdőszobából. Nem bízom magamban. Ha csak egy szót is szólok a múltról, azzal felszítom magamban a harag és a veszteség érzését, belezuhanok a sötétségbe, és őt is magammal rántom.

A gyerekekre összpontosítok, arra, amit azért tehetek, hogy mindannyian biztonságban érezhessük magunkat, hogy úgy érezzük, elfogadnak, és hogy boldogok legyünk az új otthonunkban.

Vannak a napi rituálék, a hetek és az évszakok múlását fémjelező pillanatok; azok a dolgok, amelyeket örömünkben csinálunk, és amelyeket mindig várunk. Ilyen Béla nem mindennapi szokása, hogy megborotválja a kopasz fejét, amikor ő viszi iskolába Audrey-t. Béla bevásárló körútjai a házunk mögötti hatalmas sivatagban felépített Safeway áruházba. Elkerülhetetlen, hogy valamit lefelejtsek a bevásárlólistáról, és ilyenkor az áruházban hívom fel. Az áruházi alkalmazottak már ismerik a hangomat. – Eger úr, a felesége keresi telefonon – hirdetik ki a hangosbemondóban. Gondozom a kertet, nyírom a füvet, és részmunkaidőben Béla irodájában dolgozom. Idővel ő lesz minden sikeres El Pasó-i bevándorló – a szírek, mexikóiak, olaszok és európai zsidók – kedvelt és megbízható könyvelője. Szombatonként Béla a gyerekeinket is magával viszi a találkozóira, és ha addig nem tudtam volna, mennyire rajonganak az ügyfelei Béláért, most megláthatom abból, hogy mennyi szeretettel halmozzák el a gyerekeinket. Vasárnaponként Béla átautózik Juárezbe, hogy friss gyümölcsöt vegyen Chuytól, a zöldségestől, utána pedig nagy családi tízórait csapunk odahaza, Broadway-musicalek lemezeit hallgatjuk, együtt éneklünk a zenével (éneklés közben Béla egyáltalán nem dadog), aztán pedig együtt elmegyünk a YMCA-be (Young Men’s Christian Association, Keresztény Ifjúsági Egyesület) egy családi úszásra. Karácsony napján az El Paso belvárosában álló San Jacinto Plazába látogatunk el. Karácsonykor nem ajándékozzuk meg egymást, de azért a gyerekek így is írnak levelet a Mikulásnak. Hanukára hasznos dolgokat – zoknit és ruhát – ajándékozunk egymásnak, az új évet pedig sok-sok étellel és a napkarneváli felvonulással köszöntjük – napkirálynővel, felvonuló középiskolai zenekarokkal és a Rotary Club motorháton guruló férfitagjaival. Tavasszal White Sandsbe és Santa Fébe kirándulunk, ahol nagyokat piknikezünk; ősszel pedig az Amen Wardy boltjában vadászunk ruhákat az iskolakezdéshez. Ahogy végighúzom a kezemet az állványokról lógó ruhákon, tapintásról megmondom, melyik anyag a legjobb minőségű; van érzékem hozzá, hogy kiválasszam a legolcsóbb áron a legjobb ruhákat. (Bélának és nekem is megvannak ezek a tapogatós rituáléink – ő gyümölcsöt válogat így, én ruhákat.) Ősszel mexikói farmokra járunk szüretelni, és dugig esszük magunkat házi készítésű tamaléval. Az étel: szeretet. Amikor a gyerekek jó bizonyítványt hoznak haza az iskolából, elvisszük őket a házunk mögötti büféhez, és banánkelyhet kapnak.

Kilencéves korában Audrey felvételizik egy állandó úszócsapatba, és csakhamar versenyezni kezd. Középiskolás korára már napi hat órát edz, akárcsak én annak idején, amikor tornáztam és balettoztam. Amikor Marianne betölti a tizenhármat, egy szülői hálószobával bővítjük ki a házunkat, hogy mindhárom gyerekünknek saját szobája lehessen. Veszünk egy zongorát. Marianne és Audrey mindketten tanulnak zongorázni, és kamarakoncerteket tartunk, ahogy azt kislánykoromban az én szüleim is tették, meg bridzspartikat rendezünk. Béla és én belépünk egy olvasókörbe, amelyet az El Paso-szerte jól ismert Molly Shapiro vezet, aki szalonjaiban művészeket és értelmiségieket hoz össze. Beiratkozom egy angoltanfolyamra a University of Texason, a texasi egyetemen. Az angolom 1959-re már eléggé feljavult ahhoz, hogy úgy érezzem: végre egyetemi tanulmányokba kezdhetek. Már régóta álmodoztam arról, hogy folytatom a tanulmányaimat – eddig csak egy újabb elodázott álom volt, de ezúttal lehetségesnek tűnik, hogy beteljesüljön. Részt veszek az első pszichológiaórámon, csupa kosárlabdázóval ülök egy sorban, magyarul jegyzetelek, minden egyes szemináriumi dolgozatomhoz Béla segítségét kérem. Harminckét éves vagyok. Kívülről nézve boldogok vagyunk, és gyakran belülről is így érzem.

Csakhogy ott van az a nézés, amellyel Béla a fiunkat szemléli. Szeretett volna egy fiút, de nem ezt a fiút várta. Johnnynak gyermekkori cerebrális parézise van, azaz agyi bénulást szenvedett, amelyet valószínűleg méhen belüli agyvelőgyulladás okozott nála, és ez az állapot kihatott a motorikus rendszerére. Nehézséget jelentett neki olyan dolgok megtanulása is, amelyeket Marianne és Audrey könnyedén elsajátítottak – ilyen volt az öltözködés, a beszéd, vagy az, hogy kanalat és villát tudjon használni. Ránézésre is különbözött a nővéreitől. Szemhéja ernyedten lógott. Folyt a nyála. Béla kritikusan viszonyult Johnnyhoz, türelmetlenül figyelte az igyekezetét. Emlékeztem, milyen volt, amikor annak idején a kancsalságom miatt csúfoltak, és nagyon fájt a szívem a fiamért. Béla csalódottságában gyakran kiabál Johnnyval a gyengeségei miatt. (Csehül kiabál, hogy a gyerekek, akik felszedtek némi magyart otthon, annak ellenére, hogy én azt akartam: csak az amerikai angolt beszéljék hibátlanul, ne értsék meg, mit mond – noha persze a hangszínét így is érzik.) Én ilyenkor a hálószobánkba vonulok vissza. Már mesterszinten űzöm a bujkálást. 1960-ban, amikor Johnny négyéves lett, elvittem őt dr. Clarkhoz, egy a Johns Hopkinsban dolgozó specialistához, aki a következőt mondta nekem: – Az lesz a fiából, amivé teszi. John mindent meg fog tudni csinálni, amit bárki más, de hosszabb időbe telik majd neki, mire eljut odáig. Ha túlságosan erőlteti, az visszafelé fog elsülni, de az is ugyanakkora hiba, ha nem erőlteti eléggé. Az ő lehetőségeihez mérten kell erőltetnie. – Kimaradtam az iskolából, hogy el tudjam vinni Johnnyt logopédushoz, foglalkozásterápiára, meg az összes klinikára, ami csak eszembe jutott, és minden olyan specialistához, aki segíthetett. (Audrey azt mondja: a legélénkebb gyerekkori emlékei nem az úszómedencéhez, hanem várótermekhez kötődnek.) Úgy döntöttem: nem fogom elfogadni, hogy a fiunknak egész életében akadályokkal kelljen megküzdenie. Biztos voltam benne, hogy képes lesz boldogulni, ha mi hiszünk benne. De amikor kiskorában a kezével evett, és nyitott szájjal rágott, mert másképp nem ment neki, akkor Béla olyan csalódottan nézett rá, és annyira szomorúan, hogy úgy éreztem: meg kell védenem a fiamat az apjától.

A félelem rendszeresen felkavarja kényelmes életünk állóvizét. Audrey tízéves korában egyszer átjött hozzánk egy barátja, én pedig éppen a nyitott ajtaja előtt mentem el, amikor az utcán egy szirénázó mentő húzott el előttünk. Kezemet a fejem fölé kaptam – ez a makacs szokásom a háború idejéből maradt meg, és még ma is csinálom. Még mielőtt felfoghattam volna a sziréna hangját, vagy a saját reakciómat, meghallottam, hogy Audrey azt kiabálja: – Gyorsan, az ágy alá! – A földre vetette magát, és begurult az ágytakaró alá. A barátja nevetve követte őt: valószínűleg azt hitte, ez valami különös játék lehet. De én tudtam, hogy Audrey nem viccel. Tényleg azt hitte, hogy a szirénák veszélyt jeleznek. Hogy fedezékbe kell húzódni. Anélkül, hogy ezt akartam volna, mindenféle tudatosságot mellőzve ezt tanítottam meg neki.

Vajon mi mindent taníthattunk még meg a gyerekeinknek tudattalanul a biztonságról, az értékekről vagy a szeretetről?

Marianne szalagavatójának estéjén a lányunk ott áll a verandán a selyemruhájában, csuklóján egy gyönyörű orchideacsokorral. Amikor elindulnak a partnerével, Béla utána szól: – Érezd jól magad, kicsim! Tudod, hogy édesanyád ennyi idősen Auschwitzban volt, és a szülei már nem éltek.

Miután Marianne-ék elmentek, üvöltözni kezdek Bélával. Kegyetlennek és ridegnek nevezem, megmondom neki, hogy nem volt joga elrontani a lánya örömét ezen a különleges estén, és nem volt joga elrontani az én közvetett örömömet sem, amelyet Marianne-éban leltem. Ha ő nem képes cenzúrázni magát, én sem fogom. Azt mondom neki: ha nem tudja vidám gondolatokkal útnak ereszteni a lányát, akkor ennyi erővel akár halott is lehetne. – A tény, hogy te Auschwitzban voltál, ő pedig nincs ott, igenis vidám gondolat – védekezik Béla. – Azt akarom, hogy Marianne hálás legyen az életért, amit élhet. – Akkor hát ne mérgezd meg neki! – kiabálom. Azonban Béla megjegyzésénél is rosszabb, hogy később sem beszélek erről Marianne-nal, hogy soha nem beszélem meg vele. Úgy teszek, mintha nem venném észre, hogy ő is két életet él – az egyiket magának, a másikat pedig nekem, mivel nekem nem volt lehetőségem megélni.

1966 őszén, amikor Audrey épp betöltötte a tizenkettőt, Marianne másodéves a Whittier College-ban, Johnny pedig tízesztendős, és beigazolja dr. Clark jóslatait, miszerint a megfelelő támogatással mind fizikálisan, mind tanulmányait tekintve stabil lesz az előmenetele, ismét jut időm arra, hogy a saját fejlődésemmel foglalkozzam. Visszaülök az iskolapadba. Az angolom már elég jó ahhoz, hogy ne kelljen Béla segítségét kérnem a beadandók megírásához (amikor ő segített nekem, a legjobb jegyem közepes volt, most jeleseket kapok). Úgy érzem, végre sínen vagyok, végre át tudom lépni a múltam által emelt akadályokat. Ám ismét összeütközésbe kerül a két világ, amelyeket minden erőmmel igyekeztem elkülöníteni egymástól. Épp az előadóban ülök, és arra várok, hogy elkezdődjék a „Bevezetés a politikatudományba” nevű órám, amikor egy vörösesszőke férfi ül le mögém.

– Maga ott volt, nem igaz? – kérdezi.

– Ott? – érzem, hogy pánik kezd növekedni bennem.

– Auschwitzban. Maga túlélő, igaz?

Annyira kibillent az egyensúlyomból a kérdése, hogy eszembe sem jut visszakérdezni. Miből gondolja, hogy túlélő vagyok? Honnét tudja? Hogy találta ki? Senkinek sem említettem egy árva szóval sem ezt a tapasztalatomat a jelenlegi életemben, még a gyerekeimnek sem. Számot sem tetováltak a karomra.

– Maga nem holokauszttúlélő? – kérdezi újra.

Fiatal, olyan húszéves lehet – nagyjából feleannyi idős, mint én. Van valami a fiatalságában, komoly természetében és a kedvesen heves hangjában, ami Erikre emlékeztet: ahogyan a moziban ültünk a kijárási tilalom ideje alatt, ahogyan a fotót készítette rólam a folyóparton, miközben spárgáztam, ahogy az első alkalommal megcsókolt, miközben keze a derekamon körbefutó vékony övön nyugodott. A felszabadulásunk után huszonegy évvel megrendít a veszteség. Erik elvesztése. A fiatalkori szerelmünk elvesztése. A jövőnk elvesztése – ahogyan együtt elképzeltük a házasságot, a családot, az aktivizmust. Fogságom teljes évében, abban az évben, amelynek során valahogy megúsztam a halált, ami szükségszerűnek és elkerülhetetlennek tűnt, végig kitartottam Erik újra meg újra felidézett szavai mellett: Soha nem felejtem el a szemedet, soha nem felejtem el a kezeidet. Mentőkötélként kapaszkodtam az emlékezetembe. És most? Kizártam a múltat. Mert ha visszaemlékezem, azzal csak újra és újra átadom magam a borzalmaknak. De a múltban ott van Erik hangja is. A múltban ott van a szerelem, amelyet éreztem, és amit az éhezés hónapjai alatt mindvégig skandáltam magamban.

– Túlélő vagyok – mondom remegve.

– Olvasta ezt? – Egy kis puhakötéses könyvet mutat oda nekem: Mégis mondj igent az életre! a címe, Viktor Frankl írta. A szerző neve nem cseng ismerősen. Megrázom a fejem. – Frankl Auschwitzban volt – magyarázza a diák. – Ezt a könyvet Auschwitzról írta, közvetlenül a háború után. Gondoltam, érdekelheti – mondja, és felém nyújtja a könyvet.

Kezembe veszem a kötetet. Vékony. Rettegéssel tölt el. Miért akarnék önszántamból visszatérni a pokolba, még ha valaki más tapasztalatain átszűrve is? De nincs szívem visszautasítani a fiatalember gesztusát. Elsuttogok egy köszönömöt, és táskámba süllyesztem a könyvet, ahol aztán egész este időzített bombaként ketyeg.

Nekilátok, hogy vacsorát készítsek, de nem bírok odafigyelni, úgy érzem, mintha kiszálltam volna a testemből. Másodszor is elszalasztom Bélát a Safewaybe fokhagymáért, aztán megint, mert még több paprika kell. Alig nyúlok az elkészült ételhez. Vacsora után kikérdezem Johnnyt helyesírásból. Elmosogatok. Lefektetem a gyerekeimet. Béla elvonul a dolgozószobába, hogy Rahmanyinovot hallgasson és a The Nation című hetilapot olvassa. A táskám a hallban, a bejárati ajtó mellett pihen, a könyv még mindig ott lapul benne. Már pusztán a jelenléte a házban is kényelmetlen érzéssel tölt el. Nem fogom elolvasni. Nem kell elolvasnom. Ott voltam. Megkímélem magam a fájdalomtól.

Valamivel éjfél után a kíváncsiság győzedelmeskedik bennem a félelem felett. Belopódzom a nappaliba, ahol jó darabig ücsörgök a lámpafényben, kezemben a könyvvel. Belekezdek. „»Egy pszichológus megéli a koncentrációs tábort.« Eszerint tehát élmények ábrázolásáról van szó, semmint tényekre szorítkozó beszámolóról. Azon élmények bemutatása a könyv célja, amelyeket milliók ezerféleképpen tapasztaltak meg: amilyennek a koncentrációs tábor »belülről« látszott – az ábrázolás perspektívája azonos a közvetlenül érintettek látásmódjával.”[2] Tarkóm bizseregni kezd. Hozzám beszél. A nevemben beszél. „Hogyan tükröződtek a koncentrációs tábor mindennapjai az átlagos fogoly lelkében?”[3] A fogolyélet három fázisáról ír – kezdve azzal, hogy milyen az, amikor az ember megérkezik egy haláltáborba, és megéli a „kegyelem-kényszerképzetet”.[4] Igen, még élénken emlékszem arra, amikor apám meghallotta a zenét a peronon, és azt mondta, ez nem is lehet annyira szörnyű hely; és emlékszem, ahogy Mengele ide-oda intett az ujjával élet és halál között, és a lehető leghétköznapibb hangon közölte velem: „Nagyon hamar viszont fogod látni az anyádat.” Aztán jön a második fázis – amikor az ember megtanul alkalmazkodni a lehetetlenhez és a felfoghatatlanhoz. Megtanul alkalmazkodni ahhoz, hogy elviselje a kápók verését; hogy felkeljen, nem számít, mennyire fázik, mennyire éhes, fáradt vagy beteg; hogy megegye a levest és eltegye a kenyeret; hogy végignézze, amint lassan eltűnik róla a hús; hogy mindenütt azt hallja: az egyetlen kiút a halál. Még a harmadik fázis, a felszabadítás és a kiszabadulás sem feltétlenül vetett véget a rabságnak, írja Frankl. A fogolylét keserűség, kiábrándultság vagy a boldogság és a jelentéskeresés képében folytatódhat tovább.

Most egyenesen azzal nézek szembe, aminek mindeddig az elrejtésére törekedtem. És olvasás közben úgy találom: nem érzem, hogy lemerevednék a félelemtől vagy hogy csapdába estem volna; nem érzem azt, hogy megint bezártak arra a helyre. Legnagyobb meglepetésemre: nem félek. Minden egyes elolvasott oldalhoz tíz másikat akarnék írni. Mi van akkor, ha a történet elmesélése gyengítene a szorításán ahelyett, hogy erősítené azt? Mi van, ha azáltal, hogy beszélek a múltról, meg tudnám gyógyítani azt ahelyett, hogy csak még jobban bebetonozom? Mi van, ha a hallgatás és a tagadás nem az egyetlen lehetséges döntésünk a végzetes veszteségek után?

Elolvasom azt a részt, ahol Frankl a munkába menetel a jeges sötétben. A hideg kegyetlen, az őrök durvák, a foglyok botladoznak. A fizikai fájdalom és az embertelen igazságtalanság közepette Frankl felidézi a felesége arcát. Látja a szemét, és szívében kivirágzik a szerelem a tél kellős közepén. Megérti, hogy „az az ember, akinek ezen a Földön többé semmije sem maradt, lehet boldog – még ha csak pillanatokra is –, ha bensőséges odaadással fogadja magába a szeretett ember képét”.[5] Megnyílik a szívem. Patakzanak a könnyeim. Anyám szól hozzám a könyv lapjairól, a vonat mindent elnyelő sötétjéből: Csak arra emlékezz: senki sem veheti el tőled azt, amit a fejedbe raksz. Nem dönthetünk úgy, hogy eltüntetjük a sötétséget, de fényt gyújthatunk benne.

Azokban a kora hajnali órákban, 1966 őszén, elolvasom a következő sorokat, amelyek Frankl tanításának lényegét fogalmazzák meg: az embertől mindent el lehet venni, csak egyet nem: az emberi szabadságnak azt az utolsó maradékát, hogy az adott körülményekhez így vagy úgy viszonyuljon.[6] Minden pillanat magában rejti a döntés lehetőségét. Nem számít, mennyire csalódást okozó, unalmas, korlátozó, fájdalmas vagy nyomasztó legyen is a tapasztalatunk, mindenkor eldönthetjük, hogyan reagáljunk rá. És végre kezdem megérteni, hogy nekem is van döntési lehetőségem. Ez a felismerés megváltoztatja az életemet.

14. fejezet

Egyik túlélőtől a másiknak

A gyógyulás útja soha nem egyenesen halad előre.

1969 egy januári estéjén, amikor Audrey hazaér a bébiszitterkedésből, Béla és én megkérjük őt és Johnt, hogy üljenek le a nappalink barna dán kanapéjára. Nem tudok Bélára nézni, nem tudok a gyerekeimre nézni; ezért a kanapé letisztult, modern vonalaira és vékony, rövid lábaira szegezem a tekintetem. Béla elsírja magát.

– Meghalt valaki? – kérdezi Audrey. – Csak mondjátok el.

Johnny idegességében a kanapét rugdossa.

– Minden rendben van – mondja Béla. – Mindkettőtöket nagyon szeretünk. Anyátok és én arra jutottunk, hogy most egy ideig külön kellene élnünk. – Dadogva beszél, ezért egy örökkévalóságig tart, mire kimondja a mondatokat.

– Hogy micsoda? – kérdezi Audrey. – Mi folyik itt?

– Rá kell jönnünk, hogyan lehetne nagyobb békesség a családunkban – mondom. – Ez nem a ti hibátok.

– Már nem szeretitek egymást?

– De szeretjük – mondja Béla. – Én szeretem anyátokat. – Ezzel döf belém: ez az a kés, amelyet belém tud szúrni.

– Akkor most hirtelen már nem is vagytok boldogok? Azt hittem, boldogok vagytok. Vagy egész életünkben csak hazudtatok nekünk? – Audrey a beszélgetés egész ideje alatt kezében szorongatta a bébiszitterkedésért kapott pénzt – amikor betöltötte a tizenkettőt, Béla nyitott neki egy folyószámlát, és azt mondta, minden dollárt megdupláz majd, amit Audrey megkeres –, de most azt is lecsapja a kanapéra, mintha csak mindent beszennyeztünk volna, ami jó vagy értékes.

*

A válásunkhoz nem egy hirtelen felismerés vezetett el, hanem a tapasztalatok felszaporodása. Abban, hogy ezt az utat választottam, némiképp anyám is közrejátszott – az, hogy ő hogyan döntött annak idején, és hogy hogyan nem volt szabad döntenie. Mielőtt hozzáment apámhoz, egy budapesti konzulátuson dolgozott, saját fizetése volt, kozmopolita társasági és szakmai közeg vette körül. A kor viszonyaihoz képest meglehetősen emancipált volt. Csakhogy aztán a húga férjhez ment, rá pedig nyomás nehezedett, hogy azt tegye, amit a társadalom és a családja elvár tőle: vagyis férjhez menjen, még mielőtt a családjának szégyenkeznie kellene miatta. Volt egy férfi, akit szeretett, valaki, akit a konzulátusi munkája révén ismert meg; az a férfi, aki az ajánlással ellátott Elfújta a szélt adta neki. Azonban az apja megtiltotta neki, hogy hozzámenjen, mert a férfi nem volt zsidó. Apám, az ünnepelt szabó, egy nap ruhához vett róla méretet, megcsodálta az alakját, és anyám úgy döntött: maga mögött hagyja a saját magának választott életet egy olyanért cserébe, amilyet elvárnak tőle. Attól tartottam: azzal, hogy hozzámentem Bélához, én is éppen ezt tettem – lemondtam arról, hogy felelősséget vállaljak a saját álmaimért, és helyette a Béla nyújtotta biztonság mellett döntöttem. Most pedig azok a tulajdonságok, amelyek vonzóvá tették őt a szememben – hogy képes gondoskodni rólam és vigyázni rám – fojtogatóvá váltak; úgy éreztem, a házasságunkban saját magamról mondok le.

Nem akartam olyan házasságot, mint a szüleimé – magányosat, minden intimitást nélkülözőt –, és nem akartam az összetört álmaikat sem (apám orvos szeretett volna lenni, anyám karriert akart építeni és szerelemből házasodni). De akkor mi volt az, amit én akartam? Erről nem sok fogalmam volt. Így aztán Bélát állítottam magam elé olyan erőként, amelyet le kell győznöm. Ahelyett, hogy a saját valódi célomat és irányomat fedeztem volna fel, abban leltem értelmet, hogy ellene küzdöttem, és azok ellen a módszerei ellen, amelyekkel, úgy képzeltem, korlátoz engem. Valójában Béla támogatott a továbbtanulásban, fizette a tandíjamat, imádott velem elbeszélgetni a filozófiáról és az irodalomról, amit éppen olvastam, az olvasmányaimat és elemzéseimet pedig saját kedvenc témája, a történelem érdekes kiegészítésének tekintette. Talán azért, mert Béla időnként neheztelésének adott hangot, amiért olyan sok időt töltök a tanulással, vagy mert néha az egészségem érdekében azt tanácsolta, lassítsak kicsit a tempón, az a gondolat vert gyökeret és szökkent szárba bennem, hogy ha valamit is el akarok érni az életben, ahhoz a magam útját kell járnom. Annyira éheztem, és belefásultam már, hogy folyton leértékeljem magamat.

Emlékszem, 1967-ben együtt utaztam az akkor tizenhárom éves Audrey-val egy úszóversenyre San Angelóba. A csapatot kísérő többi szülő este összegyűlt a hotelben, ittak és mulatoztak. Ráébredtem: ha Béla is velünk lenne, most a társaság középpontjában lennénk. Nem azért, mintha bármelyikünk is annyira szeretett volna jelen lenni, amikor derekas ivászat zajlik, hanem mert Béla született sármőr volt – és ha meglátott egy helyiséget tele emberekkel, nem tudott ellenállni a társaságnak. Ahol ő ott volt, ott élénk társasági élet alakult ki, az emberek kedélyes csevegésbe bonyolódtak az általa teremtett környezetben. Ezt a képességét csodáltam benne, ugyanakkor nehezteltem is érte: nehezteltem azért, hogy én inkább csendben maradok, csak hogy az ő hangja csenghessen. Akárcsak abban a családban, amelyikben felnőttem, itt is csak egy sztárnak volt elég hely. A heti szokásos baráti összejöveteleinken El Pasóban, ahol rendszerint grilleztünk és táncoltunk, mindig meg kellett osztoznom vele a rivaldafényen, amikor a többiek helyet csináltak nekünk a táncparketten. A barátaink azt mondták, feltűnést keltünk együtt, le sem tudták venni rólunk a szemüket. Párként csodáltak bennünket – de egymagamban nem maradt nekem tér. Aznap este San Angelóban kellemetlennek tartottam a többi szülő hangoskodását és részegeskedését, ezért azon voltam, hogy visszavonulok a szobámba. Magányos voltam, kicsit sajnáltam is magam. Aztán eszembe jutott Frankl könyve. Az, hogy szabadon eldönthetem, hogyan reagáljak az egyes helyzetekre.

Olyat tettem, amit azelőtt soha. Kopogtam Audrey hotelszobájának ajtaján. Meglepte, hogy ott lát, de behívott a szobájába. A barátaival kártyáztak és tévéztek odabent. – Amikor annyi idős voltam, mint ti – mondtam –, én is sportoló voltam. – Audrey szeme elkerekedett. – Lányok, ti olyan szépek és szerencsések vagytok! Tudjátok, hogy milyen az, amikor az ember teste erős. Hogy mit jelent keményen dolgozni. Hogy mit jelent egy csapatnak lenni. – Elmondtam nekik, amit annak idején, nagyon régen a balett-tanárom mondott nekem: „Az életedben minden elragadtatás belülről fakad majd.” Jó éjszakát kívántam, és visszaindultam a szobámba, ám mielőtt kiléptem volna az ajtón, még bemutattam egy grand battement-t. Audrey szeme büszkén csillogott. A barátai tapsoltak és ujjongtak. Ekkor nem a hallgatag anya voltam, a fura akcentussal. Hanem az előadó és a sportoló – az anya, akire a lánya felnéz. Magamban egyenlőségjelet tettem a megnövekedett önbecsülésem, mámoros hangulatom és a közé, hogy Béla nincs ott. Arra jutottam: ha többször is meg akarom tapasztalni ezt a ragyogó érzést, akkor talán kevesebbet kellene vele lennem.

Ez az éhezésem az után, hogy önmagam lehessek, adott ösztönzést a főiskolai tanulmányaimhoz is. Telhetetlen voltam, mindig többet akartam tudni, arra vágytam, hogy tiszteljenek és elfogadjanak, mert ez azt jelenthette volna nekem, hogy értékes vagyok. Egész éjszaka fennmaradtam, hogy olyan beadandóimon dolgozzam, amik már amúgy is jók voltak, azonban én attól féltem, hogy nem lennének elég jók – vagy éppen hogy csak „elég jók” lennének. Amikor egy pszichológiaprofesszorunk félév elején bejelentette, hogy a legjobb jegy, amit ad, a közepes, bemasíroztam az irodájába, és elmondtam neki, hogy én mindaddig csak jeleseket szereztem; és megkérdeztem tőle, mit tehetnék, hogy továbbra is megtarthassam kimagasló tanulmányi eredményeimet. Erre a professzorom felkért, hogy dolgozzam mellette asszisztensként; így aztán gyakorlati tapasztalatokkal is kiegészíthettem az órákon tanultakat. Ezt a lehetőséget általában csak már végzett hallgatóknak ajánlották fel.

Egy nap néhány osztálytársam elhívott, hogy igyak meg velük egy sört az órák után. Ott ültem velük az egyetem közelében lévő bár félhomályos helyiségében, előttem a hideg sör az asztalon, és teljesen lebilincselt a belőlük áradó ifjonti hév és a szenvedélyes politizálásuk. Csodáltam őket: a társadalmi igazságosság szószólóit, a pacifistákat. Boldog voltam, amiért én is ott lehetek velük – és ugyanakkor szomorú is. Az én életemnek ezt a szakaszát félbevágták. Az egyéniség megtalálása, függetlenedés a családomtól. Randevúzás és szerelem. Részvétel valódi változásokat hozó társadalmi mozgalmakban. Gyerekkoromat a háborúban vesztettem el, a tinédzseréveimet a haláltáborokban, fiatal felnőttkoromat pedig az kötötte le, hogy kényszeresen meneküljek a múltba visszanézés elől. Anya lettem azelőtt, hogy a saját anyámat meggyászoltam volna. Túl gyorsan és túl hamar akartam kiteljesedni. Nem Béla hibája volt, hogy a tagadás mellett döntöttem, hogy gyakran tartottam magamat, az emlékeimet, a valódi véleményemet és a tapasztalataimat még őelőtte is rejtve. De most őt tettem felelőssé azért, hogy még mindig úgy érzem, megakadtam.

Aznap a sör mellett az egyik diáktársam megkérdezte, hogyan találkoztunk Bélával. – Szeretem a jó szerelmes történeteket – lelkesedett. – Szerelem volt első látásra? – Nem emlékszem, mit feleltem neki, de azt tudom, hogy a kérdés hatására megint elkezdtem gondolkodni azon, milyen fajta szerelmet kívántam volna magamnak. Erik és közöttem szikrázott a levegő, és a fülem tövéig elpirultam, amikor csak a közelemben volt. Még Auschwitz sem tudta elpusztítani ezt a bennem élő romantikus lányt; azt a lányt, aki mindennap elmondta magának: talán egy nap még találkozunk. De a háború véget értével ez az álom összetört. Amikor Bélával megismerkedtem, nem éreztem szerelmet; akkor csak éheztem. Ő pedig svájci sajtot hozott nekem. Szalámit hozott. Emlékeztem rá, hogy a házasságunk korai éveiben még boldog voltam – amikor Marianne-t vártam, és minden reggel elmentem a piacra virágot venni, és beszéltem hozzá a hasamban, és elmondtam neki, hogy ő is úgy fog kihajtani, mint egy virág. És így is lett, vele és a két másik gyerekemmel is: kivirágoztak. És most itt álltam negyvenévesen, annyi idősen, amennyi anyám volt, amikor meghalt, és én még mindig nem virágoztam ki, még mindig nem éltem át azt a szerelmet, amelyről azt gondoltam: jár nekem. Úgy éreztem, átvertek, hogy megtagadták tőlem egy alapvető emberi rítus átélését, hogy egy olyan házasságban ragadtam, amely időközben olyanná vált, mint egy olyan étel, amelynek semmi tápértéke nincs, és amivel esélyem sincs elűzni az éhséget.

A táplálékom váratlan helyről érkezett. Egy napon, 1968-ban egy levél várt a postaládában, amelyet európainak látszó kézírással címeztek nekem, azonban Dallasból küldték, a Déli Metodista Egyetemről. A feladó neve helyett csupán egy monogram szerepelt a levélen: V. F. Amikor kibontottam a borítékot, csaknem hanyatt estem. Egyik túlélőtől a másiknak, szólt a megszólítás. A levél Viktor Frankltól érkezett.

Miután azon a két évvel korábbi éjszakán elmerültem Frankl könyvében, írtam egy esszét, amelynek az volt a címe: „Viktor Frankl és én”. Magamnak írtam, saját magamnak kiszabott gyakorlat volt, nem iskolai feladat, az első próbálkozásom arra, hogy a múltamról beszéljek. Bátortalanul, a személyes fejlődésem lehetőségének óvatos reményétől vezetve megosztottam az írásomat néhány professzorral és barátommal, és végül is ebből az lett, hogy bekerült egy egyetemi lapba. Valaki pedig névtelenül eljuttatta a cikkem egy példányát Viktor Franklnak Dallasba, ahol tudtomon kívül 1966 óta vendégelőadóskodott. Frankl huszonhárom évvel volt idősebb nálam – őt már harminckilenc éves korában, sikeres orvosként és pszichiáterként vitték el Auschwitzba. Most a logoterápia megalkotójaként ünnepelték. Már az egész világon mindenfelé praktizált, adott elő és tanított. És az én kis fogalmazványom elég nagy hatást gyakorolt rá ahhoz, hogy kapcsolatba lépjen velem, hogy túlélőtársként és egyenrangúként utaljon rám. Az esszémben írtam arról, hogy a budapesti Operaház színpadára képzeltem magam azon az estén, amikor Mengelének kellett táncolnom. Frankl megírta, hogy ő is valami hasonlót csinált Auschwitzban – hogy a legrosszabb pillanataiban szabad emberként képzelte el magát, amint Bécsben ad elő a rabság pszichológiájáról. Ő is menedékre lelt egy belső világban, ami egyaránt megvédte őt a jelenbeli félelmeitől és fájdalmaitól, és életben tartotta benne a reményt és a céltudatosságot – ez a belső világ adott neki eszközt és okot a túlélésre. Frankl könyve és levele segítettek hozzá, hogy megtaláljam a szavakat a közös tapasztalataink kifejezésére.

Ezzel kezdetét vette egy olyan levelezés és barátság, amely ezek után még hosszú éveken át tartott, és amelyben együtt próbáltunk meg választ találni a mindkettőnk életét végigkísérő kérdésekre: Miért éltem túl? Mi az életem célja? Milyen értelmet adhatok a szenvedéseimnek? Hogyan segíthetek magamnak és másoknak abban, hogy elviseljék az élet legnehezebb időszakait, és hogy több örömöt és szenvedélyt élhessenek meg? Sokévnyi levelezés után 1970-ben, San Diegóban találkoztunk először, ahol Frankl előadást tartott. Az előadása után a színpad mögé hívott, hogy találkozzam a feleségével, és még arra is megkért, hogy mondjak véleményt a beszédéről – ez egy mérhetetlenül fontos pillanat volt nekem: a mentorom egyenrangúként kezelt. Már az első levelével táplálni kezdte bennem a késztetést, hogy abban keressem a saját életem értelmét, hogy másoknak segítek megtalálni azt; hogy azért gyógyuljak meg, hogy másokat is meggyógyíthassak; és hogy másokat azért gyógyítsak meg, hogy ezáltal magamat is meggyógyíthassam. Ez megerősített abban a felfogásomban is (még ha hibásan alkalmaztam is akkor, amikor elváltam Bélától), hogy megvan bennem az erő arra, és lehetőségem van rá – amiképp felelősségem is van benne –, hogy én válasszam meg a saját életem értelmét; hogy én válasszam meg, milyen életet akarok élni.

Az első tudatos lépést saját utam megtalálása felé az 1950-es évek végén tettem, akkor, amikor észrevettem Johnny fejlődési nehézségeit, és segítségre volt szükségem abban, hogy szembenézzek velük. Egy barátom egy jungi analitikust ajánlott, aki Svájcban tanult. Szinte semmit sem tudtam a klinikai pszichológiáról általában, és kimondottan a jungi analízisről sem igazán voltak ismereteim, de miután kicsit utánanéztem, több jungi elmélet is kedvemre valónak tűnt. Tetszett, hogy hangsúlyt fektetnek a mitológiára és az archetípusokra, mert ez azokra a könyvekre emlékeztetett, amelyeket kislányként szerettem. És vonzott az elképzelés, hogy egyetlen, kiegyensúlyozott egésszé hozzuk össze a psziché tudatos és tudattalan részeit. Eszembe jutottak a Vicky Page külső és belső tapasztalásainak disszonanciáját megjelenítő képek a Piros cipellőkből, és természetesen én is a belső konfliktusaim szorításától szenvedtem. Amikor terápiába kezdtem járni, tudatosan nem ennek a belső feszültségnek a megszüntetése volt a szándékom – tényleg csak azt akartam megtudni, mit tehetek a fiam érdekében, és hogyan lehetne helyrehozni, hogy Bélával megromlott a viszonyunk a Johnny fejlesztése kapcsán kialakult nézeteltéréseink miatt. De Carl Jung víziója is vonzott a terápiás analízisről: „Arról van szó, hogy az ember igent mondjon önmagára – önmagát a legkomolyabb feladatként jelölje ki saját maga számára, és hogy állandóan tudatában legyen annak, amit tesz, és annak összes aspektusát folyvást a szeme előtt tartsa –, olyan feladat ez, amely velejéig áthatja az embert.”[7] Igent mondani önmagamra. Ezt akartam tenni. Arra vágytam, hogy kivirágozzam és fejlődhessem.

A terapeutám az álmaimmal kapcsolatos házi feladatot adott, én pedig gondosan feljegyeztem az álmaimat. Csaknem mindig repültem. Álmaimban én dönthettem el, milyen magasan és sebességgel akarok repülni. Én dönthettem el, miféle tájak felett repüljek – európai katedrálisok, erdős hegyvidékek vagy éppen az óceánok partja felett. Mindig vártam az elalvást, hogy átélhessem ezeket az álmokat, amelyekben boldog voltam és erős, szabadon szálltam, és én irányítottam. Ezekben az álmokban megtaláltam magamban az erőt ahhoz, hogy túllépjek azokon a feltételezéseken, amelyekkel mások oly gyakran szorították szűk korlátok közé a fiamat. És ráleltem magamban a vágyra, hogy túllépjek azokon a korlátokon, amelyeket, úgy gondoltam, mások kényszerítenek rám. Ekkor még nem tudtam, hogy ezek az átlépendő korlátok nem kívül vannak – hanem belül. Így hát, amikor évekkel később Viktor Frankl hatására elkezdtem arról faggatni magamat, hogy mit is várok az életemtől, könnyű volt arra jutnom: azzal, hogy nemet mondok Bélának, voltaképpen magamnak mondok igent.

A válást követő hónapokban jobban éreztem magam. Előtte évekig migréntől szenvedtem (anyám szintén erős fejfájásokkal küzdött; én pedig azt feltételeztem, hogy ez valami örökletes dolog), de közvetlenül azután, hogy Béla és én különváltunk, a migrén úgy tűnt el, mint amikor egy évszak ér véget. Azt hittem, ez azért volt, mert végre megszabadultam a Béla-féle időjárás szeszélyeitől: a kiabálásától, cinizmusától, ingerültségétől és kiábrándultságától. A fejfájásaim megszűntek, ahogyan az a késztetésem is, hogy visszavonuljak, hogy elbújjak. Diáktársakat és professzorokat hívtam a házamba, féktelen partikat rendeztem, a társaság középpontjának éreztem magam, nyitottnak a világra.

Azt hittem, úgy élek, ahogyan élni szeretnék. De hamarosan köd ereszkedett a boldogságomra. Minden szürke lett. Emlékeztetnem kellett magam arra, hogy egyem.

Egy szombat délelőtt, 1969 májusában egyedül ülök otthon a dolgozószobában. Aznap van a diplomaosztóm. Negyvenkét éves vagyok. Az El Pasó-i University of Texason végzek pszichológiából, méghozzá kitüntetéssel. És mégsem bírom rávenni magamat, hogy elmenjek az ünnepségre. Ahhoz túlságosan szégyellem magam. „Évekkel ezelőtt kellett volna megcsinálnom” – mondom magamnak. De valójában ezt gondolom (és ez a gondolat bújik meg nagyon sok döntésem és meggyőződésem mélyén): „Nem érdemlem meg, hogy életben maradtam.” Olyannyira megszállottan igyekszem bebizonyítani, hogy értékes vagyok, annyira megszállottan próbálok helyet kiérdemelni magamnak a világban, hogy többé Hitlerre sincs szükségem. Én váltam a saját börtönőrömmé, miközben azt mondogattam magamnak: „Nem számít, mit csinálsz, soha nem leszel elég jó.”

Bélában a legjobban az hiányzik, ahogyan táncol. Főleg ahogy a bécsi keringőt táncolja. Amilyen cinikus és dühös tud lenni különben, éppen annyira át tudja adni magát ilyenkor az örömnek; engedi, hogy a teste sugározza és kifejezze ezt az örömöt. Képes teljesen átadni magát a tempónak, és közben mégis vezetni, és biztosan megtartani engem. Vannak éjszakák, amikor róla álmodom. A gyerekkoráról, azokról a történetekről, amelyeket az udvarlás idején küldött leveleiben írt le. Látom, ahogy az apja a lavinába vész, lélegzete eltűnik abban a nagy fehérségben. Látom az anyját, amint bepánikol egy budapesti piacon, és felfedi személyazonosságát az SS-katona előtt. A szomorú feszültségre gondolok, amely megüli Béla családját az anyjának a családtagjaik halálában játszott szerepe miatt. Béla dadogására gondolok, arra, hogy a fiatalkorában szerzett trauma egy életre megbélyegezte őt. Egy nyári napon Béla eljön, hogy felvegye Johnt. Új autója van. Amerikában mindig olcsó kocsijaink voltak – ócskavasaink, ahogy a gyerekeink mondanák. De aznap Béla egy bőrüléses Oldsmobile-t vezet. Használtan vette, mondja védekezőn, de büszkén. Hitetlenkedő pillantásom azonban nem az autónak szól; hanem az elegáns nőnek az anyósülésen. Talált magának valaki mást.

Hálás vagyok, amiért dolgoznom kell, hogy el tudjam tartani magamat és a gyerekeimet. A munka egyfajta menekülés, és világos célkitűzést ad. Hetedikes és nyolcadikos diákoknak kezdek társadalomtudományokat oktatni az El Pasó-i spanyol negyedben. Gazdagabb környékeken lévő, jobb nevű iskoláktól is kapok munkaajánlatokat, de én kétnyelvű diákokkal akarok foglalkozni, akik ugyanolyan fajta akadályokkal szembesülnek, mint egykor Béla és én, amikor megérkeztünk Amerikába: szegénységgel és előítéletekkel. Szeretném közelebb hozni a diákjaimat a döntéseikhez, hogy megmutassam nekik: minél több döntési lehetőséggel rendelkeznek, annál kevésbé érzik majd áldozatoknak magukat. Munkám legnehezebb része az, hogy szembeszálljak a diákjaim életében jelen lévő negatív hangokkal – néha még a tulajdon szüleik hangjával is –, amelyek azt mondják nekik, hogy diákként semmi nem sikerülhet nekik, hogy a tanulás számukra nem járható út. Jaj, de randa, jaj, de vézna vagy, senki se fog elvenni! Mesélek nekik a kancsalságomról, a nővéreim ostoba csúfolódásáról, és arról: nem az volt a baj, hogy csúfoltak, hanem hogy hittem nekik. De nem engedem, hogy a diákjaim megtudják, mennyire mélyen azonosulok velük, hogy a gyűlölet miként mosta el a gyerekkoromat, és hogy mennyire jól ismerem a sötétséget, ami elemészt, mert megtanítottak arra, hogy elhidd: nem számítasz. Emlékszem a hangra, amely keresztülszállt a Tátrán: Hogyha élsz, ki kell állnod valamiért. A diákjaim adnak nekem valamit, amiért kiállhatok. De még mindig dermedt vagyok és aggódó, elszigetelt, nagyon törékeny és szomorú.

Az emlékbetörések nem akarnak szűnni, és néha vezetés közben törnek rám. Meglátok egy egyenruhás rendőrt az út szélén, és a látásom egyszer csak beszűkül, ájulás kerülget. Nem tudom megnevezni ezeket a tapasztalataimat; ekkor még nem értem, hogy ezek annak a fájdalomnak a fiziológiai megnyilvánulásai, amellyel még nem néztem szembe. Jelzések, amelyeket a testem küld emlékeztetőkként azért, hogy figyelmeztessen azokra az érzelmekre, amelyeket kizártam a tudatos életemből. Olyan vihar, amely akkor csap le rám, amikor megtagadom magamtól az engedélyt arra, hogy érezzek.

Mik ezek a megtagadott érzéseim? Olyanok, mintha a házamban élő idegenek lennének, akik láthatatlanok – eltekintve az ételtől, amit ellopnak, a bútoroktól, amelyeket elmozdítnak, meg a sártól, amit végighordanak a folyosón. A válás nem szabadít meg kellemetlen jelenlétüktől. A válás csak a többi zavaró tényezőtől tisztítja meg a szobát, a szemrehányásaim és nehezteléseim megszokott céltábláitól, és ezzel rákényszerít arra, hogy végül egyedül üldögéljek az érzéseimmel.

Néha felhívom Magdát. Ő és Nat szintén elváltak, és a nővérem hozzáment Ted Gilberthez, egy korban jobban hozzáillő férfihoz, aki jó hallgatóság és jó mostohaapa. Magda és Nat továbbra is szoros baráti viszonyt ápolnak, Nat egy héten kétszer-háromszor is náluk vacsorázik. – Légy óvatos, mit teszel, amikor álmatlan vagy – figyelmeztet a nővérem. – Rossz dolgokon kezdhetsz rágódni. Jelentéktelen dolgokon. Túl ilyen, túl olyan, eleget szenvedtem. A végén pont azokat a dolgokat kezded el hiányolni, amiktől korábban még a falra másztál.

