„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Mary Alice Monroe

NYÁRUTÓ

A mű eredeti címe

The Summers End

Copyright © 2015 by Mary Alice Monroe, Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © Kolláth Nóra

© General Press Könyvkiadó, 2016

Fordította

KOLLÁTH NÓRA

A kötetben szereplő versidézeteket fordította

SZABÓ T. ANNA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

Megjegyzések

Lányaimnak ajánlom – Claire Dwyernek,

Gretta Kruesinek és Caitlin Kruesinek.

Ti vagytok a hősnőim.

Köszönetnyilvánítás

A trilógia befejezésénél újra megköszönöm dr. Pat Fairnek, a Nemzeti Éghajlati Adatközpont munkatársának, hogy minden kérdésemet megválaszolta az atlanti palackorrú delfinekről. Köszönöm azt is, hogy a leírtak hitelességének érdekében elolvasta a kéziratot. Köszönöm, hogy velem gondolkodott a lehetőségekről, és külön köszönöm, hogy részt vehettem a Charleston környékén élő delfinek egészségi állapotának ellenőrzésében. Palack utolsó jelenetét egy csodálatos esemény ihlette, amelynek során egy delfint visszaengedtek a Charleston környéki torkolati vizekbe.

Szívből köszönöm az itthoni csapatomnak: Angela May-nek, Kathie Bennettnek, Buzzy Porternek és Lisa Minnicknek a fáradhatatlan támogatást. Lelki társaimnak: Marguerite Martinónak, hogy megbeszélte velem a szereplőket, James Crynsnek és Marjory Wentworthnek a versírásban nyújtott segítségüket, Ruth Crynsnek pedig azt, hogy Thelmája volt az én Louise-omnak. Szeretettel köszönöm a Gems csapatának az ösztönzést: Leah Greenbergnek, Linda Plunkettnak, Emily Abedonnak és Susan Romaine-nek.

Köszönetet mondok mindenkinek a Dél-karolinai Akváriumban. Nagyra becsülöm állandó, rendíthetetlen támogatásukat. Külön köszönöm a csodálatos partit, amelyet a könyv megjelenésekor rendeztek. Nem tudom elégszer megköszönni a segítségüket.

Köszönetet szeretnék továbbá mondani a barátaimnak és a szeretett delfineknek a Floridai Delfinkutató Központban, különösen Tursinak, Jaxnek és Rainbow-nak, akiktől sok ihletet merítettem a könyv megírása közben. Büszkeséggel tölt el, hogy kapcsolatba kerülhettem önökkel.

Szerencsésnek tartom magam, amiért a Gallery Books briliáns csapatának támogatását élvezhettem. Köszönöm Lauren McKennának, Louise Burke-nek, Jennifer Bergstromnak, Jen Longnak, Liz Psaltisnak, Jean Anne Rose-nak, Elana Cohennek, Diana Velazqueznek és mindenkinek, aki támogatta a trilógiát. Külön köszönetet szeretnék mondani az ügynökeimnek a Trident Media Groupnál, az egyedülálló Kimberly Whalennek és Robert Gottliebnek, Sylvie Rosokoffnak, Adrienne Lombardonak, Laura Pavermannek és Tara Carberrynek. És Joseph Veltre-nek a Gershnél.

Hálás köszönetemet szeretném kifejezni Judy Fairchild-nak a Dewees Islandnál, Shane és Morgan Zieglernek a Barrier Island Eco Toursnál, valamint Amy Sottile-nak a Wild Dunesnál.

És mint mindig, zárásként köszönöm neked, Marcus. Ne hagyd kialudni a tüzet!

Marjory Wentworth: Szigetidő

Az éj héjait tűzzel átüti,

felolvasztja a hajnali sötétet

a nap, lágyan leoldja a ködöt

a párás szigetről. Átöleli

a föld érlelődő felszínét,

hol álomfedte házak nyúlnak magasra

a sötétből, mint útszéli magok.

Az utcalámpák égnek még. Alattuk

autók húznak el. Fáradt hajók. Viszik

éj-emlékekbe merült utasaik,

merengenek, míg a nap lassan kibomlik,

mint oltáron váratlan áldozat.

Minden készülő óra ott ketyeg már,

s előre lejátszódik a fejükben.

Egy asszony kel fel, ablakához ül,

várja, hogy a nap lassan átvegye

az uralmát a lassan helyre forgó

világ felett. Keres egy gyermeket,

egy gyermek-szellemet, kísértetet

vagy lélek-morzsát, kedves fiúhangot

a szelekben, odavésett mosolyt

a hold arcán – vagy bármilyen jelet,

ami otthonos, ami millió

csillag közül neki szól egyedül.

S míg a rákhalászhajók kisiklanak

a tengerre a hajnalfényen, nézi,

ahogy a mocsár-csapdába zárt delfin

rója egyre végtelen köreit.

Részlet a Noticing Eden (Az éden szemrevételezése) című könyvből, Hub City Writers Project, 2003.

A szerző engedélyével.

1. fejezet

Egy újabb nyári nap hajnala virradt. Nagyi puha kasmírsálját szorosabbra fonta maga körül. Fénypászmák hasítottak az öböl feketeségébe, és tünékeny, szürke árnyak táncoltak a szúrós lápi fűben.

Nagyi összekuporodva, lábát maga alá húzva ült nagy, fonott, fekete karosszékében a verandán. A köd cseppjei az arcára telepedtek, és a hajnal hűs lehelete a csontjáig hatolt. Lucille elvesztése óta mintha minden melegség kiveszett volna a világból. A barátnője halála óta gyakran nyugtalanul aludt, és sokszor a szabad ég alatt keresett megnyugvást. Noha a hajnali levegő nem melegítette át, de valamiképp mégis megnyugtatólag hatott rá. Soha nem nyugvó barátja, az Atlanti-óceán a távolban éhes fenevadként bömbölt, hullámai pedig fáradhatatlanul ostromolták a dűnéket. Hangjukat visszhangzotta Sullivan’s Island.

Már több mint egy hét telt el Lucille halála óta, de Marietta úgy érezte, mintha a barátnője még mindig mellette lenne. Drága Lucille! A halál mindannyiunkért eljön. Ezt az idős asszony is tudta. Nem volt ismeretlen számára a halál. Nyolcvanévesen már megérintette az elmúlás szele, amely nem kímélte a szeretteit sem. Marietta eltemette a szüleit, és az élők sorából idejekorán távozott a fia és a férje is. Ezen az éjjelen a múlt elevenebb volt az idős asszonynak, mint a jelen. Szerettei emléke élénken élt az emlékezetében.

Mély, el-elhaló lélegzetet vett. Távolról egy hajó ködkürtjének bánatos szavát hallotta. A közeli fán felcsendült egy madár éneke… Bizonyára egy kardinálispinty üdvözli a hajnalt, gondolta magában az asszony.

Figyelmesen hallgatta, és a hajnali dal kizökkentette letargiájából. Nézte, ahogyan a pirkadat reggelbe hajlik, beragyogva a zöld tengeri fű szél tépázta szálait, a homokdűnére telepedett pálmafákat, az impozáns Ravenel hidat, amely két távolba vesző vitorlás hajóhoz volt hasonlatos. A felkelő nap lassan szétszaggatta a sötétséget és vele együtt a Marietta szívébe maró szomorúságot is. Érezte, ahogy bánata a ködbe vész. Hálaimát rebegett a felkelő naphoz, és belélegezte a hűvös, földszagú levegőt.

Egy újabb nap hajnala virradt. A legrosszabbon már túl voltak.

Bolond öregasszony, szidta magát, ahogy a szürke égbolt kékre váltott. Nézz csak magadra! Itt ülsz a sötétben, és a barátnődet gyászolod. Nem korholna Lucille ezért, hogy itt ücsörögsz a hajnali hűvösben, és még mindig a hálóruhádban vagy? Nincs idő tétlenkedni. A nyárra kitűzött teendői még nem fejeződtek be. Még májusban meghívta magához Sea Breeze-be az egymástól elidegenedett unokáit, akik elfogadták a meghívást. Egy évtized elteltével most voltak először együtt. Az igazat megvallva, eseménydúsan telt a nyár. Nagy változásokon mentek keresztül, bukdácsoltak az előttük álló úton, részük volt örömben és bánatban is, de Marietta személyes győzelmének élte meg, hogy együtt vészelték át a megpróbáltatásokat. Eudora, Carson és Harper felfedezték egymásban a rég elveszettnek hitt testvéri szeretetet, amely még gyerekkorukban indult virágzásnak, amikor a nyaraikat a szigeten töltötték. Az idős asszony pedig a holdat ugatja, bár a hajnalt kellene üdvözölnie.

Még sok teendője van, és kezd kifutni az időből, hiszen már az augusztust taposták. A kis tengeri teknősök is útra keltek már, a gyerekek is iskolába mennek, és a halászsasok is délre költöznek a többi vándormadárral meg lepkével együtt. A nyár hamarosan véget ér, és Marietta nyaraló lányai is szárnyra kapnak.

Már ennek a gondolatától is szomorúság telepedett a szívére. Hiányozni fog neki a kedves arcuk, a csacsogásuk, a könnyeik, a kacagásuk, a lábuk dobogása, a körülöttük lévő felhajtás, és ahogyan kedvesen átölelik és megpuszilják őt. Micsoda nyár volt!

Az asszony mosolya hirtelen elhalványult. Nemcsak a lányok, de ő is maga mögött hagyja Sea Breeze-t. Az eladást követően egy nyugdíjasotthonba költözik, ahol Lucille és az unokái nélkül teljesen egyedül lesz.

Nagyi a tenyerébe fogta az állát. Az jutott az eszébe, hogy ő legalább tudja, hová fog költözni a nyár végeztével – de mi lesz a lányokkal? Egyikük sem sejtette, merre sodorja majd őket a szél, amikor kikerülnek Sea Breeze védelmet nyújtó falai közül. Dora válása még nem zárult le, Carson várandós, és ami Harpert illeti, ő jobb híján csak sodródott az árral.

– Ó, Lucille! – mondta ki hangosan Marietta a sziporkázó fényben látni vélt alaknak. – Te voltál az, aki a sötét pillanatokban mellettem álltál. Mi édesgettük ide őket, és még annyi teendőnk van hátra – sóhajtotta. – Nem vagyok biztos benne, hogy egyedül is véghez tudom vinni mindazt, amit elterveztünk, de meg kell próbálnom.

Nagyi a kékben meg rózsaszínben játszó égre vetette a tekintetét, és elmosolyodott. Az éjszaka már visszavonulót fújt, és egy új nap virradt.

Harper a szobájában tarkóra tett kézzel feküdt az ágyában, és a félhomályban az óceán beszűrődő moraját hallgatta. Arra gondolt, milyen felbőszült ma reggel a tenger. Az éjszakában felerősödő hangok megörvendeztették, hiszen annyira különböztek a városban megszokottakétól.

New Yorkban a rendőrautók szirénáinak hangjára, a dudáló autókra vagy a szemeteskocsik zajára ébredt volna. Mennyire más volt itt. És ő maga is mennyire mássá lett itt. Ideérkezése óta lassan hozzászokott a lápvidéki lassabb, csendesebb életvitelhez, amely a legkevésbé sem emlékeztetett a város felgyorsult, lüktető ritmusára. Harper már nem járt késő éjszakába nyúló partikra, vagy múlatta az idejét bárokban, de nem is az ébresztőóra hangjára ugrott ki korán reggel az ágyból. Sea Breeze-ben a napjait maga a nap határozta meg. A tyúkokkal kelt, és velük is feküdt.

Harper elmosolyodott, és eltűnődött azon, hogy mennyire nem hitte, hogy így élvezi majd ezt az életvitelt. Kezdetben nagyon tartott attól, hogy itt töltse a nyarat. Eszébe jutott, hogy mennyire felháborodott azon, amikor pár nappal a megérkezésük után nagyi bejelentette ittlétük valódi okát, amellyel a nyár egészére maradásra akarta őket bírni. Harper bágyadtan nyújtózott, miközben az ablakon beszűrődő fény gyöngyházszínűre festette a szobát. Az oldalára fordult, hogy kipillantson az ablakon, amikor a keze hozzáért valamihez. Meglepődve felült, hogy megnézze, mi az. Mindenütt papírlapok hevertek az ágyon és a padlón.

Megdörzsölte a szemét, és már kezdte kapiskálni, mi ez a felfordulás… a könyve volt az.

Nagyot ásított, és arra gondolt, biztosan elaludt, miközben a kéziratát olvasta. Felkelt, és gondosan összeszedte, majd sorba rakta a kétszáz-egynéhány oldalt, közben bele-beleolvasott. Nem is rossz, gondolta. Őszintén így vélte. Ugyanakkor tisztában volt azzal is, hogy ő maga meglehetősen elfogódott a kötettel kapcsolatban. Az anyja kiskorában egyértelműen a tudtára adta, hogy akárcsak az apját, őt is tehetségtelennek tartja, és ezzel szárnyát szegte Harpernek és a próza, valamint a versek világában tett kalandozásainak. Az anyja elismert szerkesztő volt, így Harper nem kérdőjelezte meg a szavait, ám azok még évtizedek elteltével is mély sebeket téptek fel a lányban.

Azóta senkinek sem mutatta meg az irományait. Szerkesztőként dolgozott, és hamar rájött, hogy másoknak remekül tud segíteni abban, hogy a történeteik kiteljesedjenek, hogy szavakba tudják önteni és papírra tudják vetni legbensőbb gondolataikat.

Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy mások szavainak átformálása messze nem teszi annyira boldoggá, mint az, amikor a saját történetein dolgozhatott. Anyja szigorú ítélete ellenére nem hagyott fel az írással, a szobájában, kávézókban, a vonaton alkotott, titokban, bűnös élvezettel élt szenvedélyének, valahányszor ki akarta írni magából a dühét vagy az örömét. Egészen mostanáig, hiszen nagyi maradásra kényszerítette, így rengeteg ideje lett az alkotásra. Úgy döntött hát, hogy belevág. Megalkot egy teljes művet, aminek van eleje, közepe és vége, hiszen addig nem tudhatja, hogy valóban képes-e rá, amíg végig nem csinálja. Ahogy felszedegette a papírokat a földről, arra gondolt, hogy tulajdonképp majdnem teljesen el is készült vele.

Felállt, letette a kéziratot az íróasztalára, a kezét a kupacon nyugtatta, és szívét büszkeség töltötte el.

Ez az ő könyve.

A nővérei azt hitték, hogy egész nyáron csak pihen, mialatt ők próbáltak állást és lakást találni maguknak. Az igazat megvallva, Harper élvezte a Sea Breeze-ben eltöltött időt. Kertészkedett, úszott, a testvéreivel beszélgetett, és bejárta a szigetet. Titokban persze dolgozott is. Nem mert senkinek sem beszélni róla, mert tudta, hogy ha megteszi, akkor mindenki el akarja majd olvasni a művét.

Nem, gondolta, és a kéziratot a fiókba tette. Megtartja magának. Ő nem volt annyira nyitott személyiség, mint az okos és gyors észjárású Carson. Annyira sem volt merész és makacs, mint legidősebb nővére, Dora, aki kéretlenül bírált mindent és mindenkit. Harper a legjobban írásban tudta kifejezni magát.

Ráadásul a testvérei nem is lennének oda az örömtől, ha tudnák, mit írt róluk – gondolta bánatosan.

Kintről beszűrődött egy hajnali madár éneke. Harper eltűnődött azon, hogy milyen madár ébreszti őt reggelente. Elhatározta, hogy kideríti. Meg akarta ismerni a szigetlakó madarakat és a fákat, amiket annyira megszeretett. Élete eddigi huszonnyolc évét gyönyörű környezetben élte le – az anyja New York-i, Central Parkra néző lakásában, valamint a hamptonsi házában, és a nagyszülei angliai udvarházában. Az exkluzív bentlakásos iskolákról és az elit egyetemekről már nem is beszélve. De sehol nem érezte magát annyira otthon vagy olyannyira elégedettnek, kiteljesedettnek, mint itt, a lápvidéken, az óceánparti Sea Breeze-ben.

Ugyanakkor tudta, hogy hamarosan útra kell kelnie.

A reggel édes muzsikája ellenére a hirtelen rátörő gondolat szomorúsággal töltötte el. Harper az ablakhoz lépett, és szélesre tárta a spalettákat. Szürke árnyak játszadoztak odakint. Carson mindig arról áradozott, hogy mennyire csodálatos és felszabadító, amikor a hajnal birtokba veszi az óceánt. Ez volt a kedvenc napszaka. Testvére mindig nagyon szenvedélyesen szónokolt, ha az óceán került szóba.

Harper hirtelen késztetést érzett, hogy maga is megtapasztalja ezt. Azt kérdezte magától: Miért is ne tehetném ezt meg ma? Mielőtt még túl késő lesz. Mire várjon még?

Gyorsan belebújt a fürdőruhájába, és felkapott egy rövidnadrágot. Bekötötte a futócipőjét. Csendesen, mint egy kisegér – gyakran nevezték őt így –, kinyitotta a tolóajtót, amely a szobáját a nagyanyjáétól elválasztotta. Az ajtó megcsikordult a sínen, mire Harper összerezzent, és megtorpant. A helyiségben csend és sötétség honolt, úgy tűnt, a nagyanyja nem hallotta meg a zajt. Harper lábujjhegyen átosont a szobán, és becsukta maga mögött az ajtót.

A ház csendbe burkolózott, a kora hajnali órákban mindenki aludt. Még Carson is, aki amióta bejelentette, hogy gyermeket vár, reggelente sokáig aludt. Harper kiszökött a bejárati ajtón, hiszen tudta, hogy a nap nem vár senkire. Odakint hűs és édes reggeli levegő várta. A szél, amely egész éjjel az óceán vizét borzolta, elüldözte a párát és a forróságot, így az augusztusi hajnali levegő szokatlanul frissítőnek tűnt. Mindenütt csend honolt, amitől minden nesz még hangosabbnak hatott. Harper feje fölött az óriási tölgyfa levelei susogtak, és meg-megrezzentek a pálmaágak. Talpa alatt csikorgott a kavics, ahogy a garázs felé igyekezett. A rozsdás, öreg biciklit a garázs falának támasztva találta. Kihozta onnan, felült rá, és elkarikázott.

Hiába töltötte már be a huszonnyolcadik életévét, most újra tizenhárom évesnek érezte magát, ahogy eszement módon tekert végig az utcákon. A környező házak ködbe burkolóztak, a lakóik még mélyen aludtak. Csak néhány kóbor macska lődörgött az utcán. Ezen a nyáron mintha sokkal kevesebbet látott volna belőlük, mint egykor, gyermekkorában. Állítólag a prérifarkasok tizedelték meg őket. Semmi sem kerülte el a figyelmét, miközben a csendes utcákat rótta. Elhajtott a Stella Maris katolikus templom felszentelt tornya és a néhai erőd, a Fort Moultrie vakondtúráshoz hasonlító épületei, valamint az ebben a napszakban üresen tátongó éttermek sora mellett. Csak elvétve találkozott kocogóval vagy autóssal.