Úgy tűnik, mintha a gondolataimban olvasna: mintha csak tudná, hogy kétségeim támadtak, és már nem vagyok benne annyira biztos, hogy a válás oldja meg azt, amiről úgy gondoltam, elromlott.

Egy éjszaka egy nő telefonál. Bélát keresi. Tudom-e, hol lehet? Rájövök, hogy a barátnője az. Idetelefonál, mint aki azt gondolja, számontartom, hogy a volt férjem mit csinál, mintha csak információval tartoznék neki, mintha Béla titkárnője lennék. – Ne merjen idetelefonálni többet! – kiabálom. Miután leteszem a kagylót, annyira feldúlt vagyok, hogy nem bírok elaludni. Próbálok előcsalogatni egy repülős álmot, egy kristálytiszta álmot, de nem tudok felszállni, minduntalan lezuhanok és felébredek. Rettenetes ez az éjszaka. És hasznos is. Audrey egy barátjánál alszik, Johnny már ágyban van. Nincs hová menekülni a kényelmetlenségemből; egyszerűen muszáj átengednem magam az érzésnek. Sírok, sajnálom magam, dühös vagyok. Érzem a féltékenység, a keserűség, a magány, a felháborodás, az önsajnálat és még ki tudja, hányféle érzelem minden egyes hullámát. Reggelre pedig, noha egy szemhunyást sem aludtam, jobban érzem magam. Nyugodtabb vagyok. Pedig semmi sem változott. Még mindig úgy érzem, tűnjék ez bármilyen logikátlannak is, hogy magamra hagyott a férjem, noha az én döntésem volt, hogy elhagyom őt. De a heves indulataim, a feldúltságom kitombolták magukat. Ezek az állapotok nem állandóak; folyton mozognak és változnak. Én pedig nyugodtabbnak érzem magam.

Még sok hasonló éjszakában és nappalban lesz részem. Olyan alkalmakban, amikor egyedül vagyok, olyan alkalmakban, amikor elkezdem gyakorolni, hogy ne taszítsam el magamtól az érzéseimet, bármennyire fájdalmas legyen is megélni őket. Ez a válásom adománya: a felismerés, hogy szembe kell néznem azzal, ami bennem van. Ha tényleg javítani akarok az életemen, akkor nem Bélának vagy a kapcsolatunknak kell megváltoznia. Hanem nekem.

Tudom, hogy változtatnom kell, de azt nem tudom, miféle változás segíthetne abban, hogy szabadabbnak és örömtelibbnek érezzem magam. Új terapeuta segítségét kérem, aki friss szemmel tud a házasságomra nézni, csakhogy a megközelítése nem túl hasznos – megfenyeget az ujjával, és azt mondja, elférfiatlanítottam Bélát azzal, hogy bevásárolni küldtem, és hogy soha nem lett volna szabad füvet nyírnom, és elvenni tőle a férfias feladatait. Kiválasztja a házasságom azon aspektusait, amelyek működtek, és problémákként meg hibákként állítja be őket. Munkahelyet váltok, ezúttal egy középiskolában dolgozom, ahol pszichológiai bevezető kurzust tartok, és iskolai tanácsadóként is működöm. De az iskolai bürokrácia, a nagy létszámú osztályok, a rengeteg pszichológusi munka és az, hogy nem tudok egyenként hatékonyan foglalkozni a diákokkal, lassanként kikezdik a céltudatosságomat, amelyet a pályám elején éreztem. Ennél többet is tudnék nyújtani, ebben biztos vagyok, noha azt még nem tudom, mi az, amit valójában csinálnom kellene.

Ez a gondolat még sokáig velem marad: hogy az a munkám, amely mind szakmai, mind személyes értelemben a legmélyebb és legfontosabb lesz nekem, csak ezután következik majd, és most még csak nagyon elmosódottan és meghatározatlanul látom, mi lesz az. A barátaim, Lili és Árpád lesznek az elsők, akik megfogalmazzák, mit is foglal majd magában ez a munkám, jóllehet még ekkor sem állok készen arra, hogy elfogadjam, és arra még kevésbé, hogy belevágjak. Az egyik hétvégére elhívnak magukhoz Mexikóba. Béla és én éveken át nyaraltunk együtt velük; ezúttal egyedül megyek. Hazatérésem napján, vasárnap reggel együtt múlatjuk az időt a reggeli fölött – kávét iszunk, gyümölcsöket eszünk, és magyaros rántottát, amelyet én készítettem el piros paprikával és hagymával.

– Aggódunk érted – mondja Lili, a hangja természetes és gyengéd.

Tudom, hogy őt és Árpádot meglepte a válásunk, tudom, hogy azt gondolják, hibát követtem el. Lili aggódását nehéz nem bírálatként értelmeznem. Mesélek nekik Béla barátnőjéről, aki író vagy zenész, sose tudom, melyik, mert számomra nem is hús-vér ember ő, csak egy képzet: Béla továbblépett, és engem maga mögött hagyott. A barátaim együttérzőn hallgatnak. Aztán összenéznek, és Árpád megköszörüli a torkát.

– Edie – mondja –, bocsáss meg, ha túl személyes lennék, és nyugodtan mondd meg, ha az gondolod, hogy inkább a saját dolgommal foglalkozzam. De nem tudom, gondoltál-e már arra, hogy esetleg hasznos lehetne neked, ha feldolgoznád a múltadat.

Feldolgozni? Átéltem, mit kell ezen még feldolgozni?, akarom mondani. Megtörtem az egyezményes hallgatást. Csakhogy hiába kezdtem el beszélni róla, a félelem és az emlékbetörések nem tűntek el. Ami azt illeti, úgy tűnik, hogy a kibeszéléstől a tüneteim csak erősödtek. Hivatalosan ugyan nem törtem meg a gyerekeim és a barátaim előtti hallgatást, de már nem rettegek folyamatosan attól, hogy egy nap esetleg a múltról találnak kérdezni. Továbbá próbáltam már megragadni olyan alkalmakat, amikor megoszthatom a történetemet. Nemrég az egyik egyetemi barátom, aki most mesterképzésben hallgat történelmet, megkért, hogy interjút készíthessen velem az egyik, holokausztról írandó dolgozatához, és én igent mondtam rá. Azt hittem, megkönnyebbülést hoz, ha elmondhatom az egész történetemet. De amikor elindultam tőle, reszkettem. Hazaértem és hánytam, éppúgy, mint tíz évvel korábban, amikor Marianne megmutatta nekünk a könyvet, amelyben a koncentrációs tábori foglyokat ábrázoló képek voltak. – A múlt már a múlté – mondom Lilinek és Árpádnak. Még nem állok készen arra, hogy megfogadjam vagy egyáltalán megértsem Árpád arra vonatkozó tanácsát, hogy dolgozzam fel a múltat. De ahogy Viktor Frankl levele, úgy ez a beszélgetés is elültet bennem egy gondolatmagot, amely idővel szárba szökken és gyökeret ereszt majd bennem.

Egy szombati napon a konyhában ülök, és éppen a diákjaim pszichológiadolgozatait javítom, amikor Béla felhív. Aznap John és Audrey épp nála vannak, így az agyam azonnal riadót fúj.

– Mi a baj? – kérdezem.

– Nincs semmi baj. A srácok tévéznek. – Elhallgat, arra vár, hogy megjöjjön a hangja. – Gyere el velem vacsorázni – mondja ki végül.

– Veled?

– Velem.

– Nem érek rá – mondom. És így is van. Egy szociológiaprofesszorral lesz randevúm. Már Marianne-t is felhívtam tanácsért. Mit vegyek fel? Mit mondjak? Mit csináljak, ha felhív magához? Ne feküdj le vele, figyelmeztetett Marianne. Különösen ne az első randin.

– Edith Eva Eger – esedezik a volt férjem –, kérlek, kérlek, engedd el a gyerekeket a barátaikhoz éjszakára, és gyere el velem vacsorázni.

– Bármit is szeretnél, megbeszélhetjük telefonon is, vagy amikor hazahozod őket.

– Nem – mondja. – Nem. Ez nem telefontéma, vagy olyasmi, amit az ajtó előtt állva megbeszélhetnénk.

Arra gondolok, a gyerekekről lehet szó, ezért beleegyezem, hogy találkozom vele a kedvenc steakéttermünkben, ahol régen gyakran randevúztunk.

– Elmegyek érted – mondja.

Pontosan érkezik, randevúhoz öltözött: fekete öltönyt és selyem nyakkendőt visel. Odahajol hozzám, hogy arcon csókoljon, én pedig nem akarok elhúzódni, közel akarok maradni a kölnijéhez és a frissen borotvált arcához.

Az étteremben, a régi asztalunknál ülve megfogja a kezem. – Lehetséges – kérdezi –, hogy nekünk még dolgunk van egymással?

Beleszédülök a kérdésébe, mintha már a táncparketten lennénk. Próbáljuk meg újra? Jöjjünk össze ismét? – És mi van vele? – kérdezem.

– Ő nagyon szeretetreméltó egyéniség. Szórakoztató vele lenni. Nagyon jó társaság.

– Hát akkor?

– Hadd fejezzem be. – Könnyek gyűlnek a szemébe, és legördülnek az arcán. – Nem ő a gyermekeim anyja. Nem ő hozott ki a börtönből Eperjesen. Soha nem hallott a Tátráról. Nem tudja kiejteni a csirkepaprikás szót, és még kevésbé tudja elkészíteni vacsorára. Edie, ő nem az a nő, akit szeretek. Ő nem te vagy.

Jólesnek a bókok, és újra elmerülni a közös múltunkban, de leginkább mégis az talál szíven, hogy Béla mennyire kész kockázatot vállalni. Amennyire meg tudom ítélni, ez mindig is igaz volt rá. Vállalkozott arra, hogy a nácik ellen harcoljon az erdőkben. Betegséget és golyókat kockáztatott, hogy megállítsa az esztelenséget. Velem ellentétben Béla önszántából döntött a kockázat mellett, és most ugyanezt teszi az asztalunknál, amikor azt vállalja, hogy az esetleges visszautasításomtól megsérülhet. Annyira megszoktam már, hogy csak azt méricskéljem, mi mindenben nem elég jó, hogy időközben elfelejtettem számba venni, ki is ő, és mi mindent nyújthat nekem. Korábban azt gondoltam: ki kell lépnem ebből a házasságból, különben meghalok. És talán éppen ezek a külön töltött hónapok és évek segítettek nekem abban, hogy felnőjek, és hogy felismerjem: mindaddig nem létezhet a mi, amíg az én nem létezik. Most, hogy már egy kicsit jobban szembenéztem saját magammal, látom, hogy a házasságunkban érzett üresség nem azt jelezte, hogy a kapcsolatunkkal van valami baj; valójában bennem tátongott ez az űr, amelyet a mai napig is magamban hordozok, és amit sem ember, sem bármiféle teljesítmény nem tud sohase betölteni. A szüleim és a gyermekkorom elvesztéséért soha semmi nem fog kárpótolni. És a szabadságomért senki más nem felelős. Csakis én.

1971-ben, két évvel a válásunk után, negyvennégy éves koromban, Béla letérdel elém, és egy eljegyzési gyűrűt nyújt át nekem. Zsidó esküvőt tartunk a polgári ceremónia helyett, amely mellett több mint húsz évvel azelőtt döntöttünk. A barátaink, Gloria és John Lavis a tanúink. – Ez a ti igazi esküvőtök – mondja a rabbi. Azért mondja ezt, mert ezúttal zsidó esküvőt tartunk, de úgy gondolom, hogy azért is, mert ezúttal tényleg egymás mellett döntünk, nem pedig menekülünk; nem csak egymás karjába futunk valami elől. Veszünk egy új házat Coronado Heightsban, és élénk színekbe öltöztetjük: pirosba és narancsba; napelemeket szereltetünk fel rá, és úszómedencét is építtetünk. A nászutunkra Svájcba utazunk, az Alpokba, és egy termálfürdős hotelben szállunk meg. A levegő hideg, a víz meleg. Béla ölében ülök. Csipkézett hegyek nyújtózkodnak az égig, a színek úgy hullámzanak végig rajtuk, akárcsak a vízen. A szerelmünk annyira stabilnak tűnik, mint a hegyvonulatok, úgy burkol be és olyan cseppfolyós, akárcsak a tenger – alkalmazkodik és változik, hogy kitöltse azt a formát, amelyet mi adunk neki. Nem arról van szó, hogy a házasságunk anyaga változott meg. Mi változtunk.

15. fejezet

Mit várt el tőlünk az élet

Soha nem az a lényeges, hogy mi mit várhatunk el az élettől, ennél sokkal fontosabb: mit vár el tőlünk az élet!,[8] írja Viktor Frankl Mégis mondj igent az életre! című könyvében. 1972-ben, egy évvel azután, hogy Béla és én újra összeházasodtunk, Az Év Tanárának választottak El Pasóban, és bár nagyon megtisztelt a cím, és kiváltságosnak éreztem magam, hogy a diákjaimat szolgálhatom, nem hagyott nyugodni az a meggyőződésem, hogy még mindig nem jöttem rá, mit vár el tőlem az élet. – Maga a pályája elején, nem pedig a végén nyert el magas elismerést – mondta az iskolám igazgatója. – Nagy dolgokra számítunk még magától. Mi lesz a következő lépés?

Én is ugyanezt kérdezgettem még mindig magamtól. Újra elkezdtem a jungi terapeutámmal dolgozni, és az intelme ellenére, miszerint a diplomák nem helyettesítik a belső munkát és a belső fejlődést, eljátszadoztam a gondolattal, hogy mesterképzésre jelentkezem. Meg akartam érteni, miért döntenek úgy az emberek, hogy az egyik dolgot csinálják és nem a másikat, hogyan szállunk szembe a mindennapi kihívásokkal és élünk túl megsemmisítő erejű tapasztalásokat, miképp tudunk együttélni a múltunkkal és a hibáinkkal, és hogy az emberek hogyan gyógyulnak meg. Mi lett volna, ha az anyám tud valakivel beszélgetni? Boldogabb házassága lehetett volna apámmal, esetleg másfajta élet mellett döntött volna? És mi a helyzet azokkal a diákjaimmal, vagy éppen a saját fiammal, akik azt mondták: képtelen vagyok rá, ahelyett, hogy képes vagyok rá? Hogyan segíthetnék az embereknek abban, hogy legyőzzék az önkorlátozó meggyőződéseiket, és hogy a helyükre kerüljenek a világban? Elmondtam az igazgatómnak: azon gondolkodom, hogy megszerzem a doktorátust pszichológiából. De nem bírtam úgy elé tárni az álmomat, hogy közben kifogásokat ne keressek. – Nem is tudom – mondtam –, mire befejezem az iskolát, ötvenéves leszek. – Rám mosolygott. – Így is, úgy is ötvenéves lesz – mondta.

A következő hat évben rájöttem, hogy mind az igazgatómnak, mind a jungi terapeutámnak igaza van. Semmi oka nem volt, hogy korlátozzam magam, nem volt értelme hagyni, hogy az életkorom leszűkítse a döntési lehetőségeimet. Meghallgattam, mit kér tőlem az élet, és 1974-ben megszereztem a mesterdiplomámat az El Pasó-i University of Texason oktatáspszichológiából, 1978-ban pedig a doktori fokozatot klinikai pszichológiából a Saybrook Egyetemen.

Tanulmányaim során megismerkedtem Martin Seligman és Albert Ellis munkásságával, Carl Rogers és Richard Farson személyében pedig inspiráló tanárokra és mentorokra tettem szert, akik mindannyian segítettek nekem abban, hogy apránként megértsem önmagamat és a saját tapasztalásaimat. Martin Seligman, aki később tudományterületünk egy újabb ágát alapította meg pozitív pszichológia néven, az 1960-as években elvégzett néhány kutatást, amelyek megválaszolták azt a kérdést, amely engem már az 1945. májusi gunskircheni felszabadításunk napja óta nem hagyott nyugodni: miért hagyta el olyan sok rab a tábort csak azért, hogy utána visszatérjen a saras, rothadó barakkokba? Ugyanezt a jelenséget figyelte meg Frankl is Auschwitzban. Miféle pszichológiai erők munkálkodtak a háttérben akkor, amikor a felszabadított foglyok visszautasították a szabadságot?

Seligman kísérletei – amelyeket kutyákon végzett, sajnos jóval a jelenlegi állatvédelmi szabályozások előtt – segítettek neki megérteni azt a jelenséget, amelyet „tanult tehetetlenségnek” nevezett el. Amikor a fájdalmas áramütésekkel sokkolt kutyák képesekké váltak egy kar lenyomásával leállítani az áramütéseket, nagyon gyorsan megtanulták, hogy így kell tenniük. A rá következő kísérletekben pedig már arra is rá tudtak jönni, hogyan menekedjenek meg a ketrecben érkező fájdalmas áramütésektől azáltal, hogy átugranak egy alacsony akadályt. Azok a kutyák azonban, amelyeknek nem adtak eszközt a fájdalom megállítására, azt a leckét tanulták meg, hogy tehetetlenek a történésekkel szemben. Amikor betették őket egy ketrecbe, és áramütéseket adtak nekik, figyelmen kívül hagyták a menekülési útvonalat, csak lefeküdtek a ketrec aljára, és nyüszítettek. Ebből Seligman azt a következtetést vonta le, hogy amikor úgy érezzük, nem vagyunk befolyással a körülményeinkre, és amikor azt hisszük, hogy semmit sem tehetünk szenvedéseink enyhítésére vagy az életkörülményeink javításáért, olyankor leteszünk arról, hogy a saját érdekünkben cselekedjünk, mert azt hisszük, úgysincs értelme. Ugyanez történt a táborokban is, amikor az egykori foglyok kimentek ugyan a kapukon, de csakis azért, hogy utána visszatérjenek a börtönbe, és tétlenül üljenek, nem tudva, mihez kezdjenek a szabadsággal most, hogy végre elérkezett.

A szenvedés elkerülhetetlen és univerzális. A különbség abban áll, ahogyan a szenvedésre reagálunk. Tanulmányaim során mindig azok a pszichológusok vonzottak, akiknek a munkássága azt az erőnket tárta fel, amellyel változást idézhetünk elő magunkban. Albert Ellis, aki megalapította a racionális érzelmi viselkedésterápiát, a kognitív viselkedésterápia elődjét, megtanította nekem, mennyiféle negatív érzelmet tanítunk meg magunknak saját magunkról – és megismertette velem azokat a negatív és a saját magunk ellen irányuló magatartásformákat, amelyek ezekből az érzelmekből erednek. Megmutatta, hogy a legkevésbé hatékony és a leginkább káros viselkedésmódjaink alapját egy filozófiai vagy ideológiai mag képezi, amely irracionális ugyan, de olyannyira központi helyet foglal el az önmagunkról és a világról kialakított képünkben, hogy gyakran nem is vagyunk tudatában annak: ez csupán egy meggyőződés, mint ahogy annak sem, hogy mennyire állhatatosan ismételgetjük magunknak ezt a meggyőződésünket a mindennapi életünkben. Ez a meggyőződésünk határozza meg az érzelmeinket (a szomorúságot, a dühöt, a szorongást stb.), az érzelmeink pedig cserébe befolyásolják a viselkedésünket (impulzívan kezdünk viselkedni a lehetséges negatív következmények figyelmen kívül hagyásával; kikapcsolunk, vagy begyógyszerezzük magunkat a kellemetlen érzéseink enyhítésére). Ahhoz, hogy megváltoztassuk a viselkedésünket, mondja Ellis, az érzéseinket kell megváltoztatnunk, ehhez pedig mindenekelőtt a gondolatainkat kell megváltoztatnunk.

Egy nap élőben is végigkísérhettem, ahogyan Ellis terápiás foglalkozást tart egy magabiztos és értelmes fiatal nővel, akinek a randevúkon szerzett tapasztalatai okoztak csalódást. Úgy érezte, képtelen felkelteni az olyan férfiak érdeklődését, akikkel szívesen létesítene hosszú távú kapcsolatot, és arra vonatkozóan kért tanácsot, hogyan ismerkedhetne meg és kerülhetne kapcsolatba számára kívánatos férfiakkal. Azt mondta, hajlamos bátortalanul és feszülten viselkedni olyankor, amikor kedvére való férfival találkozik, és ezért ilyen alkalmakkor tartózkodó és védekező magatartást tanúsít, ami elfedi a valódi énjét és a valódi szándékát az ismerkedésre. Mindössze néhány percen belül dr. Ellis elvezette ezt a nőt ahhoz az alapvető meggyőződéséhez, amely a randevúi lefolyását meghatározta – az irracionális meggyőződéshez, amelyet anélkül, hogy ezt felfogta volna, egyfolytában ismételgetett magának, míg csak meg nem győzte magát az igazáról: Soha nem leszek boldog. Egy-egy pocsék randi után nemcsak azt mondogatta magának, hogy Hupsz, ezt megint jól megcsináltam, merev voltam és nem éppen megnyerő, hanem ilyenkor még ehhez az alapvető meggyőződéséhez is visszatért, miszerint úgyse lesz soha boldog, ezért aztán nem is érdemes próbálkoznia. Az alapvető meggyőződése által előidézett félelem volt az, ami miatt vonakodott megkockáztatni, hogy megmutassa a valódi énjét, ez viszont esélyesebbé tette, hogy az önmaga ellen irányuló meggyőződése valósággá válik.

Mély hatást gyakorolt rám, hogy végignézhettem, amint ennek a nőnek a saját magáról alkotott képe ott helyben, a szemem láttára változik meg. Úgy szabadult meg a negatív meggyőződésétől, mint ahogy egy régi fürdőköntösből csusszan ki az ember. A tekintete hirtelen élénkebb lett, kihúzta magát ültében, mellkasa és válla egyszer csak szélesebbnek tűnt, mintha csak megnövelte volna azt a felületet, ahová leszállhat a boldogság. Dr. Ellis figyelmeztette: nem valószínű, hogy a kapun túl azonnal egy fantasztikus randevú vár rá. Azt is mondta neki: a csalódást keltő találkák után tapasztalt kellemetlen érzés elfogadása is része annak, hogy megszabaduljon a negatív meggyőződéstől.

Igazság szerint az életünkben mindig lesznek kellemetlen élmények, el fogunk követni hibákat, és nem kapjuk meg minden esetben azt, amire vágyunk. Ez része az emberi létnek. A probléma – és a folyamatos szenvedésünk alapja – az a meggyőződésünk, hogy a kellemetlenség érzése, a hibák és a csalódásaink mind a saját értékünkről mondanak el valamit; az a meggyőződésünk, hogy az életünkben felbukkanó kellemetlenségeket egytől egyig kiérdemeltük. Noha az én kapcsolatkiépítési módszerem eltér dr. Ellisétől, az a képessége, amellyel a pácienseit elvezeti odáig, hogy újrakeretezzék és megreformálják a káros gondolataikat, alapvetően befolyásolt a saját pszichoterapeutai gyakorlatomban.

Carl Rogers, aki a rám legnagyobb befolyást gyakorló mentoraim egyike volt, mesterien tudta segíteni a pácienseit abban, hogy teljes mértékben elfogadják önmagukat. Rogers elmélete úgy szólt, hogy amikor az önmegvalósításunk szükséglete konfliktusba kerül azzal a szükségletünkkel, hogy mások pozitív fényben lássanak minket, vagy éppen fordítva, olyankor úgy dönthetünk, hogy elnyomjuk, elrejtjük vagy figyelmen kívül hagyjuk a valódi személyiségünket és vágyainkat. Ezért amikor az válik a meggyőződésünkké, hogy esélyünk sincs arra, hogy szeressenek és egyúttal önmagunkhoz is hitelesek is maradjunk, annak a veszélye leselkedik ránk, hogy a valódi természetünket fogjuk megtagadni.

Saját magam elfogadása bizonyult a gyógyulásom legnehezebb részének – olyasvalami ez, amivel a mai napig küzdök. Tökéletességre törekvésem már gyerekkoromban jelentkezett, amikor is ezzel a viselkedéssel igyekeztem kielégíteni az elismerés iránti szükségletemet, és még inkább alapvető megküzdési módommá lett akkor, amikor később a túlélők bűntudatával küzdöttem. A tökéletességre törekvés az abban való hit, hogy valami elromlott –pontosabban te magad romlottál el. Ezért aztán a törött lényedet felcicomázod mindenféle diplomával, teljesítménnyel, elismeréssel, darab papírokkal, ám ezek közül egyik sem képes rendbe hozni azt, amiről te azt hiszed, hogy éppen rendbe hozod vele. Miközben az alacsony önértékelésem ellen próbáltam küzdeni, valójában éppen hogy megerősítettem magamban az értéktelenségem érzését. Azonban azzal, hogy megtanultam a pácienseimnek szeretetet és teljes elfogadást nyújtani, szerencsésen szert tettem annak a tudására is, mennyire fontos, hogy saját magamnak is ugyanezt nyújtsam.

Rogers nagyszerű volt abban, hogy megerősítse a páciensei érzéseit, és segítsen nekik újrakeretezni az önmagukról alkotott képüket anélkül, hogy a valóságukat cáfolta volna. Feltétel nélküli pozitív odafordulást kínált, és az általa biztosított, teljesen elfogadó közeg biztonságában páciensei képesek voltak levetni álarcukat és gátlásaikat, és innentől kezdve sokkal hitelesebb módon tudták belakni a saját életüket. Dr. Rogerstől tanultam meg kettőt a bármilyen terápiás ülésemen használt legfontosabb mondataim közül: Tehát azt mondja,… és Meséljen még. Azt is megtanultam, hogyan értelmezzem a betegeim testbeszédét, és miként használjam a saját testemet arra, hogy a feltétel nélküli szeretetemet és elfogadásomat közvetítsem feléjük. Nem fonom keresztbe a karomat, nem teszem keresztbe a lábamat – megnyitom magamat. Szemkontaktust létesítek, előrehajolok, hidat építek magam és a pácienseim közé, hogy tudják: száz százalékig rájuk figyelek. Tükrözöm a pácienseim aktuális állapotát (ha csendben akarnak ülni, én is csendben ülök; ha tombolni és üvölteni kívánnak, velük üvöltök; kommunikációm módját ahhoz igazítom, ahogyan a páciens kommunikál) – a teljes elfogadásom jeleként. És egy olyan létezési módot veszek fel (a légzésemmel, a megnyílásommal, a mozdulataimmal, az odafigyelésemmel), amely elősegítheti fejlődésüket és gyógyulásukat.

Az, hogy Seligmant és Ellist tanulmányoztam, és többek közt Rogersszel dolgoztam együtt, segített abban, hogy jó hallgatósággá és szintetizálóvá váljak, és mindebből sikerült kialakítanom a saját kevert, élményszerű felismerésen alapuló, belátásorientált és kognitív irányultságú terápiás megközelítésemet. Ha nevet kellene adnom neki, valószínűleg „döntésterápiának” hívnám, mivel a szabadság a döntésről szól: arról, hogy a könyörület, a humor, az optimizmus, az intuíció, a kíváncsiság és az önkifejezés mellett döntsünk. Ezek azok az eszközök, amelyeket a pácienseim felhasználnak ahhoz, hogy felszabadítsák magukat a tőlük elvárt szerepek alól, hogy gyengéd és szerető szülei legyenek saját maguknak, hogy ne adjanak tovább bebörtönző gondolatokat és viselkedésmintákat, és hogy felfedezzék: a végén a szeretet lesz a megoldás. Rávezetem a pácienseket arra, hogy megértsék: mi okozza és mi tartja fenn a saját maguk ellen ható viselkedésmintáikat. Ezek a minták kezdetben hasznos viselkedésnek bizonyultak, olyan dolgok voltak, amelyeket azért tettek, hogy valamilyen szükségletüket elégítsék ki általuk, rendszerint az elfogadás, szeretet és figyelem iránti szükségletüket. Ha a páciens egyszer megérti, miért alakított ki magában egy adott viselkedést (mint például hogy lekicsinyel másokat, indulatos emberekhez kapcsolódik, túl keveset vagy éppen túl sokat eszik stb.), akkor onnantól fogva már felelősséget vállalhat azért, hogy továbbra is fenntartja-e ezt a viselkedést vagy sem. Megtanulhatja, hogy jobban gondját viselje magának, és felfedezze önmaga elfogadását: amit meg tudok tenni, azt csak én tudom úgy megtenni, ahogyan én tudom megtenni.

Annak megtanulása, hogy amit meg tudok tenni, azt csak én tudom úgy megtenni, ahogyan én tudom megtenni, nekem azt jelentette, hogy megdöntöm a megrögzötten sikerhajhászó részem uralmát, azaz megszabadulok attól a felemtől, amelyik kényszeresen halmozta a papírokat abban a reményben, hogy ezzel megerősítheti az értékességét. És azt is jelentette, hogy megtanulom újrakeretezni a traumámat: hogy a fájdalmas múltamban a bennem rejlő erő és tehetség, valamint a fejlődésem lehetőségeinek tanúbizonyságát veszem észre a gyengeségem vagy az engem ért kár visszaigazolása helyett.

1975-ben Izraelbe utaztam, hogy holokauszttúlélőkkel készítsek interjúkat a disszertációmhoz. (Béla elkísért; úgy gondoltam, a nyelvtehetsége – az El Pasó-i ügyfeleitől felszedett jiddistudását is beleértve – igen hasznossá teszi majd a jelenlétét tolmácsként.) A professzorom, Richard Farson elméletét készültem megvizsgálni a súlyos csapások hatására bekövetkező fejlődésről, amely szerint: Nagyon gyakran éppen a krízishelyzet az, ami (…) valójában gyarapít minket emberi mivoltunkban. Paradox módon, míg ezek az incidensek olykor tönkretesznek embereket, jellemzően a fejlődés élményét hozzák magukkal. Az ilyesféle szerencsétlenségek következtében az egyén gyakran az egész élethelyzetét újraértékeli, majd megváltoztatja azt oly módokon, amelyek a saját képességei, értékei és céljai mélyebb megértését tükrözik. A koncentrációs táborok más túlélőit terveztem meginterjúvolni, hogy feltárjam, hogyan él túl az egyén egy traumát, és gyarapodik is akár azt követően. Hogyan teremtenek maguknak az emberek örömmel, célkitűzésekkel és szenvedéllyel teli életet bármekkora seb elszenvedése és bármennyi bánat átélése ellenére is? És maga a trauma milyen módon ad lehetőséget az embereknek a pozitív irányú fejlődésre és változásra? Ekkor még mindig nem azt tettem, amit Árpád barátom tanácsolt nekem – gyürkőzzem neki, és tárjam fel a saját múltam mélységeit –, de azáltal, hogy az enyémmel azonos traumát átélt emberekkel készítettem interjúkat, egy lépéssel közelebb kerültem ehhez, és megalapoztam vele a saját gyógyulási folyamatomat, amely még csak ezután következett.

Hogyan hatott ki a szerencsétlen események megtapasztalása az interjúalanyaim mindennapi működésére? Találkoztam olyan túlélőkkel, akik visszaültek az iskolapadba, akik üzleti vállalkozásba kezdtek (amit Béla és én is terveztünk annak idején), akik hihetetlenül szoros barátságokat alakítottak ki, akik a mindennapi életet a felfedezés érzésével élték meg. Izrael nem volt egyszerű terep a túlélőknek: nem könnyű előítéletek közepette élni úgy, hogy közben mi magunk nem válunk agresszorokká. Találkoztam olyan emberekkel, akik a politikai és kulturális konfliktusokkal bátran és békésen néztek szembe, akik éjszakánként felváltva őrködtek egy iskolánál, hogy másnap reggel a gyerekeiket ne bombák fogadják. Csodáltam őket azért, bármi volt is az, ami nem engedte, hogy feladják vagy meghátráljanak, csodáltam az erejüket, amiért egy újabb háborút éltek meg, és hogy nem hagyták, hogy a múlt rettenetes élményei elpusztítsák azt, ami ezután következik. Nem az elszenvedett bebörtönzés, elembertelenítés, kínzás, éhezés és megsemmisítő veszteség határozta meg nekik, hogy milyen fajta életet élhetnek ezután.

Természetesen nem minden interjúalanyom boldogult jól. Sok néma szülővel is találkoztam, és sok olyan gyerekkel, akik nem tudták, mit gondoljanak a szüleik hallgatásáról és dermedtségéről, és akik saját magukat okolták. És számos olyan túlélővel találkoztam, akik még mindig a múltban éltek. „Soha, de soha nem fogok megbocsátani” – sokuk ezt mondta nekem. Nekik a megbocsátás annyit jelentett, mint elnézni vagy elfelejteni a bűnt. Nagyon sok interjúalanyom táplált bosszúfantáziákat. Én soha nem álmodoztam bosszúról, de különösen azokban az első, emberpróbáló baltimore-i években fantáziáltam arról, hogy szembenézek az elnyomóimmal. Meg akartam találni Mengelét Paraguayban, ahová a nürnbergi perek elől menekült. Elképzeltem, hogy amerikai újságírónak adom ki magam, és így bebocsátást nyerek a házába. Aztán felfedném a személyazonosságomat. „Én vagyok az a lány, aki táncolt magának – mondanám. – Maga meggyilkolta a szüleimet. Annyi gyereknek gyilkolta meg a szüleit! Hogy lehetett ilyen kegyetlen? Hiszen maga orvos volt! Letette a hippokratészi esküt, megfogadta, hogy nem árt. Maga hidegvérű gyilkos. Hát nincs magának lelkiismerete?” Csak dühöngenék és dühöngenék, miközben az aszott öreg test hátrál előlem. Szembesíteném azzal a gyalázattal, amit tett. Fontos, hogy kimondjuk az elkövetők felelősségét. Semmit sem nyerünk azzal, ha szemet hunyunk a rossz dolgok fölött, ha futni hagyunk valakit, ha eltekintünk a felelősségre vonástól. De ahogy azt a többi túlélő megtanította nekem: élhetsz annak, hogy megbosszuld a múltat, de annak is élhetsz, hogy a jelent gazdagítsd. Élhetsz a múlt börtönében, vagy ugródeszkának is használhatod a múltat, hogy eljuss ahhoz az élethez, amelyet a jelenben szeretnél élni.

Volt egyvalami, ami minden túlélőben közös volt (engem is beleértve): nem volt ráhatásunk azokra a történésekre, amelyek a legpusztítóbbaknak bizonyultak életünkben; az azonban hatalmunkban állt, hogy mi határozzuk meg, miként éljük meg a traumát követő életünket. A túlélők az elnyomatásunk véget érte után sok-sok évvel is megmaradhattak az áldozatszerepben, vagy gyarapodásba kezdtek. A disszertációmhoz végzett kutatásom során felfedeztem, majd szavakba is öntöttem személyes meggyőződésemet és azt a gondolatot, amely majd a klinikai praxisom ismertetőjegye lesz: dönthetünk úgy, hogy a saját börtönőreink leszünk, vagy dönthetünk a szabadság mellett.

Mielőtt elhagyjuk Izraelt, Béla és én még meglátogatjuk Vadász Bandit és Mártát, azokat a barátainkat, akiket Béla otthagyott ránk várakozva a bécsi vasútállomáson. Ramat Ganban élnek, Tel Avivtól nem messze. Megrendítő ez a találkozás, mert azzal az élettel találjuk szembe magunkat, amelyet nem éltünk meg, azzal az élettel, ami majdnem a miénk lett. Bandit még mindig érdekli a politika, továbbra is cionista nézeteket vall, nagy hévvel fejtegeti a remélt békés megegyezést Izrael és Egyiptom között a Sínai-félsziget izraeli elfoglalásáról. Pontosan fel tudja idézni a Jeruzsálemet és Tel Avivot érő arab bombázások részleteit. Ő és Béla a vacsora befejeztével még hosszú ideig az asztal mellett tartják a társaságot, miközben lelkesen vitatják meg Izrael katonai stratégiáját. A férfiak a háborúról beszélgetnek. Márta felém fordul, és megfogja a kezem. Az arca most gömbölydedebb, mint fiatalabb korában, vörös haja fakóbb, már őszbe hajlik.

– Editke, hozzád kíméletesebbek voltak az évek – mondja egy sóhaj kíséretében.

– Ezek anyám jó génjei – mondom. A szelekcióra várakozó sor villan át az agyamon, és anyám arcának simasága. Ez a pillanat egy kísértet, amely magával ránt a múltba.

Márta észreveheti, hogy gondolatban valahol máshol járok, és hogy sötétség ölelt körül. – Sajnálom – mondja. – Nem azt akartam mondani, hogy neked könnyű dolgod volt.

– Bóknak vettem – nyugtatom meg. – Te olyan vagy, amilyennek mindig is emlékeztem rád. Pont olyan jó vagy.

Amikor a babája halva született, nem hagyta, hogy az én kisbabám egészségessége elrontsa a barátságunkat, soha nem volt irigy vagy keserű. A gyászéve minden egyes délutánján meglátogattam őt, és mindig magammal vittem Marianne-t.

Mintha csak olvasna a gondolataimban. – Tudod – mondja –, egész életemben semmi sem volt nehezebb, mint elveszíteni a kisbabámat a háború után. Az a bánat annyira rettenetes volt. – Elhallgat; csendben ülünk egymás mellett, és elmerülünk a közös és a különálló fájdalmunkban. – Nem hiszem, hogy valaha is megköszöntem volna neked – mondja végül. – Amikor eltemettük a babámat, két dolgot mondtál nekem, amiket aztán soha nem felejtettem el. Azt mondtad: „Jóra fognak fordulni a dolgok.” És azt is mondtad, hogy: „Ha ezt túléled, akkor bármit túl tudsz élni.” Egyfolytában ezt a két mondatot mondogattam magamnak. – Kiveszi a tárcájából a gyerekei fényképét: két lánya született Izraelben az 1950-es évek elején. – Túlságosan féltem, hogy utána azonnal újra próbálkozzunk. De azt hiszem, a dolgok az életben kiforrják magukat. Csak bánkódtam és bánkódtam. Aztán fogtam a babának szánt összes szeretetemet, és úgy döntöttem, nem fogom mindezt a szeretetet a veszteségembe helyezni. A házasságomba ültetem el, aztán pedig azokba a gyerekeimbe, akik életben maradnak majd.

A kezemben tartom Márta kezét. Lelki szemeim előtt pedig megjelenik a mag gyönyörű képe. Az én életem és szeretetem magját nehéz földbe kényszerítették, de így is gyökeret eresztett, és növekedni kezdett. Bélára nézek az asztal másik felén, a gyerekeinkre gondolok, és a hírre, amelyet Marianne csak nemrég osztott meg velünk, hogy a férjével, Robbal megkísérlik a családalapítást. Az új nemzedék. A szüleim iránt érzett szeretetem a következő nemzedékben fog tovább élni.

– Jövőre El Pasóban – ígérjük meg, ahogy búcsút intünk egymásnak Bandiékkal.

Otthon megírtam a disszertációmat, és befejeztem az utolsó klinikai szakmai gyakorlatomat a texasi Fort Blissben található William Beaumont Katonai Egészségügyi Központban. Szerencsésnek mondhatom magam, hogy mind a mester-, mind pedig a doktori fokozathoz szükséges gyakorlati időmet a William Beaumontban tölthettem el. Nagyon sokan szerettek volna odakerülni, versengés volt a helyekért; nagy presztízsű hely volt, ahol az előadók és a tanárok legeslegjobbjai fordultak meg. Akkor még nem tudtam, hogy az itt eltöltött időm legnagyobb haszna az lesz majd, hogy a még mélyebb magamba nézésre kényszerít rá.

Egy nap megérkezem a munkába, és magamra öltöm fehér színű köpenyemet, amelyen ott virít a névkitűzőm: DR. EGER, PSZICHIÁTRIAI OSZTÁLY. Amíg a William Beaumontban dolgoztam, az a kép alakult ki rólam, hogy olyan ember vagyok, aki hajlandó túllépni a pozíciója által megkívánt alapvető elvárásokon – vagyis hogy egész éjszakára öngyilkos-ügyeletben maradok, és hogy elvállalom a legcsüggesztőbb eseteket, amelyek másokon már kifogtak.

Ma két új beteget kaptam, mindketten vietnami veteránok, és mindketten végtagbénulással kerültek hozzánk. A diagnózisuk is megegyezik (a hátgerincük alsó része sérült), és a kilátásaik is (csökkent termékenység és szexuális funkció; nem valószínű, hogy valaha is járni fognak; kezük és testük mozgása jól koordinált). Mikor hozzájuk indulok, még nem tudom, hogy egyikük olyan hatással lesz majd rám, amely örökre megváltoztatja az életemet. Elsőként Tommal találkozom. Az ágyon fekszik magzatpózba gömbölyödve, és átkokat szór Istenre meg az országra. Bebörtönzöttnek tűnik – mint akit a testi sérülése, a nyomorúsága és a dühe tart fogva.

Amikor belépek a másik veterán szobájába, Chuckot a kerekesszékében üldögélve találom. – Igazán érdekes – mondja. – Kaptam egy második esélyt az élettől. Hát nem fantasztikus? – Teljesen magával ragadja a felfedezés és a lehetőségek érzése. – Ülök ebben a kerekesszékben, és kimegyek vele a pázsitra, az udvarra, és a virágok sokkal közelebb vannak. Bele tudok nézni a gyerekeim szemébe.

Manapság ezt a történetet úgy mesélem a pácienseimnek vagy a hallgatóságomnak, hogy mindenkiben van valamennyi Tomból, és valamennyi Chuckból. Maga alá temet bennünket a veszteség érzése, és azt hisszük, soha nem találunk újra magunkra, hogy soha nem lesznek új céljaink, hogy soha nem jövünk rendbe. De az életünkben előforduló küzdelmek és tragédiák ellenére – és valójában miattuk is – mindannyian rendelkezünk azzal a képességgel, hogy magunkévá tegyünk egy olyan szemléletmódot, amely lehetővé teszi, hogy áldozat helyett olyasvalakivé váljunk, aki képes kivirágozni. Dönthetünk úgy, hogy felelősséget vállalunk a nehézségeinkért és a gyógyulásunkért – Dönthetünk úgy, hogy szabadok leszünk. Azt azonban még ma is nehezemre esik elismerni, hogy amikor először találkoztam Tommal, a dühe felvillanyozott.

– Bassza meg Amerika! – üvölti Tom, amikor aznap belépek a szobájába. – Bassza meg Isten! – Azt gondolom magamban: most kiengedi az összes haragját. És az, hogy szemtanúja vagyok a dühöngésének, előhívja a saját hatalmas haragomat is: érzem, hogy ki kell adnom magamból, hogy szabad utat kell engednem neki. Bassza meg Hitler! Bassza meg Mengele! Micsoda megkönnyebbülés lenne! Csakhogy én itt az orvos vagyok. Magamra kell vennem egy szerepet, olyan ember benyomását kell keltenem, aki képes irányítani a dolgokat, és megoldásokkal rendelkezik; még akkor is, ha közben a falat akarom püfölni, ha le akarok rúgni egy ajtót, ha sikítani és sírni akarok, és legszívesebben romokban hevernék a padlón. A kitűzőmre nézek, az áll rajta: Dr. Eger, pszichiátriai osztály, de egy pillanatra úgy olvasom: Dr. Eger, imposztor. Melyik az igazi énem? Tudom egyáltalán, ki is vagyok? Annyira rettegek az érzéstől: attól, hogy darabokra hull a maszkom, és szembesülnöm kell azzal, mennyire sérült is vagyok, és rettegek attól a rengeteg dühtől is, amely belülről feszít: Miért én? Hogy történhetett ez meg? Az életem visszavonhatatlanul megváltozott, én pedig dühös vagyok ezért.

Azért volt felvillanyozó Tomot figyelni, mert annyira nyíltan tört elő belőle mindaz, amit én elrejteni próbáltam. Túlságosan tartottam mások rosszallásától vagy haragjától, és magának a haragnak a pusztító erejétől is féltem. Nem engedtem meg magamnak, hogy átérezzem az érzéseimet; attól tartottam, ha egyszer utat engedek nekik, nem fogom tudni többé megállítani őket, és végül magam is szörnyeteggé változom. Valamilyen szempontból Tom szabadabb volt nálam, mert ő engedélyt adott magának arra, hogy átérezze a dühöt, és megformálja azokat a szavakat, amelyekre én még csak gondolni is alig mertem, nemhogy kimondani őket. A földre akartam vetni magam, és vele együtt dühöngeni.

A terápiás ülésemen félénken megemlítem: ki szeretném próbálni, hogy utat engedjek a dühömnek, de szakember jelenlétében, hogy legyen, aki kiránt belőle, ha netán benne ragadnék. Lefekszem a padlóra. Megpróbálok kiabálni, de túlságosan félek, egyre kisebbre és kisebbre gömbölyödöm össze. Szükségem van valami korlátra, valami határra, éreznem kell valamit, ami ellen küzdhetek. Megkérem a terapeutámat, hogy üljön rám. Nehéz férfi, a súlya csaknem agyonnyom. Úgy érzem, elájulok. Már azon vagyok, hogy elkezdjem püfölni a padlót, hogy könyörögjek neki, engedjen felállni, hogy hagyjuk abba ezt az ostoba kísérletet. Ekkor azonban egy sikítás szakad fel belőlem, olyan hosszú, kiadós és gyötrelmes, hogy teljesen megrémiszt: miféle rettenetesen sérült teremtmény adhat ki magából ilyen hangot? De nem bírom abbahagyni. Jó érzés. Több mint harminc év elnémított kísértetei zúdulnak ki belőlem az ordításom kíséretében, teli torokból árasztom ki magamból a fájdalmamat. Jó érzés. Csak sikítok és sikítok, küzdök a rám nehezedő súly ellen. A terapeutám nem könnyíti meg a dolgomat, és az erőlködéstől sírni és izzadni kezdek.

Mi történik? Mi történik, amikor a rég megtagadott részem felszínre tör?

Semmi sem történik.

Érzem a düh erejét, és végül is mégsem öl meg.

Jól vagyok. Jól vagyok. Élek.

Még mindig nem könnyű a múltról beszélnem. Nagyon fáj, amikor újra és újra szembe kell néznem a félelemmel és a veszteséggel, valahányszor visszaemlékszem rá, vagy beszélek róla. De ettől a perctől kezdve értem, hogy legyenek bármennyire erősek is az érzések: nem végzetesek. És átmenetiek. Minél inkább elnyomjuk az érzéseket, annál nehezebb lesz elengednünk őket. Az érzelemkifejezés a depresszió ellentéte.

1978-ban John fiam a tíz legjobb diák egyikeként diplomázott a Univerity of Texason, én pedig megszereztem a doktori fokozatomat klinikai pszichológiából. Diadalmas év volt ez a családunknak. Eldöntöttem, hogy Kaliforniában akarom megszerezni az engedélyemet, mert ebben az államban voltak a legmagasabbak a követelmények (és ím, megint felhúztam a piros cipellőket!), és mert azon túl, hogy az egómnak szüksége volt az önigazolásra (mintha csak egy darab papiros jó lenne erre a célra), volt egy gyakorlati előnye is: a Kaliforniában megszerzett engedély feljogosított arra, hogy az egész országban bárhol praktizálhassak. Jól emlékeztem még, mennyit küzdött Béla a könyvvizsgálói engedélye megszerzéséért, így aztán kemény menetre készültem fel.

A vizsgához háromezer klinikai órára volt szükségem, de én rádupláztam. Nem is jelentkeztem addig a vizsgára, amíg meg nem volt a hatezer órám – csaknem mind a William Beaumontban, ahol időközben akkora megbecsültségre tettem szert, hogy még arra is megkértek: tartsak terápiás foglalkozásokat tükrös szobákban, hogy az egyoldalú tükör túloldaláról a kollégáim is megfigyelhessék, miként alakítok ki kapcsolatot és építek ki bizalmat a pácienseimmel, és hogyan kalauzolom el őket az új döntések meghozatala felé. Aztán elérkezett az írásbeli vizsga ideje. A feleletválasztós tesztekben mindig is iszonyú rossz voltam – ahhoz is hónapokat kellett tanulnom, hogy egyáltalán a KRESZ-vizsgán átmenjek. Végül is valahogy, a szívós kitartásomnak vagy a puszta szerencsémnek köszönhetően átmentem a vizsgán. De nem első alkalommal.

Végre mehettem szóbelizni; azt gondoltam, ez lesz a vizsgáztatási procedúra legkönnyebb része. Két férfi kérdezgetett, az egyikük kék farmert viselt, és hosszú haját lófarokba kötötte, a másik férfi öltönyös és kefefrizurás volt. Órákon át faggattak. A lófarkas férfi kurtán és pattogósan beszélt, a legváltozatosabb kérdéseket szegezte nekem statisztikáról, etikáról meg jogi dolgokról. A kefefrizurás férfi tette fel az összes filozofikusabb kérdést: azokat, amelyek kreatívabb munkára sarkallták az agyamat, és amelyeket sokkal inkább szívből tudtam megválaszolni. Összességében azonban a vizsga nem volt éppen kellemes élmény. Merevnek, dermedtnek és sebezhetőnek éreztem magam. A vizsgáztatók sem könnyítették meg a dolgomat – kifejezéstelen arcuk, közönyös hanghordozásuk és érzelmi távolságuk elidegenítően hatottak rám. Nehezemre esett a következő kérdésre koncentrálni úgy, hogy az előzőekre adott válaszaimat sem tartottam elég jónak, és folyton az járt a fejemben: hadd menjek vissza, és korrigálhassam, amit mondtam – hogy végre mondjak valamit, bármit, amire elismerően vagy bátorítóan biccentenek. Amikor a vizsga végre véget ért, kábának éreztem magam, a kezem remegett, farkaséhes voltam, ugyanakkor hányingerem is volt, és fájt a fejem. Biztosra vettem, hogy ezt elszúrtam.

Ahogy az épület főbejáratához értem, lépteket hallottam meg a hátam mögött: valaki rohant, hogy utolérjen. Elhagytam volna a tárcámat nagy zavarodottságomban? Máris közölni fogják velem, hogy megbuktam? – Dr. Eger – szólított meg a kefefrizurás férfi. Megacéloztam magamat, felkészültem a büntetésre. Utolért, várt egy kicsit, hogy levegőhöz jusson. Összeszorítottam az állkapcsomat, vállam megmerevedett. Végül a férfi felém nyújtotta a kezét. – Dr. Eger, igazán megtisztelő volt. Hatalmas tudással rendelkezik. Az ön jövőbeli páciensei csakugyan igazán szerencsések.

Amikor visszaértem a hotelbe, úgy ugráltam az ágyon örömömben, mint egy kislány.

16. fejezet

A döntés

Mámoros optimizmusom, a szakmai elégedettségem és az érzés, hogy mind közelebb kerülök a személyes kiteljesedésemhez és önkifejezésemhez, egészen odáig tartott, amíg magánpraxisom felállítását követően nem találkoztam az első páciensemmel. Meglátogattam a kórházban, ahol akkor már egy hónapja élt a diagnózisára várva, miközben kezelték is – mint később kiderült, gyomorrákkal. Nagyon félt. Úgy érezte, hogy elárulta a teste, fenyegetésként élte meg halandósága érzését, és megsemmisült a betegsége miatti bizonytalanság és a magány súlya alatt. Én pedig nem tudtam közel kerülni hozzá ebben az állapotában. Mindazon képességem, amellyel rendszerint megteremtettem a meleg és bizalmas légkört, és amivel hidat építettem közöttem és a páciensek között, most szertefoszlott. Úgy éreztem magam, mint egy orvosi köpenybe bújt kisgyerek. Mint egy szélhámos. A magammal szemben támasztott elvárásaim olyannyira magasak voltak, félelmem a kudarctól olyan bénító, és annyira mélyen elmerültem önmagamban, hogy nem értem el a férfit, aki pedig arra kért, hogy segítsek neki, és hogy szeressem. – Meggyógyulok valaha is? – kérdezte, agyam pedig mint egy bankjegyszámláló pörgette át egymás után a tanult elméleteket és technikákat, miközben a falat bámultam, hogy palástoljam előtte, mennyire ideges és rémült vagyok. Nem voltam segítségére. Nem kérte, hogy újra találkozzunk. Ezúttal is ráeszméltem, akárcsak akkor, amikor Tommal, a lebénult veteránnal találkoztam, hogy a szakmai sikereimnek a lényem egy mélyebb rétegéből kell érkezniük – nem attól a kislánytól, aki megpróbál mások kedvére tenni azért, hogy elismerjék, hanem a teljes és önazonos énemből, a sebezhetőből és kíváncsiból, aki elfogadja önmagát, és kész a fejlődésre.

Más szóval nekiláttam, hogy új alapokra helyezzem a viszonyomat a saját traumámmal. Nem elhallgattatni, elnyomni, elkerülni vagy letagadni kellett. A traumám egy kút volt, amelyből meríthettem; a pácienseimmel, fájdalmukkal és a gyógyulásuk útjával kapcsolatos megértés és intuíció mély forrása. Magánpraxisom első évei segítettek abban, hogy a sebemet valami szükségessé és hasznossá alakítsam át, és hogy megformázzam és kifejlesszem a később legtartósabbnak bizonyuló terápiás elveimet. Pácienseim, akikkel dolgoztam, gyakran a saját felfedezéseimet tükrözték vissza, amelyeket a szabadsághoz vezető úttal kapcsolatban tettem. Éppilyen gyakran tanítottak arra is, hogy a szabadság után folytatott kutatásom még nem teljes – és mutattak utat a saját további gyógyulásom felé.

Noha Emma volt az indexpáciens – a tünethordozó, aki miatt hozzám fordultak –, először a szüleivel találkoztam. Még soha senkinek nem beszéltek a családjukban lappangó titokról, legfőképp nem egy idegennek: Emma, a legidősebb gyermekük, éppen halálra éheztette magát. Zárkózott és tartózkodó, konzervatív német–amerikai család voltak, arcukra az aggódás szántott barázdákat, szemükben könny csillogott.

– Gyakorlati megoldást keresünk – mondta nekem Emma édesapja az első találkozásunkkor. – Rá kell vennünk, hogy megint egyen.

– Azt hallottuk, ön túlélő – tette hozzá Emma édesanyja. – Arra gondoltunk, Emma tanulhatna valamit öntől, hogy ön talán inspirálhatná.

Szívfacsaró volt látni, mennyire aggódnak Emma életéért, látni az ijedtségüket. A világon semmi sem készítette fel őket egy étkezési zavaros gyerekre, soha nem is gondoltak rá, hogy ilyesmi történhet a lányukkal és a családjukkal, és szülői eszköztáruk egyik eleme sem idézett elő semmiféle pozitív változást Emma állapotában. Meg akartam nyugtatni őket. Szerettem volna enyhíteni a gyötrődésükön. De azt is szerettem volna, hogy meglássanak egy igazságot, aminek a tudomásul vétele akár még Emma betegségénél is fájdalmasabban érinthette őket – hogy nekik is részük volt benne. Amikor egy gyerek anorexiával küzd, akkor az indexpáciens a gyerek, de valójában a családnak kell meggyógyulnia.

A szülők el akartak mondani nekem minden apró részletet Emma viselkedésével kapcsolatban, ami aggasztotta őket: hogy elutasított egyes ételeket; hogy más ételeket csak látszólag evett meg; hogy ezeket olykor szalvétába göngyölve találták meg az étkezések után, máskor meg a fiókjába dugva leltek rájuk; hogy eltávolodott tőlük; hogy zárt ajtók mögé vonult vissza; hogy rémisztő változások zajlottak le a testében. De én ehelyett azt kértem tőlük, hogy magukról meséljenek, amit látható feszengéssel tettek meg.

Emma édesapja alacsony volt, de arányos testalkatú – futballozott, mint megtudtam. Egy kissé Hitlerre emlékeztet, eszméltem rá nyugtalanul; vékony bajsza volt, sötét, lenyalt haja, és apró vakkantásokban beszélt, mintha csak egész kommunikációját az a törekvés hatotta volna át, hogy tudomást vegyenek a létezéséről. Később egyéni üléseket is tartottam Emma mindkét szülőjével, és az egyik ilyen alkalommal megkérdeztem az apját, miért döntött úgy, hogy rendőrtiszt lesz. Azt felelte: gyerekként bicegve járt, és az apja sánta tökmagnak hívta. Azért döntött a rendőrpálya mellett, mert ehhez kockázatvállalás és fizikai erő kellett: ő pedig be akarta bizonyítani az apjának, hogy nem tökmag, és nem is nyomorék. Akinek bizonygatnia kell valamit, az nem szabad. Bár első találkozásunkkor még semmit sem tudtam a gyerekkoráról, annyit már akkor is bízvást megmondhattam, hogy Emma apja a saját maga építette börtönben él – volt egy korlátozott képe saját magáról, amelynek úgy érezte, hogy meg kell felelnie. Inkább viselkedett kiképző őrmesterként, mint támogató férjként vagy törődő apaként. Nem kérdezett, hanem vallatott. Nem volt hajlandó elismerni a félelmeit vagy sérülékenységét, hanem az egóját védte.

Úgy tűnt, a felesége, aki kézzel varrott, elöl végig gombos ruhát viselt vékony övvel (amely kortalan és gyakorlatias megjelenést kölcsönzött neki), minden idegszálával ráhangolódott a férje hangnemére és mondanivalójára. A férfi néhány percig beszélt arról, mennyire frusztrálónak érzi, hogy lecsúszott egy előléptetésről, én pedig láthattam, miként keresi az asszony az arany középutat, hogy igazat is adjon a férje méltatlankodásának, de ugyanakkor ne szítsa tovább a haragját. Egyértelmű volt, hogy megtanulta: a férjének szüksége van arra, hogy igazat adjanak neki, és nem bírja elviselni, ha szembeszállnak vele vagy ellentmondásba ütközik. Az egyéni ülésünkön egészen lenyűgözött a feleség leleményessége – ő nyírta otthon a füvet, végezte az otthoni javítási munkák nagy részét, és ő varrta a saját ruháit –, valamint az a látszólagos ellentmondás, amely az asszony képességei és aközött feszült, hogy a béke érdekében mekkora hatalmat adott át a férjének – ezt az árat fizette a béke fenntartásáért. Az asszony férjével szemben mutatott magatartása, hogy bármi áron elkerülje a konfliktusokat, éppannyira káros volt a lányuk egészségére és a családi dinamikára nézve, mint az apa zsarnokoskodó viselkedése. A szülők együttes erővel tették a kontrollt a család nyelvévé – az empatikus kapcsolódás és a feltétel nélküli szeretet helyett.

– Ez időpocsékolás – jelentette ki végül Emma apja az első találkozónkon, miután kérdezősködésemre beszélt a munkájáról, a családi szokásaikról, és arról, hogyan ülik meg az ünnepeket. – Csak mondja meg, mit tegyünk.

– Igen, csak mondja meg, hogyan bírjuk rá Emmát, hogy az asztalhoz üljön, amikor eszünk – kérlelt az anya. – Mondja meg, hogyan vegyük rá, hogy egyen.

– Látom, mennyire aggódnak Emmáért. Látom, hogy milyen elszántan keresik a válaszokat és a megoldást. És annyit mondhatok: ha azt akarják, hogy Emma jobban legyen, akkor mindenekelőtt azt kell megérteniük: anorexia esetén nemcsak az a kérdés, hogy Emma mit eszik, hanem az is, hogy őt mi eszi. – Elmondtam nekik: az nem fog menni, hogy csak úgy meggyógyítom a lányukat, aztán visszaküldöm nekik az eredeti, egészséges énjét. Megkértem őket, hogy segítsenek nekem: legyenek a segédterapeutáim, és figyeljék meg a lányukat, de ne azzal a szándékkal, hogy beleszóljanak a viselkedésébe vagy a személyiségébe, hanem csak figyeljenek oda arra, mit érez, és hogyan viselkedik. Együtt pontosabban fel tudnánk térképezni az érzelmeit, és közelebb kerülhetnénk a betegsége pszichológiai vonatkozásaihoz. Azt reméltem, azzal, hogy megnyerem magamnak a segítségüket és együttműködésüket, elvezethetem őket annak a megértéséhez, hogy milyen szerepet töltöttek be ők maguk a lányuk megbetegedésében. Afelé lökdöstem őket, hogy felelősséget vállaljanak mindannak a kialakulásáért, ami most Emmát eszi belülről.

A rá következő héten találkoztam először Emmával. Tizennégy éves volt. Úgy éreztem, mintha a saját kísértetemmel állnék szemben. Úgy nézett ki, mint én annak idején Auschwitzban – csont és bőr volt, holtsápadt. Sorvadozott. Arcát hosszú, kuszán meredező szőke haj keretezte, és ettől csak még vékonyabbnak tűnt. A rendelőm ajtajában állt, keze teljesen eltűnt a hosszú ruhaujja alatt. Úgy festett, mint aki rejteget valamit.

Minden új páciens esetében fontos, hogy már az első találkozás legelső percétől kezdve tekintettel legyek az egyéni pszichológiai határaira. Azonnal rá kell éreznem, azt akarja-e a páciens, hogy megfogjam a kezét, vagy hogy megtartsam a fizikai távolságot, utasításra van-e szüksége vagy finom javaslatra. Egy anorexiás beteg esetében ezek az első másodpercek döntő jelentőségűek, mivel a betegség a kontrollról szól, a könyörtelen szabályokról, amelyek meghatározzák, mikor és mit ehetünk és nem ehetünk, továbbá hogy mit fedhetünk fel és mit kell elrejtenünk magunkból. Mindenekelőtt: az anorexia egy megkerülhetetlen fiziológiai dimenzióval is bír. A bejutó tápanyagok hiánya miatt, és mert a bevitt kevés kalória nagy részét a test a vegetatív funkciókra (légzés, emésztés–kiválasztás) fordítja, az agy vérellátása csökken, ez pedig a gondolkodás torzulásához, súlyosabb esetekben paranoiához vezet. Amikor anorexiás egyénnel alakítok ki terápiás kapcsolatot, pszichológusként mindig észben kell tartanom, hogy egy olyan személlyel kommunikálok, akinek valószínűleg torzult a kognitív működése. Könnyen értelmezhet fenyegetőnek vagy támadónak egy mindennapi gesztust – például azt, ha a vállára teszem a kezem, hogy egy kényelmes székhez kísérjem. Amikor első alkalommal üdvözöltem Emmát, igyekeztem, hogy a testbeszédem egyszerre sugározzon melegséget, és legyen mégis semleges. Mivel az anorexiás személy mestere a kontrollnak, fontos, hogy a kontroll iránt érzett szükségletét lefegyverezzük azzal, hogy szabadságot ajánlunk fel neki. Ugyanakkor létfontosságú, hogy strukturált környezetet alakítsunk ki neki, ahol egyértelmű szabályok és rituálék teremtik meg a biztonságot.

Mivel már találkoztam a szüleivel, tisztában voltam vele, hogy az otthoni beszédmódjuk tele van kritikával és szemrehányással, így aztán az ülésünket egy dicsérettel kezdtem.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondtam. – Nagyon örülök, hogy végre találkoztunk. És köszönöm, hogy pontosan a megbeszélt időben érkeztél.

Amikor helyet foglalt a díványon, elmondtam neki, hogy bármi, amit elmond, köztünk marad – kivéve, ha az élete forog veszélyben. Azután óvatosan egy nyílt kihívást intéztem felé: – Tudod, a szüleid nagyon aggódnak érted. Érdekelne, mi is történik valójában. Van bármi, amit szívesen elmondanál nekem?

Emma nem válaszolt. Meredten nézte a szőnyeget, és a ruhája ujját még jobban a keze fejére húzta.

– Nem baj, ha nem mondasz semmit – mondtam.

Még hosszabb csend ült közénk. Vártam. Aztán vártam még egy kicsit.

– Tudod – szólaltam meg egy idő múltán –, annyi időt kapsz, amennyire szükséged van. Nekem lenne egy kis papírmunkám, amit el kell végeznem. Átmegyek a másik szobába megcsinálni. Csak szólj, ha készen állsz.

Gyanakodva méregetett. Az olyan családokban, ahol büntetéssel fegyelmeznek, a gyerekek megszokják a fenyegetéseket; ezek a fenyegetések gyorsan eszkalálódhatnak, vagy épp ellenkezőleg, bebizonyosodhat róluk, hogy csak üres szólamok. Annak ellenére, hogy kedvesen beszéltem hozzá, Emma mindvégig azt figyelte, hogy a szavaim és a hanglejtésem dühös kritikába vagy feddésbe fordulnak-e át, vagy hogy valójában nem is hagyom-e el a szobát, hogy esetleg könnyű ellenfél vagyok-e.

Azt hiszem, meglepődött, amikor egyszerűen felálltam, átsétáltam a szobán, és kinyitottam az ajtót. Csak akkor szólalt meg, amikor a kezem már a kilincsen volt.

– Készen állok – mondta.

– Köszönöm – feleltem, miközben visszatértem a székemhez. – Örülök, hogy ezt hallom. Negyven percünk maradt. Használjuk ki rendesen. Nem bánod, ha felteszek néhány kérdést?

Megvonta a vállát.

– Mesélj nekem egy átlagos napodról. Mikor szoktál felébredni?

Elhúzta a száját, de válaszolt a kérdésemre. Ugyanebben a hangnemben folytattam. Rádiós órája van, vagy ébresztőórája, esetleg az édesanyja vagy az apja ébreszti? Szokott-e még egy darabig a takaró alatt ébredezni, vagy azonnal kiugrik az ágyból? Közhelyes kérdések voltak, amelyek által a mindennapi életéről szerettem volna általános képet kapni – de az evés témáját gondosan kerültem. Az anorexiásoknak rettenetesen nehezükre esik, hogy az evésen kívül mást is meglássanak a világból. A szülei elbeszéléséből tudtam, hogy Emma ételekkel kapcsolatos megszállottsága átvette az irányítást a családja felett, hogy immár minden figyelmüket az ő betegsége emésztette fel. Volt egy olyan érzésem: tőlem is arra számít, hogy csak a betegségéről érdeklődöm. A kérdéseimmel igyekeztem a figyelmét az élete más területeire irányítani, és ezzel megpróbáltam lebontani vagy legalábbis felpuhítani a védelmi rendszerét.

Miután végigmentünk egy napján, egy olyan kérdést tettem fel neki, amire nem tudta, hogyan válaszoljon. – Mit szeretsz csinálni? – kérdeztem.

– Nem tudom – felelte.

– Mik a hobbijaid? Mit szeretsz csinálni szabadidődben?

– Nem tudom.

Odasétáltam a rendelőmben álló táblához. Nem tudom, írtam fel rá. Miközben tovább kérdezgettem az érdeklődési köreiről, a szenvedélyeiről és a vágyairól, minden egyes alkalommal egy pipát biggyesztettem a felirat mellé, amikor azt mondta: „Nem tudom.”

– Mik az álmaid a jövőre vonatkozóan?

– Nem tudom.

– Ha nem tudod, akkor találj ki valamit.

– Nem tudom. Majd gondolkodom rajta.

– A te korodban sok lány ír verseket. Te szoktál verseket írni?

Emma megvonta a vállát.

– Néha.

– Hol szeretnél lenni öt év múlva? Milyen fajta élet és karrier lenne kedvedre való?

– Nem tudom.

– Azt veszem észre, elég sokszor mondod azt, hogy nem tudom. De ha csak ennyi jut eszedbe, hogy nem tudom, az engem elszomorít. Mert ez azt jelenti, hogy nem vagy tisztában a döntési lehetőségeiddel. És ha nincs lehetőséged dönteni, akkor nem is élsz igazán. Megtennél nekem valamit? Tudnál nekem rajzolni egy képet ezzel a tollal?

– Aha, asszem. – Odajött a táblához, és vékony kezét előhúzta a ruhaujjából, hogy megfogja a tollat.

– Rajzolj nekem egy képet a mostani önmagadról. Milyennek látod magadat?

Lecsavarta a kupakot a tollról, és gyorsan rajzolni kezdett. Csücsörített az ajkával. Aztán oldalt fordult, hogy láthassam, mit rajzolt: egy alacsony, kövér lányt, akinek az arca helyén üresség tátongott. Lesújtó volt a különbség, ahogy a csontsovány Emma ott állt az arcvonások nélküli, kövér torzképe mellett.

– Emlékszel olyan időszakra, amikor még másképp éreztél? Amikor boldognak, csinosnak és jókedvűnek érezted magad?

Csak gondolkodott és gondolkodott. De nem mondta azt, hogy „nem tudom”. Végül bólintott. – Ötéves koromban.

– Tudnál nekem rajzolni egy képet arról a vidám kislányról?

Amikor ellépett a táblától, egy táncoló, forgó, tütüt viselő kislányt ábrázoló képet pillantottam meg. Éreztem, hogy összeszorul a torkom, ahogy végigrobogott rajtam a felismerés.

– Balettoztál?

– Igen.

– Erről szeretnék többet hallani. Hogy érezted magad, amikor táncoltál?

Becsukta a szemét, láttam, ahogy egymáshoz igazítja a sarkait, és felveszi az első pozíciót. Önkéntelen mozdulat volt, ahogy a teste visszaemlékezett.

– Mit érzel most, hogy visszaemlékezel? Tudnál ehhez az érzéshez egy szót társítani?

Bólintott, a szeme még mindig csukva volt. – Szabad.

– Szeretnéd újra így érezni magad? Szabadnak? Hogy tele vagy élettel?

Bólintott. Letette a tollat a tálcára, és ruhája ujját ismét a kézfejére húzta.

– És az, hogy éhezteted magad, hogyan hozza közelebb ezt a szabadságot? – kérdeztem tőle annyi melegséggel a hangomban és olyan kedvesen, ahogy csak tudtam. Nem vádaskodásnak szántam. Azt igyekeztem elérni, hogy szilárdan tudatosuljon benne: önmagát szabotálja, és az is, hogy milyen messzire ment el vele. És igyekeztem segíteni neki abban, hogy megválaszolhassa azokat a legfontosabb kérdéseket, amelyek minden, a szabadság felé vezető út kezdetén felmerülnek: Mit csinálok most? Működik? Közelebb visz a céljaimhoz, vagy épp ellenkezőleg? Emma szavakkal nem válaszolt. De könnyes hallgatásából éreztem, hogy felismerte: változnia kell, és hogy meg is akar változni.

Amikor először találkoztam egyszerre Emmával és a szüleivel, lelkesen köszöntöttem őket. – Nagyszerű híreim vannak! – mondtam. Megosztottam velük a reményemet, hogy bizakodom azt illetően, hogy képesek lesznek egy csapatként dolgozni. Saját részvételemet a csapatmunkában ahhoz a feltételhez kötöttem, hogy beleegyeznek: Emmát egy étkezési zavarokkal foglalkozó klinika orvosszemélyzete is a szárnyai alá veszi, mert az anorexia súlyos, akár halálos kimenetelű betegség is lehet. Ha Emma testsúlya bármikor is egy adott érték alá csökken, amit a klinika személyzetével történő konzultáció keretében állapítanánk meg, akkor be kell feküdnie. – Nem kockáztathatom, hogy olyasvalami miatt halj meg, amit meg lehet előzni – mondtam Emmának.

Közös munkánk megkezdése után egy-két hónappal Emma szülei meghívtak magukhoz vacsorára. Találkoztam Emma összes testvérével. Feltűnt, hogy Emma édesanyja minden gyermekét valamilyen minőségjelzővel ellátva mutatja be: ez itt Gretchen, a szégyenlős, Peter, a mókamester és Derek, a kötelességtudó. (Emmát már korábban bemutatták: ő volt a beteg.) Ha a gyermekeinknek efféle neveket adunk, akkor ők belehelyezkednek a szerepükbe. Ezért is találom hasznosnak megkérdezni a pácienseimtől: „Magának mi volt a belépőjegye a családjába?” (Annak idején nálunk Klára volt a csodagyerek, Magda a lázadó, én pedig a szüleim bizalmasa. Akkor voltam a legértékesebb a szüleim számára, amikor meghallgattam őket, és kiönthették nekem a szívüket; amikor láthatatlan voltam.) És így is volt: Gretchen az asztalnál szégyenlősen viselkedett, Peter mókázott, Derek pedig kötelességtudóan evett.

Látni akartam, mi történik, ha megtöröm a beidegződéseket, ha az egyik gyereket egy másik szerepbe helyezem. – Tudod – mondtam Gretchennek –, nagyon szép profilod van.

Az anyjuk bokán rúgott az asztal alatt. – Ne mondjon ilyet – figyelmeztetett suttogva. – A végén még beképzelt lesz.

Vacsora után, miközben Emma édesanyja rendet csinált a konyhában, Peter, aki még csak totyogó volt, egyfolytában a szoknyáját huzigálta, hogy felhívja magára a figyelmét. Azonban az asszony folyton elhessegette, így Peter erőfeszítései, hogy az anyja abbahagyja, amit csinál, és inkább vegye fel őt helyette, egyre kétségbeesettebbek lettek. Végül kitotyogott a konyhából, és egyenesen a dohányzóasztal felé indult, amelyen néhány apró porcelándísz állt. Az anyja utánarohant, felkapta, elfenekelte, és azt mondta neki: – Nem megmondtam, hogy ne nyúlj azokhoz?

A Ki a vesszőt kíméli, gyermekét nem szereti elven alapuló hozzáállás a fegyelmezéshez olyan légkört hozott létre a családban, amelyben úgy tűnt, a gyerekek csak negatív figyelemben részesülnek (végül is a negatív figyelem is többet ér, mint a semmilyen). A szigorú környezet, a gyerekekre kényszerített szabályok és szerepek fekete-fehér volta, valamint a szülők közt tapintható feszültség pedig mind hozzájárultak ahhoz, hogy a családban érzelmi éhínség alakult ki.

Annak is tanúja voltam, hogy Emma apja mennyire nem helyénvaló figyelemmel viseltetik a lánya iránt. – Helló, cicababa! – mondta neki, amikor Emma csatlakozott hozzánk vacsora után a nappaliban. Láttam, ahogy Emma szinte belesüpped a kanapéba, és igyekszik eltakarni magát. Kontroll, büntető fegyelmezés, érzelmi vérfertőzés – nem csoda, hogy Emma épp éhen halni készült a bőség kellős közepén.

Mint minden családnak, Emmáénak is szüksége volt szabályokra, de teljesen másokra, mint amelyek éppen érvényben voltak náluk. Így aztán segítettem Emmának és a szüleinek abban, hogy létrehozzanak egy családi alkotmányt, amelyet aztán egymásnak segíthetnek betartani; egy olyan szabályrendszert, ami javítaná az otthonuk légkörét. Először azokról a viselkedésmódokról meséltek nekem, amelyek nem működtek. Emma elmondta a szüleinek, mennyire megrémiszti őt a kiabálásuk és a vádaskodásuk, és mennyire neheztel rájuk, amikor az utolsó pillanatban változtatnak a szabályokon vagy az elvárásokon – hogy mikorra kell otthon lennie, vagy milyen házimunkákat kell elvégeznie, mielőtt leülhet a tévé elé. Az apja arról beszélt, mennyire elszigeteltnek érzi magát a családban – úgy érezte, egyedül ő fegyelmezi a gyerekeket. Érdekes módon Emma anyja is valami hasonlót mondott: ő is úgy érezte, hogy a nevelés feladata egyedül őrá hárul. Listát készítettünk azokról az ártalmas szokásokról és viselkedésmódokról, amelyeknek véget akartak vetni, aztán ezek alapján összeállítottunk egy újabb, szűkített listát azokról a dolgokról, amelyeknek a bevezetésében megegyeztek:

1. Ahelyett, hogy másokat hibáztatnánk, vállaljunk felelősséget a saját tetteinkért és szavainkért. Mielőtt megszólalnánk vagy tennénk valamit, kérdezzük meg magunktól: Jó ez?, Fontos ez?, Segít ez?

2. Dolgozzunk csapatmunkában a közös célokért. Ha ki kell takarítani a házat, mindenki a korának megfelelő munkát kapjon. Ha moziba megyünk, vagy közösen válasszunk filmet, vagy minden alkalommal más válasszon. Úgy gondoljunk a családra, mint egy autóra, aminek a kerekei egy rendszerbe illeszkednek, és együtt dolgoznak azon, hogy az autó eljusson a céljához – egyik kerék sem irányít, és egyik kerékre sem nehezedik az autó teljes súlya.

3. Legyünk következetesek. Ha már megvan, hogy mikorra kell hazaérni, a szabályt nem szabad az utolsó pillanatban megváltoztatni.

Általánosságban elmondható, hogy ez az alkotmány arról szólt: a család tagjainak le kell mondaniuk arról, hogy kényszeresen irányítsanak másokat.

Két évig kezeltem Emmát. Ez alatt az idő alatt végigcsinálta az étkezési rendellenességekkel foglalkozó klinikán az ambuláns programot. Abbahagyta a focit – amit az apja kényszerített rá még kora tizenéves korában –, és visszament balettozni (aztán még hastáncolni meg salsázni is elkezdett). A kreatív kifejezésmód, a zenére és ütemre mozgásból merített öröm hozzásegítette Emmát, hogy élvezetet leljen a saját testében, ez pedig egy egészségesebb énkép kialakulásához vezette el. Nem sokkal azelőtt, hogy elváltak volna útjaink – ez tizenhat éves korában történt –, találkozott egy fiúval az iskolában, akivel egymásba szerettek; ez a kapcsolat pedig újabb ösztönzést adott neki ahhoz, hogy éljen, és hogy egészséges legyen. Mire a közös munkánk végéhez érkeztünk, a teste kigömbölyödött, haja pedig dús és csillogó lett. Most annak a kislánynak a jelenkori kiadása állt előttem, aki a nekem készített rajzán táncolt, és forgott körbe-körbe.

Tizenegyedikes korának nyarán Emma családja meghívott magukhoz egy kis kerti sütögetésre. Fantasztikus lakomát tálaltak fel: volt benne borda, bab, német krumplisaláta és házilag készített bukta is. Emma a barátjával állt az asztal mellett, nevettek és flörtöltek, miközben ételt szedtek a tányérjukra. Emma szülei, testvérei és barátai a fűben vagy összecsukható napozószékeken ültek, és falatoztak. Az étel immár nem a negatív nyelvezet részét képezte a családban. Emma szülei, jóllehet nem alakították át teljesen a nevelési módszereik vagy a házasságuk hangvételét, megtanulták, hogyan biztosítsák Emmának azt, amit időközben maga is megtanult biztosítani saját magának: a teret és a bizalmat, hogy megtalálhassa életében a jó dolgokhoz vezető utat. És így, hogy már nem kellett az Emmával történtek miatt emészteniük magukat, immár szabadon élhették a saját életüket. Heti egy este eljártak bridzsezni a barátaikkal, és sikerült maguk mögött hagyni a legtöbb aggodalmat, haragot és irányítási kényszert, amely olyan sokáig mérgezte a családjukat.

Megkönnyebbültem és meg is indított, hogy láthattam, amint Emma visszaváltozik Emmává. És az őáltala megtett út engem is arra késztetett, hogy elgondolkodjam saját magamon. Edie. Egy voltam még azzal a lánnyal, aki bennem táncolt? Megvolt még bennem az ő kíváncsisága és elragadtatása? Nagyjából ugyanabban az időben, amikor elbúcsúztam Emmától, az első unokám, Marianne kislánya, Lindsey elkezdett egy totyogóknak szóló balett-tanfolyamot. Marianne küldött nekem egy képet, amelyen Lindsey kis rózsaszín tütüt viselt, édes dundi lábacskáit pedig apró rózsaszín balettcipőbe bújtatták. Elpityeredtem, amikor megláttam a képet. Ezek örömteli könnyek voltak, persze, azonban a mellkasomban fájdalmat éreztem, ennek pedig már több köze volt az engem ért veszteséghez. Magam elé tudtam képzelni, ahogyan Lindsey élete ezután alakul – az előadásait és bemutatóit (hiszen természetesen folytatni fogja a balettot, és gyermekés tinédzserévei minden egyes telén A diótörőben szerepel majd) –; csakhogy a boldogságot, amelyet előre éreztem mindazért, ami rá vár, nem tudtam leválasztani a saját félbeszakított életem felett érzett szomorúságról. Amikor gyászolunk, olyankor nemcsak azt siratjuk, ami történt – hanem azt is, ami nem történt meg. Egyévnyi borzalom lakozott bennem. És ott lakozott bennem egy be nem töltött, üres tér is, a meg nem élt életem hatalmas feketesége. Egyaránt magamban hordoztam a traumát és a hiányt; valóságom egyik részét sem tudtam elereszteni, de könnyedén hordozni sem.

Újabb tükörre és tanítóra leltem Agnesben: egy nőben, akivel egy utahi gyógyfürdőben találkoztam akkor, amikor mellráktúlélőknek tartottam előadást arról, mennyire fontos a gyógyulás szempontjából, hogy törődjünk önmagunkkal. Fiatal volt, a negyvenes évei elején járt, fekete haját a tarkóján fogta kontyba. Nyers színű tunikát viselt, nyakig begombolva. Ha nem ő lett volna az első a sorban, aki bejelentkezett az előadásom utáni, hotelszobámban tartott négyszemközti konzultációra, még az is lehet, hogy egyáltalán észre se veszem. Meghúzódott a háttérben. És noha most közvetlenül előttem állt, a teste még így is szinte teljesen eltűnt a ruhája alatt.

– Elnézést – mondta, amikor ajtót nyitottam neki, hogy behívjam. – Biztos vagyok benne, hogy akadnak itt mások, akik többet érdemelnek az idejéből.

Odakísértem az ablak mellett álló székhez, és töltöttem neki egy pohár vizet. Láthatóan zavarba hozták az apró, gondoskodó gesztusaim. A szék legszélén ült, és a poharat olyan mereven tartotta maga előtt, mintha csak a vendégszeretetemmel élne vissza azzal, ha belekortyolna a vízbe.

– Igazából nincs is szükségem egy egész órára. Csak egy gyors kérdésem lenne.

– Rendben, kedvesem. Mondja el, miben segíthetek.

Azt mondta, hogy az előadásomból valami megragadta a figyelmét. Megosztottam hallgatóságommal egy magyar mondást, amit még kislányként tanultam: Ne szívd mellre. Példákat is hoztam a bennünket bebörtönző meggyőződéseinkre és érzéseinkre, olyan példákat, amelyeket az életem során magammal cipeltem: beszéltem nekik a dühömről és arról a meggyőződésemről, hogy ki kell érdemelnem mások elfogadását, és hogy semmi, amit teszek, nem lesz elég jó ahhoz, hogy szeretetre érdemes legyek. Megkértem a hallgatóságomban ülő nőket, hogy kérdezzék meg maguktól: Miféle érzést vagy meggyőződést cipelek magammal? Hajlandó vagyok elengedni? Agnes most azt kérdezte tőlem: – Honnan lehet tudni, hogy valaki magával cipel valamit?

– Ez egy gyönyörű kérdés. Amikor a szabadságról van szó, nincs univerzális recept. Van ötlete? Azt súgják az ösztönei, hogy van odabent valami, ami megpróbálja magára vonni a figyelmét?

– Egy álom. – Elmondta, hogy van egy visszatérő álma azóta, hogy rákkal diagnosztizálták néhány évvel korábban, és hogy még most is, amikor már javul az állapota, felbukkan olykor ez az álom. Ebben műtéthez készül elő. Kék műtősruhát vesz fel és arcmaszkot. Hosszú haját eldobható sapka alá tűri. Áll a csapnál, és csak sikálja és sikálja a kezét.

– Ki a páciens?

– Nem vagyok benne biztos. Különböző emberek. Néha a fiam. Néha a férjem vagy a lányom, vagy valaki más, a múltból.

– Miért végzi a műtétet? Mi a diagnózis?

– Nem tudom. Azt hiszem, minden alkalommal változik.

– Hogy érzi magát, amikor a műtétet végzi?

– Mint akinek ég a keze alatt a munka.

– És hogy érzi magát, amikor felébred? Tele van energiával, vagy fáradt?

– Attól függ. Néha vissza akarok aludni, hogy tovább dolgozhassam, mert még nem végeztem a műtéttel. Olykor szomorú és fáradt vagyok, mintha csak hiábavaló lett volna a műtét.

– Mit gondol, miről szól ez az álom?

– Annak idején orvosi egyetemre akartam menni. Gondolkodtam rajta, hogy a főiskola után beiratkozom. De fizetnünk kellett a férjem üzleti főiskoláját, aztán gyerekeink lettek, aztán meg jött a rák. Soha nem volt megfelelő a pillanat. Ezért akartam magával beszélni. Gondolja, hogy azért van ez az álmom, mert most kellene orvosira mennem, ennyi idősen? Vagy úgy gondolja, azért álmodom ezt, mert ideje lenne végleg abbahagynom a képzelődést, hogy egyszer orvos leszek?

– Mi vonzza az orvoslásban?

Elgondolkodott, mielőtt válaszolt volna.

– Az, hogy segíthetünk az embereknek. De az is, hogy rájöhetünk, mi is történik valójában. Felfedezhetjük az igazságot. Rájöhetünk, mi van a felszín alatt, és megoldhatjuk a problémát.

– Semmi sem abszolút az életben – mint ahogy az orvoslásban sem. Mint azt tudja, a betegségeket olykor nagyon nehéz kezelni. Fájdalom, műtét, kezelések, testi változások, hangulatingadozások. És nincs biztosíték a gyógyulásra. Mi segített magának abban, hogy együtt tudjon élni a rákkal? Milyen igazságokat vagy meggyőződéseket hív segítségül, amelyek keresztülvezetik a betegségen?

– Nem akarok teher lenni. Nem akarom, hogy az én fájdalmam másoknak is fájdalmat okozzon.

– Hogyan szeretné, hogy emlékezzenek magára?

Könnyek gyűltek világosszürke szemébe. – Jó emberként.

– Magának mit jelent az, hogy „jó”?

– Odaadó, nagylelkű, jóindulatú, önzetlen. Azt teszi, ami helyes.

– Egy jó ember panaszkodhat? Lehet dühös?

– Az nem fér bele az értékrendembe.

Magamra emlékeztetett abból az időből, mielőtt a lebénult veterán szembesített volna a saját haragommal. – A harag nem egy érték – mondtam Agnesnek. – Hanem egy érzelem. Nem jelenti azt, hogy maga rossz. Csak azt jelenti, hogy él.

Kétkedőn tekintett rám.

– Szeretném, ha kipróbálna valamit. Egy gyakorlatot. Most ki fogja magát fordítani. Bármit, amit általában benn tart, azt most ki fogja engedni, és amitől általában megszabadul, azt most vissza fogja tenni magába. – Megfogtam a szállodai levélpapírtömböt, és egy toll kíséretében odaadtam neki. – A közvetlen családtagjai mind kapnak egyetlen mondatot. Azt akarom, hogy írjon le valami olyat, amit még nem mondott el annak a személynek. Lehet ez valamilyen kívánság, egy titok, valami, amit megbánt – de lehet apróság is, például hogy „Nagyon szeretném, ha a koszos zoknijaidat a szennyesbe tennéd”. Az egyetlen szabály, hogy csak olyat írhat le, amit még nem mondott ki soha.

Elmosolyodott, bágyadtan, idegesen. – És a végén majd ki kell mondanom ezeket?

– Hogy mit tesz velük, az teljes egészében magán múlik. Apró cafatokra tépheti és lehúzhatja a vécén, vagy el is égetheti őket. Csak azt akarom, hogy vesse ki őket a testéből a leírásukkal.

Csendben ült néhány percig, aztán írni kezdett. Valamit számtalanszor kihúzott. Végül felnézett.

– Hogy érzi magát?

– Kicsit kábultan.

– Minden a feje tetején állt?

– Igen.

– Akkor itt az ideje, hogy újra feltöltse magát. De most azokkal a dolgokkal, amiket általában másoknak ad oda. Az összes szeretetet, védelmezést és gondoskodást vissza fogja tenni belülre. – Arra kértem, képzelje el, hogy egészen apróra összezsugorodik, olyan apróra, hogy be tudjon mászni a saját fülébe. Azt mondtam neki, hogy csússzon le a hallójáratán, le a torkán és a nyelőcsövén, egészen a gyomráig. Ahogy haladt odabent, megkértem, hogy érintse meg apró, szeretetet árasztó kezével az összes szervét, ami mellett elhalad. A tüdejét, a szívét. Simítson végig a gerincén, belülről simogassa meg egyenként a karjait és a lábait. Arra kértem, részvétteljesen érintse meg az összes szervét, izmát, csontját és erét.

– Vigyen szeretetet mindenhova. Legyen a saját, egyedi és páratlan gondozója – mondtam.

Beletelt egy kis időbe, mire megszokta a helyzetet, és engedte eltávolodni a figyelmét mindattól, ami odakint, a valóságban történt. Egy darabig még mocorgott a széken, folyton kisimított egy tincset a homlokából, a torkát köszörülte. De aztán a légzése mélyebbé vált és lelassult, abbahagyta a fészkelődést. Egészen ellazult, miközben odabent kalandozott, az arckifejezése háborítatlanságot tükrözött. Mielőtt kivezettem a hallójáratán át, megkérdeztem tőle, van-e valami, amit el akar mesélni arról, hogy mit érzett vagy mit fedezett fel odabent.

– Azt hittem, nagyon sötét lesz idebent – mondta. – De olyan sok itt a fény!

Néhány hónap múlva rettenetes hírekkel hívott fel: a tünetei újra felerősödtek. Kiújult a mellrákja, és gyorsan terjedt. Azt mondta: „Nem tudom, mennyi időm van még hátra.” Elmesélte, hogy azt tervezi, mindennap elvégzi a kifordítós gyakorlatot, hogy ki tudja magából adni azt a kikerülhetetlen dühöt és félelmet, amelyet érez, és hogy feltöltse magát szeretettel és fénnyel. Azt mondta, paradox módon minél őszintébb a családjával a negatívabb érzéseivel kapcsolatban, annál nagyobb hálát érez. Elmondta a férjének, hogy mennyire neheztel rá, amiért a férfi karrierje élvezett elsőbbséget. Az, hogy nyíltan elmondta a dolgot, megkönnyítette, hogy felismerje: senkinek nem használt azzal, hogy magával cipelte ezt a neheztelését, és ráébredt arra, hogy most sokkal élesebben látja, mi mindennel támogatta őt a férje a házasságuk során. Rájött, hogy meg tud neki bocsátani. A tinédzser fia előtt nem próbálta meg elrejteni a halállal kapcsolatos félelmeit, nem nyugtatta, nem adta meg neki azt a biztatást, amely nem hagy helyet a kételyeknek. Nyíltan beszélt előtte a kétségeiről. Elmondta neki, hogy néha egyszerűen csak nem tudjuk, mi következik. A lányának, aki még fiatalabb, kiskamasz volt, elmondta, mennyire dühös, amiért annyi mindenről le kell maradnia – nem fog hallani az első randijairól; nem fogja látni, amikor megkapja az értesítőt az egyetemi felvételéről, nem segíthet neki felvenni a menyasszonyi ruháját. Nem fojtotta el a dühét mint elfogadhatatlan érzelmet. Megtalálta az utat mindahhoz, ami a dühe alatt rejlett – fellelte a benne lévő szeretet mélységét, és meglátta, hogy ez a szeretet mennyire a felszínre akar törni.