Végül elérte a sziget északi csücskét, ami Carson elmondása szerint a szörfösök gyülekezőhelye volt. Lefordult a Middle Streetről a tengerhez. Több autót látott, a tetejüket a szörfdeszkák szállítására szolgáló tetőcsomagtartók díszítették, és a kocsik eltorlaszolták a keskeny utcát. Harper áttolta a kerékpárját a magas sövény menti lágy homokon. A tenger különösen hangosan morajlott ezen a reggelen. Ahogy az ösvény a tengerpartra érve kiszélesedett, a látványtól Harpernek elállt a szava.

A hajnali kék ég és a szürke tenger színei egybeolvadtak a horizonton. A nap még nem ragyogott teljes pompájában. Saját tempójában kúszott az égre, csillogóan és fájdalmasan gyönyörű pasztellszíneit tükrözte vissza a víz. Harper úgy érezte, a lenyűgöző látványhoz képest ő mindössze egy parányi porszem. Mégis úgy látta, hogy valamiféle kapcsolat fűzi a természethez. Örömmel töltötte el a tudat, hogy részese lehet ennek az örök, isteni körforgásnak. Ebben a bűvös pillanatban úgy érezte, hogy átjárja lelkét a fény, és új reménnyel tölti el. Harper ekkor értette meg, hogy Carson miért is szereti ezt a napszakot, és miért kel fel korán mindennap, hogy újra meg újra megtapasztalhassa. Valóban felemelő élmény volt.

Harper szorosan megmarkolta a kerékpár kormányát. Egy új nap bontogatta a szárnyait, mintha csak egy üres lap lenne, amit meg kell töltenie szavakkal, gondolatokkal, a saját érzéseivel. Ezt a nyarat arra szánta, hogy végre kitalálja, ő maga mihez akar kezdeni az életével. Többé már nem aszerint akart élni, amit az anyja eltervezett neki.

Nem tudta, mit tartogat számára a jövő. Harper a felkelő nap fényében állva felvillanyozódott, mert úgy érezte, a jövője igazán csak most teljesedik ki.

A tenger hívó szavát hallotta. Carson az ágyában fekve hallgatta régi barátja, az óceán mindent elsöprő morajlását. A hullámok ritkán csapkodták ilyen erővel a partot. Ilyenkor azonban Carson rendre felkapta a deszkáját, és vízre szállt. Ösztönösen így tett. Mintha az óceán vize folyna az ereiben.

Ezen a reggelen azonban nem vetette ki az ágy. Csak feküdt ott, a kezét a hasán nyugtatta. Többé már nem követhette a szíve szavát. Nem lehetett többé félelmet nem ismerő szörfös vagy világutazó, aki akkor szedte a cókmókját, és indult útnak, amikor csak akart.

Ujjaival gyengéden végigsimította lapos hasát, amely még a bent növekvő élet ellenére is feszes volt. Ennyit a női megérzésekről. Egy nagyon intuitív delfinre és a visszavert hangból való tájékozódási képességére volt szükség ahhoz, hogy megtudja, gyermeket vár.

– Mondd csak, kicsikém! Mihez kezdjek veled? Nincs se férjem, se munkám. Még lakásom sincs. Hogyan tudnám a gondodat viselni?

Eszébe jutott a Lucille-lal folytatott utolsó beszélgetése, éppen aznap éjjel, amikor az asszony örökre lecsukta a szemét. Carson nem tudta, hogy a terhességét illetően mitévő legyen, és ahogyan gyermekkorában annyiszor, most is Lucille-hoz fordult tanácsért. Letelepedett mellé, de Lucille nem mondta meg, mit tegyen, vagy ne tegyen. Az nem rá vallott volna. Inkább olyan irányba terelte Carson gondolatait, hogy maga jöjjön rá a megoldásra. Carson tudta, sosem fogja elfelejteni az asszony szavait: „Jók az ösztöneid. Figyelj rájuk! Tudni fogod, hogy mit kell tenned!”

És Carson tisztában volt azzal, hogy Lucille igazat szólt. Szörfözéskor is az ösztöneire kellett bíznia magát, és mindig tudta, hogy mikor mozduljon jobbra vagy balra. Csak egyensúly kérdése az egész.

Most is az ösztöneire kell hallgatnia. Az, hogy megtartsa a szíve alatt növekvő életet, nem tűnt logikus döntésnek. Minden racionális érv ellene szólt. Ám ésszerűség ide vagy oda, világosan hallotta, mit diktál az ösztöne. Hangosan és tisztán szóltak a hangok, amire a felbolydult hormonháztartása is ráerősített. Ahogy Carson az ágyában feküdt, és a partot csapkodó hullámok hangjait hallgatta, tudta, hogy ezt a bizonyos hullámot meg kell lovagolnia, hogy végre révbe érhessen.

– Hát, kicsikém, csak te meg én vagyunk. És nem menekülök többé – mondta, majd finoman megpaskolta a hasát.

Dora lecsapta az ébresztőórát. Álomittasan kinyitotta az egyik szemét. Hét óra volt.

– Ki az ágyból, lustaság! – motyogta.

Kábultan végezte a reggeli rutinmozdulokat. Gyorsan magára öltötte a futóruháját, hideg vizet fröcskölt az arcára, majd naptejjel kente be, végül bemelegített. Ezen a nyáron megtanulta, hogy vagy kora reggel elmegy futni, vagy a nap folyamán számos indokot talál majd arra, hogy miért ne menjen edzeni. Tudta, hogy időt kell szánnia mindarra, ami fontos számára.

És a fiánál semmi sem lehetett fontosabb.

Dora gyorsan végigment a folyosón, és halkan benyitott Nate szobájába. Fintorgott, ahogy a helyiségből kiáramló, áporodott levegő megcsapta az orrát. A kisfiú a többiekkel ellentétben nem szeretett nyitott ablaknál aludni. Ráadásul gyorsan bárkinek a tudtára adta, hogy mit szeret, és még gyakrabban azt, hogy mit nem. Az asszony megkerülte az ágyat, és tekintete egy pillanatig elidőzött alvó, kilencéves gyermeke arcán.

A szíve megtelt szeretettel. Vajon van-e angyalibb egy alvó gyereknél? Nate hosszú, szőke pillái az arcát súrolták. Az ajka kissé szétnyílt, ahogy mélyen aludt. Korához képest aprónak tűnt, de az itt töltött nyár folyamán kissé kikerekedett, és egészséges színe lett. Sea Breeze nagyon jót tett Natetel. Most már imádta a vizet. Dora elmosolyodott. A halacskájának hívta a fiát. Ahogy a szeme éhesen magába itta a fia látványát, észrevette, hogy mennyire megnőtt a haja, és el kell vinnie a fodrászhoz, ami soha nem volt könnyű. Nate utálta levágatni a haját.

Szegény lurkó, gondolta Dora, miközben gyengéden kisimított egy tincset a homlokából. Érezte, hogy a fiának melege van. A hajvágás lesz a legkisebb változás az életében, amellyel mostanság meg kell birkóznia. Az ő makacs és dühös kisfia, aki nem szerette a változást, hamarosan magántanulóból iskolába járó diák lesz. Nehéz, de szükségszerű döntés volt ez. Dora talált egy olyan iskolát, ahol tehetséges, de olyan speciális nevelési igényű gyerekekkel foglalkoztak, mint amilyen az ő aspergeres fia is volt. Az iskola személyre szabott nevelési tervet dolgozott ki minden diáknak, és úgy tűnt, kellőképp támogatják a tanulókat. Neki magának pedig szembe kellett néznie azzal, hogy minél idősebb lesz Nate, annál kevésbé tud megadni neki mindent, amire szüksége lenne. A fiúnak meg kell tanulnia, miként kommunikáljon, és teremtsen kapcsolatot a kortársaival.

Dora nagyot sóhajtott. Ezt valójában mindkettejüknek meg kell tanulniuk. Az elzárkózás nem tett jót egyikőjüknek sem.

Az asszony döntött arról is, hogy Mount Pleasantbe költözik, hogy közelebb legyenek az iskolához. Új iskola… új lakhely…

Dora lehajolt, hogy megpuszilja Nate arcát, és belélegezze az illatát. A fia, ha ébren volt, nem szerette, ha megpuszilják.

– Minden rendben lesz – súgta a fülébe. – Itt vagyok, és mindig számíthatsz rám.

Ahogy Harper Sea Breeze felé kerekezett, csupa olyan kifejezés járt a fejében, amelyekkel leírhatja a csodálatos napfelkeltét: színpompás, csillogó, éteri, inspiráló…

Amikor hazaért, a kerékpárt a garázsban hagyta, és besietett a házba, hogy minél hamarabb az íráshoz láthasson. Ki akarta írni magából sokszínű érzéseit. Ahogy áthaladt a hátsó verandán, egyszer csak arra lett figyelmes, hogy valaki köhint egyet. Megfordult, és meglepődve látta, hogy a veranda sarkán nagyanyja az egyik nagy, fekete, fonott székben ül. A reggeli derengésben, hosszú hálóingében az asszony egészen szellemszerűnek tűnt.

– Nagyi! – kiáltotta Harper. – Mit keresel idekint?

A lány közeledtére az idős asszony fáradtan elmosolyodott. Halványkék szeme körül karikák éktelenkedtek, és úgy ölelte át magát, mintha nagyon fázna.

– Nem tudtam aludni. Nagyon korán felébredtem, és egyre csak járt az agyam. És ilyenkor mindig nagyon elfáradok. Ez az időskor átka. Ezért inkább kijöttem ide, hogy üldögéljek egy kicsit. Azt hittem, a friss levegő majd segít.

Az üvegasztalon Harper észrevett egy pakli kártyát, és rögvest elszorult a szíve. A nagyanyja pasziánszozott. Nagyi és Lucille véget nem érő ginrömi-csatái jelentek meg lelki szemei előtt. Odasietett az asszonyhoz, hogy átölelje.

– Mióta vagy idekint? Teljesen átfagytál – mondta, miközben a karját dörzsölve próbálta felmelegíteni a nagyanyját.

– Ez jólesik. Köszönöm, kicsim.

Harper odahúzott egy széket, és leült, könyökét a térdén nyugtatta.

– Mire gondoltál?

– Ó, csak Lucille-ra.

Ki másra?, gondolta Harper.

– Szép temetés volt, ugye? – kérdezte nagyi.

– Igen. Még sohasem voltam gullah[1] temetésen. Mennyit énekeltek, sírtak, és éltették a Mindenhatót!

– Ámen – tette hozzá nagyi fanyarul.

Harper egyetértően elmosolyodott. Nagyon megindították a szertartás alatt rátörő érzelmek, a szenvedély és az erős közösségi érzés.

Nagyi kinézett a vízre.

– Csak ültem itt, az öblöt bámulva, és eszembe jutott, hogy a pap miről is beszélt Lucille temetésén. Arról, hogy a lápvidékre érkező őseik lelke, azoké, akiket erőnek erejével hoztak ide, és azoké, akik később érkeztek, mennyire érezhető volt itt, sőt ki is teljesedhetett, hogy aztán az enyészeté legyen. A közösség tagjai keményen dolgoztak, rizst főztek, rákásztak, gyereket neveltek, és végül a túlvilág lakói lettek. Lucille is ebben hitt. A végére megfáradt, és már várta, hogy átkelhessen a nagy folyón – sóhajtotta az asszony, ahogy az emlékeibe révedt. – Be kell vallanom, én is készülődöm már.

– Még nem hagyhatsz itt minket! Szükségünk van rád! –ragadta meg Harper nagyi kezét.

Az idős asszony szája kétkedő mosolyra húzódott, majd újra visszatért az iménti gondolatmenethez.

– Alig tudom felfogni, hogy tényleg itt hagyott minket.

– Minden olyan gyorsan történt. – Harpert is szörnyen lesújtotta a hír, hogy Lucille gyors és reménytelen harcot vív a rákkal.

Nagyi az unokájára nézett.

– Te hiszel a túlvilági létben? – kérdezte.

A lány elengedte a nagyanyja kezét, hátradőlt, megvakarta a fejét, és arra gondolt, hogy a reggeli első kávé előtt szörnyen nehéz témát kezdtek boncolgatni. Nem tudta elfogadni és a magáénak érezni egy olyan isten képét, aki a jókat a mennyországgal jutalmazza, míg a többieket a pokol kénköves tüzével sújtja. Ez túlzottan kegyetlennek tűnt számára. Ám a sok lelki vívódás után arra a következtetésre jutott, hogy kell lennie egy fensőbb hatalomnak. Ezt látta ma reggel testet ölteni, miközben a napfelkeltét nézte.

– Azt hiszem, igen – válaszolta némi kétkedéssel a hangjában. – De nem sokat gondolkodom ezen.

Nagyi elnézően mosolygott.

– Te még fiatal vagy. Még azt hiszed, halhatatlannak teremtettek téged. Amikor te is olyan idős leszel, mint én, te is sokat gondolsz majd rá.

– Nem tetszik, hogy itt ülsz magadban, pasziánszozol, és a halálra gondolsz. Ez egy kicsit rémisztő.

– Egyáltalán nem hiszem, hogy rémisztő lenne. Inkább az ellenkezője – paskolta meg nagyi Harper kezét egy fáradt mosollyal az ajkán. – A halált már ismerősként üdvözlöm.

Harper felállt, és könnyedén megszorította nagyanyja karját.

– Gyere be a házba, és készítek neked valami reggelit. Valami meleget.

Nagyi azonban inkább hátradőlt a székében.

– Nem vagyok éhes, csak egy kicsit átfagytam.

– Akkor mit szólnál egy csésze forró kávéhoz?

– Erre nem mondhatok nemet.

– Azonnal hozom – mondta Harper, majd megtorpant. A nagyanyját mindig roppant elegánsnak látta, aki nagyon adott a megjelenésére. Charlestonban is mindenki úgy ismerte őt, mint aki az extravagáns partijairól és a szépségéről híres. Ám most, a verandán ülve, hálóingben, fésületlen hajjal, takaróba bugyolálva leginkább egy koldushoz hasonlított. Ez teljesen megrázta Harpert. Ez a pillanat mindent elmondott a nagyanyja hangulatáról. Ekkor Harper merész javaslatot tett.

– Nagyi, amíg én a kávét készítem, miért nem öltözöl fel?

Az idős asszony feléje fordult, és kérdőn felhúzta a szemöldökét.

– Megbocsáss, de hogy mondtad?

Harper úgy döntött, ha már idáig merészkedett, nem hátrál meg.

– Nem emlékszel, mit meséltél nekünk Thomas Jefferson elnök leveleiről, amelyeket a tizenegy éves lányának írt a francia modorról? Arra intette őt, hogy amikor felkel, mindig az alkalomnak megfelelően öltözzön fel, csinosan, tisztán és rendesen. – Harper félbehagyta a mondandóját, hogy lássa, a nagyanyja figyele rá, és elégedetten tapasztalta, hogy az asszony issza minden szavát. – Azt mesélted, hogy az édesanyád felolvasta neked ezeket a leveleket, te pedig nekünk mesélted el aztán mindegyiket. És ha azon kaptál minket, hogy a pizsamánkban lustálkodtunk, akkor azonnal elküldtél minket, hogy öltözzünk fel rendesen.

– Örülök, hogy nem hullott terméketlen talajra az intelmem.

Nagyi, mint egy királynő, Harpernek nyújtotta a kezét, aki finoman felsegítette őt.

– Igazad van – mondta az idős asszony. – A nap fennen ragyog, és nekem is vele kell ragyognom. Scarlett O’Hara után szabadon azt mondanám: végül is, ez is csak egy újabb nap.

2. fejezet

A konyhában síri csend honolt.

Itt érződött leginkább Lucille hiánya. Harper gyerekkorában minden reggel álomittasan tántorgott be ide, ahol az edények csörömpölése, a kávé és a sülő sütemények illata, a szalonna sercegése és Lucille szívből jövő köszöntése fogadta. A csend most szinte darabokra szaggatta a szívét.

A küszöbön állt, és benézett a gyengén megvilágított, üres helyiségbe. Tárgyilagosan végigmérte, szemét nem homályosította el az emlékezés köde. Látszódott, hogy egy olyan ház konyhájában áll, amelyben valaha személyzetet tartottak. Az ilyen jellegű helyiségeket nevezik az ingatlanügynökök jól átalakíthatónak. Nagy volt, ablakai pedig az öbölre néztek. Egy üvegajtós tálaló választotta el a konyhát az étkezőtől. Bájos, de meglehetősen idejétmúlt. A helyiség egy régi ruhára emlékeztette, ami megérett egy alapos tisztításra, és talán a cipzárját sem ártana kicserélni.

Az egykor krémszínű falak már megfakultak, és az elektromos készülékek is rég elavultak már. Harper fintorgott a mosogatóban felhalmozódott mosatlan és a hosszú asztalon heverő, csaknem üres fügés kekszes doboz láttán. Ha így látná a máskülönben makulátlan konyhát, Lucille bizonyára zsörtölődve jegyezné meg, hogy munkahelyet vált. Harper beljebb lépett az üres helyiségbe, megcsapta a többnapos szemét és a kávéskanna alján aszalódó zacc szaga. Kidobta a filtert, és a mosogatóhoz lépett, hogy lefőzzön egy kanna friss kávét. Ahogy felemelte a szivacsot, egy nagy, barna csótány mászott elő alóla. Felsikoltott, a kannát a mosogatóba ejtette, és hátraugrott. A felfordulástól a hatalmas bogár szárnyra kapott, és a fejétől néhány centire elrepült. Ekkor Dora rontott be a helyiségbe.

– Harper, jól vagy?

– Igen – válaszolta, de alig kapott levegőt, és a szíve is hevesen vert.

– Azt hittem, éppen nyúznak!

– Észrevettem egy hatalmas csótányt. Legalábbis, azt hiszem, csótány volt. És majdnem levitte a fejemet!

A nővére erre elnevette magát.

– Ez egyáltalán nem vicces – vágott vissza Harper Dorának, aki csinos futóruhájában feszített, a haja pedig lófarokban volt összekötve. A nyár elején még csak Harper futott a lányok közül, de mióta Dora is rákapott, alig tudta lekörözni.

A nővére még hangosabban kacagott.

Ekkor Carson sietett be a konyhába, szemmel láthatólag nemrég ugrott ki az ágyból. Pizsamát viselt, a haja pedig kibontva hullott a vállára.

– Mi történt? Megsérült valaki? – kérdezte megijedve.

Dorának sikerült visszafojtania a nevetését, és csak legyintett egyet.

– Nem kell aggódni! Csak a hugicánk látott egy csótányt – mondta vigyorogva.

– Nem egy egyszerű bogár volt, és ráadásul akkora, mint egy patkány! – védekezett Harper.

Carson arca felderült.

– Ó, akkor a mi kishúgunk összetalálkozott a nemzeti madarunkkal?

Erre mindannyian elnevették magukat. Harpernek nem tetszett, hogy rajta mulatnak. Bár az apjuk közös volt, az ország különböző részein nőttek fel, és máshogy nevelték őket. Harper New Yorkban nevelkedett, Dora és Carson pedig Észak-és Dél-Karolinában, emiatt imádták azzal ugratni a húgukat, hogy ő egy nagyvárosi nő, aki mindentől idegenkedik, ami déli.

– Ha ennyire jóban vagytok vele, akkor menjetek, és kapjátok el!