Amikor a férje felhívott, hogy közölje: Agnes meghalt, azt mondta, soha nem fogja túltenni magát a gyászon, de azt is elmesélte, hogy a felesége békésen távozott. Agnes életének utolsó hónapjaiban a családi kapcsolataik szeretete elmélyült. Agnes megtanította őket arra, hogy igazabb viszonyt alakítsanak ki egymás közt. Miután letettem a telefont, zokogásban törtem ki. Egy gyönyörű ember túl hamar távozott, és senkit nem lehetett okolni érte. Igazságtalan volt. Kegyetlen volt. Engem pedig arra késztetett, hogy elgondolkodjam a saját halandóságomról. Ha holnap meghalnék, békében távoznék vajon? Csakugyan megtanultam én magam is azt, amit Agnes felfedezett? A saját sötétségemben rátaláltam-e a fényre?

Emma segített megkérdőjeleznem, hogyan viszonyulok a saját múltamhoz. Agnes segítségével a jelenhez való viszonyommal tudtam szembenézni. Jason Fuller, a katatón százados pedig – aki 1980 egyik forró délutánján lépett be először a rendelőmbe, ahol aztán némán és mozdulatlanul ült hosszú percekig a fehér díványon, míg végül engedelmeskedett az utasításomnak, hogy kísérjen el kutyát sétáltatni a parkba – megtanított arra, hogyan nézzek szembe egy olyan döntéssel, amely az egész jövőmet meghatározza majd. Amit aznap megtanultam tőle, az később az egész hátralévő életem minőségét befolyásolta, és az örökségét is, amelyet a gyerekeimre, unokáimra és dédunokáimra szándékozom hagyni.

Miközben a parkban sétáltunk, Jason merev tartása oldódni kezdett. A vonásai is nyugodtabbak lettek: minden lépéssel egyre több szín és lágyság tért vissza az arcára. Hirtelen fiatalabbnak tűnt, kevésbé kiüresedettnek. Azonban még mindig nem beszélt. Nem terveztem meg előre, mihez kezdünk majd, ha visszatértünk a rendelőmbe. Csak azon voltam, hogy sétáljunk tovább, és lélegezzünk; minden egyes perc, amelyet Jason velem töltött – hogy nem távozott –, azt jelezte, hogy ha már eléggé biztonságban érzi magát, kapcsolatba kerülhetek vele.

A parkban megtett lassú hurok után visszamentünk a rendelőmbe. Vizet töltöttem magunknak. Tudtam, hogy bármi is következzék, azt nem siettethetem. A korlátlan bizalom közegét kellett megteremtenem, amelyben Jason bármit elmondhat nekem, bármilyen érzéséről számot adhat, ahol tudhatja, hogy biztonságban van, és biztos lehet abban, hogy nem bíráskodnak felette. Megint a díványon ült, felém fordulva, én pedig előrehajoltam. Hogyan tarthatnám itt magammal? Nem csak fizikai értelemben, itt, a rendelőmben. Hanem hogy kész legyen megnyílni, kész legyen felfedezni azt, ami benne van. Nekünk kettőnknek együtt kellett megtalálnunk a módját annak, hogy Jason megértse, mi történik vele, és aztán meggyógyulhasson; találnunk kellett egy módszert, amelynek segítségével utat engedhet azoknak az érzelmeknek, és átélheti azokat a helyzeteket – bármik legyenek is azok –, amelyek miatt erőt vett rajta a katatónia. És ha nekem kellett elvezetnem őt a jóllétéhez, akkor nem volt szabad arra kényszerítenem, hogy beszéljen. Nekem is együtt kellett sodródnom a jelenlegi lelkiállapotával, az itt és most meghozott döntéseivel és az aktuális körülményeivel, és nyitottnak kellett maradnom mindazon felmerülő lehetőségekre, amelyek felfedezést és változást hozhattak el neki.

– Nem tudom, tudna-e nekem segíteni – szólaltam meg végül. Ezt a megközelítést a vonakodó, kemény diónak bizonyuló pácienseknél szoktam alkalmazni olykor. Elvonom a figyelmet az illető problémájáról – én magam leszek az, akinek nehézsége támadt. Ilyenkor a páciens együttérzését próbálom felkelteni. Azt akartam, hogy Jason úgy érezze: itt ő az erős, aki megoldásokkal rendelkezik, én pedig csak egy kíváncsi és kissé kétségbeesett ember vagyok, aki segítséget kér. – Tényleg szeretném tudni, hogyan szeretné itt eltölteni az idejét velem. Maga egy fiatal ember, katona. Én meg csak egy nagymama vagyok. Tudna nekem segíteni?

Mondani akart valami, de aztán érzelmek tolultak fel a torkán, és végül csak megrázta a fejét. Hogyan tudnék segíteni neki abban, hogy betekinthessen a helyzetébe, bármiféle belső vagy külső felfordulás zaklatta is fel, anélkül, hogy elrohanna vagy lefagyna?

– Nem tudom, tudna-e nekem segíteni abban, hogy kicsit jobban megérthessem, hogyan lehetnék a hasznára. Szívesen segítek abban, hogy felerősítsem a hangját. Segítene nekem egy kicsit?

Összeszűkült a szeme, mintha csak éles fény érte volna. Vagy mint aki könnyeket fojt vissza. – A feleségem – szólalt meg végül, és a hangja ismét megbicsaklott, miközben a szavakat formálta.

Nem kérdeztem meg tőle, mi bántja a feleségével a kapcsolatban. Nem kértem, hogy ossza meg velem, mi történt. Egyenesen a szavai mögött megbúvó érzelmeket vettem célba. Azt akartam, hogy egyből a szíve mélyén meghúzódó igazsághoz vezessen el. Azt akartam, hogy az az ember legyen, akivé meggyőződésem szerint még válhat – egy olyan ember, aki képes felengedni és érezni. Nem tudod meggyógyítani azt, amit nem érzel. Én ezt a saját káromon tanultam meg, miután évtizedekig a megkövültséget és a dermedtséget választottam. Jasonhöz hasonlóan én is visszafojtottam az érzéseimet, és álarcot tettem fel.

Mi lehetett Jason álarca alatt, a megkövültsége alatt? Veszteség? Félelem?

– Úgy tűnik, mintha szomorkodna valami miatt – mondtam. Csak találgattam, a feltételezésemet osztottam meg vele. Ha nincs igazam, Jason majd kijavít.

– Nem vagyok szomorú – mormogta. – Dühös vagyok. Pokolian dühös vagyok. Meg tudnám ölni.

– A feleségét?

– Az a ribanc megcsal! – Tessék. Felszínre került az igazság. Ezzel már lehetett kezdeni valamit.

– Meséljen még – mondtam.

A feleségének viszonya van valakivel, mondta. A legjobb barátja figyelmeztette rá bizalmasan. Jason pedig képtelen volt elhinni, hogy nem vette észre a jeleket.

– Ó, istenem! – mondta. – Ó, istenem! Ó, istenem!

Felállt, és járkálni kezdett. Belerúgott a díványba. Sikeresen kitört a merevségéből, és most lassanként mániássá vált, agresszívvá. Addig verte ököllel a falat, hogy végül már vonaglott az arca fájdalmában. Olyan volt, mintha valaki átbillentett volna egy kapcsolót, és az érzései most teljes erejükből kiáradtak, mint a reflektorfény. Már nem volt elzárkózó és visszafogott. Vulkánként fortyogott, robbanásveszélyes volt. És most, hogy ide-oda csapkodott, és a rengeteg fájdalmától immár semmi sem védte meg, nekem is megváltozott a szerepem. Eddig az volt a feladatom, hogy visszavezessem az érzéseihez. Most pedig úgy kellett segítenem neki átélni ezeket az érzéseket, hogy közben ne fulladjon beléjük, hogy ne vesszen bele teljesen az intenzitásukba. Mielőtt egy szót is szólhattam volna, megmerevedett a szoba közepén, és azt kiáltotta: – Nem bírom elviselni! Meg fogom ölni! Megölöm mindkettőt!

– Annyira dühös, hogy meg tudná ölni.

– Igen! Meg fogom ölni azt a ribancot! Most azonnal megteszem. Nézze, mi van nálam. – Nem túlzott: szó szerint gondolta. Az öve alól egy maroklőfegyvert húzott elő.

– Most azonnal megölöm.

Hívnom kellett volna a rendőrséget. Az ösztöneim helyesen figyelmeztettek akkor, amikor Jason belépett a rendelőmbe. Most pedig lehet, hogy már túl késő. Nem tudtam, Jasonnek és a feleségének vannak-e gyerekei, de ahogy Jason diadalmasan pörgette a fegyverét az orrom előtt, a következő képek villantak fel bennem: a gyerekek az anyjuk temetésén sírnak; Jason a rácsok mögött ül; a gyerekek egy bosszúvágytól fűtött pillanat hevében mindkét szülőjüket elveszítik.

De nem szóltam a rendőröknek. Még az asszisztensemnek se szóltam, hogy tudtára adjam: elképzelhető, hogy segítségre lesz szükségem. Minderre nem maradt idő.

Nem akartam leállítani. Inkább meglovagoltam az indulata hullámát, hogy rajtuk keresztül elvezessem egészen a következményekig. – Mi lesz akkor, ha most rögtön megöli őt? – kérdeztem.

– Megteszem!

– És akkor mi történik?

– Megérdemli. Magának köszönheti. Meg fog bánni minden hazugságot, amit valaha is mondott nekem.

– Mi fog magával történni, ha megöli a feleségét?

– Nem érdekel! – Rám szegezte a fegyvert, egyenesen a mellkasomnak; mindkét kezével markolta, ujja megfeszült a ravaszon.

Célpont voltam? Lehetséges, hogy rajtam fogja levezetni a dühét? Mi van, ha véletlenül sül el a fegyver, és egy eltévedt golyó fúródik belém? Nem volt idő félni.

– A gyerekeit érdekelni fogja? – ösztönösen cselekedtem.

– Ne keverje bele a gyerekeimet – sziszegte Jason. Egy kicsit lejjebb eresztette a fegyvert. Ha most húzta volna meg a ravaszt, akkor a karomat vagy a széket találja el, nem a szívemet.

– Szereti a gyerekeit? – kérdeztem. A harag, legyen bármennyire is pusztító, sohasem a legfontosabb érzés. Ez csak a legkülső réteg, egy sokkal mélyebb érzés sekély felszíne. A harag álarca mögött rejlő valódi érzés rendszerint a félelem. Az ember pedig nem képes egyszerre szeretetet és félelmet érezni. Ha hatni tudnék Jason szívére, ha el tudnám érni, hogy csak egy pillanatra is a szeretetet érezze, az elég hosszú idő lehet ahhoz, hogy megszakítsa benne a félelem jelzését, amely éppen erőszakká készült átalakulni. A dühét már sikerült megállítanom. – Szereti a gyerekeit? – kérdeztem újra.

Jasonnek nem akaródzott válaszolnia. Olyan volt, mint aki a saját, egymással versengő érzései kereszttüzében rekedt meg.

– Nekem három gyerekem van – mondtam. – Két lány és egy fiú. Magával mi a helyzet?

– Is-is.

– Egy lány és egy fiú?

Bólintott.

– Meséljen a fiáról – mondtam.

Valami feltámadt Jasonben. Egy új érzés. Láttam, amint átsuhan az arcán.

– Úgy néz ki, mint én.

– Apja fia.

Már nem rám vagy a pisztolyra figyelt, tekintete valahol máshol járt. Azt még nem tudtam volna megmondani, mi ez az új érzés, de annyit érzékeltem, hogy valami megmozdult benne. Igyekeztem felgombolyítani a szálakat.

– Azt szeretné, ha a fia olyan lenne, mint maga? – kérdeztem.

– Nem! – mondta. – Isten ments.

– Miért nem?

Megrázta a fejét. Nem volt hajlandó arra menni, amerre én vezettem.

– És mit szeretne? – kérdeztem halkan. Ez egy olyan kérdés volt, amelyre rémisztő lehet válaszolni; olyan kérdés, ami megváltoztathatja az ember életét.

– Nem bírom tovább! Nem akarok így érezni.

– Meg akar szabadulni a fájdalomtól.

– Azt akarom, hogy az a ribanc megfizessen! Nem hagyom, hogy hülyét csináljon belőlem. – Felemelte a fegyverét.

– Visszaszerzi az irányítást az élete felett.

– Vissza bizony.

Most már izzadtam. Nekem kellett kitalálni valamit, amivel segíthetek neki letenni a fegyvert. Nem volt semmiféle forgatókönyvem, amit követhettem volna. – Ártott magának.

– De többé már nem fog. Itt a vége.

– Meg fogja védeni magát.

– Így van.

– Megmutatja a fiának, hogyan kell elintézni a dolgokat. Hogyan legyen férfi.

– Azt mutatom meg neki, hogy ne hagyja, hogy mások bántsák!

– Azzal, hogy megöli az anyját.

Jason megdermedt.

– Ha megöli az anyját, azzal nem fogja a fiát bántani?

Jason a kezében tartott pisztolyra meredt. Későbbi látogatásai során elmondta, mi töltötte ki az elméjét ebben a pillanatban. Az apjáról beszélt nekem, egy erőszakos emberről, aki beleverte, néha csak szavakkal, de olykor ököllel is, hogy ez az, amit egy férfi csinál. A férfiak sebezhetetlenek; a férfiak nem sírnak; a férfiak irányítanak; a férfiak hozzák meg a döntéseket. Elmondta, hogy mindig is az volt a szándéka, hogy jobb apa legyen, mint a sajátja volt. Csakhogy nem tudta, hogyan fogjon hozzá. Nem tudta, miképp taníthatná és vezethetné megfélemlítés nélkül a gyerekeit. Amikor megkértem, hogy gondolja át, hogyan érintené a fiát, ha ő a bosszúállás mellett dönt, Jason hirtelen arra kényszerült, hogy egy olyan lehetőség után kutasson, amelyet mindaddig nem volt képes előhívni magából. Egy olyan élet lehetőségét kellett fellelnie, amely nem az erőszakot és a bizonytalanságot állandósítja, és ami őt – a fiával együtt – nem a bosszú bebörtönző csábításának teszi ki, hanem apaként tett fogadalma és a benne rejlő lehetőségek végtelen nyílt ege alá vezeti el.

Ha levonhatok valamiféle tanulságot abból a délutánból, vagy az életem egészéből, akkor az úgy szól, hogy néha az életünk legszörnyűbb pillanatai – azok a pillanatok, amelyekben csúf vágyak lesznek úrrá rajtunk, és amelyek azzal fenyegetnek, hogy feloldódunk az elviselni kényszerült hihetetlen fájdalomban – lesznek valójában azok a pillanatok, amelyek elvezetnek a saját értékünk megértéséhez. Mintha csak ilyenkor tudatosulna bennünk, hogy mi vagyunk a híd aközött, ami már elmúlt és mindazon dolgok között, amelyek még csak ezután következnek. Ilyenkor tudatosodik bennünk, hogy mi mindent kaptunk, és miről döntünk úgy, hogy továbbra is megőrizzük, vagy éppen hogy nem őrizzük meg. Olyan, mint a szédülés, egyszerre borzongató és rémisztő, az, ahogyan a múlt és a jövő körbeölel bennünket, mint egy hatalmas, ám mégis átszelhető kanyon. Amilyen kicsik vagyunk a világmindenség és az idő hatalmas rendszerében, olyan fontos apró szerkezet mindegyikünk: mi tartjuk forgásban a nagy egész kerekét. De korántsem mindegy, mit hajtunk meg a saját életünk kerekével. Mindig ugyanazt a veszteség-vagy megbánásdugattyút fogjuk meghajtani? Újra meg újra belemegyünk, és eljátsszuk ugyanazokat a fájdalmas helyzeteket? Mi is magukra hagyjuk-e azokat az embereket, akiket szeretünk, csak azért, mert annak idején bennünket is sorsunkra hagytak? A gyerekeinkkel fizettetjük meg a saját veszteségeinket? Vagy pedig legjobb tudásunkat latba vetve megengedjük, hogy új termés szülessen az életünk termőföldjén?

Amint bosszúszomjasan lóbálta kezében a fegyvert, és eközben elképzelte magát a fia szemszögéből nézve, Jason hirtelen képessé vált meglátni a rendelkezésére álló döntési lehetőségeket. Dönthetett úgy, hogy öl, vagy választhatta a szeretetet is. Győzelmet arathatott vagy megbocsáthatott. Szembenézhetett a fájdalommal, vagy továbbadhatta a fájdalmát, újra meg újra. Leejtette a fegyvert a földre. Most már sírt, egész testét rázta a zokogás, a bánat hullámai csaptak át rajta. Képtelen volt megállni a lábán az érzelmek súlya alatt. Térdre esett, fejét lehorgasztotta. Szinte láttam, amint a különböző érzelmek hullámokban csapnak át rajta: a fájdalom, a szégyen, a megtört büszkeség, a lerombolt bizalom, a magány, annak a férfinak a képe, akivé nem tudott válni, és aki nem is lesz belőle soha. Nem tudott olyan férfivá válni, aki soha nem veszít. Mindig is olyan férfi lesz, akit kiskorában vert és megszégyenített az apja; olyan férfi, akit a felesége megcsalt. Mint ahogy én is mindig olyan nő leszek, akinek az anyját és az apját elgázosították és elégették, akinek a szülei füstté váltak. Jason és én mindig is épp olyanok leszünk, mint a többi ember: el kell viselnünk a szenvedést. A fájdalmat nem radírozhatjuk ki. A szabadságunk abban áll, hogy elfogadhatjuk azt, akik vagyunk, és amit tettek velünk, hogy aztán továbbléphessünk. Jason továbbra is térdre borulva sírt. Én is leültem mellé a padlóra. Azok az emberek, akiket szerettünk és akikre támaszkodtunk, eltűntek vagy cserbenhagytak bennünket. Jasonnek szüksége volt arra, hogy valaki megölelje. Én lettem az, aki megöleli. A mellkasomra húztam, ő pedig az ölembe süppedt; így tartottam meg őt, és csak sírtunk és sírtunk, ameddig a könnyeink át nem áztatták a kék selyemblúzomat.

Mielőtt Jason elhagyta volna a rendelőmet, megkértem, hogy adja át nekem a fegyverét. (Aztán olyan sokáig őriztem, hogy a végén el is felejtettem, hogy a szekrényemben van. Csak akkor találtam meg újra, amikor a rendelőt pakoltam ki a San Diegóba költözésem előtt; még mindig töltve hevert az egyik irattartó szekrény fiókjában – emlékeztetőként arra az állhatatlanságra és fájdalomra, amelynek gyakran inkább az elrejtését választjuk; és emlékeztetőjeként a sérülés lehetőségének, amely csak addig marad velünk, amíg tudatosan szembe nem nézünk vele, és meg nem szüntetjük.) – Most már el tud indulni? – kérdeztem tőle. – Képes lesz hazamenni?

– Nem vagyok biztos benne.

– Kényelmetlen lesz a fegyver nélkül. Van hová mennie, ha visszatérne a dühe? Ha úgy érezné, hogy bántania kell valakit, vagy meg kell ölnie valakit?

Azt mondta, meg tudja húzni magát egy barátjánál: annál, aki szólt neki a viszonyról, és aki azt tanácsolta neki, hogy keressen fel engem.

– El kell próbálnunk, mit mond majd a feleségének. – Összeállítottunk egy forgatókönyvet, amelyet le is írt. Azt fogja mondani a feleségének: „Nagyon szomorú és feldúlt vagyok. Remélem, találhatunk rá időt ma este, hogy beszéljünk a dologról.” Nem engedtem meg neki, hogy többet mondjon egészen addig, amíg nem maradnak kettesben, és ezt is csak akkor mondhatta, ha képes lesz szavakkal kommunikálni erőszak helyett. Azonnal fel kellett hívnia engem, ha úgy érzi, nem képes hazamenni. Ha újra gyilkos vágyai támadnak, keresnie kellett magának egy biztonságos helyet, hogy leülhessen, vagy sétálnia kellett egyet. – Zárja be az ajtót. Vagy menjen ki a szabadba. Legyen egyedül. Lélegezzen, lélegezzen, lélegezzen. Az érzések majd elmúlnak. Ígérje meg, hogy felhív, ha úgy érzi, hogy kezdi elveszíteni az önuralmát. Lépjen ki a helyzetből, menjen biztonságos helyre, és hívjon fel.

Újra zokogásban tört ki. – Soha senki sem törődött úgy velem, mint maga.

– Jó csapat leszünk mi ketten – mondtam neki. – Tudom, hogy nem fog csalódást okozni nekem.

Jason két nappal később visszajött hozzám, és ezzel kezdetét vette egy terápiás kapcsolat, amely aztán még öt évig tartott. De még mielőtt megtudhattam volna, hogyan végződik Jason története, az én életem is fordulóponthoz érkezett.

Miután Jason távozott, én pedig elraktam a fegyvert és leültem a székembe, hogy lassan, mélyeket lélegezve visszanyerjem a nyugalmamat, átnéztem a postát, amit az asszisztensem közvetlenül Jason váratlan érkezése előtt adott át. A halomban pedig egy újabb olyan levelet találtam, amelytől aztán gyökeresen új irányt vett az életem. David Woehrtől érkezett, az amerikai hadsereg tábori lelkészétől és William Beaumont-beli korábbi kollégámtól, aki akkoriban a müncheni Vallási Információs Központot vezette, ahol az összes Európában szolgálatot teljesítő, az amerikai hadsereghez tartozó tábori lelkész és segédlelkész klinikai gyakorlatának intézéséért volt felelős. A levélben meghívott, hogy hatszáz lelkész előtt tartsak előadást egy hónappal később, egy általa vezetett workshop keretein belül. Bármely más körülmények között elfogadtam volna a meghívást, és nagy megtiszteltetésnek vettem volna, hogy hasznukra lehetek. A William Beaumontban szerzett klinikai tapasztalatomnak köszönhetően, és mert sikerrel kezeltem mind aktív szolgálatban lévő katonákat, mind veteránokat, már számos alkalommal hívtak meg, hogy nagyobb katonai hallgatóság előtt beszéljek, és ilyenkor mindig úgy éreztem, hogy nemcsak megtisztelő nekem, de egyenesen erkölcsi kötelességem is – korábbi fogolyként és olyasvalakiként, akit az amerikai hadsereg szabadított fel –, hogy eleget tegyek ezeknek a meghívásoknak. Csakhogy Dave workshopját Németországban tartották volna. És nem is akárhol Németországon belül, hanem Berchtesgadenben: a Bajor-Alpok hegyei közt, Hitler egykori üdülőhelyén.

17. fejezet

Különben Hitler győz

Hideg levegő áramlik elő a ventilátorból a rendelőmben, de nem emiatt remegek. Hamarosan betöltöm az ötvenhármat. Már nem az elárvult fiatal anya vagyok, aki a háború sújtotta Európából menekült. Már nem a múltja elől elrejtőző bevándorló vagyok. Most dr. Edith Eva Eger vagyok. Túléltem. Megdolgoztam a gyógyulásért. A traumatikus múltam tanítását arra használom fel, hogy mások gyógyulását segítsem vele. Gyakran keresnek meg szociális szolgáltatásokat nyújtó szervezetek, továbbá egészségügyi és katonai csoportok, és kérnek meg arra, hogy poszttraumás stressz-szindrómában szenvedő pácienseket kezeljek. Nagy utat tettem meg azóta, hogy Amerikába menekültem. Azonban Németországba azóta nem tértem vissza, hogy véget ért a háború.

Aznap este felhívom Marianne-t San Diegóban, hogy eltereljem a figyelmem az aggodalmamról azzal kapcsolatban, hogyan boldogul Jason a feleségével, és azért is, hogy könnyítsek a döntésképtelenségemen, és megkérdezzem, szerinte mit is kellene tennem ezzel a berchtesgadeni meghívással. Marianne-nak már megszületett a kislánya, és most pszichológusként dolgozik. Gyakran konzultálunk egymással a legnagyobb kihívást jelentő pácienseinkről. Éppúgy, mint Jason előtt azokban a hosszú pillanatokban, amikor kezében tartotta a fegyvert, most előttem is egy olyan döntés tornyosul, amely nagy befolyással lesz a gyerekeimre: ettől függ, milyen fajta sebet hordoznak majd tovább magukban, amikor én már nem leszek: hogy gyógyult vagy nyílt lesz-e az a seb.

– Nem tudom, anyu – mondja Marianne. – Szeretném azt mondani, hogy menj. Túlélted, és most vissza kell térned oda, hogy elmeséld a történetedet. Ez egy diadal. Csakhogy… emlékszel arra a dán családra, akik az egyetemi befogadó családom barátai voltak? Visszatértek Auschwitzba, mert azt hitték, ez majd megnyugvást hoz nekik. De csak újra felkavarta bennük az összes traumatikus emléket. Nagyon megterhelő volt nekik. Miután hazatértek, mindketten szívrohamot kaptak. Meghaltak, anya.

Berchtesgaden nem Auschwitz, emlékeztetem Marianne-t. Az a hely, ahol időznék, sokkal inkább kötődik Hitler múltjához, mint az enyémhez. Csakhogy még a mindennapi teendőim során, El Pasóban is bármitől rám törhet egy-egy emlékbetörés. Ha meghallok egy szirénát, ledermedek, ha szögesdrótkerítést pillantok meg egy építési terület körül, a következő másodpercben már a múltban vagyok, és a kerítésekről lógó elkékült holttesteket látom magam előtt, körbeölel a félelem, és az életemért küzdök. Ha ennyire mindennapi benyomások is visszahozhatják a traumámat, akkor vajon milyen érzés lenne németül beszélő emberek között járni-kelni, miközben egyfolytában azon morfondírozhatnék, hogy ezek az emberek körülöttem vajon a Hitlerjugend tagjai voltak-e; és milyen érzés lenne ugyanazokban a szobákban járni, ahol egykor Hitler és a tanácsadói laktak?

– Ha úgy érzed, hogy bármilyen haszna is lenne számodra, akkor menj. Én támogatlak – mondja Marianne. – De magadért kell megtenned. Nem kell bizonyítanod semmit, senkinek. Nem kötelező odamenned.

Ahogy ezt kimondja, azonnal megkönnyebbülök. – Köszönöm, Marcsuka – mondom. Most már biztonságban vagyok, és boldog vagyok. Elvégeztem a feladatomat. Megerősödtem. Itt az ideje, hogy lazítsak. Elvarrhatom az utolsó szálakat. Mondhatom azt nekik, hogy igazán megtisztelő a meghívás, de túlságosan fájdalmas, hogysem elfogadhassam. Dave meg fogja érteni.

Amikor azonban közlöm Bélával, hogy úgy döntöttem, nem fogadom el a meghívást, megragadja a vállamat. – Ha nem mész el Németországba – mondja –, akkor Hitler nyerte meg a háborút.

Nem ezt akartam hallani. Úgy érzem magam, mintha valaki váratlanul behúzott volna nekem egyet. De egyvalamiben igazat kell adnom Bélának: egyszerűbb másvalamit vagy másvalakit felelőssé tenni a fájdalmunkért, mint hogy felvállaljuk a felelősséget azért, hogy nekünk kell megszüntetnünk a saját áldozattudatunkat. A házasságunk tanította meg ezt nekem: mindazok az időszakok, amikor a Bélával szemben érzett dühöm vagy frusztráltságom elvonta a figyelmemet a munkámról vagy a fejlődésemről; azok az alkalmak, amikor egyszerűbb volt Bélát hibáztatni a boldogtalanságomért, mint hogy saját magamért felelősséget vállaljak.

Legtöbbünk szeretne egy diktátort magának – noha lehetőleg egy jóindulatút –, hogy rá háríthassa át a felelősséget, hogy azt mondhassa: „Te vettél rá, hogy ezt tegyem. Nem az én hibám.” Csakhogy nem tehetjük meg, hogy egész életünkben valaki másnak az esernyője alatt állunk, aztán meg panaszkodunk, amiért vizesek lettünk. Az áldozatszerepet úgy lehetne jól meghatározni, hogy ilyenkor a fókuszt önmagunkon kívül tartjuk, és magunkon kívül keresünk valakit, akit hibáztathatunk az aktuális körülményeinkért, vagy akin keresztül meghatároztatjuk a céljainkat, a sorsunkat vagy azt, hogy mennyire vagyunk értékesek.

És ezért mondja nekem Béla, hogy ha nem megyek el Berchtesgadenbe, akkor Hitler győzött. Úgy érti, hogy egy libikókán ülünk, én és a múltam. Mindaddig, amíg a libikóka másik oldalára oda tudom ültetni Hitlert, Mengelét, vagy a veszteségeim nyomán tátongó űrt, valahogyan mindig igazolást nyerek majd, addig mindig lesz kifogásom. Ez az, amiért szorongok. Ez az, amiért szomorú vagyok. Ez az, amiért nem kockáztathatom meg a németországi utat. Ezzel nem azt szeretném mondani, hogy nem szabad szoronganom, szomorúnak lennem vagy félnem. Mint ahogy azt sem akarom ezzel mondani, hogy az életem mélyén ne húzódna meg egy valódi trauma. És azt sem, hogy Hitlert, Mengelét és a sok erőszakosság és kegyetlenség összes többi elkövetőjét ne kellene elszámoltatni mindazokért a károkért, amelyeket okoznak. De ha nem szállok le a libikókáról, akkor a jelenbeli döntéseim felelősségét mindig a múltra fogom hárítani.

Sok-sok évvel ezelőtt Mengele ujja mutatta meg nekem, milyen irányba vezet a sorsom. Anyámnak a halált választotta, nekem és Magdának az életet. Minden egyes szelekciókor élet és halál forgott kockán, és a kimenetel sosem az én döntésemtől függött. De még akkor is, a börtönömben, a pokolban is eldönthettem, hogyan reagálok, én dönthettem el, hogyan cselekszem és mit mondok, és eldönthettem, mire akarok gondolni. Magam dönthettem el, neki akarok-e menni a szögesdrótnak, amelybe áramot vezettek, vagy nem vagyok hajlandó kikelni az ágyból, de választhattam a küzdelmet és az életet is; dönthettem úgy, hogy Erik hangjára meg az anyám rétesére gondolok, vagy arra, hogy Magda ott van mellettem; hogy felismerem mindazt, amiért élhetek, még a szörnyűségek és a veszteségek közepette is. Harmincöt év telt el az óta, hogy elhagytam a poklot. A pánikrohamok a nap bármely szakában rám törhetnek, és ugyanolyan könnyen legyűrhetnek a saját nappalimban, mint Hitler régi hadiszállásán, mert a pánikomat nem pusztán külső tényezők idézik elő. A pánikom az odabent rejtőző emlékeim és félelmeim kifejeződése. Ha száműzöm magamat a bolygó egy pontjáról, azzal valójában azt mondom, hogy azt a részemet akarom száműzni, amelyik fél. Talán tanulhatok valamit abból, ha közelebb kerülök ehhez a részemhez.

De mi a helyzet az örökségemmel? Alig néhány órája történt, hogy Jasonnek fordulóponttal kellett szembenéznie az életében – abban a pillanatban, amikor kezében tartotta a fegyvert, és mégsem húzta meg a ravaszt, amikor átgondolta, mit is szeretne örökül hagyni a gyerekeire, és amikor végül mást választott az erőszak helyett. Én mit szeretnék örökül hagyni? Utánam mi marad a világban, amikor elmentem? Már korábban meghoztam azt a döntésemet, hogy felhagyok a titkolózással, a tagadással és a szégyenkezéssel. De csakugyan békét kötöttem a múlttal? Vagy maradt még valami, amit el kell rendeznem, ha nem akarok még több fájdalmat továbbörökíteni?

Anyai nagyanyámra gondolok, aki álmában halt meg váratlanul. Anyámra, akit a gyerekkorában bekövetkező hirtelen veszteség, a trauma bánata már egészen fiatal korában szeretetéhséggel és félelemmel jelölt meg, és aki a saját gyerekeire egy alig megfogható, kialakulóban lévő veszteségérzetet hagyott. És én vajon mit fogok továbbadni belőle a sima bőrén, dús haján, és mélységeket sejtető tekintetén kívül, meg a korai elvesztése felett érzett fájdalom, szomorúság és düh mellett? Mi van akkor, ha az engem ért trauma színhelyére kell visszatérnem ahhoz, hogy megállítsam ezt a körforgást, és hogy egy újfajta örökséget teremtsek?

Elfogadom a meghívást Berchtesgadenbe.

18. fejezet

Goebbels ágya

Dr. David Woehr tiszteletes telefonon igazított el a látogatásommal kapcsolatban. Az amerikai hadsereg hatszáz tábori lelkészének fogok előadást tartani, akik egy klinikai lelkigondozóknak tartott workshopon gyűltek össze a bajor hegyekben magasan megbúvó, az amerikai fegyveres erők rekreációs központjaként szolgáló General Walker Hotelben, amely azelőtt Hitler SS-tisztjeinek vendégházaként és találkozóhelyeként szolgált. Bélát és engem a közelben található Hotel zum Türkenben szállásolnak el – ez a szálló egykor Hitler kabinetje és diplomáciai vendégei számára volt fenntartva. Itt szállt meg Neville Chamberlain brit miniszterelnök 1938-ban, amikor Hitlerrel találkozott, majd azzal a dicsőséges és végzetesen megfontolatlan hírrel tért haza, miszerint „hosszú időre szóló békét” biztosított Angliának. Ezenkívül vélhetően maga Adolf Eichmann is itt tájékoztatta Hitlert a végső megoldásról. A Berghof, Hitler korábbi rezidenciája mindössze egy rövid sétára volt a hoteltől.

Hallgatóságomat a gyógyítás művészetének ismerői alkotják majd. A tábori lelkészek a lelki tanácsadáson kívül magatartás-egészségügyi szolgáltatók is voltak, és ezen túl, mint azt Dave elmondta, most először kötelezték őket arra is, hogy a szemináriumi tanulmányaikat kiegészítendő egyéves klinikai lelkigondozási képzésen is részt vegyenek. A lelkészeknek a vallási tanulmányaik mellett pszichológiai képzésben is részt kellett venniük, Dave pedig egyhetes workshopokat vezetett az Európában állomásozó lelkészeknek, ahol klinikai pszichológiát tanulhattak. Én tartottam a megnyitó előadást.

Dave többet is mesélt nekem a lelkészekről és a katonákról, akik közt ezek a lelkészek a szolgálatukat teljesítették. Ők már nem fiatalkorom katonái voltak, és azokra a katonákra sem hasonlítottak, akiket a William Beaumontban kezeltem; ők itt békeidőben szolgáltak, a hidegháború katonáiként – és ez a háború a színfalak mögött zajlott. Nem az erőszak mindennapos fenyegetésében éltek ugyan, de ettől még magas fokú készültségben voltak; miközben a békét őrizték, készen álltak a háborúra. A legtöbb hidegháborús katona előretelepített rakéták mellett teljesített szolgálatot. Ezeket a rakétákat mobil kilövőállásokra telepítették, amelyeket jó előre stratégiai helyekre rejtettek. Az állomány tagjai rutinszerűen éltek együtt a háború állandó fenyegetésével, az éjszaka kellős közepén felharsanó szirénákkal, amelyek jelezhettek újabb riadógyakorlatot, de valós támadást is. (Akárcsak a zuhanyzók Auschwitzban. Víz lesz vagy gáz? Sohasem tudhattuk.) A közönségemet alkotó lelkészek feladata az volt, hogy mind spirituális, mind pszichológiai téren kielégítsék a katonák igényeit, akik mindent elkövettek annak érdekében, hogy elhárítsák a totális háború veszélyét, és hatalmas igyekezettel próbáltak felkészülni valamennyi eshetőségre.

– Miről lenne jó hallaniuk? – kérdeztem. – Milyen témával tudnék segíteni nekik?

– A reményről beszélj – mondta Dave. – A megbocsátásról. Ha a lelkészek nem tudnak ezekről beszélni, és ha mi nem értjük meg ezeket a dolgokat, akkor nem tudjuk elvégezni a munkánkat.

– Miért én?

– Egy dolog a katedráról vagy egy hittudós szájából hallani a reményről és a megbocsátásról – magyarázta Dave. – De te egyike vagy azon keveseknek, akik arról tudnak beszélni, hogyan tartottak ki a reményük mellett még akkor is, amikor mindenüktől megfosztották őket, amikor éheztek, és amikor otthagyták őket meghalni. Nem ismerek senki mást, aki ilyen fajta hiteleséggel rendelkezne.

Egy hónappal később, miközben Béla és én vonattal tartunk Berlinből Berchtesgadenbe, úgy érzem, én vagyok a legkevésbé hiteles ember, a legutolsó ezen a földgolyón, aki jogosult lenne arra, hogy a reményről és a megbocsátásról beszéljen. Amikor behunyom a szemem, a rémálmaim hangját hallom: a kerekek nem szűnő kattogását a síneken. Látom a szüleimet: apámat, amint nem hajlandó megborotválkozni, meg az anyám befelé forduló tekintetét. Béla megfogja a kezemet. Ujjával megérinti az arany karkötőt, amelyet Marianne születésekor adott nekem, és amit Marianne pelenkájába rejtettem akkor, amikor elmenekültünk Eperjesről – a karkötőt, amelyet mindennap viselek. Ez a karkötő emlékeztet a győzelmünkre. Megcsináltuk. Túléltük. Kiállunk az élet mellett. De még Béla megnyugtató simogatása és bőrömön a sima fém érintése sem tudja enyhíteni a zsigereimben gyűlő rettegést.

Egy hozzánk hasonló korú német párral osztjuk meg a vasúti fülkét. Kedvesek, megkínálnak bennünket a magukkal hozott süteményből, a nő megdicséri a ruhámat. Vajon mit mondanának akkor, ha tudnák, hogy tizenhét éves koromban egy német vonat tetején ültem csíkos rabruhában, körülöttem bombák záporoztak, emberi pajzs voltam, és arra kényszerítettek, hogy egy náci lőszerszállítmányt védjek az életemmel? És vajon hol lehettek ők akkor, amikor én a vonat tetején reszkettem? Mit csináltak a háború alatt? Ők voltak azok a gyerekek, akik leköpködtek Magdát és engem, miközben német városokon meneteltünk keresztül? A Hitlerjugend tagjai voltak? Gondolnak mostanában a múltra, vagy tagadásban élnek, ahogy azt magam is oly sokáig tettem?

A rettegés valami mássá, izzó, egyenetlen érzéssé változik át bennem: dühvé. Emlékszem még Magda dühére: A háború után meg fogok ölni egy német anyát. Ki nem törölhette a veszteségünket, de kifordíthatta volna, visszavághatott volna. Időnként én is osztottam azt a vágyát, hogy szembenézzünk az elnyomóinkkal, azonban bosszút állni én nem akartam. Az én belső összetörtségem öngyilkossági késztetésben mutatkozott meg, nem gyilkossági vágyban. De most csak egyre gyűlik bennem a harag, viharos erejű dühvé fokozódik, minden pillanattal nő az ereje és a sebessége. Itt ülök néhány centire olyan emberektől, akik akár a korábbi elnyomóim is lehettek. Félek attól, mi mindenre lennék képes.

– Béla – suttogom –, azt hiszem, elég messzire jöttem el. Haza akarok menni.

– Féltél már máskor is – mondja ő. – Fogadd el a félelmed. Fogadd el. – Béla emlékeztet arra, amiben magam is hiszek: hogy ez a gyógyulás útja. Tagadod azt, ami fáj, amitől félsz, mindenáron próbálod elkerülni. Aztán egyszer csak megtalálod a módját, hogy elfogadd és magadhoz öleld azt, amitől a legjobban félsz. És akkor végre el tudod engedni.

Megérkezünk Berchtesgadenbe, ahonnét a kisbusz egyenesen a Hotel zum Türkenbe visz minket. Az épület jelenleg egyszerre működik hotelként és múzeumként. Megpróbálom figyelmen kívül hagyni a hely baljós történetét, és tekintetemet a lenyűgöző természetre, a bennünket körülölelő hegycsúcsok felé emelni. A sziklás, havas hegyláncok a Tátrára emlékeztetnek, ahol Béla és én először találkoztunk, akkor, amikor vonakodva elkísért a tbc-kórházba.

A hotelbe belépve Béla és én jót nevetünk, amikor a recepciós dr. Eger és kedves nejeként üdvözöl minket.

– Dr. Eger és Eger úr – javítja ki Béla.

A szálloda olyan, mint egy időgép, kész anakronizmus. A szobák berendezése most is pont ugyanolyan, mint az 1930-as és 1940-es években lehetett: vastag perzsaszőnyegek, telefon sehol. Béla és én Joseph Goebbels, Hitler propagandaminiszterének egykori szobáját kapjuk meg, ugyanazzal az ággyal és tükörrel, öltözőasztallal és éjjeliszekrénnyel, amelyet egykor Goebbels is használt. A szoba ajtajában állok, és érzem, amint a belső nyugalmam darabokra törik. Mit jelent az, hogy én most itt állok? Béla végighúzza a kezét az öltözőasztalon, az ágytakarón, az ablakhoz lép. Vajon ugyanolyan súllyal nehezedik rá is a történelem, mint rám? Meg kell kapaszkodnom az ágylábban, különben összeesnék. Béla visszafordul felém. Rám kacsint, és dalra fakad.

– Madárdal szól… Hitler tavaszán – énekli. A dal Mel Brooks Producerek című musicaljéből van. – Németföld, ébredj föl hát!

Szteppel egy kicsit az ablak előtt, kezében képzeletbeli sétapálcát lóbál. Együtt láttuk a Producereket a premierjén, 1968-ban, egy évvel a válásunk előtt. Csak ültem a moziban vagy száz hahotázó emberrel, akik közül Béla volt a leghangosabb. Én még csak elmosolyodni sem tudtam. Az értelmemmel persze felfogtam a szatíra szándékát. Tudtam, hogy a nevetés felemelhet, hogy képes átsegíteni bennünket a nehezebb időkön, és kivezetni belőlük. Tudtam, hogy a nevetés gyógyítani tud. De most, ezen a helyen hallani ezt a dalt már túl sok. Dühös vagyok Bélára, nem is annyira a tapintatlansága miatt, inkább azért, amiért olyan gyorsan és sikeresen túl tud lépni a gyötrelmeken. Meg kell szöknöm innét.

Kimegyek egyedül sétálni. Közvetlenül a hotel halljába vezető bejárat elől indul egy ösvény, ami egyenesen a Berghofhoz, Hitler egykori rezidenciájához vezet el. Nem vagyok hajlandó arra menni. Nem fogom megadni Hitlernek azt az elégtételt, hogy tudomást veszek a létezéséről vagy az otthonáról. Már nem a múltban megfenekletten élek. Inkább egy másik ösvény mellett döntök, ami egy másik hegycsúcsra vezet, egyenesen a szabad ég felé.

Aztán megálljt parancsolok magamnak. Itt vagyok én, aki folyton megadja a hatalmat egy halott embernek arra, hogy az elvágja a saját felfedezéseitől. Hát nem pont ezért jöttem Németországba? Hogy közelebb kerüljek a saját rossz érzéseimhez? Hogy meglássam, a múltamnak mire kell még megtanítania engem?

Megindulok a murvás ösvényen csúszkálva Hitler egykori fényűző rezidenciájának szerény maradványai felé, amelyek egy sziklaszirt szélén állnak. Mostanra mindössze egy mohával benőtt régi támfal, némi kőtörmelék, és néhány földből kikandikáló cső maradt meg belőle. Lenézek a völgyre, ahogy azt bizonyára Hitler is tette egykoron. A ház megsemmisült, amerikai katonák égették porig a háború utolsó napjaiban, de csakis azután, hogy kifosztották Hitler bor-és konyakkészleteit. Leültek a teraszra és kedélyesen iszogattak, miközben hátuk mögött a ház eltűnt a füstben és a lángok között. A ház nincs többé, de mi a helyzet Hitlerrel? Vajon meg tudom még érezni a jelenlétét? Rosszullét után kutatva figyelem a zsigereimet, várom, mikor fut végig a hideg a gerincemen. Hallgatózom, hátha meghallom a hangját, a körülöttünk szétterjedő, visszhangzó gyűlöletét, a gonosz hívásának könyörtelen szavát. De ezen a napon teljes csend honol itt. Felnézek a hegyekre, és vadvirágokat látok, amelyeket az olvadó hóból képződött és a környező csúcsokról lefolyó első hűs patakocskák táplálnak. Ugyanazokon a lépcsőkön járok, amelyeken egykor Hitler lépdelt, de most nem ő van itt – hanem én. És tavasz van, jóllehet nem Hitler számára. Hanem nekem. A hó néma, vastag kérge elolvadt; a halotti csendbe burkolózó tél fejet hajtott a kipattanó rügyek és a vidáman csörgedező gyors patakok előtt. A mindig a bensőmben hordozott szörnyű bánat rétegein keresztül egy másik érzelem tör utat magának. Ez az olvadás első csermelye, amely a régóta fagyott hóból indul meg. Ahogy lerohan a hegy oldalán, a víz beszél, a szívem kamrái beszélnek. Élek, bugyogja a patakocska, sikerült. A diadal dala tölt el, és tör utat magának ki a szívemből, a számon keresztül az ég felé, a magasba, és lefelé, az alattam elterülő völgybe.