– Én nem megyek utána! – jelentette ki Dora. – Mindig egy férfit küldök érte. Ők a vadászok, nem? Az én dolgom, hogy felugorjak egy szék tetejére, és sikítozzak.

– Rám se nézz! – mondta Carson.

– Azt hittem, te egy vagy a természettel!

– Inkább küzdök meg egy cápával, mint ezzel a bogárral. De azt hiszem, nagyinak megvan valahol Edward nagypapa vadászpuskája, azzal lelőhetnéd.

Újra elnevették magukat.

Az elmúlt pár hónapban a kertben folytatott munka miatt Harper jobban megismerte a lapály élővilágát, a rovarokat, gyíkokat, kígyókat és békákat. Megtanulta, hogyan bánjon velük, de nem szerette, ha közel kerültek hozzá. Egy alkalommal, amikor a kertben gazolt, egy kígyóra bukkant. Lucille-tól tudta, hogy a fű a kígyók kedvenc rejtekhelye, és emiatt a kosárfonók mindig a férfiakat küldték füvet gyűjteni.

– Inkább találkoznék egy kígyóval, mint egy csótánnyal. De nem hagyom, hogy egy bogár miatt kinevessetek.

Felkapott egy köteg papírtörlőt, és elszántan a mosogatóhoz lépett, oda, ahol a bogár leszállhatott.

– Mit akarsz csinálni?

– Szerinted?

A nővérei csak nézték, ahogy odament, és kinyújtott karral, felkészülve arra, hogy bármikor hátraugorjon, meglökte a koszos edényt, majd a szivacsot. A bogár hirtelen felrepült, de nem volt elég gyors. Harper odaugrott, majd egy undorító roppanást hallott, amitől felfordult a gyomra. Gyorsan kidobta a bogár tetemét a szemétbe. Ezután visszafordult a nővéreihez, akiknek az arcán – a legnagyobb megelégedésére – döbbenettel vegyes ámulatot látott.

– Ne dobd ki! Vágd le a fejét meg a szárnyát, és tűzd ki a ház négy sarkára, hogy jelezd, ez vár azokra a bogarakra, akik idemerészkednek!

– Ez a poén ült – nevette el magát Dora.

– Mindjárt megmondom nektek, hogy mi nem vicces. Az, ahogy ez a konyha kinéz – mutatott a piszkos tányérokra és az ételmaradékokra az asztalon. – Mindenütt koszos edények hevernek, és kint van hagyva a maradék. Nem csoda, hogy bejönnek a bogarak. Lucille biztos forog a sírjában.

Erre a nővérei is elcsendesedtek, és kijózanodva néztek körbe a helyiségben.

– És nem csak a konyháról van szó. Mindent belep a por. Porcicák vannak a sarkokban.

– Nagyinak le kellett mondania a takarítást. Nem futotta már rá. Mindannyian itt lakunk, az ő ételét esszük, az ő meleg vizét használjuk, ez nagyon megemelhette a havi kiadásait.

– A szobákról már nem is beszélve, amiket nekünk alakíttatott át.

– Még mindig úgy viselkedünk, mint kislány korunkban, amikor ide jártunk nyaralni – mondta Dora. – Csak játszadozunk, eszünk, veszekszünk, és csak saját magunkra gondolunk. Egyáltalán nem segítünk, ahogy akkor sem tettük. Pedig már felnőttünk.

Harper az asztalhoz ment, és felemelte a szinte teljesen üres kekszes dobozt.

– Oké, ki evett a kekszből, hagyta kint a dobozt, és morzsázta össze az asztalt?

Carson, mint egy harcias amazon, odaugrott Harperhez, kikapta a kezéből a dobozt, kivette az utolsó kekszet, és a szájába dobta.

– Sajnálom, terhes vagyok, és éhes voltam. Hallottál már a kívánósságról? Hát, tényleg létezik.

Harper a nővérére nézett, és eltűnődött rajta, hogyan növekedhet élet egy ennyire lapos és feszes hasban.

– Nem az a baj, hogy megetted a kekszet, hanem, hogy nem pakoltál el magad után. Nem vagyunk a szolgálóid. És nemcsak rólad van szó, hanem mindannyiunkról – fakadt ki Dora.

– Igazad van – nézett rá Carson. – És nagyitól sem várhatjuk el, hogy eltartson bennünket. Épp fordítva: segítenünk kellene neki.

– Ámen – válaszolta Dora.

– Igazából erről akartam veletek beszélni – kezdett belemelegedni a témába Harper. – Aggódom miatta. Tudjátok, hol találtam ma reggel? – Kérdően nézett a testvéreire, akik kíváncsian ingatták a fejüket. – Kint ült a verandán, és pasziánszozott.

Dorának tátva maradt a szája, Carson pedig lesújtva nézett rá.

– Pasziánszozott? Ez annyira szomorú!

– Még azt is megkérdezte, hogy hiszek-e a túlvilágban?

– Nem mondod! – hitetlenkedett Carson.

– Szegénykém! – sajnálkozott Dora.

– Nagyon lesújtotta Lucille halála – folytatta Harper.

– Azelőtt ő viselte nagyi gondját, és amikor lebetegedett, szerepet cseréltek. Most pedig nagyi egyedül maradt, mint az ujjam – mondta Dora.

– Nem kellene egész nap egyedül ücsörögnie. Talán csinálhatnánk közös programokat. Elvihetnénk valahová – vetette fel Carson.

– Elmehetnénk Charlestonba bevásárolni – javasolta Dora. – Teázhatnánk vagy pezsgőzhetnénk a Charleston Place Hotelban. Csajos dolgokat csinálhatnánk. Az biztosan tetszene neki.

– Gin romit is játszhatnánk vele, ahogy Lucille-lal szokták. Nagyi imád kártyázni – tette hozzá Carson.

– Én nem tudok gin römizni – vette közbe Harper.

– Nem nehéz, majd megtanítalak – hadarta izgatottan Carson. – Mit szólnátok, ha közösen kártyáznánk, ahogy kislány korunkban? Azt imádtam. Mit is játszottunk?

– Kanasztáztunk! – kiáltotta csillogó szemmel Dora.

– Igen, tényleg.

– Arra sem emlékszem – mondta Harper. – Bridzsezni tudtok?

– Nem, úgyhogy a kanasztánál kell maradnunk – válaszolta Carson.

– Vagy a fekete macskánál. Régen azt is játszottunk.

– Hátrább az agarakkal! Mielőtt még nekiállunk játszani, beszélhetünk a munkáról? Fel kellene osztani a feladatokat.

– Igenis – szalutált Carson, és mosolyogva a kis asztalhoz lépett. – Egyébként, mikor léptettek elő őrmesterré? – kérdezte, miközben az asztal fiókjában keresgélt. – Készíthetnénk időbeosztást, ahogy Nate-nek csináltam Floridában.

– Nem hiszem, hogy pálcikaembereket, napocskákat és holdakat kellene rajzolnunk! – tette hozzá Dora.

– Nagyon vicces – vágott vissza Carson, kezében a szükséges eszközökkel. – Szóval, itt a papír és az írószerek.

Kihúzta a széket, leült, és lelkesen kiterítette maga elé a papírt.

– Oké, ti eldöntitek, hogy ki mit csinál, én pedig elkészítem a beosztást.

Dora elkapta Harper tekintetét, és mindketten elmosolyodtak. Jó volt látni, hogy a szabad lelkű Carson egy beosztást készít, ami szigorú rendet ír elő.

– Főzök kávét. Használhatatlan vagyok, amíg nem kapom meg a napi koffeinadagomat – indult Harper újult lelkesedéssel a mosogató felé. Tétován megközelítette, és két ujja közé csípte a szivacsot, majd hátralesett, vajon a testvérei figyelik-e. Erre mindannyian felnevettek.

– Egyáltalán nem vicces! – jelentette ki, de már ő is velük együtt nevetett.

– Én kihagyom a kávét – simította meg a hasát Carson. –Émelygek tőle.

– Vinnél egy csészével nagyinak? A szobájában van. Mondtam neki, hogy öltözzön fel. Szegénykém még hálóingben volt.

Carson döbbenten nézett rá.

– Tényleg? Ez egyáltalán nem vall rá. Csináljuk!

Amíg Harper elkészítette a kávét, Dora letisztította a hosszú asztalt, és letörölte a morzsákat. Hamarosan gőzölgő csészék álltak az asztalon, mellettük mazsoláskalácsszeletek. Kávé és fahéj illata szállt a levegőben, ők hárman pedig a terveiket szövögették. Először kialakították a napirendjüket, majd beosztották a hetente elvégzendő feladatokat is. A munka elosztása kicsit tovább tartott, mivel elkezdtek vitatkozni azon, hogy ki melyik házimunkában a legjobb. Végül megállapodtak, hogy ki mikor főz, és mikor vásárol be. Nemsokára elkészültek a beosztással. Harpert melegséggel töltötte el, hogy ilyen jól együtt tudtak működni.

Munka közben elmerengtek, milyen finom ételeket készített nekik Lucille, milyen jó tanácsokkal látta el őket, és jókat nevettek azokon a vicces eseteken, amelyek megtörténtek velük. Harper arra gondolt, hogy az emlékeik felidézése elevenen tartja Lucille-t, és szeretettel tölti el a szívüket. Amikor leírták a napirendet, kirakták a hűtőszekrényre, és hátraléptek, hogy megcsodálják.

– Nem hinném, hogy egy beosztástól szervezettebb lesz az életem – vigyorgott Carson –, de legalább a ház tiszta lesz.

– Vettem az adást – tette hozzá Harper, majd koccintottak a csészéikkel.

– Ha már a beosztásnál tartunk – vitte oda a mosogatóhoz Dora a csészéjét –, sajnálom, ha rajtam bukik meg a terv, de fogalmam sincs, meddig tudom kivenni a részemet a házimunkából.

– Miért? – fordult felé Carson.

Dora letette a csészéjét a pultra, és nagy levegőt véve így válaszolt:

– Nagy elhatározásra jutottam.

A testvérei teljes figyelmükkel felé fordultak.

– Nem megyek vissza Summerville-be, úgy döntöttem, hogy a közelben telepedem le. Valószínűleg Mount Pleasantben.

– Nate nagyon boldog lesz, hiszen imádja a vizet – jelentette ki Carson.

– Igen, miatta maradok.

– És Devlin miatt… – tette hozzá huncutul Carson.

– Miatta is – nevetett Dora. – De az igazi ok az, hogy találtam egy iskolát Nate-nek, ami a jövő héten kezdődik.

A bejelentést meglepett csend követte. Harper örült a hírnek, de mégis megkérdezte:

– Akkor többé már nem lesz magántanuló?

Dora megrázta a fejét, majd a mosogatóhoz fordult. Mosogatószert nyomott az edényekre, és kinyitotta a meleg vizet. A víz gyorsan zubogott.

– Nem, úgy döntöttem, hogy elküldöm a Trident Akadémiára. Ez egy olyan magániskola, ahol működik egy nagyszerű program aspergeres gyerekeknek – válaszolta, miközben elzárta a vizet, és a testvérei felé fordult. – Sokat gondolkodtam ezen. Itt az ideje, hogy Nate más gyerekekkel ismerkedjen, és nekem is többet kell kimozdulnom otthonról. Így aztán kerestem egy helyet Mount Pleasantben. Akár hiszitek, akár nem, nagyon nehéz olyan albérletet találni, amit meg tudok fizetni.

– Nem félsz a sok változás miatt? Nem fogja ez még jobban megviselni Nate-et? – kérdezte Harper.

– Dehogynem – válaszolta Dora aggódva. – Itt kell hagynia Sea Breeze-t, amit imád, és egy idegen helyre költözik; ez bizonyára meg fogja viselni. Ráadásul új iskolába is megy, és meg kell szoknia egy teljesen új napirendet. – Azzal a mosogató felé fordult, és hevesen mosogatni kezdett. – Ezért kell, amilyen hamar csak lehet, beköltöznünk az új lakásba. Mindannyian tudjuk, mennyire nehezen viseli az átmeneti időszakokat.

– Tudunk valamit segíteni? – kérdezte Harper, miközben összeszedte a tányérokat az asztalról, és odavitte a mosogatóhoz.

A nővére hálásan nézett rá.

– Csak beszéltessétek, beszélgessetek vele az iskoláról, és emlékeztessétek rá, hány nap múlva kezdődik a tanítás, így tudtok segíteni. Hozzá kell szoktatnunk, hogy ne érje hirtelen sokként. A hétvégén körbevezetik az iskolában, remélem, hogy Cal is csatlakozik hozzánk.

– Ő is támogatja a döntésedet? – kérdezte Carson, miközben egy konyharuhát keresett a fiókban. – Ez érdekes pálfordulás lenne a részéről.

– Ismered Calt, a lényeg, hogy azt érezze, minden úgy lesz, ahogy ő szeretné.

– Ezt meg hogy érted?

– Kezdetben morgott a tandíj miatt – adott oda egy vizes tányért Dora Carsonnak. – A költségek magasak lesznek, ezen nincs mit szépíteni. De amikor elmondtam neki, hogy munkát vállalok, hogy a felét kifizethessem, lecsendesedett. Most mindenkinek azzal büszkélkedik, hogy milyen jó apa, hiszen magániskolába járatja a fiát – grimaszolt Dora. – Ez nem volt túl szép tőlem, ugye?

– Csak őszinte vagy – vágta rá Carson. – Venni akarsz, vagy bérelni?

– Ugyan már, még egy kalickát sem tudnék megvenni, amíg ki nem mondják a válást, és el nem adjuk a házunkat. Kicsit félelmetes, de izgalmas is. Harmincnyolc éves vagyok, és életemben először saját lakásba költözöm. – Nevetett, majd kihúzta a dugót, és Carsonhoz fordulva kivette a rongyot a kezéből.

Harper újsütetű magabiztosságot fedezett fel a nővére arcán.

– Boldognak tűnsz.

Dora hümmögött, és gyorsan megtörölte a kezét.

– Szerintem csak a pánikot látod – felelte, és leeresztette a konyharuhát tartó kezét. – Nem jó dolog tíz év után elválni. Ennyi, egyszerűen vége. Borzalmasan fáj, de ugyanakkor valami új kezdetét is jelenti – tette hozzá optimista hangon. – Véget ér a hosszú boldogtalanság.

– Büszke vagyok rád! ~ mondta Carson.

– Rövid idő alatt sok mindent el kell intéznem. Úgy tűnik, mostanság ezt mantrázom. De legalább itt meghúzhatjuk magunkat, amíg nem találok egy megfelelő helyet – mondta, és körülhordozta a tekintetét a szobában. – Isten áldja nagyit és Sea Breeze-t. Ez a mentsvárunk, de hamarosan eladja a házat. Szembe kell néznünk a ténnyel, hogy hamarosan költöznünk kell.

Ezt a kijelentést hosszú csend követte. Dora a pultra dobta a konyharuhát, és Harperhez fordult.

– És veled mi lesz? Hova mész a nyár végén?

– Még nem tudom – tért ki a lány a válasz elől. A gondolatai egymást kergették. Az internetet böngészte, hátha talál egy szerkesztői állást, közben folytatta az írást, és elfoglalta magát a kertben. De semmi egyébről nem tudott beszámolni. Az ő élete nem fordult fel annyira, mint a nővéreié. – Még mindig keresem az utamat.

– Minden rendben?

– Minden képlékeny – erőltetett magára Harper egy semmitmondó mosolyt.

Dora kérdően nézett Carsonra, aki védekezően maga elé emelte a kezét.

– Itt nem kell albérletet fizetnem, így addig maradok, ameddig csak lehet.

Harper ezt elég lehangolónak találta.

– És mi a helyzet állásfronton?

– Az én szakmám iránt nem nagy a kereslet itt Charlestonban – válaszolta Carson szarkasztikusan, majd komolyan folytatta. – Los Angelesben mindenki ajtaján bekopogtattam már, de még semmi sem történt. Minden ismerősömet felhívtam; nagyon kínos volt, de valamit muszáj szereznem. Komolyan mondom, teljesen üres a zsebem.

– Én tudok neked kölcsönadni – ajánlotta fel bizonytalanul Harper, de nem nézett a testvérére. Carsonnal nem nagyon beszélgettek arról, hogy az ő családja tehetős, ez érzékeny téma volt kettejük között.

– Köszönöm, de nem fogadhatom el, nem akarom lekötelezve érezni magam. Nem akarom kockára tenni a kapcsolatunkat.

Harper ezt nagyra értékelte, majd ravasz mosollyal a testvérére nézett.

– És ahhoz mit szólnál, ha munkát kínálnék neked?

– Milyen munkát?

– Például megtaníthatnál szörfözni. Már most fizetnék az óraadásért. Ez hogy tetszik?

– Nagyon jól hangzik, de a szörfözést nem igazán ajánlják terhes nőknek. Hiszen ha elfelejtetted volna… – mutatott a hasára.

– De én azt hittem – szakadt ki Dorából.

– Mit hittél? – nézett rá kihívóan Carson.

Harper is érezte a mondatból áradó feszültséget, és attól tartott, hogy az abortusz emlegetése újra heves vitát vált ki a konzervatív Dora és a liberális Carson között, ezért gyorsan közbelépett.

– Én is úgy értettem, hogy úgy döntöttél, nem tartod meg a babát.

Carson arcáról nehéz volt bármit is leolvasni.

– Nem emlékszem, hogy bármit is eldöntöttem volna.

– Ó! – szaladt ki Harper száján, majd gyorsan kortyolt egyet a csészéjéből.

Kínos csend telepedett rájuk, szöges ellentétben a pár perccel ezelőtti gondtalan viccelődéssel. Ahogy látta testvérei zavarodottságát, Carson arckifejezése megváltozott.

– A halála napján beszélgettem Lucille-lal.

– Tényleg? – hajolt hozzá közelebb Dora, hogy ne mulasszon el egyetlen szót se. – Miről beszéltetek?

– Nagyon sok mindenről. Nagyiról, Blake-ről és a babáról... meg rólatok.

A két nő elnevette magát, és találgattak, vajon mi hangozhatott el róluk.

– Mintha csak tegnap történt volna.

– Tudom, nekem is szörnyen hiányzik, és Nate-nek is – sóhajtott Dora szomorúan, majd érdeklődve Carson felé fordult. – Mit mondott neked Lucille?

– Nem mondta meg, mit tegyek, hiszen ez nem lett volna az ő stílusa. Nagyon érzelmes este volt. Én sírtam, ő pedig megvigasztalt. Haldoklott, mégis ő vigasztalt engem – rázta a fejét hitetlenkedve.

– Ez annyira jellemző rá – mondta Dora.

– Elmesélte, hogy figyelt szörfözés közben – piszkálgatta a körmét Carson, és próbálta tartani magát. – Éveken át figyelt, én meg nem is tudtam róla.

– Ez is jellemző volt rá.

– Ő és nagyi is. Beszélgettünk a tengerről, és hogy amikor engem néztek, rájöttek, ösztönösen tudom, hogyan mozogjak, hova tegyem a lábam, és hogyan tartsam meg az egyensúlyomat. Emlékeztetett, hogy jók az ösztöneim, és bíznom kell bennük. Most sokkal inkább, mint eddig.