– Elengedlek! – kiáltom annak a régi bánatnak. – Elengedlek!

– Tempora mutantur, et nos mutamur in illis – mondom a lelkészeknek másnap reggel, a megnyitó előadásomon. – Ezt a latin közmondást még kislány koromban tanultam. Változnak az idők, és velük együtt változunk mi is. Mindig a változás folyamatában vagyunk. – Megkérem őket, hogy utazzanak vissza velem együtt negyven évvel korábbra, ugyanabba a hegyi faluba, ahol most ülünk, talán pont ugyanebbe a szobába, ahol tizenöt magasan képzett ember azt mérlegelte, hány embertársukat tudnák elhamvasztani egyszerre egy kemencében. – Az emberi történelemben mindig jelen volt a háború – mondom. – Jelen volt a kegyetlenség, az erőszak és a gyűlölet. De sehol az emberiség történelmében nem találunk példát ennél tudományosabb jellegű és szisztematikusabb megsemmisítésre. Túléltem Hitler rettenetes haláltáborait. Tegnap éjjel Joseph Goebbels ágyában aludtam. Az emberek azt kérdezik tőlem, hogyan tanultam meg legyőzni a múltat. Legyőzni? Legyőzni? Nem győztem én le semmit. Minden egyes verés, bombázás és szelekció, minden halál, az összes ég felé törő füstoszlop, a rettegés minden egyes pillanata, amikor azt hittem, itt a vég – ezek egytől egyig tovább élnek bennem, az emlékeimben és a rémálmaimban. A múlt nem tűnt el. Nem léptem túl rajta, nem metszettem ki magamból. Továbbra is itt él bennem. De éppígy tovább él bennem az a perspektíva is, amelyet a múlt adott nekem: hogy azért értem meg a felszabadítást, mert a szívemben életben tartottam a reményt. Hogy azért értem meg, hogy szabad legyek, mert megtanultam megbocsátani.

A megbocsátás nem könnyű, mondom nekik. Egyszerűbb haragot tartani, és ácsingózni a bosszú után. Mesélek nekik a többi túlélőről, azokról a bátor férfiakról és nőkről, akikkel Izraelben találkoztam, és akiknek az arcán megbántottság tükröződött, amikor megbocsátást emlegettem, és ragaszkodtak ahhoz a véleményükhöz, hogy megbocsátani annyi, mint elnézni vagy elfelejteni a bűnt. Miért bocsássanak meg? Azzal nem épp futni hagynák Hitlert azok után, amit tett?

Mesélek nekik az én kedves barátomról, Gladstein Laciról – Larry Gladstone-ról –, és arról az egyetlen alkalomról a háború óta eltelt évtizedekben, amikor nyíltan beszélt nekem a múltról. A válásom idején történt, amikor Laci tudta, hogy nehezen jövök ki a pénzemből. Felhívott, hogy elmondja: ismer egy ügyvédet, aki túlélőket képvisel jóvátételi perekben, és arra biztatott, hogy túlélőként jelentkezzem az engem megillető részért. Sokak számára ez bizonyult a helyes döntésnek, de nem nekem. Olyan érzésem volt, mintha ez valamiféle vérdíj lenne. Mintha bárki is beárazhatná a szüleim életét. Úgy éreztem, mintha ez továbbra is azokhoz láncolna minket, akik a pusztulásunkra törtek.

Túlságosan is könnyű börtönt építeni a fájdalmunkból, a múltunkból. A bosszú a legjobb esetben is hiábavaló. Nem tud változtatni azon, amit tettek velünk, nem törölheti ki az igazságtalanságokat, amelyeket elszenvedtünk, és nem hozhatja vissza a holtakat sem. Legrosszabb esetben a bosszú a gyűlölet körforgását tartja fenn: így a gyűlölet csak körbe-körbe jár. Amikor bosszúállást tervezünk, még ha nem is erőszakosan, olyankor csak egy helyben keringünk ahelyett, hogy előrelépnénk.

Még előző nap is, amikor megérkeztem, azt gondoltam, hogy az ittlétem egészséges fajta bosszú és jogos büntetés, hogy ezzel csak kiegyenlítem a számlát. És aztán, amikor ott álltam a Berghof szikláján, és lenéztem róla, ráébredtem, hogy a bosszú nem tesz szabaddá. Úgyhogy ott álltam Hitler egykori otthonának hűlt helyén, és megbocsátottam neki. Ennek a megbocsátásnak semmi köze nem volt Hitlerhez. Ezt saját magamért tettem. Elengedtem, kioldottam magamból az énemnek azt a darabját, amelyik életem nagyobbik részében arra használta fel szellemi és lelki energiáimat, hogy Hitlert leláncolva tartsa. Amíg nem engedtem el ezt a haragot, addig vele együtt én is leláncolva éltem, a pusztító múlt és a bánatom bezártságában. A megbocsátás azt jelenti, hogy gyászolunk – gyászoljuk azt, ami megtörtént, és azt, ami nem történt meg –, és hogy feladjuk a vágyunkat arra, hogy bárcsak másképp alakult volna a múltunk. Azt jelenti, hogy elfogadjuk a múltunkat és a jelenlegi életünket. Ezzel természetesen nem szeretném úgy beállítani, mintha elfogadható volna, hogy Hitler meggyilkolt hatmillió embert. Csupán azt szeretném mondani, hogy ez megtörtént – én pedig nem akarom, hogy ez a tény tönkretegye az életemet, amelyhez olyannyira ragaszkodtam, és amelyért a legkilátástalanabb körülmények közt is harcoltam.

A lelkészek felállnak, és szívből jövő tapsukkal árasztanak el. Ott állok a színpad fényeiben, és arra gondolok: soha többé nem fogom magamat ilyen mámoros hangulatban és ennyire szabadnak érezni. Ekkor még nem tudom: életemben nem az lesz a legnehezebb próbatétel, hogy megbocsátsak Hitlernek. A legnehezebb annak lesz megbocsátani, akivel a szembenézésem még várat magára: és ez saját magam vagyok.

A legutolsó berchtesgadeni éjszakánkon nem tudok aludni. Éberen fekszem Goebbels ágyában. Vékony fénycsík kúszik be az ajtó alatt, és meglátom a régi tapéta indás mintáját, azt, ahogyan az indák egymásba fonódnak, és amint egyre feljebb kúsznak. Tempora mutantur, et nos mutamur in illis. Ha éppen változom, mi vagyok most a változás folyamatában?

Éberen, kétségek közt fekszem. Próbálom megnyitni magam, és teret adni az ösztönös megérzéseimnek. Valamilyen okból egy történet ötlik az eszembe, amelyet én is úgy hallottam, és amely egy nagyon tehetséges zsidó fiatalemberről, egy művészről szól. Bécsbe küldték egy művészeti iskolába, csakhogy a fiúnak nem volt pénze az útra. Csehszlovákiából egészen Bécsig gyalogolt, de ott nem engedték meg neki, hogy részt vegyen a felvételin, a zsidó származása miatt. Könyörgőre fogta. Olyan messzire eljött, mondta nekik, gyalog tette meg az egész utat, hadd próbálkozzon meg legalább a felvételivel, csak ennyit engedjenek meg neki. Végül belementek, hogy tegyen egy próbát a felvételivel, és a fiú átment a vizsgán. Annyira tehetségesnek bizonyult, hogy helyet ajánlottak neki az iskolában, a származása ellenére is. A vizsgán egy Adolf Hitler nevű fiatalember ült mellette, akit végül nem vettek fel. De a zsidó fiút igen. Aztán ez a férfi, aki később elhagyta Európát és Los Angelesbe költözött, egész életében bűnösnek érezte magát, mert ha Hitler nem szenvedi el ezt a vereséget, ha nem veszít egy zsidóval szemben, akkor lehet, hogy nem érezte volna szükségét annak, hogy bűnbakot csináljon a zsidókból. És lehet, hogy akkor nem történt volna meg a holokauszt. Akárcsak a bántalmazott gyerekek, vagy akiknek elválnak a szülei, mi is megtaláljuk a módját annak, hogy magunkat hibáztassuk.

Önmagunk hibáztatása másoknak is árt, nem csak nekünk. Eszembe jut egy korábbi páciensem és a családja, akikkel talán egy évvel azelőtt foglalkoztam rövid ideig. Úgy ültek ott velem szemben, mintha nem is ugyanannak a kirakósnak a darabkái lennének: a félelmet keltő ezredes, egyenruháján számtalan kitüntetéssel; a csendes, szőke feleség, akinek a kulcscsontjai kiálltak fehér blúza alól; a kamasz lány, aki feketére festett haját feltupírozta, és lakkal borzas fészekformára alakította, szemét pedig feketével kontúrozta; és a csendes, nyolcéves fiú, aki egy ölében fekvő képregényt tanulmányozott.

Az ezredes a lányára mutatott. – Nézzen rá! Összefekszik mindenkivel. Drogfüggő. Semmibe veszi a szabályainkat. Visszabeszél az anyjának. Nem jön haza a megbeszélt időre. Lassan már lehetetlen együtt élni vele.

– Hallottuk a maga verzióját – mondom. – Most hallgassuk meg Leah-ét.

Mintha csak csúfot akarna űzni az apjából azzal, hogy egy olyan szövegkönyvből olvas fel, amellyel tételesen minden egyes állítását igazolja, a lány belevágott a hétvégi kalandjai részletezésébe. Elmondta, hogy lefeküdt a barátjával egy buliban, ahol fiatalkorúak alkoholt fogyasztottak, és hogy kábítószerezett is. Egész éjszakára kimaradt. Láthatóan örömét lelte a történtek részletezésében.

Az anyja csak pislogott, és a manikűrözött körmét piszkálta. Az apja elvörösödött. Felállt a lánya melletti székből, és öklét rázva fölébe tornyosult. – Látja, mit kell elviselnem? – bődült fel. A lánya azt látta, hogy az apja dühös, én azonban egy olyan embert láttam, aki a szívinfarktus felé robog.

– Látja, nekem mit kell elviselnem… – fordult felém Leah a szemét forgatva. – Meg sem próbál megérteni. Sohasem hallgat meg. Csak megmondja, mit csináljak.

Az öccse most még kitartóbban koncentrált a képregényre, mintha csak az akaratereje kiemelhetné abból a háborús övezetből, amellyé a családi életük változott, és egyenesen a könyve fantáziavilágába repíthetné, ahol egyértelmű a különbség jó és rossz között, és ahol végül mindig a jó győz. Ő beszélt a legkevesebbet a családból, nekem mégis az volt a gyanúm, hogy az ő mondanivalója a legfontosabb.

Azt mondtam a szülőknek, hogy az ülés következő részében a gyerekeik távollétében szeretnék velük foglalkozni, majd Leah-t és az öccsét átkísértem a szomszédos irodámba, ahol papírt és filctollat adtam a kezükbe. Olyan feladatot kaptak tőlem, amelyről úgy gondoltam, hogy segíthet nekik leereszteni az elmúlt, szüleikkel töltött percek során felgyűlt gőzt. Arra kértem mindkettőjüket, hogy rajzolják le a családjukat, de úgy, hogy emberi alakokat ne használjanak a rajzon.

Visszatértem a szülőkhöz. Az ezredes a feleségével kiabált. Az asszony úgy nézett ki, mint aki sorvadozik, olyan volt, mintha lassan felszívódna, én pedig aggódni kezdtem, hogy ez talán kezdődő étkezési zavart jelezhet nála. Ha egyenesen neki tettem fel egy kérdést, akkor is csak a férje véleményét ismételte. A család minden egyes tagja a saját sánca mögé rejtőzött. Láttam a belső fájdalmuk bizonyítékait abban, ahogyan egymást vádolták, és ahogy egytől egyig fedezékbe húzódtak. De azzal, hogy megpróbáltam közelebb vinni őket a fájdalmuk forrásához, láthatóan csak azt értem el, hogy tüzet nyissanak egymásra, vagy hogy még inkább behúzódjanak a fedezékükbe.

– Már beszéltünk arról, hogy maguk szerint mi a helyzet a gyerekeikkel – szólalok meg, félbeszakítva az ezredest. – Arról mit gondolnak, hogy magukkal mi van?

Leah anyja csak pislogott rám. Az apja hűvösen méregetett.

– Mit szeretnének szülőkként elérni?

– Hogy megtanítsuk nekik, hogyan legyenek erősek a világban – mondta az ezredes.

– És hogyan haladnak?

– A lányom egy lotyó, a fiam meg puhány. Maga szerint?

– Látom, hogy a lányuk viselkedése megrémíti. De mi van a fiával? Ő mivel okoz magának csalódást?

– Gyenge. Folyton meghátrál.

– Tudna mondani egy példát erre?

– Amikor együtt kosárlabdázunk, nem bírja férfiként elviselni a vereséget. Meg se próbál győzni. Csak elsétál.

– Ő egy kisfiú. Sokkal kisebb, mint maga. Mi történik akkor, ha hagyja nyerni?

– Az mit tanítana meg neki? Hogy a világ majd a kedvére tesz, ha látja, hogy gyenge?

– Léteznek a magáénál finomabb módszerek is arra, hogy megtanítsuk a gyerekeket, hogyan legyenek kitartóak, és hogyan feszegessék a képességeik határait: gyöngéd noszogatással is el lehet érni ezt, nem csak seggbe rúgással – mondtam.

Az ezredes felmordult.

– Mit szeretne, hogyan lássák magát a gyermekei?

– Úgy, hogy én vagyok a főnök.

– Hősként? Vezetőként?

Bólintott.

– És mit gondol, hogyan látják magát valójában?

– Azt gondolják, hogy egy istenverte puhapöcs vagyok.

Az ülés egy későbbi részében visszahívtam a gyerekeket a szobába, és arra kértem őket, mutassák meg a családról készített képüket. Leah csak egyetlenegy tárgyat rajzolt a lapra: egy hatalmas bombát, amely épp felrobban a kép közepén. Az öccse egy félelmetes oroszlánt rajzolt, és három meglapuló kisegeret.

Az ezredes arca megint elvörösödött. A felesége lehajtott fejjel bámult maga elé. A férfi valamit hebegett, aztán a plafonra emelte a tekintetét.

– Mondja el, mi jár most a fejében.

– Szétcsesztem ezt a családot, igaz?

Félig-meddig arra számítottam, hogy soha többé nem fogom látni az ezredest és a családját. De az ezredes felhívott a következő héten, hogy egy privát ülést egyeztessen. Megkértem, hogy meséljen még arról, mit érzett, amikor a gyerekei megmutatták a képeket.

– Ha a srácok félnek tőlem, akkor mégis hogyan védhetnék meg magukat az életben?

– Miből gondolja, hogy nem tudják magukat megvédeni?

– Leah nem tud nemet mondani a fiúknak meg a drogokra. Robbie pedig nem tudja megvédeni magát a kötekedő diáktársaitól.

– És mi a helyzet önnel? Ön meg tudja védeni magát?

Kidüllesztette a mellkasát, hogy az érdemérmein megcsillanjon a napfény. – Itt a bizonyíték.

– Én nem a csatamezőre gondolok. Hanem az otthonára.

– Nem hiszem, hogy felfogja, mekkora nyomás alatt vagyok.

– Mi kellene ahhoz, hogy biztonságban érezze magát?

– Nem a biztonság itt a probléma. Ha nem tartom kézben a dolgokat, emberek halnak meg.

– Ez jelentené magának a biztonságot? Ha megszabadulhatna a félelemtől, hogy emberek sérülnek meg a felügyelete alatt?

– Ez nem csak félelem.

– Avasson be. Mire gondol most?

– Nem hiszem, hogy ezt hallani akarja.

– Miattam nem kell aggódnia.

– Nem fogja megérteni.

– Így igaz, soha senki sem érthet meg teljesen valaki mást. De azt elmondhatom magának, hogy valamikor fogoly voltam a háborúban. Bármi is legyen az, amit el akar mondani, valószínűleg hallottam – vagy láttam – már rosszabbat.

– A hadseregben vagy te ölsz, vagy téged ölnek meg. Így amikor megkaptam a parancsot, nem kérdőjeleztem meg.

– Hol van ekkor, amikor megkapja ezt a parancsot?

– Vietnamban.

– Bent van? Vagy odakint?

– Az irodámban. A légi támaszponton.

Figyeltem a testbeszédét, ahogy magával vitt a múltba. Figyeltem az energiáját, a zaklatottsága szintjét, annak érdekében, hogy észrevehessek bármilyen vészjelzést, ami azt mutatná, hogy túl gyorsan jutottunk el túl messzire. Behunyta a szemét. Úgy tűnt, mintha valamiféle révületbe süllyedne.

– Ül vagy áll?

– Ülök, amikor csöng a telefon. De azonnal felállok.

– Ki keresi?

– A parancsnokom.

– Mit mond?

– Hogy kiküldi az embereimet egy mentőakcióra a dzsungelbe.

– Miért áll fel, amikor meghallja a parancsot?

– Melegem lesz. Összeszorul a mellkasom.

– Mire gondol?

– Hogy nem biztonságos. Hogy meg fognak bennünket támadni. Hogy több légi támogatásra lesz szükség, ha a dzsungelnek abba a részébe kell menni. De nem kapjuk meg.

– Dühös miatta?

Felpattantak a szemei. – Persze hogy dühös vagyok! Beküldenek bennünket oda, megetetnek velünk egy csomó szarságot arról, hogy az amerikai a legerősebb hadsereg a világon, meg hogy a sárgáknak semmi esélyük ellenünk.

– Nem ilyen háborúra számított.

– Hazudtak nekünk.

– Úgy érzi, elárulták.

– A pokolba is, hát persze hogy úgy érzem!

– Mi történt aznap, amikor megkapta a parancsot a mentőakcióról?

– Éjszaka volt.

– Mi történt aznap éjszaka?

– Elmondom magának, mi történt. Csapda volt.

– Az emberei megsérültek?

– Betűzzem magának? Meghaltak. Mind meghaltak azon az éjszakán. És én voltam az, aki beküldte őket oda. Megbíztak bennem, én meg odaküldtem őket meghalni.

– A háború azt jelenti, hogy emberek halnak meg.

– Tudja maga, mit gondolok? Meghalni könnyű. Nekem úgy kell élnem, hogy mindennap azokra a szülőkre gondolok, akik a fiaikat temették el.

– Parancsot teljesített.

– De tudtam, hogy rossz döntés volt. Tudtam, hogy azoknak a fiúknak több légi támogatás kell. De nem volt bennem elég bátorság ahhoz, hogy követeljem.

– Mit adott fel azért, hogy ezredes legyen?

– Mire gondol?

– Úgy döntött, hogy katona lesz és katonai vezető. Mit kellett feladnia azért, hogy idáig eljusson?

– Sokat kellett távol lennem a családomtól.

– És még?

– Amikor hatezer ember élete van az ember kezében, nem engedheti meg magának azt a luxust, hogy féljen.

– Fel kellett adnia az érzéseit. Nem hagyhatta, hogy mások láthassák őket.

Bólintott.

– Korábban azt mondta, meghalni könnyű. Kívánta valaha azt, hogy bárcsak halott lenne?

– Minden egyes kibaszott percben.

– Mi tartja vissza?

– A srácaim. – Arca eltorzult a gyötrelemtől. – De ők azt gondolják rólam, hogy szörnyeteg vagyok. Jobb lenne nekik nélkülem.

– Akarja tudni, én hogy látom a dolgot? Szerintem a gyerekeinek sokkal jobb lenne magával. Magával, azzal az emberrel, akit egyre jobban megismerek és csodálok. Azzal az emberrel, aki meg meri kockáztatni, hogy a félelmeiről beszéljen. Azzal az emberrel, aki elég bátor ahhoz, hogy megbocsásson magának és elfogadja magát.

Nem mondott semmit. Talán ez volt az első pillanat, amikor szembe találta magát a lehetőséggel, hogy megszabadulhat a múltja miatt érzett bűntudattól.

– Nem tudom visszavinni a múltba, hogy megmenthesse az embereit. Nem állhatok jót a gyermekei biztonságáért. De abban segíthetek magának, hogy egyvalakit megvédjen: önmagát.

Rám bámult.

– De ahhoz, hogy megmentse magát, fel kell adnia azt a képet, amiről azt gondolja, hogy meg kell felelnie neki.

– Remélem, ez használ – mondta.

Nem sokkal ezután az ezredest áthelyezték, és családjával együtt elhagyta El Pasót. Nem tudom, mi történt velük. Remélem, valami jó, mert nagyon szívemen viseltem a sorsukat. De vajon miért jutottak most az eszembe? Mi köze az ő történetüknek hozzám? Az ezredes bűntudatában és az önvádból épített börtönében van valami, ami magára vonja a figyelmemet. Vajon az emlékezetem egy már elvégzett munkára mutat rá, vagy inkább valami olyasmire, amire még sort kell kerítenem? Olyan messzire jutottam, mióta a szó szerinti bebörtönzöttségem véget ért, amióta az amerikai katona megmentett 1945-ben. Levettem az álarcomat. Megtanultam érezni és kifejezni az érzéseimet, megtanultam, hogy ne fojtsam magamba a félelmeimet és a bánatomat. Dolgoztam azon, hogy ki tudjam fejezni és el tudjam engedni a haragomat. És visszautaztam ide, az elnyomóm egykori otthonába. Még Hitlernek is megbocsátottam, szabadon eresztettem az univerzumba, még ha csak mára is. De akkor is van itt egy csomó, valami sötétség, ami a zsigereimtől a szívemig terjed, valami nyomás a gerincemen – kérlelhetetlen bűntudatot érzek. Engem bántottak, nem én bántottam mást. Vajon ki lehet az, akinek úgy gondolom, hogy én ártottam?

Egy másik páciensem képe villan be. Hetvenegy éves volt, és folyamatos aggodalmat jelentett a családjának. A klinikai depresszió valamennyi tünetét produkálta. Túl sokat aludt, túl sokat evett, és elszigetelődött a gyerekeitől és unokáitól. Amikor mégis szóba állt a családjával, olyankor mindig tele volt haraggal, és így az unokái féltek tőle. A városukban tartott előadásom után keresett meg a fia azzal, hogy tudnék-e egy órát az édesanyjára szánni. Nem voltam biztos benne, miképpen lehetnék a hasznára egyetlen rövid látogatás alkalmával, mígnem a fia megosztotta velem, hogy hozzám hasonlóan az ő anyja is mindössze tizenhat éves korában veszítette el a saját édesanyját. Hirtelen erős részvét fogott el ez iránt a vadidegen anya iránt. Belém hasított a gondolat, hogy ő az az ember, akivé én is könnyedén válhattam volna, és akivé majdnem váltam is – akkor, amikor annyira elmerültem a veszteségben, hogy elrejtőztem azok elől, akik a legjobban szerettek.

Az asszony, Margaret, a szállodai szobámban látogatott meg aznap délután. Öltözéke aprólékos gondosságról árulkodott, de mindeközben az ellenségesség tüskéi meredeztek ki belőle. Kész panaszáradatot zúdított rám az egészségi állapotáról, a családtagjairól, a bejárónőjéről, a postásáról, a szomszédairól, meg a házától nem messze lévő lányiskola igazgatónőjéről. Úgy tűnt, hogy az élete minden területe tele van igazságtalansággal és kellemetlenséggel. Az óra ketyegett, ő pedig annyira belemerült az apró szerencsétlenségek ecsetelésébe, hogy nem is érintettük azt, amiről pedig tudtam, hogy valójában nagyobb bánatot okoz neki.

– Hol van eltemetve az édesanyja? – kérdeztem hirtelen.

Margaret hátrahőkölt, mintha csak sárkány lettem volna, aki épp tüzet fújt az arcába. – A temetőben – mondta végül, miután sikerült újra összeszednie magát.

– Hol van a temető? A közelben?

– Itt van, ebben a városban – mondta.

– Az édesanyjának most azonnal szüksége van magára.

Nem adtam neki lehetőséget a tiltakozásra. Taxit hívtunk. A kocsiban csak ültünk, és az ablakon keresztül bámultuk az esőtől csillogó, forgalomtól nyüzsgő utakat. Margaret egyfolytában a többi sofőrt, a lámpák jelzésének hosszát, az út mellett sorakozó boltok és üzletek minőségét szapulta, de még valaki esernyőjének a színére is megjegyzést tett. Behajtottunk a temető vaskapuján. Kifejlett fák magasodtak az ég felé. Szűk macskaköves út vezetett a kaputól a sírokhoz. Esett az eső.

– Ott – szólalt meg végre Margaret, miközben felmutatott egy saras domb tetején álló sírkőcsoportra. – És most elárulhatná végre, az isten szerelmére, mit keresünk itt.

– Tudta – kezdtem –, hogy az anyák addig nem nyugodhatnak békességben, amíg nem lehetnek biztosak benne, hogy azok, akiket hátrahagytak, a maga teljességében keblükre ölelik az életet? – Vegye le a cipőjét, mondtam neki. Vegye le a harisnyáját. Álljon mezítláb az anyja sírjára. Lépjen közvetlen érintkezésbe vele, hogy végre békében nyugodhasson.

Margaret kiszállt a taxiból. Megállt az esőtől síkos fűben. Arrébb mentem, hogy egyedül lehessen. Csak egyszer néztem hátra, és ekkor azt láttam, hogy Margaret lekuporodott a földre, és kezét az anyja sírkövére tette. Nem tudom, mit mondott az anyjának, vagy hogy egyáltalán mondott-e bármit is. Csak annyit tudok, hogy ott állt mezítláb az anyja sírján, hogy mezítelen bőre összeköttetésbe került a veszteség és gyász e helyszínével. És annyit tudok, hogy amikor visszaült a taxiba, még mindig mezítláb volt. Sírt egy keveset, aztán némaságba merült.

Később gyönyörű levelet kaptam Margaret fiától. Nem tudom, mit mondott az anyámnak, írta, de mintha kicserélték volna, azóta békésebb és vidámabb.

Pillanatnyi ötlet volt csak, egy szerencsésen elsült kísérlet. Az volt a célom, hogy segítsek neki újrakeretezni a tapasztalatát – új formába önteni a problémáját oly módon, hogy lehetőséget faraghasson belőle; hogy olyan helyzetbe hozzam, amikor segíthet az édesanyjának – és azáltal, hogy segít az édesanyjának felszabadulni, saját magának is segítsen. Most, hogy visszatértem Németországba, eszembe jut, hogy talán ugyanez az elv nálam is beválhat. Segíthetne, ha mezítelenül kapcsolatba kerülnék a veszteségem helyszínével. Kapcsolódás és elengedés. Démonűzés magyar módra.

Miközben éberen fekszem Goebbels ágyában, ráébredek, hogy nekem is ugyanazt kell tennem, amit Margaretnek, hogy el kell végeznem azt a gyászszertartást, amelyet az egész eddigi életemben nem tettem meg.

Úgy döntök: visszatérek Auschwitzba.

19. fejezet

Hagyj ott egy követ

Nem tudom elképzelni, hogy Magda nélkül térjek vissza a pokolba. – Repülj el Krakkóba ma este – kérlelem Magdát másnap reggel telefonon, a Hotel zum Türken halljában állva. – Kérlek, gyere vissza velem Auschwitzba.

Nem éltem volna túl nélküle. Most pedig úgy érzem, nem élném túl a visszatérést a börtönünkbe, ha ő nincs mellettem, és fogja a kezem. Tudom, hogy nem lehetséges újraélni a múltat, hogy újra az legyek, aki egykor voltam, hogy akár csak egyszer is újra megöleljem az anyámat. Nincs semmi, ami megváltoztathatja a múltat, ami másik embert csinálhatna belőlem, mint aki most vagyok, és semmi sem változtathat azon, amit a szüleimmel tettek, amit velem tettek. Nincs visszaút. Tisztában vagyok ezzel. De nem tudom figyelmen kívül hagyni az érzést, hogy valami vár a régi börtönömben, valami, amit újra meg kell találnom. Vagy valami, amit fel kell fedeznem. Hogy egy rég elvesztett részem rejtőzik ott.

– Mégis miféle őrült mazochistának gondolsz te engem? – kérdezi Magda. – Mi az ördögért mennék én vissza oda? És te?

Jogos a kérdése. Vajon pusztán magamat büntetem ezzel? Feleslegesen tépek fel egy régi sebet? Lehet, hogy megbánom. De úgy gondolom, azt még jobban bánnám, ha nem mennék vissza. Nem számít, hányféleképpen próbálom meggyőzni, Magda hajthatatlan marad. Ő úgy döntött, hogy soha nem tér vissza oda, és én tiszteletben tartom a döntését. Én azonban egy másik döntést fogok meghozni.

Bélát és engem már korábban meghívott Marianne egykori befogadó családja, hogy látogassuk meg őket Koppenhágában, így aztán a terveknek megfelelően Berchtesgadenből oda vezet az utunk.

Elutazunk Salzburgba, ahol bejárjuk a román stílusú templom helyére épült dómot. Háromszor építették újjá, tudjuk meg – legutóbb akkor, amikor egy bombatalálat megrongálta a központi kupolát a háború alatt. Ránézésre semmi sem tanúskodik a dómot ért pusztításról. – Olyan, mint mi – mondja Béla, és megfogja a kezem.

Salzburgból Bécsbe megyünk, és ugyanazon a tájon utazunk keresztül, amerre Magda és én meneteltünk, mielőtt felszabadítottak bennünket. Az utak szélén vizesárkokat látok, és úgy jelennek meg előttem, mint annak idején: tele holttestekkel; de mindeközben a mai arcukat is látom, ahogy nyári fű borítja be őket. Láthatom: a múlt nem szennyezi be a jelent, a jelen nem enyhíti a múltat. Az idő közvetít köztük. Az idő a nyomvonal, mi pedig áthaladunk rajta. A vonat keresztülrobog Linzen. És Welsen is. Sérült gerincű lány vagyok, aki újra tanulja írni a nagy G betűt, és aki újra táncolni tanul.

Az éjszakát Bécsben töltjük, nem messze a Rothschild-kórháztól, ahol eleinte laktunk akkor, amikor az amerikai vízumra vártunk, és ahol, mint azóta megtudtam, a mentorom, Viktor Frankl vezette a neurológiai osztályt a háború előtt. Reggel ismét vonatra szállunk, és megindulunk északnak.

Azt hiszem, Béla úgy gondolja, idővel majd alábbhagy a vágyam, hogy visszatérjek Auschwitzba, de a Koppenhágában töltött második napunk reggelén megkérdezem a barátainkat, merre találom a lengyel nagykövetséget. Marianne-hoz hasonlóan ők is óva intenek, és felemlítik, mi történt a túlélő barátaikkal, akik meglátogatták a tábort, azután pedig meghaltak. – Ne akarj újabb traumát magadnak – igyekeznek meggyőzni. Bélán is látom, hogy aggódik. – Hitler nem győzött – emlékeztetem.

Azt hittem, a legnagyobb nehézséget az jelenti majd, hogy meghozzam a döntést: visszatérek. Csakhogy a lengyel követségen Béla és én megtudjuk, hogy Lengyelország-szerte munkásmegmozdulások törtek ki, lehetséges, hogy a szovjetek be fognak avatkozni, hogy leverjék a tüntetéseket, és a követségnek azt tanácsolták, ne adjanak ki vízumot nyugatiak részére. Béla vigasztalna, de eltolom magamtól. Ugyanazt az akaraterőt érzem magamban, mint amely annak idején odavezetett a foglárhoz a gyémántgyűrűvel a kezemben Eperjesen, Bécsben pedig az orvosi vizsgálatra, férjem helyett az egészséges sógorom oldalán. Ilyen messzire eljutottam már az életemben és a gyógyulásommal. Most már semmilyen akadály nem állhatja utamat.

– Túlélő vagyok – mondom a nagykövetség dolgozójának. – Auschwitzban raboskodtam. A szüleim és a nagyszüleim is ott haltak meg. Annyira keményen küzdöttem a túlélésért. Kérem, intézze el, hogy ne kelljen várnom a visszatéréssel! – Ekkor még nem tudom, de a lengyel–amerikai viszony egy éven belül megromlik majd, és ezután már az évtized végéig semmit sem fog javulni a helyzet; és ténylegesen ez a pillanat az utolsó esélyünk, Bélának és nekem, hogy együtt elmehessünk Auschwitzba. Csak annyit tudok: nem hagyhatom, hogy visszafordítsanak.

Az ügyintéző kifejezéstelen arccal vizsgálgat. Eltűnik a pult mögül, aztán visszatér. – Az útleveleket – mondja. A kék színű amerikai útlevelünkbe egy hétre szóló vízumot helyez. – Jó utat Lengyelországba! – mondja.

Ekkor kezdek el félni. A Krakkó felé tartó vonaton úgy érzem magam, mintha egy ipari olvasztótégelybe kerültem volna: hogy kezdem elérni azt a pontot, ahol vagy megtörök, vagy elégek, és hogy a félelem önmagában hamuvá tudna perzselni. Ez az itt és most. Megpróbálok józan érvekkel hatni arra a részemre, amelyik úgy érzi, hogy minden egyes megtett kilométerrel a bőröm egy-egy újabb rétegét veszítem el. Mire Lengyelországba érek, már megint csak egy csontváz marad belőlem. Több akarok lenni puszta csontoknál.

– Szálljunk le a következő állomáson – mondom Bélának. – Nem fontos egészen Auschwitzig elmenni. Menjünk haza.

– Edie – mondja ő –, minden rendben lesz. Ez csak egy hely. Nem bánthat téged.

Így aztán a következő állomáson sem szállok le a vonatról, meg az azután következőn sem, elhagyjuk Berlint, majd Poznant is. A szintén magyar dr. Selye Jánosra gondolok, aki azt mondta, hogy a stressz a test válasza arra, amikor valamilyen, a változásra irányuló követeléssel találjuk szemben magunkat. A stresszre adott automatikus válaszaink a küzdelem vagy a menekülés, azonban Auschwitzban, ahol nem egyszerűen stresszt kellett elviselnünk, hanem folyamatos distresszben éltünk, mert az életünk és a halálunk volt a tét, és soha nem tudtuk, mit hoz a következő pillanat, a küzdelem és a menekülés lehetősége megszűnt létezni. Ha ellenálltam volna, lelőnek, ha megpróbálok elmenekülni, halálos áramütés végez velem. Így hát megtanultam sodródni, megtanultam nem kilépni a helyzetből, és kifejlesztettem magamban azt az egyetlen dolgot, ami megmaradt nekem; megtanultam, hogy befelé figyeljek, és megtaláljam azt a részemet, amelyet soha, egyetlen náci sem ölhet meg. Megtanultam, hogyan találjam meg és hogyan ne adjam fel a legigazibb énemet. Talán mégsem veszítem el a bőrömet. Lehet, hogy csak kitágulok. Kitágulok, azért, hogy magamba fogadhassam az énem összes aspektusát: azt, aki vagyok, azt, aki voltam, és azt, aki még lehet belőlem.

Gyógyulás közben a létező és a lehetséges énjeinket öleljük magunkhoz. Volt egy elhízott páciensem, aki valahányszor csak megpillantotta a tükörképét vagy ráállt a mérlegre, kegyetlenül kezdett bánni magával. Tehénnek meg undorítónak nevezte magát. Azt hitte, hogy a férje kiábrándítónak találja, a gyerekei pedig kínosan érzik magukat miatta, és hogy az emberek, akik szeretik, jobbat érdemelnek nála. De ahhoz, hogy azzá az emberré válhasson, aki lenni szeretett volna, először önmagát kellett olyannak megszeretnie, amilyen volt. A rendelőmben ültünk, és mindig azt kértem tőle, válassza ki az egyik testrészét – egy lábujjat, egy ujjat, a hasát, a nyakát, az állát –, és kezdjen el róla szeretettel beszélni. Így néz ki; ilyennek érzem; azért gyönyörű, mert… Ez eleinte kényelmetlen volt neki, még fájdalmas is. Könnyebb volt ostoroznia magát, mint hogy szívesen és odafigyelve töltsön időt a saját bőrében. Lassan és óvatosan haladtunk. Idővel apró változásokat figyeltem meg rajta. Egyik nap egy gyönyörű, új, élénk színű sállal a nyakában érkezett hozzám. Egy másik alkalommal azt láttam, hogy pedikűrösnél járt. Megint máskor elmondta, hogy felhívta a testvérét, akivel korábban eltávolodtak egymástól. Aztán felfedezte, hogy szeret abban a parkban körsétákat tenni, ahol a lánya focizik. Miközben azt gyakorolta, hogyan szeresse önmaga minden részét, egyre több örömöt és könnyedséget fedezett fel az életében. Ráadásul fogyni is elkezdett. Az elengedés az elfogadással kezdődik.

A meggyógyulásunk érdekében befogadjuk a sötétséget. Miközben a fény felé tartunk, a völgy árnyai közt haladunk keresztül. Dolgoztam egyszer egy vietnami veteránnal, aki hazatérése után kétségbeesetten próbálta visszakapni a háború előtti életét. Csakhogy testi és pszichés sérülésekkel jött vissza: impotens volt, nem talált munkát, és a felesége is elhagyta. Amikor a segítségemet kérte, éppen a válása, valamint az általa a szexualitása és az identitása halálaként érzékelt helyzet káoszában vergődött. Elhalmoztam együttérzésemmel, csakhogy ő épp elakadt, dühös volt, és a vesztesége futóhomokja tartotta fogva. Én pedig nem éreztem magamban elég erőt ahhoz, hogy kihúzzam belőle. Minél inkább igyekeztem szeretetemmel kisegíteni a kétségbeesés gödréből, csak annál mélyebbre süllyedt benne.

Végső megoldásként úgy döntöttem, hipnoterápiát fogok alkalmazni. Visszavittem a háborúba – abba az időbe, amikor bombázópilótaként szolgált, és amikor ő irányított, vagyis mielőtt még hazatért volna és elveszített volna mindent. Hipnotizált állapotban azt mondta nekem: – Vietnamban annyit ittam, amennyit akartam. Annyit keféltem, amennyit akartam. – Kivörösödött az arca, és üvölteni kezdett: – És annyit ölhettem, amennyit csak akartam! – A háborúban nem embereket ölt, hanem „sárgákat”, alsóbbrendű lényeket. Éppúgy, mint ahogy a nácik sem embereket öltek a haláltáborokban, hanem rákos sejteket pusztítottak el. A háború okozta a sérülését, az változtatta meg az életét, és mégis a háborút hiányolta. Hiányzott neki az erőnek az az érzése, amelyre akkor tett szert, amikor az ellenséggel harcolt; amikor egy sebezhetetlen osztály tagjának érezte magát, és úgy gondolta, egy másik nemzetiség és egy másik rassz fölött áll.

A feltétel nélküli szeretetemmel mit sem érhettem el nála egészen addig, ameddig engedélyt nem adtam neki arra, hogy kifejezze énjének azt a részét, amelyet siratott, azt, amelyik egyszerre volt erős és sötét – azt a részét, amelyet többé nem juttathatott kifejezésre. Ezen nem azt értem, hogy újra ölnie kellett ahhoz, hogy ismét teljessé váljon. Úgy értem: ahhoz, hogy kiutat találjon az áldozattudatából, meg kellett hogy békéljen az impotenciájával és az erejével; azzal, ahogyan megsérült és azzal, ahogyan ártott; továbbá a büszkeségével és a szégyenérzetével is. Az összetörtség egyetlen ellenszere az én teljessége.

Lehetséges, hogy a gyógyulás nem egyenlő azzal, hogy eltüntetjük a sebhelyet, de még azzal sem, hogy ellátjuk a sebet. A gyógyulásunk az, ha megtanuljuk becsben tartani a sebesülésünket.

Már jócskán benne járunk a délutánban, mire megérkezünk Krakkóba. Itt fogunk aludni ma éjszaka – vagy legalábbis itt fogunk álmatlanul forgolódni. Holnap taxival utazunk tovább Auschwitzba. Béla szeretné körbejárni az óvárost, és én is próbálok odafigyelni a középkori épületekre, csakhogy az elmémet túlságosan is lefoglalja a várakozás – ez a különös érzés, amelyben az ígéret keveredik a rettegéssel. Megállunk a Mária-templom előtt, hogy meghallgassuk, ahogy a trombitás eljátssza az egész órákat jelző hejnałt. Egy csapat kamasz fiú tör utat magának mellettünk a tömegben, hangosan viccelődnek lengyelül, de rám nem ragad át a jókedvük. Szorongás fog el. Ezek a fiatalemberek, akik alig lehetnek valamivel idősebbek az unokáimnál, eszembe juttatják, milyen hamar is nő fel a következő nemzedék. Vajon az én generációm elég jól tanította a fiataljait ahhoz, hogy sikerüljön elkerülni egy következő holokausztot? Vagy a nehezen elnyert szabadságunkat feldönti majd a gyűlölet új hullámverése?

Számos lehetőségem adódott, hogy hassak a fiatalokra – a saját gyerekeimre és unokáimra, korábbi tanítványaimra, a hallgatóságomban ülőkre szerte a világon, és az egyes pácienseimre is. Az Auschwitzba való visszatérésem előestéjén a felelősségem irántuk különösen döntő erejűnek érződik. Nem csak magamért megyek vissza. Hanem mindazért, ami fodrozódva előhullámzik belőlem.

Vajon megvan-e bennem, ami ahhoz kell, hogy változást hozhassak? Tovább tudom-e adni az erőmet ahelyett, hogy a veszteségemet adnám tovább? A szeretetemet ahelyett, hogy a gyűlöletemet adnám tovább?

Korábban egyszer már próbára tettek. Egy tizennégy éves fiút küldött hozzám egy bíró – a fiú autólopásban vett részt. A fiú barna bakancsot és barna inget viselt. Rákönyökölt az asztalomra, és azt mondta: – Ideje, hogy Amerika újra fehér legyen. Ki fogom nyírni az összes zsidót, az összes niggert, az összes mexikóit meg az összes rizsevőt.

Azt hittem, rosszul leszek. Alig bírtam megállni, hogy kirohanjak a szobából. Rá akartam üvölteni: Ezzel meg mit akarsz? Meg akartam rázni, Mégis mit képzelsz, kivel beszélsz? Én láttam az anyámat besétálni a gázkamrába. Ez jogos reakció lett volna a részemről. És lehet, hogy valóban az lett volna a dolgom, hogy helyrerakjam, talán ezért küldte őt az utamba Isten. Hogy még csírájában fojtsam el a gyűlöletét. Éreztem, ahogy szétárad bennem haragom igazságosságának érzése. Jó érzés volt dühösnek lenni. Jobb érzés, hogy dühös vagyok, mint az, ha félek.

És akkor egy hang szólalt meg a fejemben. Találd meg a benned rejlő gyűlölködőt, mondta a hang. Találd meg a benned rejlő gyűlölködőt.

Megpróbáltam elhallgattatni a hangot. Felsoroltam az összes ellenérvemet azzal szemben, hogy gyűlölködő lennék. Nincstelenül jöttem Amerikába. Az afroamerikai munkások iránti szolidaritásból a gyárban a színesbőrűeknek fenntartott mosdókat használtam. Dr. Martin Luther King Jr-ral együtt vonultam fel a szegregáció ellen. De a hang nem tágított. Találd meg a benned rejlő gyűlölködőt! Találd meg magadban azt a részt, amelyik ítélkezik, megbélyegez, lebecsüli mások emberi mivoltát, és egyes embereket alacsonyabb rendűeknek állít be másoknál.

A fiú tovább szónokolt az amerikai tisztaság megmételyezőiről. Egész lényem remegett a nyugtalanságtól, és küzdenem kellett, nehogy megfenyegessem az ujjammal, vagy az öklöm kezdjem rázni felé, küzdöttem, hogy ne kérjem számon rajta a gyűlöletét – anélkül, hogy magamon is számon kérném ugyanezt. Ez a fiú nem ölte meg a szüleimet. Ha megtagadom tőle a szeretetemet, azzal nem győzöm le az előítéletét.

Imádkoztam azért, hogy képes legyek szeretettel közelíteni hozzá. Felidéztem magamban az összes képet, amellyel a feltétel nélküli szeretetről rendelkeztem. Corrie ten Boomra, az egyik Világ Igazára, gondoltam. Ő és családja azzal szálltak szembe Hitlerrel, hogy több száz zsidót bújtattak el az otthonukban, ezért végül ő maga is koncentrációs táborba került. A nővérét ott vesztette el – a karjaiban halt meg. Corrie-t egy nappal azelőtt engedték szabadon egy adminisztrációs hiba folytán, hogy a ravensbrücki tábor összes lakóját kivégezték. És a háború vége után néhány évvel Corrie találkozott az egyik legkegyetlenebb őrrel a táborból, azok egyikével, akik felelősek voltak a nővére haláláért. Szembe köphette volna, a halálát kívánhatta volna, vagy elátkozhatta volna a nevét. De Corrie ehelyett erőért imádkozott, hogy megbocsáthasson neki, és kezébe fogta a férfi kezét. Azt mondja, hogy abban a pillanatban, amikor a korábbi fogoly megszorította korábbi fogvatartója kezét, a legtisztább és legmélyebb szeretetet élte át. Én is próbáltam fellelni magamban ezt a képességet, hogy magamhoz szorítsam a fiút, és megtalálni ezt a részvétet a saját szívemben, megtölteni tekintetemet ugyanezzel a kedvességgel. Azon tanakodtam, lehetséges-e, hogy ez a rasszista fiú azért került hozzám, hogy a feltétel nélküli szeretetről tanulhassak általa. Miféle lehetőség volt a birtokomban ebben a percben? Milyen döntést hozhatok meg ebben a pillanatban, amely a szeretet irányába mozdítana?

Megvolt a lehetőségem arra, hogy szeressem ezt a fiatalembert, csakis magáért, a páratlan létezéséért, és közös emberi mivoltunkból fakadóan. Lehetőségemben állt, hogy szívesen vegyem, bármit is mond és bármit is érez, és ne kelljen az ítélkezésemtől tartania. Eszembe jutott egy német család, akik egy ideig Fort Blissben állomásoztak; hogy a kislány mindig felmászott az ölembe, és Omának – nagyinak – hívott, és hogy ez, egy gyermek aprócska ajándéka mintegy feleletnek érződött arra a fantáziámra, amely akkor született, amikor Magdával és a többi fogollyal német városokon haladtunk keresztül, és a gyerekek leköpdöstek bennünket, és én egy olyan időről álmodoztam, amikor a német gyerekek már tudni fogják, hogy nem kell gyűlölniük engem. És ez az idő még az én életemben elérkezett. Egy korábban olvasott statisztikára gondoltam, amely azt mutatta ki, hogy a fehér felsőbbrendűséget hirdető amerikai csoportok legtöbb tagja tízéves kora előtt elveszítette valamelyik szülőjét. Elveszett gyerekek ők, akik identitást keresnek, azt keresik, hogyan érezhetnék erősnek magukat, és hogyan érezhetnék azt, hogy ők is számítanak.

Úgyhogy összeszedtem magamat, és annyira kedvesen néztem erre a fiatalemberre, amennyire csak tudtam. Két szót mondtam neki: – Meséljen még.

Ennél sokkal többet nem is beszéltem az első látogatása során. Meghallgattam. Együttéreztem vele. Annyira hasonlított arra, amilyen én voltam a háború után. Mind a ketten elvesztettük a szüleinket – ő azért, mert elhanyagolták és elhagyták, én a haláluk miatt. Mindketten selejtként tekintettünk magunkra. Azáltal, hogy elengedtem az ítélkezésemet és a vágyamat arra, hogy megváltoztassam vagy más vélekedésre bírjam, azáltal, hogy megláttam a sebezhetőségét, a szeretetéhségét és a valahova tartozni akarását, és azáltal, hogy engedtem magamat túllépni a saját félelmemen és haragomon annak érdekében, hogy elfogadhassam és szerethessem őt, képessé váltam adni neki valamit, amit a barna bakancsa és inge nem adhatott meg neki: egy hiteles képet a saját értékességéről. Amikor aznap elhagyta a rendelőmet, mit sem tudott az én történetemről. De meglátott egy alternatívát a gyűlölettel és az előítéletekkel szemben, már nem arról beszélt, hogy gyilkolni kell, és még a halvány mosolyát is láthattam. Én pedig kötelezettséget vállaltam azért, hogy nem leszek vele ellenséges és nem hibáztatom, hogy nem engedek a gyűlöletnek, és mondom neki azt, hogy Túl sok vagy nekem.

Most, az az előtti estén, hogy visszatérnék a börtönömbe, arra emlékeztetem magam, hogy mindegyikünkben van egy Adolf Hitler és egy Corrie ten Boom. Mindegyikünk képes gyűlölni, és képes szeretni is. Hogy melyikhez nyúlunk – a belső Hitlerhez vagy a belső ten Boomhoz –, az csakis mirajtunk áll.

Reggel taxiba szállunk, hogy eljussunk az innen egyórányira lévő Auschwitzba. Béla beszédbe elegyedik a sofőrrel a családjáról meg a gyerekeiről. Én kinézek az ablakon, és befogadom a tájat, amelyet tizenhat évesen nem láthattam, akkor, amikor a marhavagonok sötétjében ülve közelítettük meg Auschwitzot. Tanyák, falvak és legelők. Az élet pont ugyanúgy folyik most is, ahogyan a bebörtönzöttségünk idején is folyt mindenütt körülöttünk.

A sofőr lerak minket, és Béla meg én ismét egyedül maradunk, és most itt állunk az egykori börtönöm kapujában. A kovácsoltvas szavak itt tornyosulnak fölöttünk: ARBEIT MACHT FREI, a munka szabaddá tesz. Megremeg a lábam a látványtól, és az emléktől, hogy apámnak ezek a szavak reményt adtak. Azt gondolta, itt majd dolgozni fogunk, ameddig véget nem ér a háború. Csak egy kis ideig fog tartani, aztán újra szabadok leszünk. Arbeit macht frei. Ezek a szavak egészen addig megnyugtattak bennünket, ameddig a gázkamrák ajtaja be nem zárult a szeretteink mögött, és amíg hiábavalóvá nem vált a pánik. És aztán ezek a szavak minden nap minden órájában gúnyolódtak rajtunk, hiszen itt semmi sem tehetett szabaddá. Egyedül a halálon keresztül menekülhettünk. És így változott át még a szabadság fogalma is a reménytelenség egy újabb formájává.

A fű burjánzik. Most sűrűbben állnak a fák. De a felhők csontszínűek, és alattuk az emberkéz emelte építmények – még a romokban állók is – uralják a tájat. A kerítés könyörtelenül nyúlik el sok-sok kilométernyi messzeségbe. Ameddig a szem ellát, düledező téglabarakkok és kopár téglalap alakú foltok sorakoznak mindenütt, ahol egykor épületek álltak. A barakkok, kerítések és őrtornyok rideg vízszintes vonalai szabályosak és rendezettek, de ebben a geometriában nincs semmi élet. Ez a szisztematikus kínzás és a halál geometriája. A megsemmisítés matematikája. És aztán újra észreveszem azt, ami mindvégig kísértett azokban a pokoli hónapokban, amíg ez volt az otthonom: egyetlen madarat sem lehet látni vagy hallani. Itt nem élnek madarak. Még most sem. Nem hasítják szárnyukkal az eget, és a daluk hiányától még áthatóbb lesz a csend.

Turisták gyülekeznek. Elkezdődik a vezetésünk. A csoportunk kicsi, úgy nyolcan-tízen lehetünk. A hely végtelensége csaknem összeprésel minket. Érzem a mozdulatlanságunkon, azon, hogy szinte nem is veszünk levegőt. Felfoghatatlan annak a szörnyűségnek a mértéke, amelyet ezen a helyen elkövettek. Én itt voltam, amikor a tüzek még égtek, az égő holttestek bűzére keltem, dolgoztam és feküdtem, és még én sem foghatom fel. Agyunk megpróbálja befogadni a számokat, felfogni a zavarba hozó halmokba összehordott tárgyakat, amelyeket összeszedtek és kiállítottak, hogy megnézhessük – a halálra ítéltek kezéből kirántott bőröndöket; a tálakat, tányérokat és bögréket; a bizarr, ördögszekérszerű gubancba felhalmozott ezer meg ezer szemüveget. A szeretettel horgolt babaholmikat, amelyek gazdái soha nem cseperedhettek gyermekké, majd felnőtt nővé vagy férfivá. A húsz méter hosszú vitrint, amelyet teljesen megtöltöttek emberi hajjal. Számolunk: minden egyes kemencében 4700 holttestet égettek el, 75 000 lengyel halott, 21 000 cigány, 15 000 szovjet. A számok csak nőnek és nőnek. Fel tudjuk írni az egyenletet – el tudjuk végezni az összeadásokat, melyek végeredményeként több mint egymillió auschwitzi halottat kapunk. Hozzá tudjuk adni ezt a számot az ifjúságom Európájában működő több ezer haláltábor halottainak jegyzékéhez, és azok holttesteinek a számához, akiket a vizesárkokba vagy folyókba hánytak bele, még mielőtt egyáltalán elérhették volna a haláltáborokat. De nincs olyan egyenlet, amely megfelelően összegezhetné, milyen hatásokkal járt ez a totális veszteség. Nincs az a nyelv, amely megmagyarázhatná ezeknek az ember alkotta halálgyáraknak a szisztematikus embertelenségét. Több mint egymillió embert öltek meg itt, ezen a helyen, ahol állok. Ez a világ legnagyobb temetője. És a halottak százai, ezrei és milliói között, az összecsomagolt és aztán gazdáiktól erőszakkal elvett holmik sokasága között, a kerítések és téglafalak kilométerei között egy másik szám is feldereng. A nulla. Itt, a világ legnagyobb temetőjében egyetlen sírkövet sem találunk. Csak az üres helyeket, ahol a krematóriumok és a gázkamrák álltak, mielőtt a nácik sietve lerombolták őket a felszabadítás előtt. A föld csupasz foltjait ott, ahol a szüleim meghaltak.

Befejeződött a vezetésünk a férfiak táborában. Nekem még el kell mennem a női táborba is, Birkenauba. Ezért vagyok itt. Béla megkérdezi, hogy szeretném-e, ha velem jönne, de megrázom a fejem. Az útnak ezt az utolsó szakaszát egyedül kell megtennem.

Bélát a kapunál hagyom, és visszatérek a múltba. A hangszórókból zene szól, vidám zene, teljes ellentmondásban a sivár környezettel. Látjátok – szólal meg apám –, nem lehet annyira szörnyű hely. Csak egy kicsit dolgozunk, ameddig véget nem ér a háború. Csak átmeneti állapot. Túl lehet élni. Beáll a sorába, és integet nekem. Visszaintegetek neki? Ó, emlékezet, mondd, hogy intettem az apámnak, mielőtt meghalt!

Anyám belém karol. Egymás mellett haladunk. „Gombold be a kabátodat – mondja. – Húzd ki magad.” Ismét itt vagyok, abban a képben, amely az életem legnagyobb részében kitörölhetetlenül ott volt bennem: három éhes nő gyapjúkabátban, egymásba karolva egy kopár udvaron. Anyám. A nővérem. Én.

Azt a kabátot viselem, amelyet azon az áprilisi hajnalon vettem magamra. Vékony vagyok és lapos mellű, hajamat a kendőm alá gyűrtem. Anyám ismét lehord, hogy húzzam ki magam. „Nő vagy már, nem gyerek” – mondja. Megvan a célja a nyaggatásnak. Azt akarja, hogy meglátsszon rajtam a tizenhat évem minden egyes napja, vagy még több is. A túlélésem múlik ezen.

És mégis, ha az életem múlna rajta, sem engedném el anyám kezét. Az őrök mutogatnak, és előretaszítanak. Lassan araszol előre a sorunk. Megpillantom előttünk Mengele fáradt, karikás szemeit, meg a foghíjas vigyorát. Vezényel. Lelkes vendéglátó. „Beteg valaki? – kérdezi féltő gondossággal. – Elmúlt negyven? Fiatalabb, mint tizennégy? Balra, menjen csak balra.”

Ez az utolsó esélyünk. Hogy beszéljünk egymáshoz, hogy megosszuk egymással a hallgatásunkat. Hogy megöleljük egymást. Ezúttal tudom, hogy ez a vég. És még így is elbukom. Csak annyit szeretnék, hogy anyám rám nézzen. Hogy megnyugtasson. Hogy rám nézzen, és soha többé ne forduljon el tőlem. Mi ez, amit újra meg újra követelek tőle, miféle lehetetlen dologra vágyom?

Mi következünk. Dr. Mengele feltartja az ujját. „Ő az anyád vagy a nővéred?” – kérdezi.

Belekapaszkodom anyám kezébe, Magda a másik oldalról átöleli. Bár egyikünk sem tudja, mit jelent az, ha balra vagy ha jobbra küldenek, anyám megérezte, hogy tizenhatnak vagy idősebbnek kell látszanom, hogy elég idősnek kell látszanom ahhoz, hogy élve túljussak az első szelekción. Anyám haja ősz, de az arca olyan sima, mint az enyém. Könnyedén a nővéremnek lehetne nézni. De nem gondolok bele, melyik szó védené meg: „anya” vagy „nővér”. Egyáltalán nem gondolkodom. Csak érzek, testem minden egyes sejtjével, ami szereti őt, aminek szüksége van rá. Ő az anyám, az anyukám, az én egyetlen anyukám. Így hát kimondom azt a szót, amelyet egészen idáig igyekeztem száműzni a tudatomból, a szót, amire nem hagytam emlékezni magam, egészen mostanáig.

„Az anyám” – mondom.

Abban a pillanatban, ahogy a szó elhagyja az ajkamat, vissza akarom szívni. Túl későn értettem meg a kérdés lényegét. Ő az anyád vagy a nővéred? „A nővérem, a nővérem, a nővérem!” – akarom kiáltani. Mengele balra küldi el anyámat. Ő pedig csatlakozik a sor végére, követi a kisgyermekeket és az időseket, a várandós anyákat és azokat, akik kisbabájukat tartják a karjukban. Utánamegyek. Nem hagyom, hogy eltűnjön a szemem elől. Anyám felé kezdek futni, de Mengele megragadja a vállamat. „Nagyon hamar viszont fogod látni az anyádat” – mondja. Engem jobbfelé taszít. Magdához. A másik oldalra. Az életbe.

„Anya!” – szólongatom. Újra elválasztottak bennünket egymástól, az emlékképemben is, csakúgy, amint az a valóságban is történt, de nem fogom engedni, hogy az emlékképemben is falakba ütközzem. „Anya!” – mondom. Nem fogok megelégedni a tarkójával. Látnom kell az arca sugárzó fényességét.

Megfordul, és rám néz. Szilárd pontként áll a körülötte menetelő többi elítélt folyamában. Érzem a ragyogását, szépségét, amely több mint szépség, és amit gyakran rejtett el a szomorúsága és a rosszallása mögé. Látja, hogy őt figyelem. Mosoly jelenik meg az arcán. Apró mosoly. Szomorú mosoly.

– Azt kellett volna mondanom, hogy a nővérem vagy. Miért nem mondtam, hogy a nővérem vagy? – szólítom meg az évek távlatából, hogy a megbocsátását kérjem. Arra gondolok: ezért tértem vissza Auschwitzba. Hogy azt halljam tőle: az alapján, amit tudtam, a legjobban cselekedtem. Hogy a helyes döntést hoztam meg.

De nem mondhatja ezt, és még ha így tenne, sem hinnék neki. A náciknak meg tudok bocsátani, de miképp bocsássak meg magamnak? Újra átélném az egészet, minden egyes szelekciót, minden egyes zuhanyzást, minden jéghideg éjszakát és halálos névsorolvasást, minden egyes zaklatott étkezést, minden lélegzetnyi füsttel átitatott levegőt, minden egyes alkalmat, amikor majdnem meghaltam, vagy meg akartam halni, csak élhessem újra ezt a pillanatot és az ezt megelőzőt, amikor másképp dönthettem volna. Amikor mást válaszolhattam volna Mengele kérdésére. Amikor megmenthettem volna, ha csak egyetlen napra is, anyám életét.

Anyám elfordul. Nézem, ahogy szürke kabátja, törékeny válla, fényes, feje tetejére csíptetett fonatú haja távolodik tőlem. Látom, amint elsétál az öltözők felé a többi nővel és a gyerekekkel, ahol majd levetkőznek, ahol leveszi a kabátot, amelyben még mindig ott lapul Klára magzatburka, ahol majd megmondják nekik, hogy jegyezzék meg a fogasuk számát, amire a ruhájukat akasztották, mintha még visszatérnének azért a ruháért, azért a kabátért, azokért a cipőkért. Ott áll majd anyám meztelenül a többi anyával – a nagyanyákkal és a karonülő gyermeküket hordozó fiatal anyákkal – és azoknak az anyáknak a gyermekeivel, akiknek az édesanyját abba a sorba küldték, amelybe Magda és én is beálltunk. Levonul majd a lépcsőkön abba a terembe, ahol zuhanyrózsák sorakoznak a falakon, és ahová egyre több és több embert zsúfolnak majd be, egészen addig, míg a terem izzadságtól és könnyektől lesz párás, és a rémült nők és gyerekek kiáltásait fogja visszahangozni, és végül már annyian lesznek odabent, hogy lélegezni se lehet majd. Vajon észreveszi majd a plafon négyzet alakú kis lyukait, amelyeken keresztül az őrök bejuttatják majd a mérget a terembe? Vajon mennyi ideig lesz tudatában annak, hogy meg fog halni? Elég ideig ahhoz, hogy rám, Magdára és Klárára gondolhasson? Vagy apámra? Elég ideig, hogy fohászkodhasson az anyjához? Elég ideig ahhoz, hogy dühös legyen rám, amiért kimondtam azt a szót, ami egy szempillantás alatt a halálba küldte őt?

Ha tudtam volna, hogy anyám meghal aznap, egy másik szót mondtam volna ki. Vagy egyáltalán nem mondtam volna semmit. Vele mehettem volna a zuhanyzókba, és meghalhattam volna vele. Valamit másképp csinálhattam volna. Többet tehettem volna. Ebben hiszek.

És mégis. (Ez az „és mégis” ajtóként tárul ki előttem.) Milyen könnyedén válhat egy élet a bűntudat és a megbánás litániájává, egy olyan dallá, amely folyvást ugyanazzal a refrénnel visszhangzik a fülünkben, és így képtelenek leszünk megbocsátani magunknak. Milyen könnyedén válhat a meg nem élt életünk az egyetlen olyan életté, amelyet értékelni tudunk. Milyen könnyedén elcsábít minket a képzeletünk, hogy elhiggyük: mi irányítunk, hogy valaha is mi irányítottunk, hogy azoknak a dolgoknak, amelyeket mondhattunk vagy tehettünk volna, vagy mondanunk vagy tennünk kellett volna, ereje van, és csak meg kellett volna tennünk vagy ki kellett volna mondanunk őket, és enyhítettük volna a fájdalmat, eltöröltük volna a szenvedést, kitöröltük volna a veszteséget. Milyen könnyedén bele tudunk kapaszkodni azokba a döntéseinkbe – és bálványozni kezdjük őket –, amelyekről azt hisszük, hogy megtehettük volna, vagy meg kellett volna tennünk őket.

Megmenthettem volna anyámat? Talán. És egész hátralévő életemben együtt fogok élni ezzel az eshetőséggel. És büntethetem magam, amiért rosszul döntöttem. Ez az én kiváltságom. Vagy elfogadhatom, hogy a fontosabb döntésem nem az volt, amit a múltban tettem, amikor éhes voltam és rémült, és amikor kutyák, fegyverek és bizonytalanság vett körül, tizenhat éves koromban, hanem az, amelyet most teszek meg. Az a döntés, hogy elfogadom magamat olyannak, amilyen vagyok: emberinek és tökéletlennek. Annak eldöntése, hogy magamat teszem felelőssé a saját boldogságomért. Hogy megbocsátom magamnak a hibáimat, és visszakövetelem az ártatlanságomat. Hogy nem kérdezem azt többé, mivel érdemeltem ki a túlélést. Hogy olyan jól funkcionálok, amennyire csak tudok, hogy arra teszem fel az életemet, hogy másokon segítek, hogy minden tőlem telhetőt elkövetek, hogy megbecsüljem a szüleimet, és teszek arról, hogy a haláluk ne legyen hiábavaló. Hogy megteszek mindent, amire korlátozott képességeimtől telik, hogy a jövő nemzedékeinek ne kelljen azt megtapasztalniuk, amit nekem kellett. Hogy hasznos leszek, hogy felhasználhatnak, hogy túlélek, hogy virágozni fogok, azért, hogy minden pillanatot arra tudjak használni, hogy a világot jobb hellyé tegyem. És végül: hogy végre abbahagyom a menekülést a múltam elől. Hogy megteszek mindent, ami csak lehetséges, hogy jóvátegyem azt, ami történt, és aztán elengedem. Meghozhatom azt a döntést, amelyet mindannyian meg tudunk hozni. Soha nem változtathatom meg a múltat. De egy életet meg tudok menteni: a magamét. Azt, amelyiket éppen most élek, ebben az értékes pillanatban.

Készen állok rá, hogy elinduljak. Felveszek egy követ a földről, egy kicsi, egyenetlen felszínű, szürke és jelentéktelen követ. A markomba szorítom. A zsidó hagyomány szerint kis köveket teszünk a sírokra a halottak iránti tisztelet jeleként, micvaként vagy áldásként. A kő azt jelzi, hogy az elhunyt tovább él a szívünkben és az emlékeinkben. A kezemben tartott kő a szüleim felé tanúsított, soha meg nem szűnő szeretetemet jelképezi. Továbbá szimbolizálja a bűntudatot és a gyászt is, azokat a dolgokat, amelyekért idejöttem, hogy szembenézzek velük – olyasvalamit, amit hatalmas és rémisztő volta ellenére is a kezembe foghatok. A szüleim halála ez a kő. Az egyszer volt életünk halála. Mindaz, ami nem történt meg. És annak az életnek a születését is jelképezi, ami viszont megtörténik. Annak a türelemnek és részvétnek a születését, amelyet itt tanultam meg, és a képességét, hogy ne bíráljam magam, a képességét, hogy tudatosan válaszoljak ahelyett, hogy csak automatikusan reagálnék. Az igazság és a béke is ez a kő, aminek a felfedezéséért idejöttem, és mindazon dolgokat is jelképezi, amelyeket végre elrendezhetek és magam mögött hagyhatok.

A követ azon a helyen hagyom, ahol egykor a barakkom állt, ahol egy fapriccsen aludtam öt másik lánnyal együtt, ahol lehunytam a szemem, miközben a Kék Duna-keringőt játszották, én pedig az életemért táncoltam. Hiányoztok, mondom a szüleimnek. Szeretlek benneteket. Mindig is szeretni foglak.

Így hát utolsó szavaimat a halál hatalmas komplexumához és benne a horror tanterméhez intézem. A komplexumhoz, amely a szüleimet és még oly sok embert elemésztett, és az osztályteremhez, amely még mára is tartogatott egy újabb szent leckét nekem arról, hogyan éljek: hogy áldozattá váltam ugyan, de nem vagyok áldozat; hogy megsebesítettek ugyan, de meg nem törtek; hogy a lélek sosem hal meg, hogy cél és jelentés a legnagyobb fájdalmunk mélységeiből is fakadhat. Ég veletek, mondom. És köszönöm. Köszönöm az életet, és a képességet arra, hogy végre el tudom fogadni azt az életet, amit élek.

Régi börtönöm vaskapuja felé sétálok, Béla felé, aki a fűben állva vár rám. Szemem sarkából egy egyenruhás férfit pillantok meg, aki fel és alá járkál a kovácsoltvas felirat alatt. Múzeumi őr, nem katona. De amikor meglátom, amint az egyenruhájában masírozik, lehetetlen, hogy ne fagyjak le, ne fojtsam vissza a lélegzetemet, ne várjam a lövés hangját és a pusztító golyókat. Egy másodpercre újra rémült lány vagyok, egy lány, aki veszélyben van. A bebörtönzött énem vagyok. De nagy levegőt veszek, és megvárom, míg elmúlik a pillanat. Kabátom zsebében kitapogatom a kék színű amerikai útlevelet. Az őr elérkezik a kovácsoltvas felirathoz, és megfordul, visszalépdel a börtönbe. Itt kell maradnia. Az a kötelessége, hogy maradjon. De én elmehetek. Szabad vagyok!

Elhagyom Auschwitzot. Megszököm! Áthaladok az ARBEIT MACHT FREI felirat alatt. Mennyire kegyetlenek és gúnyosak voltak azok a szavak, amikor ráébredtünk: bármit teszünk is, semmi nem tehet bennünket szabaddá. De ahogy magam mögött hagyom a barakkokat és a lerombolt krematóriumokat, az őrtornyokat és a látogatókat meg az őrt, ahogy a sötét vasbetűk alatt a férjem felé szökdécselek, ezek a szavak az igazság szikráját vetik felém. A munka valóban szabaddá tett. Azért éltem túl, hogy elvégezhessem a munkámat. Nem azt a munkát, amelyet a nácik szántak nekem – az önmegtagadás és az éhezés, a végső kimerülés és a leigázottság kemény munkáját. Hanem a belső munkát. Hogy megtanuljak túlélni és virágozni, hogy megtanuljak megbocsátani magamnak, és megtanuljak másoknak is segíteni abban, hogy ezt tehessék. És amikor elvégzem ezt a munkát, akkor nem vagyok többé a túsza vagy a foglya semminek. Akkor szabad vagyok.

IV. rész

GYÓGYULÁS

20. fejezet

A szabadság tánca

Egyik utolsó találkozásom Viktor Frankllal 1983-ban, a logoterápia harmadik világkongresszusán történt Regensburgban. Ekkor ő már majdnem nyolcvanéves volt; én ötvenhat. Sok szempontból még mindig ugyanaz az ember voltam, aki pánikba esik egy El Pasó-i előadóteremben, miközben egy kis papírkötésű könyvet csúsztat a táskájába. Továbbra is erős akcentussal beszéltem angolul. Még mindig emlékbetörésekkel küzdöttem. Még ekkor is fájdalmas képeket hordoztam magammal, és gyászoltam a múltbeli veszteségeket. De már nem éreztem azt, hogy bárminek is az áldozata vagyok. Hatalmas szeretetet és hálát éreztem – és fogok mindig is érezni – a két felszabadítóm iránt: az amerikai katona iránt, aki kihúzott a tetemek halma alól Gunskirchenben, és Viktor Frankl iránt, aki megadta nekem az engedélyt, hogy ne bujkáljak többet; aki segített szavakat találnom a tapasztalataimra, és aki segített megbirkóznom a fájdalmammal. Az ő mentorálása és barátsága vezetett el oda, hogy felfedezzem a célt, és valamiféle jelentést találjak a szenvedésemben, ez pedig segített abban, hogy ne csupán megbékéljek a múlttal, hanem megpróbáltatásaimból valami olyan is születhessen, ami elég értékes ahhoz, hogy megosszam másokkal: egy ösvény, amely a szabadsághoz vezet el. A konferencia utolsó estéjén táncoltunk. Itt voltunk mi: két öregedő táncos. Két ember, aki élvezi a szent jelent. Két túlélő, aki megtanult virágozni és szabadnak lenni.

Évtizedekig tartó barátságom Viktor Frankllal, és gyógyító kapcsolataim minden egyes páciensemmel – köztük azokkal, akikről ebben a könyvben írtam – mind ugyanazt a fontos leckét tanították meg nekem, amit Auschwitzban kezdtem el tanulni. Azt, hogy a fájdalmas tapasztalataink nem tehertételek, hanem ajándékok. Perspektívát és értelmet adnak nekünk, lehetőséget arra, hogy megtaláljuk egyedi célunkat és saját erőnket.

Nem létezik univerzális sablon a gyógyulásra, de vannak lépések, amelyeket megtanulhatunk és gyakorolhatunk, olyan lépések, amelyeket mindenki a saját léptei közé szőhet, lépések a szabadság táncában.

Az én első tánclépésem az volt, hogy felelősséget vállaljak az érzéseimért. Ne nyomjam el és ne kerüljem el őket, ne hibáztassam miattuk Bélát vagy másokat, hogy a sajátjaimként fogadjam el az érzelmeimet. Ez kulcslépés volt Jason Fuller százados gyógyulásában is. Hozzám hasonlóan ő is kikapcsolta az érzéseit, elfutott előlük, addig, míg végül azok annyira megerősödtek, hogy már az érzelmek irányították őt, nem pedig fordítva. Elmondtam neki, hogy azzal nem tudja elkerülni a fájdalmat, ha kitér az érzései elől. Vállalnia kell a felelősséget, hogy biztonságosan megélje – és alkalmasint ki is fejezze –, aztán pedig elengedje az érzelmeket.

A terápia első heteiben megtanítottam neki egy mantrát az érzelmek kezelésére: észlelés, elfogadás, ellenőrzés, elidőzés. Amikor egy érzés elkezdte elönteni, az érzelem kezelésének első lépése az volt, hogy felismerje – és tudomásul vegye – az érzés létezését. Azt mondhatta magának: Ahá! Megint így állunk. Ez harag. Ez féltékenység. Ez szomorúság. (Jungi terapeutám megtanított valamire, amit meglehetősen megnyugtatónak találtam – hogy bár úgy tűnik, az emberi érzések palettája végtelen, minden érzelmi árnyalat, akárcsak a színek, csupán néhány elsődleges érzelemből vezethető le: szomorúság, harag, öröm, félelem. Azoknak, akik még csak most kezdték el tanulni az érzelmi szókincset, mint ahogy egykor én is tettem, kevésbé félelmetes, ha csak négy érzelmet kell megtanulniuk azonosítani.)

Amikor Jason már képes volt megnevezni az érzéseit, el kellett fogadnia, hogy az érzelmek a sajátjai. Lehet, hogy mások tettei vagy szavai váltják ki őket, de akkor is az övéi. A mások ellen intézett kirohanások nem szüntetik meg őket.

Amikor pedig szembenézett az érzéssel, ellenőriznie kellett testének válaszait. Melegem van? Fázom? Hevesen ver a szívem? Mi a helyzet a légzésemmel? Rendben vagyok?

Az, hogy ráhangolódott az érzésre, és megfigyelte, hogyan terjed a testében, segítette abban, hogy elidőzzön az érzelemmel, egészen addig, amíg az el nem tűnik, vagy meg nem változik. Nem kellett elrejtenie vagy gyógyszerrel orvosolnia az érzéseit, vagy éppen elmenekülnie előlük. Dönthetett úgy, hogy átérzi őket. Csupán érzések voltak. Elfogadhatta, eltűrhette őket, elidőzhetett velük – mivel csak átmenetiek voltak.

Amikor Jason már tapasztaltabbá vált abban, hogy ráhangolódjon az érzelmeire, elkezdtük azt gyakorolni, hogyan válaszoljon rájuk tudatosan, ahelyett, hogy csak automatikusan reagálna. Jason korábban úgy tanult meg élni, mintha egy kuktafazék lenne. Szoros ellenőrzés alatt tartotta magát – és végül jött a robbanás. Segítettem neki abban, hogy inkább úgy működjék, mint egy teáskanna: hogy kiengedje a gőzt. Előfordult, hogy megérkezett az ülésre, és amikor megkérdeztem, hogyan érez, azt válaszolta: „Sikítani akarok.” Erre én azt mondtam: „Rendben! Sikítsunk! Engedjen ki mindent, hogy ne betegíthesse meg.”

Ahogy Jason lassanként megtanulta elfogadni az érzelmeit és szembenézni velük, azt is elkezdte meglátni, hogy jelenlegi családjában számos módon újrateremti azt a félelmet, elnyomást és erőszakot, amelyet gyermekkorában ő maga megtapasztalt. Az érzelmek szabályozásának szükséglete, amit a bántalmazó apja keze tanított meg neki, átfordult abba a szükségletbe, hogy feleségét és gyermekeit kontrollálja.

Néha gyógyulásunk segít helyrehozni kapcsolatunkat a partnerünkkel; és olykor a gyógyulás elengedi a másik felet, hogy a maga útján növekedhessék. Pár hónappal azután, hogy csatlakozott hozzá a párterápiás üléseken, a felesége bejelentette Jasonnek, hogy készen áll a különköltözésre. Jason megdöbbent, és őrjöngött. Aggódtam, hogy a kudarcba fulladt házassága feletti gyász befolyásolja majd azt, hogyan bánik a gyermekeivel. Kezdetben Jason bosszúállónak mutatkozott, és a teljes gyerekfelügyeletért akart harcolni, de idővel képessé vált kimozdulni ebből a mindent-vagy-semmit felfogásból, és a feleségével megállapodásra jutottak a felügyelet megosztásáról. Képes volt megjavítani és ápolni a kapcsolatát azokkal az emberekkel, akik annak idején a fegyver letételére ösztönözték: a gyerekeivel. Véget vetett az erőszak örökségének.

Miután felismertük az érzéseinket, és felelősséget vállaltunk értük, megtanulhatjuk, hogyan ismerhetjük fel szerepünket a kapcsolatainkat alakító mozgatóerőkben, és hogyan vállalhatunk felelősséget ezért. Ahogyan a házasságomban és a gyerekeimmel való kapcsolatban megtanultam, szabadságunk próbájának egyik terepe az, hogyan viszonyulunk a szeretteinkhez. Ezzel a ténnyel gyakran szembetalálkozom a munkám során.

Jun élére vasalt nadrágot és nyakig begombolt inget viselt azon a reggelen, amikor először találkoztunk. Ling kifogástalan szabású szoknyában és blézerben lépett be az ajtón, sminkje tökéletes volt, frizurája pedig gondosan elrendezett. Jun a dívány egyik végére ült le, szeme végigjárt a rendelőm falán lógó bekeretezett diplomákon és fényképeken. Mindenhová nézett, csak Lingre nem. Ling takarosan elhelyezkedett a dívány szélén, és egyenesen rám meredt. – Ez a probléma – mondta minden bevezetés nélkül. – A férjem túl sokat iszik.

Jun arca elvörösödött. Úgy tűnt, mindjárt megszólal, de végül csendben maradt.

– Ennek véget kell vetni – mondta Ling.

Megkérdeztem, hogy micsoda „ez”. A férje mely viselkedéseit találta ennyire nemkívánatosnak?

Ling szerint az elmúlt egy vagy két évben Jun az alkalmankénti esti vagy hétvégi iszogatástól eljutott odáig, hogy az ivás mindennapos rituálé lett nála. Már azelőtt belekezdett, mielőtt hazaért volna. Legurított egy whiskyt egy bárban, közel az egyetemhez, ahol tanít. Ezt az italt otthon egy másik követte, aztán megint egy újabb. Mire vacsorához ültek a két gyerekkel, a tekintete már kissé üveges volt, hangja egy kissé túl erős, viccei egy kissé túl pikánsak. Ling magányosnak érezte magát, és teherként nehezedett rá a felelősség, hogy megfürdesse és a szokásos esti rituálék megtétele után ágyba bújtassa a gyerekeket. Mire ő is ágyba került, már forrt benne a méreg a frusztráltságtól. Amikor a házaséletükről kérdeztem, Ling elpirult, aztán elmondta, hogy Jun régebben kezdeményezett, amikor aludni mentek, de ő gyakran túlságosan ideges volt ahhoz, hogy viszonozza. Mostanság Jun általában a kanapén aludt el.

– Ez nem minden – folytatta. Ling felsorolta az összes bizonyítékot. – Összetöri a tányérokat, mert be van rúgva. Későn jár haza. Elfelejt dolgokat, amiket mondtam neki. Részegen vezet. Balesetet fog okozni. Hogyan bízhatnám rá, hogy ő fuvarozza a gyerekeket?

Miközben Ling beszélt, Jun szinte láthatatlanná vált. Lesütötte a szemét, megbántottnak, visszahúzódónak látszott, szégyellte magát – és mérges is volt, épp csak ő befelé irányította az indulatait. Megkérdeztem Junt, ő hogyan látja mindennapi életüket.

– Mindig felelősen viselkedem a gyerekekkel – mondta. – Nincs joga azzal vádolni, hogy veszélyeztetem őket.

– Mi a helyzet a Linggel való kapcsolatával? Úgy látja, működik ez a házasság?

Megvonta a vállát. – Itt vagyok – felelte.

– Észrevettem, hogy sok hely van maguk között a díványon. Ez pontosan jelzi, hogy mekkora maguk között a szakadék?

Ling megmarkolta a retiküljét.

– Pontosan – mondta Jun.

– Azért van, mert ő iszik! – vágott közbe Ling. – Ez teremt távolságot köztünk.

– Úgy hangzik, mintha sok harag választaná szét magukat.

Ling gyorsan a férjére pillantott, mielőtt bólintott volna.

Sok párt láttam már, akik ebben a táncban ragadtak. A nő veszekszik, a férfi iszik. A férfi iszik, a nő veszekszik. Ezt a koreográfiát választották. De mi történik, ha egyikük megváltoztatja a tánclépéseit? – Kíváncsi vagyok – fogtam bele. – Kíváncsi vagyok, hogy túlélné-e a házasságuk, ha Jun abbahagyná az ivást.

Jun állkapcsa megmerevedett. Ling elengedte a retiküljét. – Pontosan – mondta. – Ennek kell történnie.

– Mi történne igazából, ha Jun abbahagyná az ivást? – kérdeztem.

Meséltem nekik egy másik párról, akiket ismertem. A férj szintén ivott. Egy napon azonban úgy döntött, hogy elég volt. Nem akart többet inni. Segítséget akart kapni. Úgy döntött, az elvonó a legjobb megoldás, és keményen küzdött a józanságáért. Pontosan ez volt az, amiről a felesége álmodozott. Mindketten azt várták, hogy a férj józansága minden problémájukat megoldja majd. De ahogy a férj haladt a gyógyulás útján, a házasságuk egyre romlott. Amikor a feleség meglátogatta őt az elvonón, harag és keserű érzések törtek a felszínre. A nő nem tudta megállni, hogy újra előszedje a múltat. Emlékszel, amikor öt éve hazajöttél, és lehánytad a kedvenc szőnyegemet? És arra a másik alkalomra, amikor tönkretetted az évfordulónkra rendezett partit? A feleség nem tudta abbahagyni, és a férje fejére olvasta annak összes múltbéli hibáját, minden bántást és csalódást. Minél inkább javult a férfi állapota, a nő annál rosszabbul lett. A férj erősebbnek, kevésbé ártalmasnak, kevésbé szégyenteljesnek érezte magát, közelebbi kapcsolatba került önmagával, és jobban ráhangolódott az életére és a kapcsolatára másokkal. A feleség pedig egyre dühösebb és dühösebb lett. A férfi elengedte az italt, de a nő nem bírta elengedni a kritizálást és a vádaskodást.

Én ezt libikókának hívom. Az egyik ember fent van, a másik pedig lent. Sok házasság és kapcsolat ilyen módon működik. A két ember között egy kimondatlan szerződés van: egyikük jó lesz, a másik pedig rossz. Az egész rendszer az egyik fél alkalmatlanságára épül. A „rossz” partner szabad kezet kap, hogy tesztelje a határokat; a „jó” partner pedig azt mondhatja: Nézzétek, milyen önzetlen vagyok! Nézzétek, milyen türelmes vagyok! Nézzétek, mi mindent viselek el!

De mi történik, ha a kapcsolatban a „rossz” fél megunja ezt a szerepet? Mi van, ha mostantól inkább a másik szerepet próbálná meg eljátszani? Akkor a „jó” partner helye bizonytalanná válik a kapcsolatban. Emlékeztetnie kell a „rossz” partnert, hogy ő mennyire rossz, azért, hogy megtarthassa a pozícióját. Vagy rosszá – ellenségessé, lobbanékonnyá – válik, hogy továbbra is egyensúlyban legyen a libikóka, a szerepcsere ellenére is. Akárhogy is, a vádaskodás köti majd össze a libikóka két ülését.

Sok esetben valaki más cselekedetei ténylegesen hozzájárulnak a rossz közérzetünkhöz és a boldogtalanságunkhoz. A fentiekkel nem azt akarom sugallni, hogy el kell fogadnunk olyan viselkedésmódokat, amelyek bántóak vagy ártalmasak. De egészen addig áldozatok maradunk, ameddig egy másik személyt tartunk felelősnek a saját jóllétünkért. Ha Ling azt mondja: „Csak akkor lehetek boldog és békés, ha Jun abbahagyja az ivást”, azzal annak a lehetőségnek teszi ki magát, hogy az élete nyugtalan és szomorú lesz. Boldogságát mindig csupán egy üveg vagy egy nagyobb korty fogja elválasztani a katasztrófától. Hasonlóan, ha Jun azt mondja: „Az egyetlen ok, amiért iszom, hogy Ling házsártos és kritizál”, akkor teljesen feladja a döntés szabadságát. Nem önmaga cselekszik. Ő csupán Ling bábja. Átmenetileg megkönnyebbülést hozhat neki a mámor, és megvédheti a felesége kíméletlenségétől, de nem lesz szabad.

Boldogtalanságunk oka nagyon gyakran az, hogy vagy túl sok felelősséget vállalunk, vagy pedig túl keveset. Ahelyett, hogy magabiztosak lennénk, és világos döntéseket hoznánk meg saját magunk számára, agresszívvá válhatunk (mások helyett is döntünk), passzívak lehetünk (engedjük, hogy mások döntsenek helyettünk), vagy passzív-agresszív módon viselkedhetünk (mások helyett döntünk olyan módon, hogy meggátoljuk annak elérését, amit maguk számára választanak). Nem vagyok boldog, amikor bevallom, hogy passzív-agresszív voltam a Bélával való kapcsolatomban. Ő nagyon pontos volt, fontosnak tartotta, hogy mindig időben érkezzék, és amikor haragudtam rá, rendszeresen húztam az időt, amikor el kellett indulni. Szándékosan kerestem valamit, ami lelassít, ami miatt elkésünk, csak hogy felbosszantsam. Ő úgy döntött, hogy időben akar megérkezni, és én nem hagytam, hogy megkapja, amit szeretne.

Elmondtam Lingnek és Junnak, hogy amikor egymást vádolják a boldogtalanságukért, akkor elkerülik annak a felelősségét, hogy saját maguk számára teremtsenek örömöt. Míg a felszínen mindketten magabiztosnak tűntek – Ling mindig Jun problémáján dolgozott, Jun pedig azt tette, amihez kedve volt, nem pedig azt, amit Ling kért tőle –, mindketten mesteri módon kikerülték, hogy őszintén kimondják: „Ezt akarom”, vagy hogy „Ez vagyok”. Ling a szavakat ugyan használta – „Azt akarom, hogy a férjem abbahagyja az ivást” –, de azáltal, hogy egy másik embertől akart valamit, elmenekült az elől, hogy végiggondolja, mit szeretne a saját maga számára. Jun pedig meg tudta indokolni, hogy miért iszik, amikor azt állította, hogy ez Ling hibája, ő csak megerősíti magát a felesége nyomasztó elvárásaival és kritizálásával szemben. De ha valaki feladja a jogát arra, hogy ő hozza meg a saját döntéseit, azzal abba egyezik bele, hogy ő áldozat – és fogoly.

A Haggáda egy zsidó szöveg, amely az egyiptomi rabságból való kiszabadulás történetét mondja el, és megtanítja az imákat és a szertartásokat a széderre, a különleges pészahi ünnepre. Ebben szerepel négy kérdés, amelyeket hagyományosan a család legfiatalabb tagja tesz fel – négy kérdés, amit az én előjogom volt megkérdezni a szédereken gyerekkoromban, mint ahogy azon az utolsó estén is tettem, amelyet együtt töltöttünk otthon, a szüleimmel. Terapeutaként a praxisomban is használom ennek a négy kérdésnek a saját verzióját, amelyet évekkel ezelőtt fejlesztettem ki több kollégám segítségével, amikor megvitattuk, milyen stratégiákkal lehet elkezdeni az ülést egy új pácienssel. Ezeket a kérdéseket tettem fel most Lingnek és Junnak, hogy írásban válaszolják meg őket, és ezáltal felszabadíthassák magukat az áldozattudatukból.

1. Mit akarsz? Ez egy megtévesztően egyszerű kérdés. Sokszor nem vagyunk tisztában azzal, mennyire nehéz engedélyt adni magunknak, hogy megismerjük magunkat, hallgassunk magunkra, és összhangba hozzuk magunkat a vágyainkkal. Gyakran úgy válaszolunk erre a kérdésre, hogy azt mondjuk el, mit akarunk valaki másnak. Emlékeztettem Linget és Junt: arra van szükség, hogy saját maguk számára válaszolják meg ezt a kérdést. Ha azt mondják: Azt akarom, hogy Jun abbahagyja az ivást vagy Azt akarom, hogy Ling ne veszekedjen, azzal kitérnek a válaszadás elől.

2. Ki akarja ezt? Ez a feladatunk és a küzdelmünk, hogy megértsük, mit várunk saját magunktól, ahelyett, hogy mások elvárásainak próbálnánk megfelelni. Apám szabó lett, mert az ő apja nem engedte meg, hogy orvos legyen. Apám jó volt a szakmájában, dicsérték és elismerték – azonban soha nem ő volt az, aki ezt a pályát valójában akarta, és egész életében bánta, hogy nem valósíthatta meg az álmát. A saját felelősségünk az, hogy az önazonos énünk szolgálatában tevékenykedjünk. Olykor ez azt jelenti, hogy feladjuk azt a szükségletünket, hogy mások kedvére legyünk, és hogy feladjuk a másoktól érkező elfogadás iránti vágyunkat.

3. Mit fogsz érte tenni? Hiszek a pozitív gondolkodás erejében – de a változás és a szabadság pozitív cselekvést is követel. Bármit is kezdjünk el gyakorolni, abban idővel egyre jobbá válunk. Ha a haragot gyakoroljuk, egyre haragosabbak leszünk. Ha a félelmet, akkor megtelik az életünk félelemmel. Sok esetben éppen azon dolgozunk nagyon keményen, hogy biztosítsuk: nem megyünk sehová. A változás azt jelenti, hogy észrevesszük, mi az, ami már nem működik, és kilépünk az ismerős mintáink börtönéből.

4. Mikor? Az Elfújta a szélben, anyám kedvenc könyvében Scarlett O’Hara azt mondja, amikor egy nehézséggel kell szembenéznie: Majd holnap elintézem magammal… majd holnap… Elvégre holnap egy újabb nap köszönt ránk.[9] Ha előre akarunk lépni az egy helyben járás helyett, akkor most kell cselekednünk.