– És most mit súgnak? – kérdezte halkan Harper.

Carson a hasára tette a kezét, úgy válaszolt:

– Azt, hogy hagyjak föl az önsajnálattal, ne görcsöljek rá a döntésre, és csak úgy… legyek. Élni és élni hagyni. Ez a baba bennem él, és rá kell jönnöm, hogyan tovább, de csak akkor, ha megérett a helyzet a döntésre.

Kijelentését döbbent csend követte.

– Úgy érted, hogy… megtartod a babát? – kérdezte Dora.

Carson bólintott. Dora szeme elkerekedett, ahogy kezdte felfogni, amit hallott.

– Megtartjuk a babát! – kiáltotta örömmel, tapsolt, és ültében ugrándozott.

– Nyugalom! – hűtötte le a lelkesedését a húga. – Egyszerre csak egyet lépjünk.

– Blake tud róla?

Carson a fejével nemet intett, majd folytatta:

– És ti sem mondhatjátok el se neki, se Devlinnek.

Dora már nyitotta a száját, hogy ellentmondjon, de végül meggondolta magát.

Dora nagy utat tett meg, gondolta Harper, örömmel látva, hogy a nővére visszafogja magát; korábban ilyenkor kiosztotta volna a kéretlen tanácsait.

– Oké – mondta Harper Carsonnak –, azt hiszem, előre fizetek a szörfleckékért.

Carson lemondóan, ugyanakkor megkönnyebbülten felnevetett.

– Oké, rendben, és köszönöm.

– Ha igazán meg akarod köszönni, akkor porszívózz fel. És ne hidd, hogy azért, mert terhes vagy, majd kihúzhatod magad a munka alól. Dora, te vidd ki a szemetet, ne feledd, hogy holnap szállítják el a hulladékot! Én itt kezdem a konyhában. Gyerünk lányok, mindjárt lemegy a nap!

Dora hitetlenkedve nézett Carsonra:

– Ki ez a lány?

Órákkal később nagyi besétált a konyhába, hogy ebédet készítsen. A felfordulás láttán megtorpant a küszöbön. A konyhaszekrény teljes tartalmát kipakolták: az összes étel, konzerv, fűszerek és edények halmokban álltak a konyhaasztalon és a pulton. Az ajtókeretnek támaszkodva, döbbenten bámulta a padlón sorakozó tepsiket.

– Mi az ördög…?

Harper a konyhaszekrény belsejét sikálta. Ahogy meghallotta a nagyanyja hangját, kidugta a fejét, közben a kezében levő szivacsból a földre csöpögött a víz.

– Szia, nagyi! – csiripelte.

– Gyermekem, mi az ördögöt művelsz itt?

– A konyhát takarítom.

Természetesen Harper nem elégedett meg azzal, hogy csak rendbe tegye a konyhát. Szét kellett szednie, mindenhonnan kipakolt, majd újra átrendezte. Honnan ez a sok energia? – tűnődött nagyi. Neki soha nem volt ennyi. Úgy tűnt, hogy Harper házias énje, ami évekig lappangott benne, végre felszínre került. Nagyi az asztalra mutatott.

– Azért jöttem, hogy ebédet készítsek, de itt annyi hely sincs, hogy egy csésze teát töltsek, nemhogy főzzek valamit. Minden szanaszét hever.

– Már ebédidő van? – nézett körbe Harper a rendetlenségen. – Azt hiszem, elvesztettem az időérzékemet, miután nekiálltam a szekrénytakarításnak. Ó, nagyi, annyira piszkosak és porosak voltak! – grimaszolt. – Szerinted mióta nem takarították ki? És semmi logika nem volt abban, hogy mi hol van. Minden a feje tetején állt. És – borzongott meg Harper – mindenhova rovarcsapdákat tettem. Háborúban állok velük.

Nagyi úgy érezte, hogy meg kell védenie Lucille-t, mivel a betegsége miatt a szakácsnőnek gyakran arra sem volt ereje, hogy a kis házából előbújjon, nemhogy mindent rendben tartson. Nem nagyon volt kedve takarítani vagy bármilyen átalakításba kezdeni, és nagyi nem is hibáztatja ezért. Ő is ugyanígy érezte magát. Az öregkor valahogy kifogja az ember vitorlájából a szelet. Az egyik szemetesre mutatva megkérdezte: – Miért vannak azok a tepsik és lábasok a kukában?

Harper félénken nézett rá.

– Már akartam erről beszélni veled. Az igazat megvallva, ezeket ki kéne dobni.

– Nem dobhatod ki őket, Lucille ötven évig ezeket használta.

– Pontosan. Mostanra már elöregedtek. Vegyük például ezt! – húzott elő a lány egy rozsdás, hosszú nyelű vasserpenyőt a szemétből. Undor ült ki az arcára.

Nagyi elborzadva odarohant, és kikapta az edényt a kezéből.

– Ez az anyám serpenyője volt, a nagyanyámtól kapta az esküvőjére, ő pedig nekem adta tovább. Azért tartogattam, hogy majd egyikőtöké legyen. Ez egy örök darab.

– Ó – szégyellte el magát egy kissé Harper –, de szerinted ki használná? Teljesen berozsdásodott.

– Egyszerűen csak át kell kenni olajjal – mondta feddően nagyi. – Minden jó déli háziasszony értékeli a felmenőitől kapott vasserpenyőt, és mindenki tudja, hogyan kell karbantartani. Hidd el nekem, ez a serpenyő tökéletes! Megmutatom, hogyan kell ápolni. Ezt neked is tudnod kell.

Harper kétkedve nézte a serpenyőt, de nem akart miatta összetűzésbe kerülni nagyival.

– Köszönöm – mondta udvariasan. – Akkor ez a serpenyő egy kincs. De ezek az alumíniumfazekak – folytatta tántoríthatatlanul – nagyon ütött-kopottak, és már nem biztonságosak.

– Lucille sok finom ételt készített bennük.

– Nem Lucille főztjét akarom kritizálni, és tudom, hogy ragaszkodsz hozzájuk, de nézd csak meg őket! Szinte teljesen az enyészeté lettek. Az interneten olvastam, hogy ezek a régi alumíniumfazekak és -serpenyők veszélyes fémötvözetből készültek, ráadásul kimutatták, hogy az alumínium felelős lehet egyes alzheimeres esetekért is.

– Ó! – Ez az érv elhallgattatta nagyi ellenvetéseit.

– Még ma elmegyek, és veszek néhány rozsdamentes acélserpenyőt és -lábast helyettük.

– Nem kellene pénzt költened…

Harper ellenkezése jeléül felemelte a kezét.

– Nekem is kellenek majd, ha berendezem a saját háztartásomat.

Nagyi erre felkapta a fejét.

– Tervezel valamit? Hamarosan visszamész New Yorkba?

Harper vállat vont.

– Azt hiszem. Nem árt, ha gyorsan cselekszem. De egyébként – mondta jobbkedvűen – Dora, Carson és én ma reggel összedugtuk a fejünket, és jól kibeszélgettük magunkat.

– Tényleg? Ennek nagyon örülök – felelte nagyi vidáman.

– Egy kis rendet akarunk teremteni a káoszban. Tudjuk, hogy el kellett küldened a takarítókat, mi pedig eddig nem vettük ki a részünket a házimunkából. Így most nagylányokként elosztottuk a házimunkát. A főzést is beleértve.

– Hálás vagyok érte.

– Nagyi, erősítsd meg a lelkedet. Itt az ideje, hogy vegyünk egy konyhai robotgépet.

– Ugyan minek? Az idősek otthonában nem fogok főzni.

Harper az idősek otthona kifejezésre elhúzta a száját. Ahova nagyi készül, az egy kedves és nagyon modern hely.

– Ahogy mondtam, ezeket nekem is meg kell majd vennem, bárhova is költözöm.

Nagyi ráharapott erre a mondatra.

– Ezek szerint nem mész vissza az anyád lakásába?

– Kizártnak tartom. Előre kell tekintenem, nagyi – jelentette ki, és megpuszilta a nagyanyját.

Nagyi kezét a csók helyére tette, majd így szólt:

– Nos, ha így gondolod…

Harper addig ütötte a vasat, amíg meleg.

– Ha már úgyis kipakoltam a szekrényből, nem lenne jó, ha mindent átfestenénk? Mit gondolsz?

– Átfesteni? – kérdezte nagyi. Szinte meggörnyedt az ötletroham alatt.

– Pontosan. Mindent tiszta fehérre. Fessük át a falakat is, ha már úgyis nekilátunk. Annyira lehangolóak.

Nagyi körbenézett a lelakott helyiségben.

– Mindig is fel akartam újítani egy kicsit, de Lucille mindannyiszor kikergetett a konyhából. Ez az ő birodalma volt.

– Akkor álljunk neki most! A konyhagépekre nem érdemes pénzt pazarolni, hiszen úgyis elköltözünk. – Ekkor Harper hangja ellágyult. – Talán csak ez a nagyszerű régi Viking tűzhely ér valamit. Olyan robusztus, mint egy tank. A vevő valószínűleg úgyis szétszedi a helyiséget, és újjáépíti a konyhát a tűzhely köré – sóhajtotta, és szeretettel nézett az óriás gépre. – Én biztosan ezt tenném.

Nagyi hirtelen olyan öregnek érezte magát, mint a tűzhely.

– De nagyon sokba kerül. Attól tartok, azt kell mondanom, hogy elég szűkös a költségvetés.

– Ez az én ötletem, úgyhogy én állom a költségeket is –ajánlotta fel Harper, majd amikor látta, hogy a nagyanyja tiltakozni akar, gyorsan folytatta. – Ne nyissunk erről vitát! Vedd úgy, hogy ez a bérleti díjam. Így fizetek azokért a főzőleckékért, amiket majd tőled és Dorától veszek. – Harper észrevette nagyi zavarodott arckifejezését, és gyorsan témát váltott. – Eleget beszéltünk a konyháról, csináljunk valami vidámat. Mihez volna kedved?

– Egy kicsit fáradt vagyok, lehet, hogy ebéd után lefekszem.

Harper odahajolt hozzá, a szeme lelkesen csillogott.

– Talán vacsora után kártyázhatnánk.

– Mi?

– Mindannyian, te, én, Dora és Carson; úgy, mint régen.

– Az nagyszerű lenne, de kicsim – próbált ellenkezni nagyi körbenézve a káoszba fulladó konyhában –, mi legyen az ebéddel?

– Semmi dolgod nincs vele – ölelte meg Harper –, majd rendelek valamit. Pihenj nyugodtan, én pedig pillanatok alatt összepakolok.

Nagyi még egy utolsó pillantást vetett a szemeteszsákra, ami tele volt régi, agyonhasznált alumíniumedényekkel. Már semmire sem jók. Kiöregedtek, ki kell őket dobni.

Olyanok, mint ő. Lassan megfordult, és kisétált a konyhából.

3. fejezet

Délután közepére Harper végzett a konyha takarításával. Már csak annyi maradt hátra, hogy bedobozolja az edényeket, és helyet keressen nekik, amíg a festés elkészül. Szeméből kisöpört egy elszabadult hajtincset, és körbenézett a helyiségben. A sok hajolgatástól fájt a háta, a körme letöredezett, és a feje búbjáig piszkos volt. Nehéz munka volt, de élvezte. Furamód úgy gondolta, azáltal, hogy kitakarítja a házat, jobban fog kötődni hozzá. Mintha minden egyes mozdulatával megsimogatta volna. Ahogy felsöpörte a padlót, egyre inkább magáénak érezte Sea Breeze-t. Tudta, hogy ennek semmi értelme, de semmit sem tehetett ellene.

A pultnak támaszkodott, és visszagondolt arra az időszakra, amikor huszonkét évesen Angliában töltötte a nyarat a nagyszüleinél, mielőtt Cambridge-ben folytatta volna az egyetemet. Greenfields Park nagyon impozáns, vidéki udvarház volt: tökéletesre nyírt gyep, hátul hatalmas virágoskert, a ház mellett konyhakert. A birtok végében állt egy lugas. Emlékezett rá, a cseresznye-és almafák roskadoztak a gyümölcsök alatt, a málnák pedig pirosra színezték a kertet. Maga volt a felüdülés.

Ugyanakkor a ház belseje nagyon komor volt, a hatalmas, impozáns helyiségeket rokokó fadíszekkel dekorálták, és telezsúfolták antik bútorokkal, amiket a James család generációról generációra halmozott fel. Egy kényelmes szék sem volt, ahova leülhetett volna olvasni. Valahogy kötődni akart a házhoz, hiszen nagyon jól tudta, hogy a nagyanyja arról álmodik, hogy az unokája egy angolhoz megy majd hozzá, és itt telepednek le.

Ugyanezen a nyáron James nagyi bevezette a jó családból származó fiatalemberekkel teli társaságba. Tudta, hogy a nagyanyja szereti kicsinosítani a szobákat frissen szedett virágokkal, úgyhogy Harper kiment a kertbe, hogy szedjen egy csokorral; meg akarta lepni vele. Jól szórakozott, amikor a főkertész nagyon udvariasan, de határozottan elkergette. Később a saját ízlésének megfelelően átrendezte a szobáját, de amikor visszatért egy kirándulásról, a bútorokat az eredeti helyükön találta. A személyzet és a nagyanyja is rosszallását fejezte ki, ha főzni próbált, vagy esetleg besegített a házimunkába.

– Ne üsd bele az orrod mások dolgába – tanácsolta James nagyi. – Betty nagyon ideges lesz, ha a konyhájában matatunk.

Harper a házra inkább múzeumként tekintett, nem otthonként, és bár értékelte a szépségét, soha nem érezte magát otthon benne. Ugyanez volt a helyzet az anyja házával Hamptonsban vagy a közös lakásukkal New Yorkban. Bár egy, a gyönyörű Central Parkra néző, háború után épült lakásban lakott, sohasem érezte a magáénak: mindig az anyja territóriuma maradt.

Sea Breeze viszont elegáns volt, terebélyes tölgyfák vetettek rá árnyékot, hátul pedig óriási teraszok húzódtak. Egyértelműen arra építették, hogy kényelmes otthont nyújtson lakóinak. Lehet, hogy az antik bútorok nem voltak olyan régiek, mint James nagyiéi, és a festmények meg a portrék sem bírtak akkora történelmi jelentőséggel, de nagyi jó kapcsolatot ápolt számos helyi művésszel. Itt mintha minden egyes festmény a barátja lett volna. Sea Breeze-ben nemcsak szívesen vették, ha segített, de még szükség is volt rá.

Ezeken a gondolatokon merengett felmosás közben, amikor megszólalt a csengő. Fáradtan abbahagyta a munkát, kezét hasogató derekára tette, és várta, hátha valaki kinyitja az ajtót. A csengő újra megszólalt.

– Kinyitná valaki? – kiáltotta.

A házban csend honolt. Szitkozódva visszatette a vödörbe a felmosót, közben a víz kilöttyent a padlóra. Sebesen átvágott a tiszta padlón a bejárathoz, a kesztyűjéről víz csöpögött. Hol lustálkodhatnak a nővérei? – tűnődött magában. Ő itt halálra dolgozza magát a konyhában, ők pedig valószínűleg a napon süttetik a hasukat, és olvasgatnak. Még jó, hogy beosztották a házimunkát, dohogta magában. A csengő harmadjára is megszólalt, amit türelmetlen kopogás követett. Harper kezdett begurulni. Dühösen feltépte az ajtót. Egy több mint száznyolcvan centi magas, széles vállú férfi állt előtte, majdnem szétrepedt rajta a kék ing, amit nem tűrt be a farmerjába, az ujjai fel voltak hajtva, így láthatóvá vált izmos, napbarnított karja. Barna haja rövidre vágva. Harper nem tudott olvasni a szeméből, mivel napszemüveget viselt. Katonás megjelenése azt sugallta: Tartsd magad távol tőlem. A férfi levette a napszemüveget. A lány szóhoz sem jutott. Mintha valahonnan ismerte volna. Nem tudta, miért, de minden porcikája beleremegett a találkozásba.

A férfi nagyon jóképű volt: széles homlok, egyenes orr, érzéki ajkak. Az a sportos típus, amelyik mindig is tetszett neki, de ritkán randevúzott velük. De a legjobban mégis a szeme fogta meg. Halványzöld színe a mindig változó tengerre emlékeztette. A tekintetük találkozott, és egyszerre az összes jól bevált udvarias üdvözlési forma kiment a fejéből. Helyette szinte hallotta a gondolatait: Ó, hát te vagy az!

Mintha megállt volna az idő, egyre csak bámulta a zöld szemű idegent, és közben nem hagyta nyugodni az a mindent elsöprő érzés, hogy ismeri, és mindig is ismerte. Egy másik hang a fejében viszont azt sugallta, hogy nevetségesen viselkedik. Valójában nem ismerhette, hiszen még sohasem találkoztak. Legalábbis ebben az életben nem. A hosszú szünet kezdett kínossá válni, és a férfi elkapta a tekintetét. Harper összeszedte magát, és amennyire az erejéből telt, halkan köszöntötte: – Üdv!

Erre a férfi futólag elmosolyodott, olyan gyorsan, hogy Harper nem is volt benne biztos, hogy tényleg jól látta. Az idegen láthatólag zavarba jött attól, hogy a lányt bámulja, ezért inkább a cipőjét kezdte fixírozni.

– Jó napot! – válaszolta távolságtartó mosollyal. – Carsonhoz jöttem. Floridában találkoztunk, és éppen erre jártam, úgyhogy gondoltam, felkeresem. Itthon van?

Carson? Carson miatt jött? Harper elszomorodott, majd lenézett a vizes, piszkos ingére és a szakadt farmerére meg a sárga gumikesztyűre, amiről csöpögött a víz. A haja szanaszét állt, mivel kiszabadult a hajgumiból. Magában morgott; elképzelte, mennyire rosszul mutathat. A férfi nyilván a gyönyörű Carsonhoz jött.

– Carson Muir – magyarázta az idegen. Amikor Harper még mindig nem felelt, rákérdezett: – Jó helyen járok? Ha nem, akkor elnézését kérem. – Azzal távozásra készen megfordult.

– Várj csak! Jó helyen jársz – válaszolta a lány sietve. – Carson itt lakik.

A férfi arcán megkönnyebbülés futott át.

– Itthon van?

Most, hogy Harper romantikus látomása elmúlt, óvatosság lépett a helyébe.

– Mit is mondtál? Honnan ismered?

– A Delfinkutató Központban ismerkedtünk meg, ahol delfinidomítást tanultam, ő pedig Natetel volt ott. A kissrác is itthon van?

– Igen, mindketten itthon vannak – válaszolta a lány elégedetten konstatálva, hogy a férfi tényleg ismeri a nővérét. Ekkor jó modora is előkerült. – Kerülj beljebb! – invitálta az előtérbe.

Ahogy egymás mellett álltak, Harper eltörpült mellette. A férfi katonásan hátratette a kezét, és úgy nézett körbe, mintha a ház minden egyes centiméterét feltérképezné, hogy az egészet az agyába vésse. Ettől Harper egy kicsit meg is rémült, és visszahúzódott a csigaházába.

– Elnézést, nem emlékszem, milyen nevet mondtál.

– Sajnálom, a nevem Taylor. Taylor McClellan Floridából.

– Akkor, kedves Taylor McClellan Floridából, egy kis türelmedet kérem, szólok Carsonnak – mondta a lány, majd hátat fordított neki.

– Várj csak! – kiáltott utána a férfi.

Harper megállt, és hátranézett, tekintetük pedig másodjára is összefonódott. A férfiból magabiztosság áradt, a szája csintalan félmosolyra húzódott.

– És téged hogy hívnak?

Vajon flörtöl vele, tűnődött magában a lány, vagy csak gúnyolódik rajta?

– Harper vagyok – válaszolta, és igyekezett olyan magabiztos hangsúllyal kiejteni a szavakat, hogy az anyja is büszke lett volna rá. – Harper Muir-James New Yorkból.

Taylor kezet nyújtott, és szélesen elmosolyodott, arcvonásai meglágyultak. A lány levette a gumikesztyűjét, izzadt tenyerét a farmernadrágjába törölte, és mosolyogva kezet rázott a férfival, akinek a bőre érdes volt, szemmel láthatóan fizikai munkához volt szokva. Érezte, hogy minden idegszálával megremeg, amikor a férfi nagy keze az övé köré fonódik. Kézfogásuk tovább tartott, mint ahogy azt az udvariasság megkívánta.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Harper Muir-James New Yorkból.

A lány erre elpirult, de megpróbálta leplezni. Gyorsan kiszabadította a kezét, és elfordult.

– Azonnal visszajövök.

Amennyire csak tudott, olyan nőiesen próbált végigmenni a folyosón, miközben szappanos víz csöpögött a kezéről, és nyikorgott a cipője. Érezte a férfi tekintetét a hátán. Forgott vele a világ, ahogy a nővére szobája felé sietett. Ez a férfi kibillentette az egyensúlyából, és mintha a lelkébe látott volna. Tagadhatatlanul vonzódott a férfihoz, mintha valami őrült, megmagyarázhatatlan módon azért jött volna ide, hogy találkozzon vele. De Carsonhoz jött. Röviden kopogott a nővére szobájának ajtaján, majd benyitott. A szobában félhomály honolt, a redőnyök le voltak húzva.

– Carson? – kérdezte, de nem kapott rá választ. – Carson? – ismételte meg hangosabban, és becsukta maga mögött az ajtót.

Carson felemelte a fejét a párnájáról, és úgy nézett rá, mintha a legmélyebb álmából keltette volna fel.

– Tessék?

– Látogatód van.

– Blake? – kérdezte vidáman.

– Nem, nem Blake.

– Akkor ki?

– Valami fickó. Taylor McClellan Floridából.

Egy pillanattal később Carson felült, és megtörölte az arcát.

– Taylor? Biztos vagy benne?

– Igen. Nagydarab, jóképű, katonás hajú férfi.

– Igen, ez Taylor – mondta Carson nagyon sóhajtva.

– Floridában találkoztál vele?

– Igen – nyögte Carson. – A francba, mit keres itt? Mondtam neki, hogy járok valakivel.

Ezektől a szavaktól Harper még inkább elkedvetlenedett. A férfit Carson érdekelte, és azért jött, hogy megtudja, lehet-e köztük valami. Ez teljesen nyilvánvaló. Megpróbált semleges hangnemet megütni.

– Csak egy módon tudhatod meg. Kint vár rád a hallban.

– Megtennél nekem egy szívességet? Fel tudnád tartani egy kicsit? Beszélgess vele, vagy találj ki valamit – mondta a nővére, és lemondó sóhajjal visszahajtotta a fejét a párnájára. – Kell egy kis idő, hogy felöltözhessek. Jaj, hányingerem van, és egyáltalán nincs kedvem hozzá, hogy bárkit is szórakoztassak.

– Megmondhatom neki, hogy jöjjön vissza máskor.

– Nem – sóhajtott újra Carson. – Légy kedves hozzá! Nagyon zárkózott, de ha egyszer kibújik a csigaházából, nagyon rendes srác – folytatta, és kortyolt egyet a vízből. Halkan felnyögött, majd Harperhez fordult: – Mindjárt megyek, de eltart egy darabig.

– Oké – válaszolta a húga annyira közömbösen, amennyire csak tudta, holott legbelül nagyon izgatottá vált.

– Nekem is kell egy perc, hogy megtöröljem a kezem, és rendbe szedjem magam. Szörnyen nézek ki.

Berohant Carson fürdőszobájába, útközben ledobva magáról a kesztyűt és a pólóját. A szíve hevesen vert, gyorsan felfrissítette magát: egy kis szappanos vizet paskolt az arcára. Kiszedte a gumit a hajából, megfésülködött, majd újra összefogta. Nem volt ideje sminkelni. Mihelyt felfrissült, odarohant a szekrényhez, és kihúzta a fiókot. Döbbenten látta, hogy a ruhák csak be voltak oda gyűrve. Amikor még együtt laktak, akkor is ő volt az, aki mindig mindent rendben tartott, Carson pedig csak felfordulást hagyott maga után.

– Hé, Carson, te soha nem hajtod össze a ruháidat?

– Én sem szoktam turkálni a te cuccaid között! – kiáltotta a nővére hanyagul. Még mindig az ágyában feküdt, és egy sós kekszet rágcsált.

Harper úgy döntött, nem fog a ruhák miatt veszekedni. Magában motyogva kivette a legkevésbé gyűrött felsőt, és felvette.

– Ezt kölcsönveszem.

A nővére legtöbb ruhájához hasonlóan ez a kék színű top is testhez simuló volt, tökéletesen kiemelte Harper vékony alakját és kis, kerek mellét. Carson újra intett neki.

– Ne várakoztasd meg sokáig!

Harper az ajtóhoz rohant, majd megtorpant, és mielőtt kilépett, mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjon. Általában nem nagyon érdekelte, mit gondol róla egy idegen, mégis e miatt a férfi miatt olyan ideges lett, mint amikor Angliában bemutatták a királynőnek. Kinyitotta az ajtót, mosolyt erőltetett az arcára, és elegánsan végigment a folyosón. Taylort a hallban találta, amint éppen kicsit előrehajolva egy képet tanulmányozott, amely egy kikötőt ábrázolt. Rákászhajók himbálóztak a dokkban, óriási zöld hálóikat magasra húzták.

– Tetszik? – kérdezte a lány közelebb húzódva a férfihoz. – Egy helyi művész festette, West Fraser.

– Nagyon – válaszolta az, és még mindig nem vette le a szemét a képről. – McClellanville-t ábrázolja.

Harper közelebb lépett, hogy tanulmányozhassa a képet. Megpróbálta kivenni az összes részletet. Tőle a jelenet bárhol játszódhatott volna.

– Honnan tudod?

A férfi hátrapillantott, a szemében vidámság csillogott.

– Azért, mert ez az apám hajója, a Miss Jenny.

– Tényleg? – kérdezte a lány meglepődve, és még közelebb lépett, hogy megnézzen egy óriási zöld-fehér rákászhajót. – Az apádnak van egy rákászhajója?

– Igen, volt, amíg fel nem hagyott a rákászással. Nem engedhette meg magának, hogy fenntartsa a hajót.

– Ezt sajnálattal hallom. Mi történt?

Taylor felsóhajtott, és elgondolkodva csípőre tette a kezét.

– Évekkel ezelőtt történt. A helyi rákászok nem tudták állni a versenyt a sok importált rákkal, az üzemanyagárak is egyre emelkedtek, így csak kis haszonra számíthattak. Ez a változás elsöpört mindent, mint egy vihar. Az apám kitartott, amíg csak tudott, akárcsak a többiek. De… – Taylor vállat vont, mintha azt mondta volna: Mi mást tehetett volna?

– Még mindig hallal foglalkozik?

– Nem.

Harper egészen közel állt a férfihoz, így láthatta napbarnította bőrét és a kis szarkalábakat a szeme körül.

– Te is rákásztál?

– Én? – kérdezte Taylor tünékeny mosollyal. – Természetesen, hiszen egy rákász fia mindig dolgozik az apja hajóján. Azóta segítek neki, hogy járni tudok. Mivel családi vállalkozás volt, az anyám és a bátyám is besegített. De én mindig tudtam, hogy egy nap valami másból fogok megélni. Ez nem azt jelenti, hogy nem szeretem a hajókat és a vizet, hiszen a véremben van.

– Mindig is érdekeltek a rákászhajók, persze csak turistaként. Annyira jellegzetesen déli jelenség. Fiatal koromban sokat láttam, amint a Shem folyón horgonyoztak. Amikor arra járok, mindig reménykedem, hogy látok egyet, de manapság már nincsen olyan sok belőlük.

Taylor karba fonta a kezét, és tagadólag megrázta a fejét.

– Tényleg nincsenek. A legtöbb hajó le van horgonyozva, vagy eladásra kínálják. Éttermeket vagy bárokat nyitnak bennük. Csak pár kajakos járja a vizeket. Ilyen mostanság a helyzet.

– Ez elszomorít.

– Engem is.

Harper nem akarta megérni, hogy a Shem folyó egy nap múzeummá váljon, hiszen imádta a dokkok pezsgését.

– Meg kell néznem egy rákászhajót, mielőtt még végleg eltűnnek.

– Ha tehetem, majd egyszer elviszlek, és körbevezetlek.

A férfi meghívása felvillanyozta. Taylor ezt észre is vehette, mert hirtelen elfordította róla a tekintetét, és Carsont kereste a folyosón. Harper úgy érezte magát, mint egy zavarban lévő kisiskolás, aki elfelejtette átadni az igazgatónő üzenetét, sőt mi több, úgy is viselkedett ezzel a hirtelen romantikus rajongással. Érezte, hogy elpirul.

– Carson megkért, hogy szóljak, hamarosan jön. Éppen szundikált, és a türelmedet kéri. Még fel kell öltöznie. Ez eltarthat egy darabig.

Taylor végigsimította a haját.

– Semmi gond, de ha még várnom kell egy kicsit, akkor rá kell néznem a kutyámra. Kint hagytam a kocsiban.

– A kutyádat?

– Igen. Gyere, bemutatlak Thornak.

Harper követte Taylort a fekete kisteherautójához, amit egy hatalmas tölgyfa árnyékában parkolt le. A platón egy nagy, fekete kutyát látott az árnyékban. Közeledtükre felemelte a fejét, és amikor észrevette a gazdáját, szeretettel nézett rá. Taylor párszor megsimogatta a kutya széles fejét, majd Harpert is odaintette. A lány bizonytalanul közelebb lépett, kissé tartott a hatalmas fekete kutyától. Az állat felé fordult, és kíváncsian ránézett.

– Dán dog?

– Többé-kevésbé. Menhelyről hoztam, dán dog és labrador keveréke. Sokkal inkább dán dognak néz ki, de a szívében labrador. Imád a vízben lenni. Egy úszógép.

A lány észrevette, hogy a kutya nincs kikötve.

– Nem kell rá póráz?

– Nem.

Harper le volt nyűgözve. Nem ismerte a kutyákat, soha nem is volt neki, és semmilyen más háziállata sem. Még papagája sem, bár gyerekkorában évekig könyörgött érte. Az anyja nem volt hajlandó semmilyen büdös, betegségeket terjesztő állatot beengedni a gondosan berendezett lakásába.

– Hatalmas.

– Tényleg az, de nagyon barátságos.

Harper a férfira nézett, és azon töprengett, hogy ez a leírás rá is illik.

– Nyugodtan megsimogathatod.

Nem látta értelmét elmagyarázni egy Taylorhoz hasonló férfinak, hogyan félhet valaki egy láthatóan kedves, de ilyen hatalmas állattól. Egyedül a lovakat szokta meg a nagyanyja angliai birtokán, de még tőlük is félt. Rossz emlékei voltak róluk.

Gyerekkorában rettegett attól, hogy megülje ezeket a hatalmas, föléje magasodó állatokat, amelyek óriási patáikkal kaparták a földet, és horkantottak, amikor ő félénken, lovaglóruhában és ostorral a kezében feléjük közeledett. Az anyja természetesen kiváló lovas volt. Amikor Harper hatévesen nem akart fölszállni a lóra, az anyja letorkolta, gyengének nevezte, és felparancsolta a nyeregbe. Harper jobban félt az anyjától, mint a lótól, így engedelmeskedett. Végül is a Jameseknek kötelező volt lovagolni. Ennek ellenére, amikor lóra szállt, évekig tartó gyakorlás után is mindig attól tartott, hogy az állat ledobja, az pedig ösztönösen megérezte, hogy fél tőle. Mihelyt felült rá, a ló ránézett, majd szellentett, és elengedte a füle mellett a parancsait. Azt viszont el sem tudta képzelni, hogy bármelyik ló dacolni merne az anyjával. Talán emiatt rémült meg ennyire Taylor kutyájától is, hiszen majdnem akkora volt, mint egy ló.

– Gyerünk, nem harap! – biztatta a férfi, majd gyengéden megfogta a lány csuklóját, és finoman megmasszírozta. – Milyen kicsi kezed van!

Harper már nem félt annyira, hogy a férfi vezette a kezét a kutya hatalmas feje felé. Érezte a puha bundát az ujjai alatt. Megkönnyebbült, amikor látta, hogy a kutya nagyon jól viselkedik. Bizonyára hozzászokott már a bolondokhoz, gondolta. Taylor elengedte a csuklóját, ő pedig gyorsan visszahúzta a kezét, és hátrébb lépett.

– Feltölthetném valahol a kutya vizestálját?

Harper a hátsó verandára vezette a férfit, a kutya pedig boldogan követte. A lány megmutatta Taylornak, hol találja a kerti csapot, hogy inni adhasson a kutyájának. Thor mohón lefetyelte a vizet.

– Jól van, ül! – utasította Taylor egy finom kézjellel.

A kutya keresett magának egy árnyékos sarkot a verandán, és miután párszor körbejárta, lefeküdt, a fejét óriási mancsain nyugtatta.

– Mindig ennyire engedelmes?

Taylor bólintott.

– Én magam képeztem ki. Ő a legokosabb kutya, akivel dolgom volt. Mindig teszi a dolgát. Ha hibázik, esküszöm, szégyelli magát. Ezt nagyon kedvelem benne. Addig egy helyben marad, amíg nem utasítom, hogy mehet, vagy ha engem veszélyben érez.

– Ugye, nem hiszi, hogy bántani akarom? – Harper nem vette le a szemét a kutyáról. – Nem akarom feldühíteni ezt a Cujót.

Taylor felnevetett, és megrázta a fejét.

– Nem hinném, hogy fenyegetésnek venne téged.

Megint kényelmetlen csend telepedett közéjük, miközben várták, hogy Carson végre megjelenjen. Taylor csípőre tett kézzel szemlélte a birtokot. A lány követte a tekintetét, és megpróbálta olyan szemmel nézni az épületet, ahogy az idegenek láthatják, amikor először látogatnak el a szigetre.

Sea Breeze a víz felől nézett ki a legjobban. A ház hátsó felét hosszú verandák vették körbe. Az egyik végében, bal oldalon, egy csinos fekete-fehér filagória nyújtott árnyékot több fényes, fekete, fonott széknek. A ház hölgytagjai itt gyűltek össze reggelente, hogy elfogyasszák a kávéjukat, esténként pedig itt teáztak és pletykálkodtak. Kicsit odébb, a második veranda a medencét vette körül, míg a harmadik a part irányába nyúlt, a vízig húzódó móló Felé.

– Nagyon szép hely – jelentette ki Taylor, akit lenyűgözött a különleges ház. A mólóra mutatva rákérdezett: – Ez az, ahová Palack mindig ellátogatott?

– Igen.

– Carson mesélt róla. Szomorú történet – mondta, majd újra a ház felé fordult. – Te is itt élsz?

– Nem, hanem New Yorkban.

– New York melyik részén?

– Manhattanben. – Azt elfelejtette megemlíteni, hogy még mindig az anyjával lakik. – És te?

– Juno Beachen.

– De azt mondtad, hogy a családod itt él. Vagy csak látogatóba jöttél?

– Pontosan. McClellanville nincs túl messze innen, ezért úgy gondoltam, beugróm, és meglátogatom Carsont, amíg a városban vagyok. Összebarátkoztunk a Delfinkutató Központban. Vele könnyen összebarátkozik az ember – nevette el magát.

– Igen, ez jellemző rá – mondta Harper. Bárcsak ő is ilyen lenne! Mint Carson és nagyi. Ő azonban sokkal visszafogottabb volt, inkább James nagyira hasonlított. Attól, amit a férfi mondott, megdobbant a szíve, hiszen lehet, hogy még sincs semmi közöttük Carsonnal.

– Melyik főiskolára jártál? – kérdezte témát váltva. Reménykedett benne, hogy a férfi járt valamelyikre, mert ha nem, akkor esetleg kínosnak érzi majd a kérdést.

– A Citadelre.

– Itt Charlestonban?

– Máshol is van?

– Az nem egy katonai egyetem?

– De igen.

– Nagyon kemény volt? Mármint, hallottam a kegyetlen beavatásokról, és hogy miket csinálnak az elsősökkel.

– A gólyákkal, így hívják őket ott; és igen, kemény volt.

– Nem hiányzott a klasszikus egyetemi lét?

– Nem, az nem az én világom.

– Az enyém sem.

– Te hova jártál?

– A Radcliffe-re. Elég sok klikk volt.

– A Radcliffe nagy hírű egyetem, ugye?

– Igen – válaszolta Harper, és örömmel konstatálta, hogy a férfi elismerően bólintott. – Jó iskolákba jártam, és jó jegyeket szereztem. De ezekbe az iskolákba bekerülni főleg azon múlik, hogy kit ismersz, és hogy a családod mennyit akar rá áldozni. Az, hogy mennyire vagy okos, nem számít. Az anyám családjának jó összeköttetései vannak, és vastag a pénztárcájuk.

– Azt akarod mondani, hogy gazdag vagy?

– Azt mondom, hogy a családom az.

– Honnan való a családod? New Yorkból?

– Igen is, meg nem is – válaszolta a lány, és elgondolkozott, hogy a rövid vagy a hosszú verziót adja elő. Végül a rövid mellett döntött. – Az anyám angol, és a családja, a nagyszüleim Angliában, Greenfields Parkban élnek.

– Ez valami lakópark?

Erre a lány elnevette magát.

– Nem, ez a ház neve. A nagyobb udvarházakat Parknak hívják Angliában.

– A családodnak udvarháza van Angliában?

Harpernek nem tetszett a beszélgetés iránya.

– Csak egy óriási nagy ház és pár száz hold föld.

A férfi meglepődött.

– Csak pár száz?

Akkor jöjjön a hosszú verzió, gondolta Harper magában.

– Ez egy birtok fákkal és óriási kertekkel, istállókkal, tehenekkel és bárányokkal. Rengeteg báránnyal.

– Egy birtok. Nagyszerű.

Taylor egy pillanatra nem tudta, mit is mondjon, mivel a kézenfekvő beszédtémákat már kimerítették. Harper ismét elővette a jó modorát:

– Megkínálhatlak valamivel? Kávéval, jeges teával?

– A tea jól hangzik, bár egy sör még jobb lenne.

– Sajnálom, de nem tartunk alkoholt a házban.