Ling és Jun befejezték a válaszaik leírását, összehajtották a papírjaikat, és odaadták nekem. Majd a következő héten nézzük meg őket együtt. Amikor felálltak, Jun megrázta a kezem. És amikor kisétáltak az ajtón, láttam azt a megerősítő jelet, amelyre szükségem volt: ami megmutatta, hogy át akarják hidalni a távolságot, amelynek hagyták, hogy lassan tönkretegye a házasságukat, és hogy le akarnak szállni a vádaskodás libikókájáról. Ling hátrafordult Junhoz, és tétován felé mosolygott. Nem láttam, hogy a férj viszonozta-e – háttal állt nekem –, de láttam, hogy gyengéden megsimítja felesége vállát.

Amikor a következő héten találkoztunk, Ling és Jun felfedezett valamit, amire egyáltalán nem számítottak. Arra a kérdésre, hogy mit akarnak, mindketten ugyanazt a választ írták: boldog házasságot. Csupán azáltal, hogy kimondták a vágyukat, elindultak afelé, hogy az tényleg megvalósuljon. Ehhez mindössze néhány új eszközre volt szükségük.

Megkértem Linget, hogy dolgozzon azon a viselkedésén, amelyet a Jun hazaérését követő pillanatokban tanúsít. Ez volt az az időpont, amikor általában a legdühösebbnek, legsebezhetőbbnek és legijedtebbnek érezte magát. Részeg lesz? Mennyire lesz részeg? Mennyire részegedik le még jobban aznap este? Van rá esély, hogy valamennyire közel kerülnek egymáshoz, vagy egy újabb este telik el ellenségeskedéssel és a távolság növekedésével? Ling a múltban azt tanulta meg, hogyan birkózzon meg a félelmével azáltal, hogy megpróbálja kézben tartani az irányítást. Rendszerint megszagolja Jun leheletét, vádaskodik és elhúzódik. Megtanítottam neki, hogy ugyanúgy üdvözölje a férjét, akár józan, akár részeg – kedves tekintettel és a következő egyszerű kijelentéssel: „Boldog vagyok, hogy látlak. Örülök, hogy itthon vagy.” Ha Jun részeg volt, Ling pedig megbántott és csalódott, akkor szabadon beszélhetett ezekről az érzelmeiről. Mondhatta azt, hogy: „Látom, hogy ittál, és emiatt szomorú vagyok, mert nehéz közel éreznem magam hozzád, amikor részeg vagy”, vagy „mert emiatt aggódom a biztonságodért”. Szintén szabadon eldönthette, mi lesz az ő válasza arra, hogy a férje aznap is az ivás mellett döntött. Azt mondhatta: „Azt reméltem, hogy ma beszélgetünk, de látom, hogy ittál. Inkább valami mást csinálok.”

Beszéltem Junnal a függőség élettani elemeiről, és elmondtam neki, hogy meg tudom gyógyítani bármilyen fájdalmát, amelyet az alkohollal próbál orvosolni, de hogyha a józanság mellett dönt, akkor további támogatásra is szüksége lesz a függősége kezelésében. Megkértem, hogy menjen el háromszor az Anonim Alkoholisták gyűlésére, és nézze meg, felismeri-e magát valamelyik történetben, amit ott hall. Elment a kijelölt gyűlésekre, de tudomásom szerint többször nem tért vissza oda. Amíg vele dolgoztam, nem hagyta abba az ivást.

Mire Ling és Jun befejezték a terápiát, néhány szempontból javult a helyzetük, más dolgokban azonban nem mutatkozott előrelépés. Immár jobban meg tudták hallgatni egymást anélkül, hogy a saját igazukat bizonygatták volna, és több időt töltöttek a haragjuktól eltávolodva, ahol elfogadhatták szomorúságukat és félelmüket. Több melegség lett a kapcsolatukban. De a magányosság érzete megmaradt, és a félelem is, hogy Jun alkoholizmusa irányíthatatlanná válik. A történetük jó emlékeztető arra, hogy a mérkőzésnek addig nincs vége, amíg véget nem ér. Ameddig csak élünk, fennáll a kockázat, hogy még többet fogunk szenvedni. De ott van a lehetőség is, hogy módot találjunk a kevesebb szenvedésre, hogy a boldogságot válasszuk – csakhogy ez azt követeli meg tőlünk, hogy felelősséget vállaljunk magunkért.

Ha gondozók próbálunk lenni, aki kielégíti a másik ember minden szükségletét, az ugyanolyan problémás, mint ha magunkért nem vállaljuk a felelősséget. Ez probléma volt nekem is – akárcsak oly sok más pszichoterapeutának. Akkor ért ezzel kapcsolatban megvilágosodás, amikor egy ötgyerekes, egyedülálló anyával dolgoztam, aki munkanélküli volt, mozgássérült, és emellett még depressziós is. Az is nehezére esett, hogy kilépjen az otthonából. Boldogan segítettem neki felvenni a munkanélküli segélyét, és elvinni a gyerekeit a találkozóikra meg a programjaikra. Terapeutaként kötelességemnek éreztem, hogy bármilyen lehetséges módon segítsem őt. De egy napon, amikor a szociális hivatalban álltam sorba, és jótékonynak, nagylelkűnek és derék embernek éreztem magam, azt mondta bennem egy hang: „Edie, kinek a szükségletét elégíted ki?” Rájöttem, hogy a válasz nem az: „a kedves páciensemét”. A válasz az volt: „a sajátomat”. Amikor megtettem neki ezeket a dolgokat, nagyon jó érzés töltött el saját magammal kapcsolatban. De milyen áron? Fokoztam a függőségét – és az éhezését. Már hosszú ideje megfosztotta magát valamitől, amit csak belül találhatott volna meg, és míg én azt hittem, hogy az egészségét és a jóllétét tartom fenn, valójában ezt a hiányt tartottam fenn nála. Rendben van az, ha embereken segítünk – és mi sem természetesebb, mint ha segítségre van szükségünk –, de amikor a segítségünk azt teszi lehetővé másoknak, hogy ne segítsenek saját magukon, azzal azt nyomorítjuk meg, akin segíteni akarunk.

Régen azt kérdeztem a pácienseimtől: „Miben lehetek a segítségére?” De ez a fajta kérdés Tojás Tóbiást csinál belőlük, mintha csak a kövezeten feküdnének, arra várva, hogy valaki újra összerakja őket. Én pedig a száz ló és a száz katona[10] szerepét töltöm be: végső soron nincs hatalmam ahhoz, hogy egy másik embert összerakjak. Megváltoztattam a kérdésemet. Ma azt mondom: „Miben tudnék a hasznára lenni?” Hogyan támogathatom, amíg el nem kezd felelősséget vállalni saját magáért?

*

Még soha nem találkoztam olyan emberrel, aki tudatosan úgy döntött volna, hogy fogságban éljen. De újra és újra szemtanúja vagyok annak, hogy milyen készségesen ruházzuk át szellemi és mentális szabadságunkat, és döntünk úgy, hogy egy másik személynek vagy entitásnak adjuk át a felelősséget, hogy irányítsa az életünket, hogy válasszon helyettünk. Egy fiatal pár segített nekem abban, hogy megértsem annak következményeit, ha lemondunk erről a felelősségről, vagy ha valaki másra ruházzuk át. Fiatalságuk miatt különösképpen megérintettek, mivel abban az életszakaszban voltak, amikor legtöbbünk éhezi az önállóságot – és ironikus módon ez az az időszak, amikor kifejezetten szoronghatunk amiatt, hogy készen állunk-e az önállóságra, elbírjuk-e ezt a terhet.

Amikor Elise segítséget kért tőlem, akkorra a kétségbeesés szinte már az öngyilkosság határára sodorta. Huszonegy éves volt, göndör, szőke haját lófarokban fogta össze. Szeme vöröslött a sírástól. Egy nagy férfi sportmezt viselt, ami csaknem a térdéig ért. Üldögéltem Elise-szel a fényes októberi napsütésben, miközben megpróbálta elmagyarázni, honnan erednek a gyötrődései: a forrásuk Todd volt.

Karizmatikus, ambiciózus, jóképű kosarasként Todd egyfajta hírességnek számított a főiskolán. Két éve találkoztak, amikor a lány gólya volt, a fiú pedig másodéves. Mindenki ismerte Toddot. Elise számára az hatott meglepetésként, hogy Todd őt akarja megismerni. A fiú fizikailag vonzódott hozzá, és rokonszenvesnek találta, hogy Elise nem akar mindenáron imponálni neki. Elise nem volt felületes. Úgy tűnt, hogy személyiségeik kiegészítik egymást – a lány csendes és félénk volt, a fiú beszédes és társaságkedvelő; a lány megfigyelő volt, a fiú élvezte a figyelmet. Még csak rövid ideje randiztak, amikor Todd megkérte a lányt, hogy költözzön hozzá.

Elise valósággal kivirult, miközben a kapcsolatuk kezdeti hónapjait idézte fel. Úgy fogalmazott, hogy Todd vonzalmának reflektorfényében életében először nem csupán azt érezte, hogy elég jó, hanem azt érezte: különleges. Nem mintha valaha is elhanyagoltnak, elnyomottnak vagy szeretethiányosnak érezte volna magát gyerekként vagy korábbi kapcsolataiban. De Todd figyelme miatt egy egészen újfajta, életteli érzés szállta meg. Szerette ezt az érzést.

Sajnos azonban ez egy olyan érzés volt, ami ahogy jött, úgy el is múlt. Néha bizonytalannak érezte magát a kapcsolatában. Különösen kosármeccseken vagy partikon borzongatta meg a féltékenység vagy az alkalmatlanság érzete, amikor más nők flörtöltek Todd-dal. Néha ráripakodott Toddra a bulik után, ha úgy tűnt, hogy a fiú viszonozza a flörtölést. Todd néha megnyugtatta, máskor azonban bosszúságát fejezte ki a lány bizonytalansága miatt. Elise igyekezett, hogy ne legyen házsártos barátnő. Különböző módokon próbálta magát nélkülözhetetlenné tenni a fiú számára. Ő lett a fő támasza a tanulás terén. Todd keményen küzdött, hogy minden tantárgyból átmenjen, és így megtarthassa a sportösztöndíját. Kezdetben Elise segített neki tanulni a vizsgákra. Aztán elkezdett segíteni neki a házi feladatok megírásában. Hamarosan oda jutottak, hogy a lány írta meg a fiú beadandó dolgozatait, késő éjszakában nyúlóan, a sajátjai mellett.

Tudatosan vagy sem, de Elise megtalálta a módját, hogy a fiú tőle függjön. A kapcsolatuknak ki kellett tartania, mivel a fiúnak szüksége volt rá, hogy megtartsa az ösztöndíját és mindent, ami vele járt. A nélkülözhetetlenség érzése olyan részegítő és vigasztaló volt, hogy a lány élete idővel egyetlen egyenlet köré szerveződött: minél többet teszek meg érte, annál jobban fog szeretni. Anélkül, hogy felismerte volna, Elise elkezdte az önértékelését Todd szerelmére alapozni.

Nemrégiben Todd bevallott valamit, aminek a bekövetkezésétől a lány mindig is rettegett: a fiú lefeküdt egy másik nővel. Elise dühös volt és megbántott. A fiú könnyek közt kért bocsánatot. De nem volt képes arra, hogy megszakítsa a kapcsolatot a másik nővel. Szerette. Sajnálta a dolgot. Remélte, hogy barátok maradnak Elise-szel.

A lány az első héten alig tudta magát rávenni, hogy elhagyja a lakást. Nem volt étvágya. Képtelen volt felöltözni. Rettegett az egyedülléttől, és szégyellte magát. Rájött, milyen mértékben engedte, hogy a kapcsolata irányítsa az életét – és ez milyen árat követelt. Aztán Todd felhívta. Azt kérdezte, meg tudna-e tenni neki egy hatalmas szívességet, már ha nem túl elfoglalt. Egy házi dolgozatot kell beadnia hétfőn. Meg tudná írni?

Elise megírta helyette az esszét. Aztán a következőt. Aztán a következőt is.

– Mindent odaadtam neki – mondta. Sírt.

– Drágám, ez volt az első hibája. Mártírt csinált magából a kedvéért. Miért érte meg ez magának?

– Azt akartam, hogy sikeres legyen, és annyira örült, amikor segítettem.

– És most mi történik?

Elise elmondta nekem, hogy előző nap egy közös barátjuktól megtudta: Todd és a másik nő összeköltöznek. És a fiúnak másnapra van egy beadandó esszéje, amit Elise megígért, hogy megír.

– Tudom, hogy nem jön vissza hozzám. Tudom, abba kell hagynom, hogy én írom meg a házi feladatát. De nem tudom abbahagyni.

– Miért nem?

– Szeretem. Tudom, hogy még mindig boldoggá tudom tenni azzal, ha megcsinálom helyette a feladatát.

– És mi a helyzet magával? Azzá válik, aki lehetne? Boldog önmagával?

– Most olyan érzést kelt bennem, mintha rossz dolgot csinálnék.

– Amikor abbahagyja, ami a legjobb magának és azt kezdi csinálni, amiről azt gondolja, hogy valaki másnak van szüksége rá, azzal egy olyan döntést hoz meg, aminek következményei vannak. A maga számára és Todd számára is. Az a döntés, hogy a volt barátja segítésének szenteli magát, milyen üzenetet küld Toddnak arról, hogy ő mennyire képes szembenézni a saját kihívásaival?

– Tudok neki segíteni. Mellette állok.

– Maga sem bízik igazán az ő képességeiben.

– Azt akarom, hogy szeressen.

– Azon az áron, hogy Todd így nem fejlődhet? Azon az áron, hogy maga feláldozza az életét?

Nagyon aggódtam Elise-ért, amikor elhagyta a rendelőmet. Kétségbeesése igazán mély volt. De azt nem hittem, hogy képes lenne eldobni az életét. Meg akart változni, ezért jött hozzám, ezért kért segítséget. Ennek ellenére megadtam neki az otthoni számomat és egy öngyilkossági segélyvonal számát, és arra kértem, hogy a következő találkozónkig mindennap jelentkezzen. Amikor Elise a következő héten újra eljött, meglepetésemre egy fiatalembert is hozott magával. Todd volt az. Elise csupa mosoly volt. Azt mondta, elmúlt a depressziója. Todd szakított a másik nővel, és kibékültek. Úgy érzi magát, mint akit kicseréltek. Most már látja, hogy túlságos ragaszkodásával és önbizalomhiányával lökte el magától a fiút. Keményebben fog dolgozni azon, hogy bízzon a kapcsolatában, hogy megmutassa Toddnak, mennyire elkötelezett.

Az ülés alatt a fiú türelmetlennek és unottnak tűnt, minduntalan az órára pillantott, és izgett-mozgott a székben, mint akinek elzsibbadt a lába.

– Újrakezdés nélkül nem lehet visszatalálni egymáshoz. Milyen az az új kapcsolat, amit szeretnének? Mit lennének hajlandóak feladni érte? – kérdeztem.

Csak bámultak rám.

– Kezdjük azzal, hogy mi a közös magukban. Mit szeretnek együtt csinálni?

Todd az órára nézett. Elise közelebb csúszott hozzá.

– Ez a házi feladatuk – mondtam. – Azt szeretném, hogy mindketten találjanak egy olyan új dolgot, amit egyedül szeretnek csinálni, és egy másik új dolgot, amit pedig együtt csinálnak szívesen. Ez nem lehet a kosarazás, a házi dolgozatok megírása vagy a szex. Szórakozzanak, és mozduljanak ki a megszokott dolgokból.

Elise és Todd a következő hat hónap folyamán időnként ellátogattak a rendelőmbe. Olykor csak Elise jött egyedül. Ő továbbra is főleg arra összepontosított, hogy fenntartsa a kapcsolatukat, de bármit tett, semmi sem volt elég ahhoz, hogy megszűnjenek a kételyei és a bizonytalansága. Jobban akarta érezni magát, de még nem volt hajlandó megváltozni. Amikor Todd is részt vett az üléseken, úgy tűnt, hogy ő is elakadt. Megkapott mindent, amiről azt hitte, hogy akarja – csodálatot, sikert, szerelmet (a jó jegyekről nem is beszélve) –, mégis szomorúnak látszott. Összeroskadt, magába fordult. Mintha csak az önbecsülése és az önbizalma elsorvadt volna attól, hogy Elise-től függött.

Idővel Elise és Todd látogatásai elmaradtak, és jó pár hónapig egyikükről sem hallottam. Aztán egy nap két diplomázásról is hírt kaptam. Az egyik Elise-é volt. Végzett a főiskolán, és felvették összehasonlító irodalomtudomány mesterképzésre. Megköszönte nekem az együtt töltött időt. Azt mondta, hogy egy napon felébredt, és elege lett. Nem csinálta meg többé Todd iskolai feladatait. A kapcsolatuknak vége szakadt, ami nagyon nehéz volt, de most már hálát érzett, amiért nem érte be azzal – bármi volt is az –, amit a szerelem helyett választott.

Todd volt a másik, aki lediplomázott. Igaz, hogy egy év késéssel, de végül sikerült neki. És ő is köszönetet akart mondani nekem. Elmondta, hogy kis híján lemorzsolódott a főiskoláról, amikor Elise nem csinálta meg többé a házi feladatát. Felháborodást érzett, szinte szétvetette a düh. De aztán felvállalta a felelősséget a saját életéért, elkezdett magántanárhoz járni, és elfogadta, hogy a saját érdekében muszáj lesz bizonyos erőfeszítéseket tennie. „Egy tapló voltam” – írta. Azt mondta, hogy végig, mialatt Elise elvégezte helyette a munkát, depressziós volt, anélkül hogy észrevette volna. Nem szerette saját magát. Most már a tükörbe tud nézni, és képes tiszteletet érezni saját maga iránt a megvetés helyett.

Viktor Frankl a következőket írja: „Az ember jelentéskeresése az elsődleges motivációs erő az életben (…). Ez a bizonyos jelentés egyedi és konkrét: csak az adott személy teljesítheti be, és csakis akkor telik meg tartalommal, amikor kielégíti az adott személyben meglevő, saját jelentésre irányuló akaratot.”[11] Amikor lemondunk a saját magunk iránti felelősségről, akkor arról a képességünkről mondunk le, hogy megteremtsük és felfedezzük a jelentést. Más szóval: az életről mondunk le.

21. fejezet

A levágott kezű lány A szabadság táncának második lépése az, hogy megtanuljunk olyan kockázatokat vállalni, amelyek elengedhetetlenek ahhoz, hogy valóban megvalósíthassuk önmagunkat. A saját utamon felvállalt legnagyobb kockázat az volt, hogy visszatérek Auschwitzba. Voltak külső személyek – Marianne befogadó családja, a dolgozó a lengyel nagykövetségen –, akik azt mondták, ne menjek. És ott volt a belső kapuőröm, az a részem, aki erősebben vágyott a biztonságra, mint amennyire én magam szabaddá szerettem volna válni. De azon az éjjelen, amikor álmatlanul feküdtem Goebbels ágyában, megéreztem az igazságot, hogy nem leszek teljes ember addig, amíg vissza nem megyek oda, és hogy a saját egészségem érdekében kell újra ott lennem. A kockázatvállalás nem jelenti azt, hogy vakon belerohanunk a veszélybe. De azt igen, hogy szembenézünk a félelmeinkkel, hogy azok többé ne börtönözhessek be minket.

Carlos másodikos középiskolás korában kezdett velem dolgozni. Szociális szorongástól szenvedett, és önelfogadási problémái voltak. Annyira rettegett attól, hogy a kortársai elutasítják, hogy nem mert barátságokat vagy kapcsolatot kezdeményezni. Egy napon megkértem, hogy meséljen nekem az iskolája tíz legnépszerűbb lányáról. Aztán pedig feladatot adtam neki. Mindegyik lányt el kellett hívnia randizni. Azt felelte, hogy ez lehetetlen, teljesen lejáratná magát, a lányok sohasem randevúznának vele, ő pedig a szánalmas viselkedése miatt közröhej tárgya lenne a hátralévő iskolás éveiben. Azt válaszoltam, hogy igaza van, lehet, hogy nem kapja meg, amit szeretne – de ha ez is történik, még mindig jobb helyzetben lesz, mint korábban. Ekkor ugyanis már tudni fogja, hogyan is áll ezeknél a lányoknál, világosabban lát majd a helyzetével kapcsolatban, és a valóságot ismeri meg ahelyett, hogy továbbra is a félelme által teremtett valóságban élne. Végül beleegyezett abba, hogy elvégzi a feladatot. És meglepetésére a legnépszerűbb lányok közül négy igent mondott neki! Ő már kialakította az álláspontját arról, hogy mennyit ér, a saját fejében már ötszázszor kikosarazta magát, és ez a félelem átütött a testbeszédén. Látszott a hunyorgó és félrenéző tekintetén, amely nem csillogott, és nem próbált másokéba kapcsolódni. Carlos nem hagyta, hogy bármilyen öröm is érje. De amikor szembenézett a félelmével és a döntéseivel, és felvállalta a kockázatot, olyan lehetőségeket fedezett fel, amelyeknek addig a létezésével sem volt tisztában.

Pár évvel később, egy őszi napon 2007-ben, Carlos felhívott a kollégiumi szobájából. A szorongástól elgyötört volt a hangja. – Segítségre van szükségem – mondta. Ekkor már másodéves volt a Közép-Nyugat egyik leghíresebb egyetemén. Amikor teljesen váratlanul meghallottam a hangját, azt hittem, a szociális szorongás lett megint úrrá rajta.

– Mesélje el, mi a helyzet – mondtam.

Megtudtam tőle, hogy tagfelvételi hét van az egyetemen. Emlékeztem: középiskolás kora óta arról álmodozott, hogy belép majd egy egyetemi diákszövetségbe. Most elmondta, hogy miután elkezdte az egyetemet, ez az álom még fontosabbá vált számára. A diákszövetségi élet alapvető része volt az egyeteme társadalmi szövetének, és az összes barátja jelentkezett valamelyik szövetségbe, tehát a szociális túléléséhez szükségesnek tűnt, hogy őt is felvegyék valahová. Hallott pletykákat arról, hogy egyes szövetségek nem helyénvaló beavatási szertartásokat tartanak, de gondosan választotta ki, hogy hová jelentkezik. Szimpatikus volt neki a kiválasztott szövetség faji sokszínűsége, és hogy nagy hangsúlyt helyeztek az önkéntes segítségnyújtásra. Úgy tűnt, hogy ez az ideális döntés. Míg számos barátja idegeskedett a beavatási szertartások miatt, Carlost ez egyáltalán nem aggasztotta. Hitt abban, hogy a beavatásnak van értelme, mivel, ha nem viszik túlzásba, segítheti a kapcsolatok kialakulását a fiatalok között.

De a tagfelvételi hét máshogy alakult, mint ahogy Carlos elképzelte.

– Miben volt más? – kérdeztem.

– A tagfelvételi vezetőjét megrészegítette a hatalom. – Carlos elmesélte, hogy a felvételi főszervezője hihetetlenül erőszakos volt, minden jelentkezőnek kikutatta a gyenge pontját, és megszorongatta őket. Az egyik fiatalember zenei ízlésére azt mondta, hogy „buzis”. Az egyik felvételizőknek tartott találkozón ránézett Carlosra, és azt mondta: „Olyan srácnak tűnsz, mint aki arra termett, hogy lenyírja nálam a pázsitot.”

– Hogyan érezte magát, amikor ezt hallotta?

– Nagyon dühös voltam. Pofán akartam vágni.

– És végül mit tett vele?

– Semmit. Csak az volt a célja, hogy felidegesítsen. Nem reagáltam rá.

– És mi történt ezután?

Carlos elmondta, hogy azon a reggelen a felvételi főszervezője ráparancsolt az összes jelentkezőre, hogy takarítsák ki a diákszövetség házát. Mindenkinek különböző feladatot jelölt ki. Carlosnak egy vécékefét és egy üveg tisztítószert nyomott a kezébe. Aztán egy hatalmas szombrérót adott neki. „Ezt fogod viselni, miközben kisikálod a vécéket. Aztán ebben mész ki a házból, és ebben mész órákra. És egész nap, bárki szól hozzád, csak azt mondhatod: »Sí, señor.«” Ez nyilvános megszégyenítés volt, visszataszító rasszista cselekedet, de ha Carlos csatlakozni akart a diákszövetséghez, kényszerítenie kellett magát, hogy eltűrje.

– Úgy éreztem, nem mondhatok nemet – mondta nekem Carlos. A hangja megremegett. – Szörnyű volt. De megcsináltam. Nem akartam elveszíteni a helyemet csak azért, mert a felvételi vezetője egy seggfej. Nem akartam hagyni, hogy ő nyerjen.

– Hallom a hangján, mennyire mérges.

– Dühöngök. És szégyellem magam. És össze is vagyok zavarodva. Úgy érzem, képesnek kellett volna lennem elviselni anélkül, hogy felbosszantom magam rajta.

– Meséljen még erről.

– Tudom, hogy ez nem ugyanaz, de amíg a szombréróban sikáltam a vécéket, eszembe jutott egy történet, amit maga mesélt, amikor a haláltáborban volt és arra kényszerítették, hogy táncoljon. Emlékszem, hogy azt mondta, félt, és börtönben volt, de mégis szabadnak érezte magát. Hogy az őrök jobban be voltak börtönözve, mint maga. Tudom, hogy a felvételi vezetője egy idióta. Miért nem tudom megtenni, amit akar tőlem, és ugyanakkor belülről szabadnak érezni magam? Maga mindig azt mondta nekem, hogy nem az számít, ami kívül történik, hanem az, ami belül. Büszke vagyok a mexikói származásomra. Miért számítana nekem az ő baromsága? Miért nem tudok egyszerűen felülemelkedni rajta?

Ez egy gyönyörű kérdés volt. Hol lakozik az erőnk? Elégséges-e, ha megtaláljuk a belső erőnket, a belső igazságunkat, vagy a megerősödésünkhöz a külső cselekvések is szükségeltetnek? Hiszek abban, hogy az számít leginkább, ami belül történik. De abban is hiszek, hogy olyan életet kell élnünk, amely egybevág az értékeinkkel és az eszményeinkkel – azaz a saját morális lényünkkel. Hiszek annak a fontosságában, hogy megvédjük azt, ami helyes, és ellenszegüljünk annak, ami igazságtalan és embertelen. És hiszek a döntésekben. A szabadság abban áll, hogy megvizsgáljuk az általunk meghozható döntéseket, és megnézzük, milyen következménnyel jár, ha így vagy ha úgy döntünk. – Minél több döntési lehetősége van – mondtam –, annál kevésbé fogja áldozatnak érezni magát. Beszéljünk a döntéseiről.

Készítettünk egy listát. Carlos egyik lehetséges döntése az volt, hogy egész nap hordja a szombrérót az egyetemen, és csak azt mondogatja: „Si, señor.” Beleegyezhet, hogy aláveti magát az összes többi megalázásnak is, amit a felvételi főszervezője kitalál.

Egy másik döntés az lehet, ha tiltakozik. Megmondhatja a felvételi vezetőjének, hogy megtagadja az engedelmességet.

Vagy visszavonhatja a jelentkezését a diákszövetségbe. Leteheti a szombrérót és a vécékefét, és elsétálhat.

Carlosnak egyik döntés következményei sem tetszettek. Nem tetszett neki a szégyen és a kiszolgáltatottság, amelyet akkor érzett, amikor engedett a zsarnokoskodó alaknak, különösképpen, amikor az rasszista módon szégyenítette meg. Úgy érezte, nem tudja tovább eljátszani ezt a rasszista karikatúrát anélkül, hogy elveszítse az önbecsülését – ha továbbra is behódol, azzal csak a kiskirályt teszi erősebbé, ő pedig csak gyengül tőle. De ha nyíltan dacol a felvételi főszervezőjével, az fizikailag veszélyes lehet számára, szociálisan pedig elszigetelheti. Carlos félt attól, hogy nekitámadnak – és attól, hogy erre ő maga is erőszakkal válaszolna. Nem akarta, hogy hatalmába kerítsék az agresszív késztetések, nem akart a felvételi vezetőjének csapdájába esni, aki próbálta felhergelni, nem akart nyilvános leszámolást. Attól is tartott, hogy a diákszövetség tagjai és a felvételizők kiközösítik – pont azok, akiknek az elfogadására olyan hevesen vágyott. A harmadik döntés – az, hogy elsétál – sem volt jobb. Fel kellene adnia az álmát, feladnia a vágyat, hogy tartozzon valahova, és erre nem volt hajlandó.

Miközben végigvette a lehetséges opciókat, Carlos egy negyedik döntési lehetőséget is felfedezett. Ahelyett, hogy közvetlenül fordulna szembe a felvételi vezetőjével, ami félelmei szerint erőszakos verekedésbe torkollna, panaszt tehet valakinél, aki nagyobb hatalommal rendelkezik. Carlos úgy döntött, hogy az lesz a legjobb, ha a diákszövetség elnökével beszél. Tudta, hogy ennél magasabb fórumokra is vihetné az ügyet, akár az egyetem dékánjához is, ha szükséges, de úgy látta jobbnak, ha először helyi szinten próbál megoldást keresni. Gyakoroltuk, mit fog mondani, és hogyan fogja mondani. Nehéz volt megőriznie a hidegvérét, miközben elpróbálta a szövegét, de az évek alatt, amíg együtt dolgoztunk, megtanulta, hogy ha elveszíted a fejed, akkor ideiglenesen erősnek érezheted ugyan magad, de valójában kiadod a kezedből a hatalmat. Az erő nem abban áll, hogy automatikusan reagálunk, hanem hogy tudatos választ adunk – átérezzük az érzéseinket, átgondoljuk őket, és megtervezzük, milyen hatékony cselekvés vinne közelebb a célunkhoz.

Carlosszal azt is végiggondoltuk, milyen lehetséges következményekkel járhat számára ez a beszélgetés. Az is előfordulhat, hogy a diákszövetség elnöke azt mondja, a felvételi főszervezőjének viselkedése elfogadható, és Carlos vagy megszokik, vagy megszökik.

– Ha az elnök így látja, akkor azt hiszem, inkább szeretnék tudni róla, mint hogy ne tudjam – mondta Carlos.

Carlos felhívott, miután beszélt a diákszövetség elnökével.

– Megtettem! – Hangja büszkén csengett. – Elmondtam neki, mi történt. Azt mondta, hogy ez undorító és nem tűri el. Azonnal utasítja a felvételi főszervezőjét, hogy vessen véget a rasszista beavatási szertartásnak.

Természetesen örültem, hogy Carlos igazolást és támogatást kapott, és boldog voltam, hogy nem kell feladnia az álmát. De úgy hiszem, bármit válaszol is a diákszövetség elnöke, ez mindenképp egy győzedelmes találkozó lett volna. Carlos megtalálta magában az erőt ahhoz, hogy felálljon és elmondja a saját igazságát, azt is megkockáztatva, hogy kizárják vagy kritizálják emiatt. Úgy döntött, hogy nem lesz áldozat. Emellett pedig kiállt a morális meggyőződéséért is. Egy felsőbb céllal összhangban cselekedett: hogy megküzdjön a rasszizmussal, és megvédelmezze az emberi méltóságot. Azáltal, hogy saját emberi mivoltát védte, megvédte mindenkiét. Mindannyiunknak kikövezte az utat, hogy erkölcsi igazságunkkal és eszményeinkkel összhangban élhessünk. A helyes dolgot tenni legtöbbször nem ugyanazt jelenti, mint biztonságosan cselekedni.

Azt hiszem, bizonyos mennyiségű kockázat minden esetben elengedhetetlen a gyógyuláshoz. Ez igaz volt Beatrice esetében is. Amikor először találkoztam vele, egy szomorú, barna szemű nőt láttam, tekintete a távolba révedt és elzárkózó volt, arca sápadt. Ruhája bő volt és sehogy sem állt rajta, tartása görnyedt, magába roskadtan ült előttem. Azonnal észrevettem, hogy Beatrice-nek fogalma sincs arról, milyen gyönyörű.

Maga elé bámult, igyekezett elkerülni, hogy rám kelljen néznie. De nem tudta megállni, hogy időnként ne vessen rám egy-két gyors pillantást, mintha csak a titkaimat akarná kifürkészni. Nemrégiben hallotta egy előadásomat a megbocsátásról. Több mint húsz éven keresztül azt hitte, hogy lehetetlenség megbocsátania az ellopott gyerekkoráért. De miután végighallgatta beszédemet a saját, megbocsátás felé vezető utamról, kérdések merültek fel benne. Meg kellene bocsátanom? Meg tudok bocsátani? Most gondosan próbált felmérni, mintha csak azt akarná kideríteni, valóságos vagyok-e, vagy csupán egy délibáb. Amikor valaki a pódiumon a gyógyulásról beszél, az túl jónak hangozhat ahhoz, hogy igaz legyen. És bizonyos fokig ez csakugyan így is van. A gyógyulás érdekében folytatott kemény munka során nincsen katarzis, amikor lejár a negyvenöt perc. Nem létezik varázspálca. A változás lassan következik be, olykor kiábrándítóan lassan. Hiteles a története a szabadságról? – úgy tűnt, ezt kérdezik felém lövellt pillantásai. – Van számomra remény?

Mivel egy másik pszichológus irányította hozzám – egy kedves barátom, ő bátorította Beatrice-t arra is, hogy jöjjön el meghallgatni az előadásomat –, már részben ismertem az előtörténetét. Mikor ért véget a gyerekkora? – kérdezem gyakran a pácienseimtől. Beatrice gyerekkora szinte abban a pillanatban véget ért, hogy elkezdődött. A szülei iszonyatosan elhanyagolták őt és testvéreit is, mosdatlanul és éhesen küldték őket az iskolába. Az apácák az iskolában durván beszéltek vele, őt hibáztatták ápolatlan megjelenéséért, és leszidták, azt mondták neki, hogy mosakodjon meg és reggelizzen, mielőtt iskolába jön. Beatrice azt az üzenetet tette belső meggyőződésévé, hogy a szülei elhanyagoló viselkedéséért ő a hibás.

Ezután nyolcéves korában a szülei egyik barátja molesztálni kezdte. A molesztálás hosszú időn át folytatódott, bár Beatrice próbált ellenállni neki. A szüleinek is megpróbálta elmondani, mi folyik, de ők azzal vádolták, hogy csak kitalálja az egészet. A tizedik születésnapján a szülei megengedték a barátjuknak, aki akkor már két éve fogdosta őt, hogy „randira” vigye Beatrice-t a moziba. A mozi után a barát elvitte a lányt a saját lakására, és a zuhanyzóban megerőszakolta. Amikor Beatrice harmincöt évesen elkezdett hozzám járni, a pattogatott kukorica szaga még mindig emlékbetöréseket idézett elő nála.

Tizennyolc évesen hozzáment egy gyógyulófélben lévő drogoshoz, aki érzelmileg és fizikailag is bántalmazta. Megszökött a családi drámából, de csak azért, hogy aztán újra eljátssza azt, így erősítve meg magát abban a hitében, hogy akkor szeretik, ha bántják. Beatrice-nek végül sikerült elválnia a férjétől, és előrébb jutni az életével. Új karriert és új kapcsolatot talált. Ekkor azonban egy mexikói utazáson megerőszakolták. Teljesen összetörve tért haza.

Barátnője unszolására Beatrice elkezdett terápiára járni a kollégámhoz. Megnyomorították a fóbiái és a szorongása, alig bírt kikelni az ágyból. Állandóan súlyos, fenyegető rettegést érzett, és riadókészültségben élt. Nem merte elhagyni a házát, mert félt, hogy újra megtámadják. Tartott a szagoktól és az asszociációktól, amelyek bénító emlékbetöréseket idéztek elő nála.

A kollégámmal tartott egyik első ülésen Beatrice beleegyezett, hogy minden reggel felkel, lezuhanyzik, megveti az ágyát, és aztán tizenöt percre felül a szobakerékpárra, miközben megnyugtatásképpen megy a tévé. Nem tagadta az őt ért traumát, ahogy én tettem egykor. Képes volt beszélni a múltjáról, és intellektuálisan feldolgozta. De még nem gyászolta meg a félbeszakított életét. Idővel a szobakerékpáron ülve Beatrice megtanult elidőzni az ürességével, elkezdett bízni abban, hogy a szomorúság nem betegség (bár annak érezhetjük), és megértette, hogy amikor evéssel, alkohollal vagy valamilyen más kényszeres tevékenységgel érzéstelenítjük magunkat, azzal csak meghosszabbítjuk a szenvedést. Kezdetben Beatrice úgy töltötte el a napi negyedórát a szobakerékpáron, hogy nem tekert. Csak ült ott. Egy-két perccel azután, hogy odaült, elkezdett sírni. Addig sírt, amíg meg nem szólalt a tizenöt perc végét jelző óra. Ahogy teltek a hetek, egy kicsivel mindig több időt töltött a kerékpáron, először húsz, majd huszonöt perceket. Mire eljutott addig, hogy harminc percre tornássza fel az idejét, elkezdte használni a pedálokat. És lassacskán, napról napra a biciklizésen keresztül eljutott a teste által eltárolt fájdalmakhoz.

Mire én először találkoztam Beatrice-szel, már hatalmas előrehaladást tett a gyógyulása érdekében. Gyászmunkája csökkentette depresszióját és szorongását. Sokkal jobban érezte magát. De miután meghallgatta a beszédemet a közösségi ház rendezvényén, megfordult a fejében: talán többet is tehetne azért, hogy megszabadítsa magát a trauma fájdalmától. A megbocsátás lehetősége vert benne gyökeret.

– A megbocsátás nem azt jelenti, hogy megbocsát az erőszaktevőnek azért, amit magával tett – mondtam neki. – Annak a résznek bocsát meg saját magában, ami áldozattá vált, és nem hibáztatja magát érte többet. Ha készen áll rá, segíthetek magát végigvezetni a szabadsághoz vezető úton. Olyan lesz, mintha egy hídon menne át. Ijesztő lesz lenézni. De végig ott leszek maga mellett. Mit gondol? Szeretné folytatni?

Halvány fény gyúlt ki Beatrice barna szemében. Bólintott.

Pár hónappal azután, hogy elkezdte nálam a terápiát, Beatrice kész volt arra, hogy képzeletben elvigyen engem apja dolgozószobájába, ahol a molesztálások történtek. Ez egy rendkívül sérülékeny szakasz a terápiás folyamatban, és jelenleg is vita folyik arról a pszichológusok és az idegtudósok körében, hogy mennyire hasznos vagy káros a trauma képzeletbeli újraélése a páciensnek, vagy az, ha fizikailag felkeresi a trauma helyszínét. A képzésem során megtanultam, hogyan használjam a hipnózist arra, hogy segítsek a túlélőknek újra megtapasztalni a traumatikus eseményt, és ezáltal kiszabadulhassanak a traumájukból, amely túszként tartja fogva őket. Az elmúlt években több kutatás kimutatta, hogy ha valakit képzeletben visszajuttatunk a traumatikus tapasztalatokhoz, az veszélyes lehet – a fájdalmas esemény újraélése akár ismét traumatizálhatja is a túlélőt. Például a World Trade Center elleni, szeptember 11-i támadások után azt találták, hogy minél többször látta valaki a leomló tornyok képét a tévében, annál traumatizáltabb lett évek múlva. A megismételt találkozások a múlttal megerősíthetik a félelmetes és fájdalmas érzéseket ahelyett, hogy megszabadítanának tőlük. Szakmai munkám során és saját személyes életemben is láttam, mennyire hatékony lehet a traumatikus epizód képzeletbeli újraélése, de ez abszolút biztonságot igényel, valamint egy jól képzett pszichológus segítségét, aki hatalmat ad a páciensnek afelett, hogy eldönthesse, milyen hosszú ideig és milyen mélyen marad a múltban. Sőt, még ebben az esetben sem ez a legjobb megoldás minden páciensnek vagy minden terapeutának.

Beatrice számára azonban ez elengedhetetlen volt a gyógyuláshoz. Ahhoz, hogy megszabadítsa magát a traumától, engedélyre volt szüksége, hogy átérezze azt, amit nem volt szabad átéreznie sem akkor, amikor a bántalmazás megtörtént, sem az utána következő harminc évben. Amíg nem tapasztalja meg ezeket az érzéseket, addig azok hangosan kérnek figyelmet maguknak, és minél inkább megpróbálta elnyomni őket, annál erőszakosabban követelték az elfogadást, és annál félelmetesebb lett velük szembenézni. Sok héten át gyengéden és lassan elvezettem Beatrice-t odáig, hogy közelebb kerüljön ezekhez az érzelmekhez. Hogy ne nyeljék el őt. Hogy lássa, ezek csak érzések.

Beatrice a gyászmunka során már korábban megtanulta: amikor végre megengedte magának, hogy átérezze a mérhetetlen fájdalmat, az megkönnyebbülést hozott neki az ágyhoz szögező depresszióból, stresszből és félelemből. De azt még nem engedte meg magának, hogy haragot érezzen a múltjával kapcsolatban. Düh nélkül nincs megbocsátás.

Miközben Beatrice leírta a kis szobát, azt, hogy miképpen nyikorgott az ajtó, amikor az apja barátja becsukta maga mögött, meg a sötét, kockás függönyöket, amiket a barát utasítására be kellett húznia, figyeltem a testbeszédét, készen arra, hogy visszahúzzam a partra, ha veszélybe kerül.

Beatrice megmerevedett, amikor képzeletben behúzta a függönyt apja dolgozószobájában. Amikor bezárta magát a szobába a támadójával.

– Álljon meg itt, drágám! – mondtam.

Felsóhajtott. A szemét továbbra is lehunyva tartotta.

– Van szék a szobában?

Bólintott.

– Hogy néz ki?

– Karosszék. Rozsdaszínű.

– Azt szeretném, hogy az apját ültesse le ebbe a székbe.

Elfintorodott.

– Látja, ahogyan ott ül?

– Igen.

– Hogy néz ki?

– Rajta van a szemüvege. Újságot olvas.

– Milyen ruha van rajta?

– Egy kék pulóver. Szürke nadrág.

– Adok magának egy nagy darab szigetelőszalagot és azt szeretném, ha ezt a szájára rakná.

– Micsoda?

– Ragassza le a száját. Megtette?

Bólintott. Halvány mosoly jelent meg az arcán.

– Most pedig itt egy kötél. Kötözze a székhez, hogy ne tudjon felkelni.

– Rendben.

– Szorosan megkötözte?

– Igen.

– Most az szeretném, hogy ordítson rá.

– Mit ordítsak?

– Szeretném, ha elmondaná neki, mennyire haragszik.

– Nem tudom, mit mondjak.

– Mondja azt: „Apa, szörnyen haragszom rád, hogy nem védtél meg!” De ne mondja. Ordítsa! – mutattam példát.

– Apa, szörnyen haragszom rád – mondta.

– Hangosabban.

– Apa, szörnyen haragszom rád!

– És most azt szeretném, ha megütné.

– Hol?

– Egyenesen az arcába.

Fölemelte az öklét, és belecsapott a levegőbe.

– Üsse meg még egyszer!

Megtette.

– Most rúgjon bele!

A lába a magasba repült.

– Itt egy párna. Ezt ütheti. Verje laposra! – A kezébe nyomtam egy díszpárnát.

Kinyitotta a szemét, és a párnára bámult. Az első ütései bátortalanok voltak, de minél jobban biztattam, annál erősebbek lettek. Felszólítottam, hogy álljon fel, és rugdossa meg a párnát, ha jólesik. Hajítsa keresztül a szobán. Üvöltsön teljes erőből. Hamarosan már a padlón volt, és öklével csépelte a párnát. Amikor teste a kimerülés határára ért, abbahagyta a verést, és lihegve a padlóra rogyott.

– Hogy érzi magát? – kérdeztem tőle.

– Mintha soha nem akarnám abbahagyni.

A következő héten behoztam egy bokszzsákot. Piros volt, és egy nehéz fekete állványon állt. Új szertartást vezettünk be – az üléseinket mostantól a düh kiengedésével kezdtük. Valakit képzeletében a székhez kötözött – általában valamelyik szülőjét –, és vad ökölcsapások közben kiabálta: Hogy engedhettétek, hogy ez megtörténjen velem? Még csak kislány voltam!

– Befejezte? – kérdeztem tőle.

– Nem.

És addig folytatta a verést, amíg be nem fejezte, amit elkezdett.

Abban az évben hálaadás napján, miután hazaért a barátaival elfogyasztott vacsoráról, Beatrice a kanapéján ült, és a kutyáját simogatta, amikor egyszer csak az egész teste zsibbadni kezdett. A torka kiszáradt, a szíve kalapált. Próbált mélyeket lélegezni, hogy ellazuljon, de a tünetek csak egyre rosszabbodtak. Azt gondolta, a halálán van. Könyörgött a barátnőjének, hogy vigye el a kórházba. A doktor, aki az ügyeleten megvizsgálta, közölte vele, hogy semmi baj az egészségével. Pánikrohama volt. Amikor ezután az epizód után Beatrice felkeresett, frusztrált és ijedt volt, elbátortalanította, hogy nem jobban, hanem rosszabbul érzi magát, és aggódott, hogy ismét pánikrohama lesz.

Mindent megtettem, hogy megdicsérjem az előrelépését, hogy visszaigazoljam a fejlődését. Elmondtam neki: tapasztalataim szerint gyakran előfordul, hogy amikor kiengedjük a dühöt, először sokkal rosszabbul érezzük magunkat, mielőtt jobban lennénk.

Megrázta a fejét. – Azt hiszem, ennél tovább nem vagyok képes menni.

– Drágám, bízzon magában. Rettentő éjszakája volt. És végigcsinálta anélkül, hogy kárt tett volna magában. Anélkül, hogy elfutott volna. Nem hiszem, hogy én képes lettem volna ilyen jól megbirkózni a dolgokkal, mint maga.