– Akkor teát kérek.

Amikor beléptek a konyhába, Harper elszégyellte magát a helyiség állapota miatt. Tányérok, fazekak és tepsik álltak az asztalon, a pulton és minden szabad felületen fölhalmozva. A teljes kamra a padlón hevert bedobozolva. De a konyha ragyogott, és fenyőillatot árasztott.

– Éppen a konyhaszekrényt takarítottam – mentegetőzött.

– Az nagy munka.

– Csak most kezdtem. A rendszerezés után szeretném egy kicsit kicsinosítani. Legalább kifesteni.

– Jó ötlet, hiszen a szekrényből már kipakoltál – mondta a férfi, majd csípőre tett kézzel körbenézett. – Ez egy nagyszerű helyiség, sok apró bájos részlettel. – Odament a hátsó ablakhoz, és még mindig csípőre tett kézzel kinézett rajta. – És micsoda kilátás!

– Igen – csatlakozott hozzá a lány.

Taylor megfordult, és csillogó szemmel újra körbenézett.

– Van valami ezekben a régi épületekben. Manapság már nem építenek ilyeneket.

– Pontosan. Én is mindig kedveltem a régi házakat – melegedett bele Harper a témába. – Ez különösen a szívemhez nőtt. Jók az alapjai, csak egy kis felújításra szorul. Nagyon szívesen látnék új konyhai gépeket, de sajnos azokra még várnunk kell.

Taylor fel-alá járkált a helyiségben, mindent felmért, nem hagyta ki a szekrények ajtaját sem.

– Erős fából készült, ez jó – mondta, és elgondolkodva simította végig az állát. – Nem kell sok neki. Hívd fel az apámat! Jó szakember, és becsületes.

– Az apád? – kérdezte Harper meglepődve.

– Igen, kivitelezőként dolgozik. Fest, ácsol, és ért egy kicsit az elektromos dolgokhoz is. Egy jó kapitánynak egy kicsit mindenhez kell konyítania, és miután felhagyott a rákászattal, ebben a szakmában kezdett dolgozni.

Taylor újra csípőre tette a kezét, egy pillanatig elgondolkodott, majd a lányra nézett.

– Az apám éppen a szigeten dolgozik; ha gondolod, megkérhetem, hogy hazafelé menet ugorjon be, és adjon árajánlatot.

– Az nagyszerű lenne.

A férfi elmosolyodott, és elővette a telefonját. Az ablakhoz ment, és lebonyolított egy rövid telefonbeszélgetést. Harper várt, és a kezét tördelte. Remélte, hogy nem feszíti túl a húrt, mivel nagyi csak félig-meddig hagyta jóvá a tervét, és félt, hogy ez már túl sok lesz neki. Taylor visszatette a zsebébe a telefont, és odajött hozzá.

– Azt mondta, hogy késő délután átjön.

– Nagyszerű, várni fogom.

Újra összefonódott a tekintetük, és egy pillanatra Harper úgy érezte, hogy valami fontos fog történni. Ekkor egy hang zökkentette ki az ábrándozásból.

– Taylor!

Harper meglepődött, amikor Carson berobbant a szobába. Teljesen átalakult. Ragyogóan festett hosszú fehér kaftánjában, sötét haját hátrakötötte, és karját kitárva üdvözölte Taylort. Nyoma sem volt annak az álmos, hányingerrel küszködő nőnek, akivel a hálószobában találkozott. A nővére nyárias külseje, ragyogó, napbarnította bőre és gyönyörű, kék szeme magabiztosságtól csillogott, és egész lényéből vonzerő áradt. Taylor egyenesen odament hozzá, szélesen rámosolygott, és megölelte. Harper hátat fordított nekik, és elfoglalta magát a jeges tea elkészítésével, de közben a szeme sarkából figyelte a csevegő párt. Ahogy magára nézett, hirtelen elhanyagoltnak érezte magát a rövid farmernadrágban és az ujjatlan topban. Persze hogy pont most kell Hamupipőkét játszania egész nap! De vajon ha tegnap jött volna a férfi, akkor másként alakult volna a helyzet?

Nem igazán. Tegnap ugyanúgy farmernadrágot viselt, csak akkor a kertben dolgozott. Régebben sokat adott az öltözködésre, New Yorkban divatos tervezők ruháit és cipőit hordta. Ügyelt rá, hogy mindig ki legyen festve a körme, a haja, és a sminkje tökéletes legyen. Sohasem járt szakadtan, hiszen az anyja arra tanította, hogy mindig a lehető legjobban nézzen ki. Ha az anyja véletlenül egy biztosítótűt talált volna a ruháján, nagyon dühös lett volna rá.

Harper kisimított az arcából egy kósza hajtincset. Már arra sem emlékezett, mikor járt utoljára fodrásznál, vagy vett fel egy szép ruhát magas sarkúval, vagy festette ki magát a legújabb trendnek megfelelően. Lenézett a körmeire: manikűrösért kiáltottak. Magába roskadt, és azon tűnődött, ki is ő valójában. Minél jobban megismerte saját magát, a külseje annál kevésbé hasonlított a régi önmagára.

A nővére mondott valamit, ami megnevettette Taylort. Harper hátrapillantott, és meglepve látta, hogy az eddig tartózkodó férfi most milyen lazán viselkedik. Persze Carsonnal… Harper visszafordult, és jeget rakott a pohárba. Még a jég koccanása és a hűtőszekrény morgása is idegesítette.

Ekkor Nate lépett be a konyhába egy számítógépes játékkal a kezében. Szokásos pólójában és puha, bő rövidnadrágban volt, amiből kiállt vékonyka fogpiszkálólába. Körbenézett, egy pillanatra meglepődött a felfordulás láttán, majd amikor megpillantotta Taylort, szélesen elmosolyodott.

– Nahát, eljöttél! – kiáltotta a férfira mutatva.

Taylor visszamosolygott rá.

– Igen, itt vagyok.

Nate odarohant hozzá, pár méterre megállt tőle, és könyörgő, kerek szemmel bámult rá.

– Elhoztad a játékaidat?

– Sajnálom, kispajtás, most nem.

Nate csalódottan grimaszolt.

– Hogy vagy? – kérdezte Taylor.

– Jól.

– Én is.

– És mit keresel itt? – kérdezte kíváncsian.

– Carsonhoz jöttem.

Nate ezen elgondolkodott.

– Feleségül veszed Carson nénit?

Erre Carson felnevetett, Harper pedig hirtelen feléjük fordult. Taylor komolyan vette a kérdést.

– Ezt miből gondolod?

– Mivel kisbabát vár, és azon gondolkodtam, hogy vajon te vagy-e az apukája.

Taylor Carsonra nézett, akinek elakadt a szava.

– Kisbabát vársz?

Carson vállat vont, úgy felelte:

– Igen.

Harper nézte, ahogy Taylor próbálja megemészteni a hallottakat, és megkönnyebbülve látta, hogy a férfi szélesen elmosolyodik.

– Gratulálok!

– Köszönöm. Épp most próbálom szoktatni magam a gondolathoz – mondta Carson hűvösen, majd elmesélte, hogyan vezette rá Palack arra, hogy kisbabát vár.

– Akkor tulajdonképpen egy delfin állapította meg? – összegezte nevetve Taylor. – Ez nagyon érdekes.

– Ugye hogy az? El kell ismernem, tényleg különleges történet. Még az unokáimnak is lesz mit mesélnem.

Nate meghúzta Taylor ingét.

– Thor is itt van?

– Persze, kint van a verandán.

– Kimehetek hozzá?

– Természetesen.

– Meg fog ismerni?

– Biztosan. Nagyon fog neked örülni. Menj, és játssz vele!

– Oké – válaszolta Nate, és mint a villám, elrohant.

– A kisfiú és a kutya. Egy újabb klasszikus történet – mosolygott Carson.

– A jeges tea elkészült – szólt Harper, és egy tálcára kitett két pohár édes teát, citromot és kekszet.

– Köszönöm – mondta Taylor, és megpróbálta elkapni a lány tekintetét.

– Menjünk ki a verandára. Itt nem tudunk hova leülni –javasolta Carson.

– Te is jössz? – fordult Taylor Harperhez.

A lány elmosolyodott, örült a meghívásnak.

– Ha nem zavarok.

– Egyáltalán nem zavarsz – kiáltotta Carson –, minél többen vagyunk, annál jobb!

Kifelé menet nagyiba botlottak.

– Lányok – trillázta kizárólag a vendégeknek fenntartott hangján. – Nézzétek, ki jött látogatóba!

Nagyi arrébb állt, és hirtelen mindenki elhallgatott, amikor feltűnt mögötte Blake. A férfi arcáról azonnal lehervadt a mosoly.

4. fejezet

– Blake – üdvözölte Carson meglepődve.

Harper megértette a nővére meglepetését: Blake hetek óta nem járt itt, habár a környéken lakott. A szakításuk nem ment könnyen. Lopva Taylorra pillantott, és úgy gondolta, a helyzet már nem is lehetne ennél furcsább.

– Szia, Carson! – lépett be bizonytalanul Blake a szobába. A Nemzeti Éghajlati Adatközpont pólóját viselte, és egy laptoptáskát cipelt. Észrevette Harpert, és bólintva rámosolygott. – Harper.

– Szia, Blake!

Harper gyorsan a nővérére pillantott, aki mozdulatlanul és csendben állt, a gondolatai mintha máshol jártak volna.

Nagyi ösztönösen közelebb lépett, hogy enyhítsen a kínos helyzeten.

– Nahát, milyen sokan vagyunk! – kiáltotta. – Milyen csodálatos! – Ekkor észrevette Taylort. – Harper, kicsim, látom, neked is vendéged van – jegyezte meg, majd a férfihoz lépett. – Mi még nem ismerjük egymást.

Harperből előtört a jó nevelés.

– Nagyi, szeretném neked bemutatni Taylor McClellant. Taylor, ő a nagymamám, Mrs. Muir.

– McClellan – ismételte meg nagyi, ismerősen csengett neki a név. – Rokonságban áll a McClellanville-ben lakó McClellan családdal? Sarah McClellan az ismerősöm, de ha jól emlékszem, a házasságkötésekor felvette a férje nevét. Hogy is hívják?

– McDaniel – válaszolta Taylor. – Igen, asszonyom, ők a családom, Sarah a nagynéném, és Stuart McDaniel a férje.

Nagyi arca felderült.

– Ó, igen. Nagyon kedves emberek. Sajnos régen találkoztam velük. Akkor ön az unokaöccsük. Nagyon örülök a találkozásnak, Taylor.

Taylor kihúzta magát, és különösen meleg mosollyal viszonozta nagyi feléje nyújtott kezét.

– Számomra ez igazi megtiszteltetés, Mrs. Muir.

Harper észrevette, hogy nagyi jóváhagyólag bólint a fiatalember jó modorát látva. Harper nehezen tudta visszafogni a mosolyát, amikor eszébe jutott, hogy nagyinak talán csak egy jóképű fiatalember kellett, hogy kizökkentse a letargiából.

– Az én nevem Blake – vette át a lap top táskáját a másik kezébe a férfi, és kezet nyújtott Taylornak, aki határozottan megrázta.

– Taylor vagyok.

Blake és Taylor közel ugyanolyan magasak voltak, és mindketten napbarnítottak, de a hasonlóság itt véget is ért. Blake-nek nagyon szálkás testalkata volt, hosszú és keskeny arca. Ahogy zsebre dugott kézzel állt, áradt belőle a helyiek lezsersége, a tengervíztől göndör, sötétbarna haját a szokásosnál hosszabbra növesztette. Vele ellentétben Taylor erősebb testalkatú és izmosabb volt. Vasalt inget viselt, arca frissen borotválva. Katonásan, ugrásra készen állt.

– És mi szél hozott ide? – kérdezte Blake tőle. – Harper barátja vagy?

– Remélem – mosolygott Taylor Harperre –, de valójában Carsonhoz jöttem.

Erre a kijelentésre Blake arca kissé megrándult.

– Honnan ismered Carsont?

A kérdés akár egy kihallgatáson is elhangozhatott volna; Taylor láthatólag kényelmetlenül érezte magát.

– Floridában ismertük meg egymást – segítette ki Carson –, a Delfinkutató Központban. Itt járt a városban, és beugrott. Nagyi, emlékszel, hogy meséltem neked róla?

– Igen, tényleg – válaszolta nagyi készségesen.

Carson odasétált Blake-hez, a kaftánja a lába körül repkedett. Harper érezte a kettejük között lévő feszültséget, és megsajnálta őket. Mindig is kedvelte a tengerbiológust, akinek sikerült beférkőznie a nővére szívébe, és mindenki máséba a Muir családban. Palack megmentése után pedig hősként tekintettek rá.

– Blake, te miért jöttél? – kérdezte Carson élesen.

Blake dühösen ránézett, majd egy lépést hátralépett, és hűvösen válaszolt.

– Híreim vannak Palackról, de ezt később is megbeszélhetjük.

– Palackról? – Carson érdeklődését azonnal felkeltette a delfin említése. – Mi van vele?

– Nem akarom megzavarni a baráti találkozót. Ide kellett volna telefonálnom – dohogott a férfi.

– De jól van?

Blake Carsonra nézett.

– Igen – válaszolta, és elnyomott egy mosolyt, amikor látta, hogy a lányt mennyire érdekli a téma. – Több mint jól van.

Harper figyelte őket, ahogy hosszasan nézték egymást. A tekintetük beszélt helyettük, a többiek pedig úgy érezték magukat, mintha egy színdarabot néznének. Carson Taylorhoz fordult.

– Sajnálom, Taylor, de ez most fontos. Palackról van szó, arról a delfinről, akiről meséltem már neked. Lehetek annyira udvariatlan, hogy megkérjelek, várj még egy kicsit rám?

Taylor fejével a veranda felé intett.

– Nem probléma, csak üdvözölni akartalak. Amúgy is sietnem kell, kint vár a kutyám – mondta, majd Blake-re nézett, és távozni készült.

– Kikísérlek – sétált oda hozzá Carson, és belekarolt. Szélesen rámosolygott, ez oldotta a kínos helyzetet. – Ez a legkevesebb.

Harper az ajtónál állt, kezében még mindig a jeges teákat tartotta, és nagyon kényelmetlenül érezte magát. Ahogy Taylor elhaladt az ajtó mellett, rámosolygott.

– Örülök, hogy megismertelek, Harper.

A lány a férfi szemébe nézett, áradt belőle a melegség. Mondani akart valamit, bármit, de nem jött ki hang a torkán. Még hallotta, amint Taylor halkan azt mondja Carsonnak:

– Nem akartam gondot okozni.

– Nem okoztál. A probléma már akkor megvolt, amikor megérkeztél, de ez egy hosszú történet.

Harper mozdulatlanul állt, amíg az ajtó be nem csukódott mögöttük. Becsukta a szemét, és korholta magát, hogy ennyire romantikus érzései támadtak Taylor iránt. Ezzel egyszer és mindenkorra fel kell hagynia. Nem szabad ábrándoznia. Félre kell tennie a gyerekes gondolatait, és a feladatára kell koncentrálnia. Állást és lakást kell találnia. Meg kell terveznie a visszatérését New Yorkba. Megfordult, és keresztülment a konyhán. Nagyi és Blake között akadozott a beszélgetés, nehezen találtak témát, amióta Carson kiment az ajtón.

– Kértek teát? – kérdezte Harper.

Mind a ketten hálásan fogadták el az italt. Harper hallotta, hogy megcsörren a telefonja, így az üres tálcát letette a pultra, és gyorsan megnézte, kitől jött az üzenet. Az anyjától érkezett.

Miután kimentette magát, és visszavonult a szobájába, becsukta maga mögött az ajtót, és leült a baldachinos ágyra. Anyja korholta, amiért nem válaszolt az előző heti levelére, érdeklődött a hogyléte felől, és hogy mikor óhajt hazatérni. Harper morgott magában, de tudta, nem halogathatja tovább, hogy beszéljen vele. Májusi összeveszésük óta nem beszéltek, és biztos volt benne, az anyja arra vár, hogy ő a küszöb alatt visszakússzon. Ahogy teltek-múltak a napok, és ő még mindig a szigeten maradt, valahogy furcsán kellemes érzése támadt attól, hogy az anyja kereste meg őt először. De nem ezért nem válaszolt a levelére. Bár Georgiana elég békülékeny hangnemet ütött meg, Harper ismerte annyira, hogy tudja, írás közben a lábával idegesen topogott a padlón. Az igazat megvallva, nem tudta, hogy mit mondjon neki. Még nem döntötte el, mihez kezd ősszel. Remélte, hogy a válasz magától adódik majd. Egyelőre viszont úgy tűnt, kénytelen lesz a vészforgatókönyve szerint visszatérni New Yorkba, ha nem merül fel más lehetőség. Egy darabig a telefonját bámulta, majd összeszedte a bátorságát. Az ágya szélén ülve tárcsázta a számot, május vége óta először. A második csörgés után a vonal végéről meghallotta az ismerős angol akcentust.

– Georgiana James.

– Anya?

– Harper!

– Igen, szia, én vagyok.

– Épp rád gondoltam.

– Tényleg?

– Igen. Épp most jöttem haza Hamptonsból, és annyira csendes a lakás nélküled! – Az anyja drámaian sóhajtott. – Teljesen ki vagyok merülve. Bolondokháza volt, mindenki ott volt. Haza kellett jönnöm New Yorkba, hogy pihenhessek kicsit, mielőtt újra odautazom szeptemberben. De a vidék még mindig gyönyörű, és elvárják tőlem, hogy ott legyek. Meg kell tennünk, amit megkívánnak tőlünk. Neked is ott kellett volna lenned. Mindenki felőled kérdezett.

Harper eleresztette a füle mellett a kritikát. Nem hitte, hogy bárkinek is hiányzott volna, hiszen a legtöbben azt sem tudták, hogy létezik. Eltöprengett azon, hogy az anyja miért rendez a házban fárasztó vendégségeket, ha utána folyton panaszkodik. Mindig nagyon élvezte a harsány, semmitmondó beszélgetéseket és a véget nem érő partikat. Rosszul érezte magát, ha a naptárában nem sorakoztak a meghívások. Vele ellentétben Harper viszont ki nem állhatta az állandó „pörgést”. Általában elvonult a tengerpartra olvasni, vagy a laptopjával bezárkózott a szobájába, és ez nagyon bosszantotta az anyját.

– Itt minden nagyon békés – jelentette ki Harper.

– Ebben biztos vagyok, kicsim, hiszen ott soha nem történik semmi.

– Nos, nekem ez megfelel – válaszolta Harper. Egyre jobban idegesítette az anyja hozzáállása.

– Ha már itt tartunk…

Harper érezte a feszültséget az anyja hangjában, ami jelezte, hogy most következik a kioktatás.

– Mikor jössz haza a nyaralásból? Komolyan kérdezem, hogy nem érzed magad eltemetve ott a mocsárban?

– Egyáltalán nem, és egyébként lápnak hívják.

– Akár annak is lehet nevezni – válaszolta Georgiana unottan, majd újra a tárgyra tért. – A vakációnak vége, itt az ideje hazatérned, nagyon izgalmas ősz vár ránk, szükségem van a munkádra.

– Ha jól tudom, nincs már állásom otthon – jelentette ki nyomatékosan Harper, majd hallotta, hogy az anyja szív egyet a cigarettájából.

– Nem emlékszem arra, hogy felmondtál volna.

– Pedig megtettem.

– De csak a vita hevében.

– Igen, tényleg feszült percek voltak.

Harper felidézte azt a májusban lezajlott keserű telefonhívást, amikor az anyja kifejtette, hogy Harper neki dolgozik, és azt kell tennie, amit ő mond, nemcsak a munkában, hanem a magánéletében is. Abban a pillanatban megértette, hogy milyen természetű a kapcsolata az anyjával. Ahogy sikerült félretennie az érzelgősséget, életében először képes volt ellentmondani neki, és a saját lábára állni. Vagy legalábbis megtette az első lépést ebbe az irányba. Volt ereje hozzá, hogy felmondjon, és így az egész nyarat Sea Breeze-ben tölthette. Nem így tervezte, de visszatekintve mégis isteni sugallatnak tűnt az egész.

– Az igazat megvallva, anya, pont emiatt hívtalak. A munkáról akartam veled beszélni.

– Jó, amilyen hamar csak lehet, haza kell jönnöd. Igazad volt abban, amit arról a lányról mondtál – ütött meg bizalmaskodó hangot Georgiana. – Kész rémálom. Szörnyű a helyesírása, és még egy mondatot sem tud leírni. És még ő tartja magát elhivatottnak. Gondoltad volna, azt akarta, léptessem elő szerkesztővé! Ilyen rövid idő után. Képzelheted! Azonnal kirúgtam – fújta ki a füstöt.

– Nináról beszélsz? Legutóbb az egekig dicsérted. Úgy gondoltad, sokkal jobb szerkesztő lesz majd nálam. Engem pedig kioktattál, hogy mennyire nem vagyok felkészülve a dologra – mondta kipirult arccal Harper.

– Csak képzelődsz! Mindig is túlérzékeny voltál, Harper. A lényeg, hogy szükségem van rád idehaza. Mindent megbocsátok.

Megbocsát? Harper olyan erősen markolta a telefont, hogy belefehéredtek az ujjai. Az anyja mindig képes volt úgy csűrni-csavarni a dolgokat, hogy a végén győztesen kerüljön ki a helyzetből.

– Nem megyek vissza azért, hogy…

– Nem jössz vissza? Hová mész? Várjunk csak egy percet… Anya esetleg rábeszélt, hogy költözz Greenfields Parkba? – nevetett Georgiana. – Annyira jellemző rá. Most már tudod, honnan örököltem a kombinációs készségemet. Nos, nem csodálnám, ha inkább Angliába költöznél. Tudom, hogy én csalódást okoztam nekik, de legalább elégedettek lesznek, hogy a magzatom teljesíti az álmaikat.

– De én nem…

– Mit nem?

– Anya, befejezhetném a mondatot? – kérdezte hevesen Harper, erre a vonal másik vége elnémult. A lány nyugodtabb hangon folytatta. – Nem költözöm Angliába. Még nem választottam semmit. Csak azt akartam veled tudatni, hogy nem megyek vissza segédszerkesztőnek, bár nagyra értékelem a lehetőséget – tette hozzá sietve. – Már túlnőttem ezen a pozíción.

Úgy gondolta, udvariasabb ezt így megfogalmazni, mint ha határozottan kijelenti, hogy nem akar az anyja mindenese lenni. Az elmúlt két évben Georgiana több szerkesztői állást osztott ki a különböző munkatársainak, rá viszont kizárólag az ügyes-bajos dolgok intézése maradt.

– Nem akarsz az asszisztensem lenni? – kérdezte Georgiana. – De akkor ki más tudná elvégezni helyetted a munkát?

Türelem, türelem, fohászkodott Harper. Miért az ő dolga gondoskodni arról, hogy az anyjának megfelelő asszisztense legyen?

– Mami, fölvehetsz valaki mást személyi asszisztensnek. Majd betanítom, ha akarod. De érett vagyok a szerkesztői pozícióra, sőt több mint érett.

Harper várt. Eléggé ismerte az anyját, így tudta, gyakran megvárakoztatja a beszélgetőpartnereit telefonálás közben, amíg átgondolja a dolgokat.

– Körbe fogom küldeni az önéletrajzomat – jelentette ki Harper érzelemmentes hangon, véget vetve a csendnek. – Neked akartam először szólni, és örülnék, ha írnál egy ajánlólevelet.

– Mikor lettél ennyire szívtelen?

– Tessék? Miért lennék szívtelen?

– Szerinted ki egyengette az utadat a könyvkiadásban? Ki küldött téged a legjobb iskolákba, ki támogatott, és ki mutatott be minden fontos kiadónak? Én. Soha nem tudtad volna kiépíteni ezeket a kapcsolatokat, soha nem kaptál volna lehetőséget, ha én nem lettem volna melletted. És így hálálod meg? Megfenyegetsz azzal, hogy egy másik kiadónak fogsz dolgozni? Ez olyan, mintha valaki visszautasítaná az opciós kikötésemet.

– Semmit sem utasítok vissza – mondta Harper elkeseredve –, csak az asszisztensi munkát nálad. Mást pedig nem ajánlottál.

Újra csend telepedett rájuk, és Harper hallotta, ahogy az anyja füstöl, mint egy gyárkémény. Végül Georgiana törte meg a csendet, de most már úgy beszélt, mint egy üzleti tárgyaláson, kimért angol akcentusa személytelenné vált.

– Mindig is nehéz volt veled szót érteni, ha ott voltál. Reméltem, hogy kinőttél már abból a korból, amikor még a nagyanyád befolyásolni tud.

– Melyik nagyanyámra gondolsz? Bár nem mintha számítana. Anya, egyikőjükkel sem beszéltem ezt meg. Sem Marietta nagyival, sem pedig James nagyival. Most nem a lányodként beszélek veled, hanem mint egy korábbi segédszerkesztőd, aki szerkesztővé akar előlépni.

Újabb hosszú szünet következett, most Harper kivárta a végét.

– Rendben. Ha komolyan gondolod, hogy megpályázol egy szerkesztői állást, akkor szívesen beszélek veled az irodámban, ahogy a többi jelentkezővel szoktam. Hívj fel, amikor visszatértél, és egyeztetünk egy időpontot! Most mennem kell. Szia.

Harper hallotta a vonal végén a kattanást. Végignyúlt a matracán, és a plafont bámulta, egy pillanatra összezavarodott, és megdöbbent. Amikor az anyját felhívta, elszánta magát, hogy eldönti, merre tovább, és visszatér New Yorkba. Ugyanakkor az anyja újra képes volt megmutatni, hogy hiú reményeket táplált.

Az anyjának dolgozni – bármilyen minőségben is – rossz ötlet. Erre most Harper is ráébredt. Az anyja mindig uralkodott rajta, és azt hajtogatta, neki semmi sem sikerülhet. De mi újdonság volt ebben? A logikusan gondolkodó, pragmatikus énje azt súgta, hogy lépjen a tettek mezejére, és jelentkezzen más kiadókhoz. De megbántva érezte magát, és értéktelennek. Kezébe temette az arcát, és magzati pózba gömbölyödött. Fájt az elutasítás. Még ennyi év után is. Pedig már azt hitte, hozzászokott. De még mindig dédelgette magában a reményt, hogy az anyja egyszer, ha szeretni nem is fogja, de legalább elismeri a képességeit. De ez nem lenne jellemző rá. Tökélyre vitte a technikát, hogyan tudassa vele, hogy a szemében semmit sem ér. Vagy csak akkor, ha teljesíti minden kívánságát.

Hevesen ellenezte minden kísérletét, amikor az önállóságáért küzdött, még a tinédzserkori kísérletezését is az öltözködésben vagy a sminkben. Harper eltűnődött azon, hogy vajon van-e az anyjának arról fogalma, hogy mennyi őrültséget csinálhatott volna a bentlakásos iskolában? Hogy mennyire jó kislány volt, pedig a társai éveken keresztül kiszökdöstek éjszakánként, kipróbálták a drogokat, az alkoholt és a testi örömöket. Ekkor Harperből egy jól nevelt hölgyhöz nem méltó, röfögő nevetés tört elő. Az anyja túlságosan el volt foglalva saját magával ahhoz, hogy bármit is észrevegyen, de ha észrevette volna, akkor sem érdekelte volna különösebben.

Harper megtörölte a szemét, és fellángolt benne a düh. Már huszonnyolc éves. Miért hagyja még mindig, hogy ez az asszony megbántsa?

Felállt, és a kis faasztalhoz lépett. Egyetlen módon tudta csak kiengedni a felgyülemlett dühét és megbántottságát. Ki kell írnia magából. Leült, kinyitotta a laptopját, a billentyűkre helyezte a kezét, és szélsebesen írni kezdett. Érezte, hogy enyhül benne a feszültség, ahogy a szavakat fogalmazza. Még a könyvírás is, az, amivel az apja is foglalkozott, szálka lenne az anyja szemében. Mindent utált benne, ami egy hajszálnyit is arra emlékeztette, hogy génjei felét Parker Muirtól örökölte.

Teljesen belefeledkezett az írásba. Ilyenkor a külvilág megszűnt számára, a kitalált szereplői között élt. Saját alteregójaként megalkotta Hadley-t, egy erős, intelligens nőt, akit nem könnyű eltántorítani a céljaitól, nem lehet uralkodni rajta.

Gyerekkorában gyakran írt olyan történeteket, amelyekben olyan hősnők alakjába képzelte magát, akik kedvenc történetei szereplőihez hasonló kalandokat éltek át. Járt Csodaországban, mint Alice, és időn és téren át utazott, mint Meg Murry. Ahogy teltek-múltak az évek, Harper kávézókban ücsörgött, reptereken, pályaudvarokon és olyan helyeken járt, ahol sok ember megfordult, és belehallgatott a beszélgetéseikbe. Történeteiben továbbírta a párbeszédeiket, kiszínezte és különlegesen fejezte be őket. De legfőképpen ráébredt, hogy az írás gyógyír megsebzett szívére, és általa kiengedheti a felgyülemlett frusztrációját.

Az asztalnál újrajátszotta a nemrég lezajlott telefonbeszélgetést, azokkal a szavakkal, amiket mondani szeretett volna, de nem volt rá képes. Hadley viszont nagyon csípős nyelvű volt.

– Minden egyes szavaddal csak megalázol! – kiáltotta Hadley. – Többé már nem irányíthatsz! Nem tartod tiszteletben a magánszférámat, mindig veszekedsz, tiszteletlen vagy, és csak kritizálni tudsz. Nárcisztikus vagy! Mindent tönkreteszel.

Harper észre sem vette, hogy írás közben mosolyog. Hátradőlt, kezét a billentyűzeten nyugtatta, és szokás szerint mindent elsöprő megkönnyebbülést érzett. Ahogy lecsukta a laptop fedelét, a mosolya lehervadt az arcáról, és eltűnődött rajta, hogy vajon lesz-e valaha bátorsága ahhoz, hogy a valóságban is szembeszálljon az anyjával, és nem csak képzeletben.

Blake nem mosolygott rá Carsonra, amikor a lány visszatért a konyhába.

– Új barát?

– Igen – válaszolta Carson szándékosan hidegen, nem törődve a férfi vizslató tekintetével. – Fogd az italod, és menjünk ki a szabadba! Ezt a helyiséget felforgatta a Harper hurrikán – mondta körbenézve, és magában motyogva a fejét ingatta. – Nem tudom, ez az őrült lány mit forgat a fejében.

Kimentek a veranda árnyékos oldalára, ahol a tenger felől érkező fuvallat felkavarta a párás levegőt. Carson imádta a forróságot, a hidegtől viszont irtózott. Mint azok a halak, amelyek magukba szívják a napfényt, és szeretik a forróságot. Az egyik dolog, ami miatt kedvelte Blake-et, az a férfi természetszeretete volt. Mindketten szívesebben ültek kint a friss levegőn, mint a légkondicionált szobában. Carson kihúzta az egyik nagy, fonott fotelt, és egyik lábát maga alá húzva kecsesen belehuppant. Blake a lányé mellé tette a poharát, de egyelőre még nem ült le. Ott állt mellette, és aggodalom ült ki az arcára.

– Hogy érzed magad? – kérdezte óvatosan.

Carson a fotelen dobolt, és nagyon jól tudta, hogy a férfi arra akar kilyukadni, hogyan döntött az abortuszról. Tudta, hogy joga van tudni, és valamikor majd el is mondja neki, de még csak most hozta meg a döntést. Egyenesen a férfi szemébe nézett, úgy válaszolta: – Émelygősen – azzal feltette a napszemüvegét.

Blake mozdulatlanná vált, mintha egy pillanatra nem értette volna.

– Mármint hányingered van?

– Általában ezt értjük alatta. Hányingerem van, ezt szokták reggeli rosszullétnek hívni.

– Akkor… még megvan a baba?

– Úgy tűnik.

Carson látta, amint a férfi szemében megcsillan egy reménysugár, és megkönnyebbülés fut át az arcán, ahogy felfogja az információt. Carson levette a napszemüveget, és egyenesen a férfi szemébe nézett.

– Úgy döntöttem, megtartom.

Blake-et döntötték az érzelmek. Leejtette a laptop táskát, és odalépett, hogy átölelje.

– Carson, én…

Carson elhajolt előle, és védekezve maga elé tartotta a kezét.

– Állj! – Amikor a férfi leeresztette a kezét, idegesen folytatta: – Most nem akarok veled erről beszélni, jó?

Amikor a férfi ellépett tőle, egy pillanat alatt megpróbálta megnyugtatni szétcincált idegeit. Felpillantott, és látta, hogy Blake arcára zavarodottság ült ki, ő pedig olyan erősen szorította a szék karfáját, mint amennyire eltökélten ragaszkodott a függetlensége maradékához, majd folytatta: – Ezt nem miattad vagy miattunk teszem.

Blake ajkáról lefagyott a mosoly, de a remény még mindig ott csillogott a szemében.

– Rendben – bólintott. – Megértem, de attól még érdekelhet a dolog, ugye? Nem tudok nem törődni vele.

Carson leeresztette a vállát, és hálás volt neki, hogy nem akarja mindenáron elkötelezettségbe hajszolni. Bólintott, és még egy halvány mosoly is megjelent az arcán. Kicsit kínosan érezte magát, hogy ennyire keményen bánik vele.

– Persze – mondta, majd a férfi szemébe nézett, ami sötét volt, mint egy kút; vonzotta a mélysége. Hirtelen elmosolyodott. Eddig nem mosolygott rá, de most igen, és azonnal fellángoltak az elfojtott érzelmei. – Nem akarom ezt ismételgetni, de mindig ideges leszek, amikor erőlteted a dolgokat. Én is még csak most szokom hozzá a gondolathoz. Időre van szükségem, érted?

– Igen.

Carson mosolya fintorrá alakult.

– Nem akarom, hogy könyörögj, hogy menjek hozzád.

Amikor először beszélt Blake-nek a benne növekvő életről, a férfi megpróbálta rávenni, hogy költözzenek össze, és legyen a felesége. Carson azonnal menekülőre fogta, teljesen lebénult az elköteleződés gondolatától, és nem tudott mit kezdeni az ötlettel. Ott helyben szakítottak.

Blake karba tette a kezét, és összehúzta a szemét.

– Ki mondta, hogy el akarlak venni?

Carson gyanakodva nézett rá, majd elvigyorodott. A férfi leeresztette a karját.

– Oké, vissza akarlak kapni – vonta meg a vállát szemtelenül Blake. – Szeretlek, perelj be érte!

A lány elnevette magát, értékelte a férfi humorát és elszántságát, ráadásul az érzelmeit is viszonozta.

– Én is szeretlek, te is tudod. De ez nem azt jelenti, hogy férjhez akarok menni, legalábbis most még nem. Legyünk újra barátok, és majd meglátjuk, hova jutunk.

Blake sötét szeme felcsillant.

– Igen, legyünk barátok – mondta, és újra elmosolyodott, amitől gödröcskék jelentek meg az arcán. – Az jó kezdet.

– Blake…

A férfi elnevette magát. Annyira boldog volt az eseményék alakulásától, hogy nem lehetett semmivel sem elrontani a kedvét.

– Mi van Palackkal? – kérdezte Carson, visszakanyarodva az eredeti témájukhoz. – Vagy ez csak egy elterelő hadművelet volt, hogy megszabadulj Taylortól? Mert akkor működött.

– Szeretném azt hinni, hogy ennyire csalafinta vagyok. Tudnom kellett volna, hogy bármilyen témát azonnal felülír, ha szóba hozom Palackot.

– Ebben igazad van. Foglalj helyet – mutatott Carson egy székre maga mellett –, és meséld el, mi a helyzet!

Blake leült egy székre a lány mellé. Előrehajolt, és kezét az ölébe ejtette. Amikor megszólalt, átszellemülten beszélt. A szeme izgatottan csillogott.

– Megtudtam, hogy Palack olyan sokat javult, hogy a Mote cetkórháza azt javasolja, engedjék szabadon.

Carsonnak elakadt a szava.

– Ez nagyszerű! – kiáltotta, és felegyenesedett ültében. Ahogy izgatottságában előrehajolt, egymáshoz ért a térdük.

Blake egyetértően bólintott.

– A javulása már-már csodával határos. Ráadásul többen megjegyezték, hogy a látogatásod segítette át a nehezén.

Carson szíve nagyot dobbant a hír hallatán. Nagyon megindította, amikor meglátogatta Palackot a kórházban, és megerősítette közöttük a köteléket.

– És pontosan a kettőtök között lévő kötelék miatt aggódunk.

Carson fészkelődni kezdett.

– Elkezdtük vizsgálni, hogy mikor engedhetjük vissza a vadonba, de ez nagyon összetett feladat. Azért jöttem, hogy feltegyek pár kérdést. Nem fog soká tartani.

– Természetesen – válaszolta a lány, pedig különösnek tartotta, hogy a Nemzeti Éghajlati Adatközpontnak az ő válaszaira van szüksége. Észrevette, hogy Blake hangjából eltűnt az a hivatalos hangnem, ahogy akkor beszélt vele, amikor megtudta, hogy a lány egy delfint édesgetett a mólóhoz. Blake akkor úgy érezte, elárulták, és Carson nagyon nehezen nyerte el a bocsánatát. – Amilyen módon csak tudok, segítek.

– Jó, akkor lássunk neki!

Azzal a férfi papírokat vett elő a táskájából.

– Egy cetféle szabadba való visszaengedése előtt a Nemzeti Tengeri Halászati Szolgálat alapos vizsgálatot ír elő. Ez az eset leírását, a fejlődési, a viselkedési és természetesen az orvosi adatokat is magában foglalja. Mostanra már lefolytatták az orvosi vizsgálatokat, és minden rendben: ez a jó hír. A viselkedése is megfelelő, mivel nem vesztette el azt a képességét, hogy saját maga vadásszon. Azt is tudjuk, hogy képes felismerni a ragadozókat, hiszen elkergette tőled a cápát, hogy megmentse az életed.