– Miért próbál folyamatosan meggyőzni arról, hogy erős vagyok? Lehet, hogy nem vagyok erős. Lehet, hogy beteg vagyok, és mindig is beteg leszek. Talán abbahagyhatná, hogy arról győzködjön: olyasvalaki vagyok, aki sohasem leszek.

– Felelősnek tartja magát valamiért, ami nem a maga hibája.

– Mi van akkor, ha az én hibám? Mi van akkor, ha megtehettem volna még valami mást is, és akkor ő békén hagyott volna?

– Mi van akkor, ha az önvád csak egy módszer, amivel fenntarthatja az illúziót, hogy mindent irányítani tud?

Beatrice előre-hátra himbálta magát a díványon, arcán könnyek folytak le.

– Akkor nem volt döntési lehetősége. Most van. Dönthet úgy, hogy nem jön ide többet. Így dönteni mindig lehetőségében áll. De remélem, elkezdi felismeri, mennyire figyelemre méltó túlélő maga.

– Alig bírom életben tartani magam. Ez nem tűnik nekem annyira figyelemre méltónak.

– Kislány korában volt olyan hely, ahová mehetett, ahol biztonságban érezte magát?

– Csak akkor éreztem magam biztonságban, amikor egyedül voltam a szobámban.

– Ilyenkor az ágyra ült? Vagy az ablakpárkányra?

– Az ágyamra.

– Voltak játékai vagy plüssállatai, amikkel játszott?

– Volt egy babám.

– Beszélt hozzá?

Bólintott.

– Le tudná most csukni a szemét, és elképzelni, ahogy a biztonságos ágyon ül? Tartsa a kezében a babát. Beszéljen hozzá úgy, mint akkor. Mit mondana?

– Hogyan szerethetne bárki is ebben a családban? Jónak kellene lennem, de rossz vagyok.

– Tudja, hogy azalatt a rengeteg idő alatt, amit gyerekként egyedül töltött, miközben szomorúnak és elszigeteltnek érezte magát, rengeteg erőt és kitartást halmozott fel magában? Meg tudja tapsolni most azt a kislányt? A karjaiba tudja venni? Mondja azt neki: „Bántottak, és én szeretlek. Bántottak, és most biztonságban vagy. Színlelned és bujkálnod kellett. Most látlak téged. Most szeretlek téged.”

Beatrice szorosan átkarolta magát, és rázkódott a zokogástól. – Azt akarom, hogy most képes legyek őt megvédeni. Akkor nem tudtam. De nem hiszem, hogy valaha is biztonságban érzem majd magam, ha most nem tudom magam megvédeni.

Így döntött Beatrice amellett, hogy felvállalja a következő kockázatot. Elismerte, hogy biztonságban akarja érezni magát, hogy képes akar lenni arra, hogy megvédje önmagát. Tudomására jutott, hogy a közeli közösségi házban hamarosan indul egy nőknek szóló önvédelmi tanfolyam. De késlekedett a jelentkezéssel. Attól félt, nincs felkészülve arra, hogy megküzdjön egy támadóval. Attól tartott, hogy egy fizikai összecsapás még az önvédelmi tanfolyam biztonságos és támogató környezetében is pánikrohamot válthat ki nála. Számos okot talált ki, hogy miért ne valósítsa meg, amit szeretne azért, hogy leküzdje a félelmét – a tanfolyam túl sokba kerülhet, lehet, hogy már be is teltek a helyek, vagy éppen hogy nem jelentkeztek elegen, és el sem indul. Elkezdett velem dolgozni az ellenkezése mögött meghúzódó félelmeken, hogy megtudjuk, miért áll ellen annak, amit valójában szeretne. Két kérdést tettem fel neki: Mi a legrosszabb, ami történhet? és Képes lenne túlélni? A legrosszabb forgatókönyvként azt tudta elképzelni, hogy a tanfolyamon, egy idegenekkel teli teremben pánikrohamot kap. Nyugtáztuk, hogy a jelentkezéskor kitöltendő egészségügyi nyilatkozatnak köszönhetően a tanfolyam szervezői rendelkeznek majd a szükséges információkkal ahhoz, hogy segíteni tudjanak neki egy pánikroham esetén. És azt is végigbeszéltük, hogy korábban már élt át pánikrohamot. Ha újra megtörténne, előfordulhat, hogy nem lesz képes megállítani, vagy ellenőrzése alatt tartani, de legalább tudatában lesz annak, hogy mi történik. Korábbi tapasztalata alapján pedig már tudja, hogy a pánikroham, bár ijesztő és kellemetlen, nem halálos. Túl tudná élni. Beatrice így végül is jelentkezett a tanfolyamra.

Amikor azonban már ott volt a teremben, melegítőben és edzőcipőben, a többi nő között, elvesztette a fejét. Túlságosan önkritikus és feszélyezett volt ahhoz, hogy részt vegyen a gyakorlatokban. Félt, hogy hibázik, hogy felhívja magára a figyelmet. De arra sem tudta rávenni magát, hogy otthagyja a tanfolyamot, miután már olyan közel került a céljához. A falnak támaszkodott, és nézte a többieket. Ezután minden egyes órára elment, edzéshez öltözve, de még mindig túlságosan félt. Egy nap az edző észrevette, hogy csak a partvonalról nézi a többieket, és felajánlotta, hogy külön edzést tart neki az óra után. Ezek után Beatrice meglátogatott engem, és az arcáról győzelem sugárzott. – Ma a falnak tudtam vágni! – mondta. – Leszorítottam. Felkaptam. Hozzávágtam a falhoz! – Kipirosodott az arca, és a szeme büszkén csillogott.

Miután már elég magabiztosságra tett szert azzal kapcsolatban, hogy meg tudja védeni magát, további kockázatokat kezdett vállalni – felnőtt balett-tanfolyamra járt, hastáncolni tanult. A teste változni kezdett. Immár nem a félelmét tárolta benne, hanem örömöt csalogatott elő belőle. Beatrice-ből író lett, balett-tanár és jógaoktató. Elhatározta, hogy egy táncdarabot koreografál a Grimm testvérek meséje, A levágott kezű lány[12] alapján, amelyet még gyerekkorában olvasott. A történet arról szól, hogy a lány szüleit cselvetéssel ráveszik, hogy adják oda a lányukat az ördögnek. Mivel azonban a lány ártatlan és tiszta, az ördög nem tudja hatalmába keríteni, de bosszúból levágja a kezét. A lány bolyong a világban, a keze helyén csonkokkal. Egy nap besétál egy király kertjébe, és amikor a király meglátja őt a virágok között álldogálni, belészeret. Összeházasodnak, és a király ezüstkezeket csináltat a lánynak. Születik egy fiuk. Egy nap a fiú majdnem megfullad, de a lány megmenti. Az ezüstkezek eltűnnek, és a lánynak újra valódi kezei nőnek.

Beatrice kitartotta elém a kezeit, miközben elmesélte nekem ezt a történetet a gyerekkorából. – Ismét valódi kezeim vannak – mondta. – Csak én nem valaki mást mentettem meg. Hanem saját magamat.

22. fejezet

A víz valahogyan kettéválik

Az idő nem gyógyítja be a sebeinket. A gyógyulásunk azon múlik, mihez kezdünk az időnkkel. Akkor gyógyulhatunk meg, ha a felelősség mellett döntünk, ha a kockázatot választjuk – ha úgy döntünk, hogy eleresztjük a múltat vagy a gyászt.

Két nappal a tizenhatodik születésnapja előtt Jeremy, Renée fia belépett a kisszobába, ahol a nő és a férje a tízórás híradót nézte. A tévé villódzó fényeinél a fiú sötét arca gondterheltnek látszott. Renée épp magához akarta húzni a fiát, beburkolni abba az összebújós ölelésbe, amit Jeremy időnként még megengedett neki, amikor megcsörrent a telefon. Renée Chicagóban élő nővére volt az, aki épp egy szörnyű váláson ment keresztül, és emiatt gyakran telefonált késő este. – Ezt fel kell vennem – mondta Renée. Gyorsan megpaskolta fia arcát, és figyelmét máris az aggódó nővére felé fordította. Jeremy motyogva jó éjt kívánt, és elindult a lépcső felé. – Szép álmokat, kicsim! – kiáltotta Renée a távolodó fiúnak.

A következő reggel Jeremy még nem volt ébren, amikor Renée elkészítette a reggelit. Felkiabált az emeletre, de nem kapott választ. Megvajazta az utolsó szelet pirítóst, aztán felment, és bekopogott a fiú hálószobájába. Még mindig semmi válasz. Bosszankodva benyitott. A szoba sötét volt, a redőnyt még senki se húzta fel. Ismét a fiú nevét kiáltotta. Megzavarodott attól, hogy az ágy már be volt vetve. A hatodik érzéke a szekrényajtó felé vezette. Kinyitotta, és jeges félelem száguldott végig a gerincén. A farúdról Jeremy teste lógott le, nyaka körül egy övvel.

Az asztalán egy levélkét talált. Nem a te hibád, az enyém. Sajnálom, hogy csalódást okoztam. – J

Amikor Renée és férje, Greg először kerestek fel, Jeremy csupán néhány hete volt halott. A veszteség olyan friss volt, hogy még nem kezdtek el gyászolni. Sokkos állapotban voltak. A személy, akit eltemettek, még nem távozott el a szemükben. Olyan érzés volt nekik, mintha élve hantolták volna el.

Az első találkozóinkon Renée csak ült, és zokogott. – Vissza akarom forgatni az időt! – kiáltotta. – Vissza akarok menni, vissza akarok menni. – Greg is sírt, de ő csendben. Gyakran kinézett az ablakon, amíg Renée zokogott. Elmondtam nekik, hogy a férfiak és a nők gyakran különböző módon gyászolnak, és hogy a gyermek halála szakadáshoz vezethet a házasságukban, de éppígy lehetőség is lehet nekik. Unszoltam őket, hogy vigyázzanak magukra, engedjék magukat dühöngeni vagy zokogni, rugdosni és ordítani és sikítani, és engedjék ki az érzelmeiket, hogy ne Jeremy húga, Jasmine szenvedje meg a gyászukat. Javasoltam, hogy hozzanak képeket Jeremyről, hogy megünnepelhessük életének tizenhat évét, azt a tizenhat évet, amíg a lelke velük lakozott. Tájékoztattam őket arról, hogyan csatlakozhatnak öngyilkosságok túlélőinek önsegítő csoportjaihoz. És együtt dolgoztam velük akkor, amikor a „mi lett volna, ha…” típusú kérdések árhullámként csaptak fel bennük. Mi lett volna, ha jobban figyelek? Mi lett volna, ha nem veszem fel a telefont azon az estén, ha helyette jó szorosan megölelem? Mi lett volna, ha kevesebbet dolgozom, és többet vagyok otthon? Mi lett volna, ha nem hiszem el azt a mendemondát, hogy csak a fehér gyerekek követnek el öngyilkosságot? Mi lett volna, ha figyelem a jeleket? Mi lett volna, ha kevésbé erőltetem, hogy jól teljesítsen az iskolában? Mi lett volna, ha még benézek hozzá, mielőtt lefekszem aludni? Ezek a kérdések mind azt visszhangozták, megválaszolhatatlanul: Miért?

Annyira szeretnénk megérteni az igazságot! El akarunk számolni a hibáinkkal, becsületesen próbáljuk számba venni az életünket. Okokat és magyarázatokat akarunk. Azt akarjuk, hogy az életünk érthető legyen. De ha azt kérdezzük: miért?, akkor a múltban maradunk, bűntudatunk és sajnálkozásunk társaságában. Nem irányíthatunk másokat, és éppígy nem irányíthatjuk a múltunkat sem.

A veszteségüket követő első év még nem telt le, de Renée és Greg egy idő után egyre ritkábban és ritkábban kerestek fel, majd a látogatásaik végleg elmaradtak. Több hónapig nem is hallottam felőlük. Azon a tavaszon, amikor Jeremy leérettségizett volna, örömmel és meglepetéssel hallottam meg Greg hangját a telefonban. Elmondta, hogy aggódik Renée miatt, és megkérdezte, felkereshetnek-e.

Elképedtem, mennyire megváltoztak külsőleg. Mindketten megöregedtek, de különbözőképpen. Greg meghízott. Fekete haját ezüstös szálak tarkították. Renée nem tűnt olyan lestrapáltnak, mint amilyenre Greg aggodalma alapján számítottam. Arca sima volt, blúza ropogósra vasalt, haja frissen kiegyenesített. Mosolygott. Udvariasan csevegett. Azt mondta, jól van. De barna szemei fénytelenek voltak.

Greg, aki olyan gyakran hallgatott az ülések alatt, most sietve megszólalt. – Valamit mondanom kell – közölte. Elmesélte, hogy az előző hétvégén ő és Renée egy barátjuk fiának érettségi ünnepségén vettek részt. Veszélyekkel teli esemény volt ez számukra, tele taposóaknákkal. Megsemmisítő erővel emlékeztette őket arra, hogy nekik nincs meg az, ami más pároknak megvan; arra, hogy hiányzik nekik Jeremy, arra, hogy a gyász látszólag örök, és mindennap csak újabb és újabb olyan pillanatokat hoz magával, amelyeket nem oszthatnak meg a fiukkal. Mégis elegáns ruhákba kényszerítették magukat, és elmentek az ünnepségre. Az est során valamikor, mesélte Greg, rájött, hogy jól érzi magát. A zene, amit a DJ játszott, Jeremyre emlékeztette, és azokra a régi R’n’B albumokra, amelyek iránt a fia érdeklődött, és amiket tanulás közben vagy a barátaival hallgatott a szobájában álló hifiről. Greg odafordult Renée-hez, aki egy elegáns kék kosztümben álldogált, és a férfit szíven ütötte, mennyire erősen látja Jeremyt felesége arcvonásaiban és a szája formájában. Elsodorta a hirtelen feltörő szeretet érzése – Renée iránt, a fiuk iránt, és annak a hétköznapi öröme iránt, hogy finom ételt esznek egy fehér sátorban, egy meleg estén. Felkérte Renée-t táncolni. A nő visszautasította, felállt, és egyedül hagyta az asztalnál.

Greg elsírta magát, miközben ezt felidézte. – Téged is elveszítelek – mondta a feleségének.

Renée arca elsötétült, tekintetébe feketeség költözött. Arra vártunk, hogy megszólaljon.

– Hogy merészeled? – mondta végül. – Jeremy már soha nem fog táncolni. Neked miért kellene? Én nem tudok ilyen könnyen hátat fordítani neki.

A hangja ellenséges volt. Gyűlölködő. Azt vártam, hogy Greg összerándul, de ehelyett csak megvonta a vállát. Megértettem, hogy nem ez volt az első alkalom, amikor Greg boldogságát Renée a fiuk emlékének bemocskolásaként érzékelte. Anyámra gondoltam. Rengetegszer láttam, ahogy apám próbált hozzásimulni, vagy egy puszit adni neki, és anyám visszautasította a közeledését. Annyira beleragadt saját anyja korai elvesztésébe, hogy a búskomorsága leplébe rejtette magát. A szeme néha felcsillant, olyankor, amikor Klárát hallotta játszani a hegedűn. De sosem engedte meg magának, hogy egy jóízűt nevessen, flörtöljön, vicceljen vagy örüljön.

– Renée, drágám – mondtam. – Ki halott? Jeremy? Vagy maga?

Nem válaszolt.

– Azzal semmit sem segít Jeremynek, ha saját magát is eltemeti – mondtam Renée-nek. – És magának sem segít vele.

Renée nem elrejtőzött a fájdalma elől, ahogy én tettem egykor. Hanem hozzáment feleségül. Azáltal, hogy összeházasodott a fájdalmával, a saját élete elől rejtőzött el.

Megkértem, hogy mondja el, mekkora teret enged a mindennapi életében a szomorúságnak.

– Greg elmegy dolgozni. Én elmegyek a temetőbe – mondta.

– Milyen gyakran?

Úgy tűnt, mintha megbántotta volna a kérdésem.

– Mindennap elmegy – válaszolt helyette Greg.

– És ez rossz dolog? – csattant fel Renée. – Hogy hű vagyok a fiamhoz?

– A gyászolás fontos – mondtam. – De amikor túl sokáig tart, akkor a szomorúság elkerülésének eszközévé válhat. – A gyászolás szertartásai a gyászmunka különösen fontos részei lehetnek. Úgy gondolom, ezért van, hogy a vallások és az egyes kultúrák világosan meghatározzák a gyászolás rituáléit – egy védett teret és struktúrát hoznak létre, amelyen belül elkezdhetjük megtapasztalni a veszteség érzéseit. De a gyászperiódusnak világos lezárása is van. Ettől a ponttól a veszteség immár nem az élet különálló dimenziója – beépítjük az életünkbe. Ha az örökös gyász állapotában maradunk, akkor az áldozatmentalitás mellett döntünk, abban hiszünk, hogy soha nem fogok ezen túllépni. Ha beleragadunk a gyászolásba, az olyan, mintha a mi életünk is véget érne. Renée gyásza, bár fájdalmas volt, egyfajta pajzzsá is vált, amely elkerítette őt a jelenlegi életétől. A veszteségéhez fűződő rituálékkal meg tudta védelmezni magát attól, hogy el kelljen fogadnia a történteket. – Több időt és érzelmi energiát szán a fiára, aki halott, mint a lányára, aki életben van? – kérdeztem.

Renée zaklatottnak látszott. – Jó anya vagyok – mondta –, de nem fogom színlelni, hogy nincsenek fájdalmaim.

– Nem kell színlelnie semmit. De maga az egyetlen személy, aki megakadályozhatja, hogy a férje és a lánya magát is elveszítse.

Visszaemlékeztem arra, ahogy anyám beszélt a saját anyja zongora felett függő képéhez, amint azt kiáltozta: Istenem, Istenem, adj erőt! Jajveszékelése megrémített. Az, hogy ennyire megszállottan ragaszkodott a veszteségéhez, egyfajta csapóajtóként szolgált neki, amelyet felemelhetett, majd elmenekülhetett rajta keresztül. Úgy éreztem magam, mint egy alkoholista gyereke, akinek őrködnie kell, hogy az anyja ne tűnjön el. Képtelen voltam megmenteni az ürességtől, mégis úgy éreztem, hogy ez valamiképp az én feladatom lenne.

– Régebben azt gondoltam, hogy ha beengedem a szomorúságot, bele fogok fulladni – mondtam Renée-nek. – De ez olyan, mint Mózes és a Vörös-tenger. A víz valahogyan kettéválik. És mi keresztülgyalogolunk rajta.

Arra kértem Renée-t, hogy próbáljon ki valami új dolgot, hogy gyászolását szomorúságba fordítsa. – Rakja ki Jeremy egyik képét a nappaliba. Ne a temetőbe menjen ki gyászolni a veszteségét. Találja meg a módját, hogy a saját otthonukban kapcsolódhasson hozzá. Mindennap különítsen el tizenöt vagy húsz percet, amíg vele van. Megérintheti az arcát, elmesélheti neki, mit csinál éppen. Beszéljen hozzá. Aztán adjon neki egy csókot, és folytassa a saját napját.

– Annyira rettegek attól, hogy ismét elhagyom!

– Nem maga miatt lett öngyilkos.

– Ezt nem tudhatja.

– Végtelen számú dolgot csinálhatott volna másképpen az életében. Azokat a döntéseket meghozta, a múlt elmúlt, ezen semmi sem változtathat. Általunk ismeretlen okokból Jeremy úgy döntött, hogy véget vet az életének. Maga nem dönthet helyette.

– Nem tudom, hogyan élhetnék ezzel.

– Az elfogadás nem egyik napról a másikra történik meg. És sohasem fog örülni annak, hogy meghalt. De választhatja az előrevezető utat. Felfedezheti, hogy a legjobban úgy tisztelheti az emlékét, ha teljes életet él.

Tavaly kaptam egy karácsonyi üdvözlőlapot Renée-től és Gregtől. A képen ők állnak a karácsonyfa mellett a lányukkal, egy piros ruhát viselő, gyönyörű lánnyal. Greg egyik kezével a lányát öleli át, másik kezével a feleségét. Renée válla fölött, a kandallópárkányon áll Jeremy képe. Ez az utolsó iskolai képe, kék inget visel, és szélesen mosolyog. Nem tűnt el a családból. Nem is emeltek neki szentélyt. Jelen van, és mindig velük lesz.

Anyám anyjának arcképe most Magda házában lakik Baltimore-ban, a zongora fölött, ahol Magda még mindig órákat ad, és ahol logikával és érzéssel irányítja a tanítványait. Amikor Magda a közelmúltban egy műtéten esett át, arra kérte a lányát, Ilonát, hogy vigye be anyánk képét a kórházba, hogy azt tehesse, amire anyánk tanított minket: erőt kérjen a holtaktól, és engedje őket a szívünkben tovább élni, engedje, hogy a szenvedésünk és a fájdalmunk visszavezessen a szeretethez.

– Vannak még rémálmaid? – kérdeztem Magdától valamelyik nap.

– Igen. Mindig. Neked nincsenek?

– De – mondtam a nővéremnek. – Vannak.

Visszamentem Auschwitzba, és elengedtem a múltat, megbocsátottam magamnak. Hazamentem, és azt gondoltam: „Megcsináltam!” De a lezárás mindig csak átmeneti. A mérkőzésnek addig nincs vége, amíg véget nem ér.

Múltunk ellenére – nem, inkább pont amiatt – Magda és én másképpen találtunk jelentést és célt az életünkben a felszabadulásunk óta eltelt több mint hetven évben. Én felfedeztem a gyógyítás művészetét. Magda elkötelezett zongorista és zongoratanár maradt, és mindeközben új hobbikat fedezett fel: a bridzsezést és a gospelt. A gospelt azért, mert úgy hangzik, mint a sírás – az összes kiengedett érzelem ereje sűrűsödik össze benne. A bridzset pedig a stratégia és az irányítás miatt – mert ezek lehetőséget adnak a győzelemre. Jelenleg is címvédő bridzsbajnok; bekeretezett oklevelei otthona falán lógnak, szemben nagyanyánk arcképével.

Mindkét nővérem védelmezett és inspirált engem, a túlélésre tanítottak. Klára hegedűművész lett a Sydney-i Szimfonikus Zenekarban. Halála napjáig – a nyolcvanas évei elején halt meg, Alzheimer-kórban – „kicsikémnek” hívott. Klára Magdánál és nálam is szorosabb kapcsolatban maradt a magyar zsidó emigráns kultúrával. Béla és én szerettük meglátogatni őt és Csicsit, és ilyenkor együtt élveztük fiatalkorunk ételeit, nyelvét és kultúráját. Mi, túlélők, csak ritkán tudtunk teljes számban összejönni, de a nagyobb eseményekre mindig igyekeztünk összegyűlni – azokra az újabb ünnepségekre, amelyeken a szüleink már nem vehetnek részt. A nyolcvanas évek elején Sydney-ben találkoztunk Klára lányának esküvőjén. Mi, a három nővér, boldog várakozással néztünk az újbóli találkozás elé, és amikor végre ismét együtt voltunk, olyan hevesen és annyi érzelemmel borultunk egymás nyakába, mint Kassán akkor, amikor életben találtuk egymást a háború után.

Nem számított, hogy már középkorú asszonyok voltunk, nem számított, hogy hová jutottunk el életünk során, amikor egymás társaságban voltunk, mulatságosan hamar visszazökkentünk fiatalkorunk régi kerékvágásába. Klára a reflektorfényben volt, utasítgatott minket, és megfojtott bennünket a figyelmével; Magda versengett és lázadozott; én pedig a béke követe voltam, sürögtem-forogtam a nővéreim körül, és igyekeztem tompítani a konfliktusaikat, miközben a saját gondolataimat elrejtettem. Milyen könnyen tudunk még a család melegéből és biztonságából is börtönt építeni! A régi megküzdési mechanizmusainkra támaszkodunk. Azzá az emberré változunk, akinek úgy gondoljuk, hogy lennünk kell akkor, ha mások kedvére akarunk tenni. Akaraterő és döntés szükséges ahhoz, hogy ne essünk vissza azokba a minket korlátozó szerepekbe, amelyekről tévesen azt gondoljuk, hogy biztonságot és védelmet nyújtanak nekünk.

Az esküvő előtti este Magda és én egyedül találtuk Klárát a lánya gyerekkori hálószobájában, ahol a lánya régi babáival játszott. Amit láttunk, az több volt, mint az anya nosztalgiája a felnőtt lánya gyerekkora iránt. Klára teljesen belemerült a fantáziajátékba. Úgy játszott, mint egy gyerek. Ekkor ébredtem rá, hogy a nővéremnek sohasem volt gyerekkora. Mindig is a hegedűn játszó csodagyerek volt. Sohasem lehetett kislány. Amikor nem a színpadon adott elő, akkor Magdának és nekem játszotta el, hogy ő a gondozónk, a kis anyukánk. Most, középkorú asszonyként, próbálta megadni magának azt a gyerekkort, amelyet soha nem engedtek megélni neki. Szégyenében, hogy babázás közben kaptuk rajta, Klára dühösen nekünk rontott. – Kár, hogy én nem voltam ott Auschwitzban – mondta. – Ha én is ott vagyok, anyánk életben marad.

Szörnyű volt hallani, amikor ezt mondta. Éreztem, hogy teljes erővel visszaáramlik belém a túlélők bűntudata, annak a szónak a borzalma, amely az első auschwitzi napunkon hagyta el a számat, és annak a borzalma, amikor visszaemlékeztem rá, amikor szembenéztem a régi, mélyre temetett meggyőződésemmel – bármennyire téves volt is ez a meggyőződés –, hogy én küldtem az anyánkat a halálba.

De többé már nem voltam fogoly. Láthattam, hogyan működik a nővérem börtöne, hallhattam, ahogy bűntudata és keserűsége utat tör a vádakon keresztül, amelyeket hozzám és Magdához vágott. És dönthettem a saját szabadságom mellett. Meg tudtam nevezni a saját érzéseimet: a dühöt, az értéktelenség érzetét, a szomorúságot, a megbánást, engedhettem, hogy kavarogjanak bennem, hagyhattam, hogy felemelkedjenek és lehulljanak, és végül elengedhettem őket. És vállalhattam a kockázatot, hogy elengedem az érzetet, mely szerint meg kell büntetnem magam azért, mert életben maradtam. Elengedhettem a bűntudatomat, és visszakövetelhettem a teljes, tiszta énemet.

Van a seb. És van az, ami kijön belőle. Visszatértem Auschwitzba, mert a halál érzése után kutattam magamban, hogy végre kiűzhessem magamból. Amit pedig megtaláltam, az a belső igazságom volt, a régi önmagam, akit vissza akartam nyerni, az erőm és az ártatlanságom.

23. fejezet

A felszabadulás napja

2010 nyarán meghívtak a coloradói Fort Carsonba, hogy egy harci egységnek beszéljek, amely akkor tért vissza Afganisztánból. Az egységnél magas volt az öngyilkossági ráta. Azt terveztem, hogy a saját traumámról beszélek nekik – hogyan éltem túl; hogyan éltem túl a visszatérést a mindennapi életbe, és hogyan döntöttem úgy, hogy szabad legyek –, és ezáltal talán a katonák is könnyebben tudnak majd alkalmazkodni a háborút követő életükhöz. Ahogy felmentem az emelvényre, enyhe nyugtalanságot és belső vívódást éreztem. Szokás szerint most is szigorú voltam magamhoz, megint azon tűnődtem, mit nyújthat vajon egy kis magyar balettnövendék a hadviselt férfiaknak és nőknek. Emlékeztettem magamat: azért vagyok itt, hogy az általam ismert legfontosabb igazságot osszam meg velük, azt, hogy a legnagyobb börtön a tulajdon elménkben van, de a zsebünkben már ott a kulcs: a szándék, hogy korlátlan felelősséget vállaljunk az életünkért; a hajlandóság, hogy kockázatot vállaljunk; az akarat, hogy felszabadítsuk magunkat az ítélet alól, és visszaköveteljük az ártatlanságunkat, azt, hogy el tudjuk fogadni és szeretni tudjuk magunkat azokként, akik igazából vagyunk – emberek, tökéletlenek és teljesek.

A szüleimet idéztem fel, hogy erőt gyűjtsek magamban, és a gyermekeimet, unokáimat és dédunokáimat is. Mindent, amit tőlük tanultam, mindent, amit az ő késztetésükre fedeztem fel. – Anyám mondott nekem valamit, amit soha nem fogok elfelejteni – kezdtem bele. – Azt mondta: „Nem tudjuk, hová tartunk, nem tudjuk, mi fog történni, de senki sem veheti el tőled azt, amit a fejedbe raksz.”

Ezeket a szavakat számtalanszor elmondtam már: a haditengerészet különleges alakulatainak és készenléti egységeknek, hadifoglyoknak és képviselőiknek a Veteránügyi Minisztériumban, onkológusoknak és daganatos betegeknek, a Világ Igazainak, szülőknek és gyerekeknek, keresztényeknek és muszlimoknak és buddhistáknak és zsidóknak, joghallgatóknak és veszélyeztetett fiataloknak, olyanoknak, akik egy szerettük elvesztését gyászolták, és olyanoknak, akik a halálra készültek. Néha megtántorodom, miközben kimondom ezeket a szavakat, telve hálával és szomorúsággal. Ez alkalommal, amikor kimondtam ezeket a szavakat, kis híján leestem az emelvényről. Elöntöttek az érzések, a mélyen eltárolt érzetek emlékei: a sáros fű szaga, az M&M’s erőteljesen édes íze. Egy hosszú pillanatba telt, mire rájöttem, mi okozta az emlékbetörést. De aztán ráeszméltem: a teremben körös-körül zászlók és jelvények sorakoztak, és mindenütt egy olyan jelkép ötlött a szemembe, amelyet már sok-sok éve nem idéztem fel tudatosan, de amely éppen olyan jelentőségteljes nekem, mint a saját nevem betűi. Ez volt az a jelkép, amelyet az az amerikai katona viselt a ruhaujján, aki 1945. május 4-én felszabadított: egy piros kör, közepében a kettéosztott kék 71-es számmal. Azért hívtak Fort Carsonba, hogy a 71. gyaloghadosztálynak beszéljek, annak az egységnek, amely hatvanöt évvel azelőtt felszabadított engem. Elhoztam szabadságom történetét a háború azon túlélőinek, akik valaha nekem hozták el a szabadságot.

Régebben azt kérdezgettem: Miért én? Miért én éltem túl? Idővel megtanultam, hogy egy másik kérdést tegyek fel: Miért ne én? Ahogyan a színpadon álltam, és körbevett a szabadságért harcolók újabb nemzedéke, tudatos eszméletemben egy olyan dolgot láthattam meg, amely gyakran illékony és gyakran láthatatlan: azt, hogy ha a múlt elől futunk, vagy a jelen fájdalma ellen harcolunk, akkor bebörtönözzük magunkat. A szabadság azt jelenti, hogy elfogadjuk azt, ami van, és megbocsátunk magunknak, megnyitjuk a szívünket, hogy felfedezhessük a jelenben létező csodákat.

Nevettem és zokogtam a színpadon. Annyira telve voltam örömet okozó adrenalinnal, hogy alig bírtam kipréselni magamból a szavakat: – Köszönöm – mondtam a katonáknak. – Áldozatuknak és szenvedésüknek van értelme – és amint ezt az igazságot fel tudják fedezni magukban, szabadok lesznek. – A beszédet úgy fejeztem be, ahogy mindig is szoktam, és ahogy mindig is fogom egészen addig, ameddig a testem engedi: egy grand battement-nal. Itt vagyok! – mondja a láblendítésem. – Sikerült!

És te is itt vagy. Itt vagy! A szent jelenben. Nem tudlak meggyógyítani téged – mint ahogy senki mást sem –, de ünnepelhetem a döntésedet, hogy lebontod a tudatodban lévő börtönt, tégláról téglára. Nem tudod megváltoztatni, ami történt, nem tudod megváltoztatni azt, amit tettél, vagy amit tettek veled. De eldöntheted azt, hogyan élsz most.

Drágám, dönthetsz úgy, hogy szabad leszel.

Köszönetnyilvánítás

Abban hiszek, hogy az emberek nem eljönnek hozzám – utamba küldi őket az élet. Örök hálámat ajánlom annak a rengeteg különleges embernek, akiket az utamba küldött, akik nélkül az életem nem lenne az, ami, és akik nélkül ez a könyv sem létezhetne.

Először és mindenekelőtt: drága nővéremnek, Magda Gilbertnek – aki kilencvenöt éves, és még mindig virágzik, aki életben tartott engem Auschwitzban – és odaadó lányának, Ilona Shillmannak, aki úgy küzd a családért, mint senki más.

Klara Kordának – aki szinte életnagyságúnál nagyobbra nőtt a szememben, aki ténylegesen a második anyukámmá vált, aki minden egyes sydney-i látogatásunkból mézesheteket varázsolt, aki pont olyan péntek esti vacsorákat készített nekünk, mint annak idején anyánk, és mindent mesteri módon, saját kezűleg készített el – és Jeanie-nek meg Charlotte-nak, akik az ő nyomdokaiba lépnek. (Emlékeztek a magyar nótára? Nem-nem-nem, nem-nem-nem, nem megyünk mi innen el, ameddig a házigazda bunkósbottal ki nem ver!)

Pácienseimnek, azoknak a kivételes és egyedi embereknek, akik megtanítottak arra, hogy a gyógyulás nem a felépülésről, hanem a felfedezésről szól. Felfedezni a reményt a reménytelenségben, rátalálni egy válaszra ott, ahol látszólag semmiféle válasz nincs, ráébredni, hogy nem az számít, ami történik – hanem az, hogy mihez kezdesz vele.

Csodálatos tanáraimnak és mentoraimnak: Whitworth professzornak; John Haddoxnak, aki megismertetett az egzisztencialistákkal és a fenomenológusokkal; Ed Leonardnak; Carl Rogersnek; Richard Farsonnak; és különösképpen Viktor Franklnak, mert az ő könyve adta meg nekem a szavak általi kifejezés képességét, hogy megoszthassam a titkomat; és akinek a levelei megmutatták nekem, hogy nem kell többé elfutnom, és útmutatása segített felfedeznem nemcsak azt, hogy túléltem, de azt is, hogyan segíthetném mások túlélését.

Csodálatos kollégáimnak és barátaimnak a gyógyítás művészetének területén: dr. Harold Kolmernek, dr. Sid Zisooknak, dr. Saul Levine-nek, Steven Smithnek, Michael Curdnek, David Woehrnek, Bob Kaufmannak („fogadott fiamnak”), Charlie Hogue-nak, Patty Heffernannek, és különösen Phil Zimbardónak, „kisöcsémnek”, aki addig nem nyugodott, amíg kiadót nem talált ennek a könyvnek.

A számtalan embernek, aki meghívott, hogy elvigyem a történetemet a közönségnek a világ minden táján, többek közt Howard és Henriette Peckettnek az YPO-tól, dr. Jim Henrynek; dr. Sean Daneshmandnak és feleségének, Marjannak, a Miracle Circle-ből; Mike Hoge-nak a Wingmen Ministries-ből; és a Nemzetközi Logoterápia Konferenciának.

Barátaimnak és gyógyítóimnak: Gloria Lavisnek; Sylvia Wechternek és Edy Schrodernek, nagyra becsült muskétástársaimnak; Lisa Keltynek; Wendy Walkernek; Flora Sullivannek; Katrine Gilcrestnek, a kilencgyerekes anyának, aki Mamának hív, és akire éjjel-nappal számíthatok; Dory Bitrynek, Shirley Godwinnek, valamint Jeremy és Inette Forbsnak, akikkel annyira őszintén beszélhetek korunkról és életünk szakaszairól, és arról, hogy miként hozhatjuk ki a legtöbbet magunkból, ahogyan öregszünk; orvosaimnak, Sabina Wallachnak és Scott McCaulnak; akupunktúrás kezelőmnek, Bambi Merryweathernek; Marcella Grellnek, társamnak és barátomnak, aki az elmúlt tizenhat évben kivételes módon vigyázott rám és viselte gondját a házamnak, és aki mindig egyenesen kimondja azt, amit gondol.

Bélának. Életem társának. Lelki társamnak. Gyermekeim apjának. A szerető, elkötelezett partnernek, aki mindent kockára tett azért, hogy új életet építsen velem Amerikában. Azt mondogattad, amikor a hadsereg tanácsadójaként dolgoztam, és együtt utaztuk be Európát: „Edie dolgozik és én eszem.” Béla, nekem a mi gazdag közös életünk volt az igazi lakoma. Szeretlek.

Minden szeretetem és hálám megilleti gyermekeimet: fiamat, John Egert, aki megtanította nekem, hogy miként ne legyek áldozat, és aki sohasem adta fel a küzdelmet a fogyatékossággal élő emberekért; lányaimnak, Marianne Engle-nek és Audrey Thompsonnak, akik állandó erkölcsi támogatást és szerető kényelmet biztosítottak az írás hosszú hónapjai alatt, és akik megértették, talán előbb, mint én, hogy nehezebb lesz nekem újraélni a múltat, mint amennyire nehéz volt túlélnem Auschwitzot. Auschwitzban csak a túlélésemhez szükséges dolgokra tudtam gondolni; e könyv megírásához az kellett, hogy minden érzést átérezzek. Nem tudtam volna vállalni a kockázatot a ti erőtök és szeretetetek nélkül.

És köszönet gyermekeim és unokáim gyönyörű házastársainak és élettársainak, azoknak az embereknek, akik újabb és újabb ágakat adnak a családfánkhoz: Rob Engle-nek, Dale Thompsonnak, Lourdes-nak, Justin Richlandnek, John Williamsonnak és Illynger Engle-nek.

Unokaöcsém, Richard Eger – Ricsikém – és felesége, Byrne: köszönöm, hogy igazi rokonok voltatok, vigyáztatok rám és az egészségemre, és együtt töltöttétek velem az ünnepeket.

Amikor az első unokánk megszületett, Béla azt mondta: „Három generáció! A legjobb mód, hogy bosszút álljunk Hitleren.” És már négy generáció! Köszönöm az új generációnak, Silasnak, Grahamnek és Hale-nek. Valahányszor azt hallom, hogy Dicu dédinekszólítotok, a szívem teljesen ellágyul.

Eugene Cooknak, táncpartneremnek és lelki társamnak, aki nemcsak kedves ember, de úriember is. Köszönöm, hogy emlékeztettél: a szeretet nem az, amit érzünk, hanem az, amit teszünk. Mindig ott vagy mellettem, minden tánclépésben és minden szóban. Ropjuk a boogie-woogie-t, amíg csak képesek vagyunk rá!

Végezetül köszönet azoknak az embereknek, akik segítettek megalkotni ezt a könyvet szóról szóra és oldalról oldalra. A kezdetektől úgy éreztem, hogy ennek az együttműködésnek így kellett megtörténnie.

A tehetséges Nan Grahamnek és Roz Lippelnek, valamint rátermett csapatuknak a Scribner kiadónál. Nagyon szerencsés vagyok, hogy a legkitűnőbb szerkesztőkhöz küldtek, akiknek a szíve éppoly ragyogó, mint az esze. Szerkesztői tudásuk, kitartásuk és emberi együttérzésük segített abban, hogy ez a könyv azzá legyen, amit mindig is reméltem: a gyógyulás eszközévé.

Esmé Schwall Weigandnek, társszerzőmnek – nem csak a szavakat találtad meg. Te én lettél. Köszönöm, hogy a szemorvosom voltál, hogy képes voltál olyan sok különböző szemszögből látni a gyógyuláshoz vezető utamat.

Doug Abramsnek, a világszínvonalú ügynöknek és a legigazibb menschnek[13]: köszönöm, hogy olyan ember vagy, aki gerincességével, karakterével és lelkével elkötelezte magát amellett, hogy a világot jobb hellyé tegye. Valódi ajándék, hogy ezen a bolygón élsz.

És köszönet mindenkinek. Életem kilencven éve alatt nem éreztem még magam ilyen boldognak és ilyen hálásnak – vagy ennyire fiatalnak! Köszönöm.

A szerzőről

A magyar származású dr. Edith Eva Eger még csak tizenéves volt, amikor családjával együtt Auschwitzba küldték 1944-ben. Szülei ott vesztették életüket. Ma, nyolcvankilenc évesen dr. Eger forgalmas praxist tart fenn klinikai pszichológusként a kaliforniai La Jollában, a University of California egyik tanszékének oktatója San Diegóban, és rendszeresen tart előadásokat az Egyesült Államokban és világszerte. Emellett az amerikai hadsereg és a haditengerészet tanácsadójaként tűrőképességi tréningeket tart és a poszttraumás stressz-szindróma kezelésében vesz részt. Számos tévéműsorban szerepelt, többek közt az Oprah Winfrey Show vendége volt, feltűnt a CNN különkiadásában, amely az auschwitzi tábor felszabadításának hetvenedik évfordulójára készült, és főszereplője volt a holland nemzeti televízió holokausztról forgatott dokumentumfilmjének. Dr. Eger 1972-ben az Év Pszichológiatanára díjat, 1987-ben pedig az El Paso-i Év Asszonya díjat nyerte el; Kalifornia állam szenátusa 1992-ben a Humanitárius Díjat adományozta oda neki.

Lábjegyzetek

1 Az idézet fordítója: Kosáryné Réz Lola. A fordítás az alábbi kiadásból származik: Európa Könyvkiadó, Budapest, 2014. 441.

2 Kalocsai Varga Éva fordítása. Az idézet a következő magyar kiadásból származik: Viktor E. Frankl: Mégis mondj igent az életre! Logoterápia dióhéjban. Európa Könyvkiadó, Budapest, 2016. 13.

3 Kalocsai Varga Éva fordítása, uo., 13.

4 Kalocsai Varga Éva fordítása, uo., 27.

5 Kalocsai Varga Éva fordítása, uo., 77.

6 Kalocsai Varga Éva fordítása, uo., 131.

7 Az idézetet fordította: Bán Zoltán András. A szövegrész az alábbi magyar kiadásban szerepel: C. G. Jung: Az alkimista elképzelésekről. Scolar Kiadó, Budapest, 2014. 28.

8 Dippold Ádám fordítása, uo., 151.

9 Az idézet első fele Kosáryné Réz Lola fordításában szerepel, i. m. 923. Az idézet második fele saját fordítás, mert az Elfújta a szél magyarul megjelent szövegében ez a mondat szabad fordításban szerepel. (A ford.) 10 Utalás a Humpty Dumpty sat on a wall… kezdetű angol gyermekversre. Tótfalusi István fordítása alapján (Lúdanyó meséi, Budapest: Móra, 1979).

11 Dippold Ádám fordítása, uo., 186.

12 Grimm testvérek: Gyermek-és családi mesék: A levágott kezű lány. Adamik Lajos és Márton László fordítása. Budapest: Magvető, 1989.

13Jiddis szó, jelentése: kivételesen tisztességes és nemeslelkű ember. (A ford.)

Tartalom

Előszó

Philip Zimbardo, PhD

I. rész BÖRTÖN

Bevezetés

Megvolt a magam titka, én pedig a titkomé voltam

1. fejezet

A négy kérdés

2. fejezet

Amit a fejedbe raksz

3. fejezet

Táncolni a pokolban

4. fejezet

Cigánykerék

5. fejezet

A Halállépcső

6. fejezet

Egy fűszálat választani

II. rész SZÖKÉS

7. fejezet

Felszabadítóm, támadóm

8. fejezet

Be az ablakon

9. fejezet

Jövőre Jeruzsálemben

10. fejezet

Menekülés

III. rész SZABADSÁG

11. fejezet

Érkezésünk napja

12. fejezet

Zöldfülű bevándorló

13. fejezet

Maga ott volt?

14. fejezet

Egyik túlélőtől a másiknak

15. fejezet

Mit várt el tőlünk az élet

16. fejezet

A döntés

17. fejezet

Különben Hitler győz

18. fejezet

Goebbels ágya

19. fejezet

Hagyj ott egy követ

IV. rész GYÓGYULÁS

20. fejezet

A szabadság tánca

21. fejezet

A levágott kezű lány

22. fejezet

A víz valahogyan kettéválik

23. fejezet

A felszabadulás napja

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Lábjegyzetek

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípus

Noto Serif – SIL Open Font Licence

Table of Contents

Előszó

Philip Zimbardo, PhD

I. rész BÖRTÖN

Bevezetés

Megvolt a magam titka, én pedig a titkomé voltam

1. fejezet

A négy kérdés

2. fejezet

Amit a fejedbe raksz

3. fejezet

Táncolni a pokolban

4. fejezet

Cigánykerék

5. fejezet

A Halállépcső

6. fejezet

Egy fűszálat választani

II. rész SZÖKÉS

7. fejezet

Felszabadítóm, támadóm

8. fejezet

Be az ablakon

9. fejezet

Jövőre Jeruzsálemben

10. fejezet

Menekülés

III. rész SZABADSÁG

11. fejezet

Érkezésünk napja

12. fejezet

Zöldfülű bevándorló

13. fejezet

Maga ott volt?

14. fejezet

Egyik túlélőtől a másiknak

15. fejezet

Mit várt el tőlünk az élet

16. fejezet

A döntés

17. fejezet

Különben Hitler győz

18. fejezet

Goebbels ágya

19. fejezet

Hagyj ott egy követ

IV. rész GYÓGYULÁS

20. fejezet

A szabadság tánca

21. fejezet

A levágott kezű lány

22. fejezet

A víz valahogyan kettéválik

23. fejezet

A felszabadulás napja

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Lábjegyzetek