A nyár elején Carsont szörfözés közben megtámadta egy cápa, de Palack odaúszott, és megmentette, így kezdődött kettejük különleges kapcsolata. Carson azóta is leírhatatlan hálát érzett a delfin iránt.

– Viszont innentől problémás a történet. Ideális esetben a cetfélét a rehabilitációt követően visszaengedik a lakóhelyére, ugyanabba a környezetbe, ami azonos genetikai állománnyal és szociális felépítéssel rendelkezik. Sajnos még mindig nincs arra bizonyíték, hogy Palack az öbölben lakó delfinkolóniához tartozna. Nem találtunk azonosítható fotót róla az adatbázisomban. Pedig elhiheted, sokáig kerestük.

Carsonnak összeszorult a gyomra.

– A kórház nem talált semmilyen azonosítót rajta – folytatta Blake, majd sóhajtva hátradőlt, és hagyta, hogy a kezében lévő papírok leessenek a földre. A mozdulat mélységes lemondásról árulkodott. – A lényeg az, hogy azonosító nélkül valószínűleg nem engedik szabadon Palackot az öbölben.

Carson elszomorodott. Egyikük sem tehet semmit. Hirtelen melege lett, és az izzadság végigfojt az arcán, egy mozdulattal letörölte. Blake-et viszont mintha nem zavarta volna a forróság.

– Még nem adtam fel a reményt.

A lány újra meglátta a férfi szemében az eltökéltséget, ami azt a tengerbiológust jellemezte, akibe beleszeretett.

– Én sem. Hogyan segíthetek?

– Az az érzésem, hogy az öböl populációjába tartozik. A hozzád való kötődése ellenére, amire még később visszatérünk, tovább maradt a közösségben, mint ha csak a vándorlása során vetődött volna ide.

– De megsérült.

– Igen, de nem súlyosan. Legalábbis akkor még nem. A farkából csak egy kisebb darabot haraptak ki. Ettől még tudott vadászni, és megszerezte a táplálékát. A legtöbb delfin jól viseli ezeket az apró sérüléseket – válaszolt a férfi, és áthelyezte a testsúlyát. Egyre jobban belemelegedett a témába. – Találnom kell egy testi jellemzőt, mondjuk egy sérülést, amit a baleset előtt szenvedett el, amire rákereshetek az adatbázisban. Erről be tudnám azonosítani. Már csak ennyi esélyünk maradt. Esetleg neked van valami ötleted?

Carson eltűnődve legyezőt hajtogatott az egyik asztalon lévő újságból. Legyezgetni kezdte magát, és kifújta a levegőt.

– Ahelyett, hogy a memóriámra hagyatkoznánk, esetleg használhatnánk azt a rengeteg fotót, amit a nyár folyamán az öbölben készítettem róla.

– Mint egy kisbabáról? – kuncogott Blake.

– Hé, fotós vagyok! Ezzel foglalkozom – nevetett Carson. – Át szeretnéd nézni őket?

– Igen.

– Letöltöttem őket a számítógépemre. Gyere! – A lány felállt, majd végigment a konyhán, közben végig magán érezte a férfi tekintetét.

Mihelyt beértek a szobába, Blake azonnal a számítógép mellé telepedett.

– Hol vannak azok a fotók? – kérdezte határozottan, majd munkára készen kinyitotta a mappáját.

Fél órával később Blake az asztalnak dőlt, teste olyan közel volt a lányéhoz, hogy gyakran egymáshoz értek, amikor valamire rámutatott a képernyőn. Ahogy telt-múlt az idő, Carson már nagyon nehezen tudott a képekre figyelni, annyira izzott körülöttük a levegő. Mindig is nagyon erős volt a fizikai vonzalom kettejük között.

– Ez a lehető legjobb közeli róla – mondta, amikor egy olyan fotót mutatott Blake-nek, amelyen Palack egyenesen a kamerába néz. – Látod azt a sebhelyet az orra tövénél? Eddig erre nem gondoltam, de ott van minden fotón. Ez egy meghatározó ismertetőjegy. Ez jó lesz?

– Kezdetnek megteszi – jelentette ki Blake felegyenesedve, majd kinyújtózott. – Csak azt nem tudom, hány olyan képünk van, amin látszik egy ilyen kis heg az orron.

Carson lemondóan sóhajtott.

– Hol keressünk még a testén?

– Ez a probléma. A hátúszó barázdái olyanok, mint az ujjlenyomat. Elsődlegesen ezek alapján azonosítjuk be a delfineket a fotókon. Sajnos azok a hátúszófotók, amikét Palackról mutattál, nem szerepelnek az adatbázisban. A hátuszonyát ráadásul megsértette a horgászzsinór. A csúcsát le is vágta. Nem nagy a sérülés, de olyan, mintha az ujjlenyomat sérülne.

– És a farokúszó?

– A cápaharapást már dokumentáltuk – rázta meg a fejét a férfi. – Olyan jegyre lenne szükség, ami már a cápatámadás előtt is megvolt.

Carson erre felállt.

– Várj csak! Talán lesz itt valami, ami segíthet.

Számtalan képet nézett át a fényképezőgépén.

– Készítettem róla fotókat, amikor Floridában jártunk.

– Az nem lesz jó. Olyan képre van szükségem, ami azelőtt készült, hogy találkoztatok.

– Tudom, tudom, de várj csak! – Carson tudta, mit keres. Hirtelen megdermedt. – Megvan!

Blake közelebb hajolt, hogy megnézze a fotót, ami Palackot ábrázolta, amint éppen a vízbe ugrik, a farokúszója pedig magasan a levegőben van.

– Láttam már a sérült uszonyát.

– Ne az uszonya bal oldalát nézd, hanem a jobbat!

Carson megvárta, amíg Blake áttanulmányozza a képet, közben érezte, ahogy a férfi mellkasa a hátához nyomódik.

– Ott! Látod azt a kicsi lyukat? – mutatott a képre.

A férfi még jobban felnagyította a képet.

– Azt az aprót, ami csak akkora, mint egy tízcentes?

– Pontosan. Amikor nyáron a fotókat készítettem az öbölben, akkor csak a szemére és az arckifejezésére fókuszáltam. Mint ahogy egy anya is teszi a gyermekével. De ezeket – mutatott Carson a kamerán levő képekre – azért készítettem, hogy a sérüléseit örökítsem meg. Úgy gondoltam, fontos lehet, hogy nyomon kövessük a gyógyulását. Ekkor vettem észre azt az apró lyukat a farka jobb oldalán. Érdekesnek találtam, hogy ennyire kerek, mintha egy lyukasztóval ütötték volna. Ez már akkor is megvolt, mielőtt a kórházba került. Ez nem egy normál heg, ugye?

– Nem – mondta Blake megfontoltan, miközben még mindig a képet tanulmányozta. – Egy kerek lyuk nem természetes, ellentétben a rovátkákkal vagy karcolásnyomokkal, amiket a többi delfin ejt rajtuk. Azok nem lennének felismerhetőek.

Carson az ajkát rágta.

– Vannak farokúszók az adatbázisotokban?

Blake letette a kamerát, és a lány szemébe nézett, arcuk majdnem összeért. A férfi elmosolyodott.

– Igen, vannak.

Carson megkönnyebbülten sóhajtott.

– Hál’ istennek.

Blake felegyenesedett, és karba tette a kezét.

– De még mindig van egy kérdés, amivel foglalkoznunk kell.

Carson a férfira meredt.

– Mi lenne az?

– Te.

Carsont szíven ütötték a szavak.

– Ezt hogy érted?

Blake egyenesen a lány szemébe nézett.

– A szabadon engedés egyik kulcsfeltétele, hogyan viselkedik a delfin, és hogy biztosan tudjuk, az állat nem fog élelmet elfogadni az emberektől – nézett engesztelhetetlenül a lányra. – Ezzel kapcsolatban pedig mindketten tudjuk, mi a helyzet.

Carson visszanézett rá. Blake feszengett, nem akart olyat mondani, amivel megbánthatja. A hangja ellágyult.

– Ha úgy nézzük, a te tetteid miatt kérdéses, hogy Palack túlél-e a vadonban.

Carsont elöntötte a bűntudat, és csak nehezen tudta visszatartani a könnyeit. Majdnem összetört attól a tudattól, hogy nemcsak Palack sérüléseiről tehet, hanem lehet, hogy miatta nem engedik vissza a vadvízbe.

– De – folytatta Blake, amitől Carson előtt megcsillant egy reménysugár – létezik egy olyan lehetőség, amit feltételes szabadon engedésnek nevezünk.

– Mik a feltételek?

Blake újra elővette a mappáját, és átnézte a benne lévő papírokat. Amikor megtalálta az idevonatkozó passzust, hangosan felolvasta:

– „Az emberekhez való kötődés a vadonban megszűnt” –csukta be a mappát Blake.

Carson ránézett. Egy olyan elkötelezett hivatalnokot látott, aki betartja a szabályokat, és kizárólag a delfin érdekeit tartja szem előtt. De együttérzés is sugárzott a tekintetéből.

– Biztosítani tudsz engem afelől, meg tudod nekem ígérni, hogy nem lépsz többé kapcsolatba a nyilvántartásunkban 1107-es számon regisztrált delfinnel?

Carson válaszul bólintott. Blake a szemébe nézett, és felemelte a kezét, ujjain számolva a feltételeket.

– Először is, nem csalogatod a mólóhoz. Nem eteted. Nem fütyülsz neki, nem hívod. Semmilyen úton-módon és formában nem hívod magadhoz. És megígéred, hogy hagyod, hogy a szó szoros értelmében vadállatként éljen.

Amikor befejezte, Blake letette a kezét.

– Igen.

– Akkor elképzelhető, hogy az 1107-es számú delfint feltételesen szabadon engedik. – Blake arckifejezése komolyra változott. – De ahhoz már elég jól ismersz, hogy tudd, nem kivételezek senkivel. Ha Palack mégis idejár a mólóhoz, vagy ha úgy viselkedik, ami arra utal, hogy ragaszkodik hozzád, akkor javasolni fogom a befogását.

– És akkor mi történik?

– Az a delfin akkori egészségi állapotától függ majd. Ha nem érzi jól magát a szabadon engedése után, ha nem vadászik, vagy nem lesz része az itteni közösségnek, akkor visszakerül rehabilitációra. Akkor pedig majd eldöntik, hogy elhelyezik egy intézményben, vagy elaltatják.

Az elaltatás lehetőségétől Carsonnak megremegett a térde.

– A kötelék kétoldalú. Arról is meg kell győződnünk, hogy Palack is le tud rólad mondani.

Carson elfordította a tekintetét, és eszébe jutott, hogy mennyire boldog volt a delfin, amikor a Mote kórházában újra találkozott vele.

– Talán ezt nem kellene megkockáztatni, és nem itt az öbölben kellene szabadon engedni. Vagy ha a kutatóközpontban marad, akkor biztonságban lesz.

– Ez nem így működik. Az elsődleges cél mindig az, hogy a delfint visszaengedjék a vadonba. Palack még fiatal, és a legjobb korban van a szaporodáshoz – mondta Blake, és elmosolyodott. – De azt meg kell mondanom, hogy azok után, amiket elmondtál, biztos vagyok benne, hogy az ő érdekeit fogod szem előtt tartani. Én azt fogom javasolni, hogy az öbölben engedjék el.

Ennek hallatára Carson engedett a kísértésnek, és a férfi nyakába ugrott.

– Köszönöm, Blake.

Egyikük sem bújt ki az ölelésből, élvezték egymás közelségét, amit oly sokáig nélkülöztek. Mindig ez történt, ha együtt voltak. Szikrázott körülöttük a levegő, ha egymáshoz értek. Először Carson bújt ki az ölelésből, és lassan arrébb lépett. Megtántorodott, mert hirtelen megszédült. Blake azonnal odaugrott, hogy segítsen neki.

– Jól vagy?

– Igen, csak megszédültem. A hormonok.

– Voltál már orvosnál?

– Már kértem időpontot, és a jövő hétre kaptam.

– Lehet… mármint, esetleg elvihetlek?

Carson elbizonytalanodott. Ez nagy lépés. Azt jelentené, hogy nem egyedül várja a babát. A férfi szemébe nézett, érezte óvó kezét.

– Igen, az jó lenne.

5. fejezet

Másnap reggel Dora a vasalódeszka előtt állt, és az egyik ruhát vasalta a kettő közül, amelyeket megfelelőnek talált az alkalomhoz. Tizenöt év óta nem volt állásinterjún. Csak az új csipkés melltartója és a bugyija volt rajta. Devlin hálószobájának verandára vezető tolóajtaja előtt állt. Az óriási szobához egy kis, zárt belső udvar csatlakozott, ahonnan gyönyörű kilátás nyílt az óceánra. Az ajtó tárva-nyitva állt, hogy a tenger felől érkező szellő átjárhassa a szobát.

– Na, ezt nevezem én kilátásnak! – érkezett Devlin bókja a háta mögül.

Dora rosszalló pillantást vetett rá, hiszen pontosan tudta, mire is gondolt. A férfi a hatalmas, dupla ágyon feküdt anyaszült meztelenül, ott, ahol az előbb szeretkeztek. Egyik lábát felhúzta, a másikat pedig lelógatta az ágy oldalán. Dorát nem érdekelte, hogy Dev már kezdett pocakot ereszteni, és negyvenévesen nem volt olyan feszes a teste, mint tizenhét éves korában, amikor együtt jártak. Mindketten másnál kötöttek ki, de végül visszataláltak egymáshoz. Vele ellentétben a férfi nem volt szégyenlős, és jól érezte magát a bőrében.

Ő viszont mindig is küszködött a súlyával, különösen deréktájon. Az anyja alkatát örökölte, és sokszor mérgelődött, hogy miért nem a Muirok magas, karcsú alakjával áldotta meg a sors, mint Carsont vagy Harpert. Utálta az evolúció azon átkát is, hogy a szaporodás miatt a nők extra zsírpárnákat kaptak a csípőjükre. Mióta elkezdett edzésszerűen sétálni, sikerült megszabadulnia az úszógumijától, és nemcsak jobb formában volt, de jobban is érezte magát. Az, hogy szinte meztelenül mutatkozott a férfi előtt, máris óriási magabiztosságra vallott részéről. Visszatért a vasaláshoz.

– Te aztán nagy kujon vagy!

Devlin torokhangon felkacagott, amire Dora is elmosolyodott. Még nevetni is déli akcentusban nevetett.

– Édesem, az elmúlt órát azzal töltöttem, hogy bebizonyítsam ezt neked.

Dora elpirult.

– Nincs annál szebb látvány, mint amikor egy nő vasal, talán csak az, ha főz.

Az asszony megnyomta a gőzölő gombját a vasalón.

– El sem hiszem, hogy ezt mondod.

– Miért? Ez az igazság, kösd fel a kötényed, és te is meglátod.

– Maradj csöndben, nevetséges vagy – mondta Dora felháborodást színlelve. – Tudod, hogy indulnom kell. Késésben vagyok, mert feltartottál.

Felemelte a fehér hímzéssel ellátott világoskék ruhát, és tanulmányozni kezdte.

– Szerinted melyik lesz jobb az interjúra? Ez vagy a másik? – mutatta fel egy perc múlva a csokoládébarna összeállítást.

– Nekem az teszik a legjobban, ha nincs rajtad semmi.

– Vedd egy kicsit komolyabban! Jól kell kinéznem. Nagyon jól. Szükségem van erre a munkára.

A férfi lemondóan sóhajtott, és abbahagyta a viccelődést.

– Melyik munka is ez?

Dora nagyot sóhajtott, egyszer már korábban megpróbálta türelmesen elmagyarázni. Egy helyi ruhaboltról volt szó, de amikor ideért a mesélésben, a férfi belecsókolt a nyakába.

– Nem emlékszel? Meséltem, hogy állásinterjúra hívtak egy ruhaboltba egy charlestoni bevásárlóközpontban; nagyon közel lenne. Amúgy sem akarok bejárni a városba állást keresni.

– Egy ruhaboltba? Mennyit fizetnek?

Dora vállat vont.

– Normális bért adnak.

Amikor a férfi kétkedve nézett rá, így folytatta:

– Minimálbért fizetnek, de kedvezményt kapok a ruhák árából.

– Aha! Miért nem dolgozol nekem? – kérdezte Devlin, miközben magára vette a köntösét.

A férfi saját ingatlanirodát vezetett a szigeten. Az elmúlt húsz évben nagyon jól ment az üzlet, de a legtöbb ingatlanoshoz hasonlóan a visszaesést ő is megérezte. A piac csak most kezdett helyreállni.

– És mi lenne a dolgom?

– Legyél az asszisztensem.

– Én ehhez nem értek, se a számítógéphez, se a faxhoz. És amúgy is van már egy recepciósod.

– Abban kellene segítség, hogy megtaláljam az eladásra szánt házakat. Te lennél a jobbkezem. Nagyon jó szemed van az ingatlanokhoz. Érzéked van hozzá. Ráadásul részt vehetnél egy tanfolyamon, és utána kiválthatnád az ingatlanközvetítői engedélyt.

Ez nagyon csábítóan hangzott. Már kipofoztak együtt egy kedves kis házat a szigeten. De hogy Devlin legyen a munkaadója, miközben vele jár, az már más tészta volt.

– Nem.

– Csak hallgass meg! Emlékezz csak vissza, hogy milyen jól dolgoztunk együtt azon a házon. Nagyon szépen összeállt. Te nem élvezted a munkát velem? – kérdezte a férfi, és amikor a nő bólintott, szélesen elmosolyodott. – Nekem is úgy tűnt. Jók a megérzéseid a házakkal kapcsolatban, Dora. Ezt nem tanítják az iskolában. Vagy megvan valakiben, vagy nincs.

– Nem.

– Jól megfizetnélek, vagy legalábbis jobban, mint a minimálbér.

Dora odalépett hozzá, és megcsókolta.

– Köszönöm, tényleg nagylelkű az ajánlat, de ennek ellenére nemet mondok rá.

– De miért? Szereted az ingatlanokat.

– Ez így igaz.

– Miért fogadnád el a minimálbéres munkát, amikor én jobbat ajánlok neked?

– Azért, mert nincs igazán szükséged rám, és – hangsúlyozta, hogy rögtön rövidre zárja a vitát – saját magám akarok állást szerezni, nem pedig úgy, hogy valaki csak úgy felkínál egyet. Most nem így akarom. Ez nagyon fontos nekem, kérlek, próbáld megérteni.

A férfi bozontos hajával és ragyogó kék szemével úgy nézett ki, mint egy dacos gyerek.

– Soha nem beszéltél arról, hogy eladó szeretnél lenni.

– Mert valójában nem akarok az lenni.

– Akkor miért?

– Az igazat megvallva, azért, mert nincsen diplomám, nem tudok gépelni, nem értek a számítógéphez, nincsen semmilyen végzettségem. Eddig főleg önkéntes munkát végeztem. Szóval, mit is mondhatnék? Megláttam a hirdetést az újságban: vagy ez maradt, vagy pedig egy gyorséttermi munka.

– Akkor menj vissza tanulni. Hova a nagy sietség?

– A fiamnak kell iskolába járnia, nem nekem. Nemsokára kezdődik a magániskola, és nagyon jól tudod, hogy a házunkat még nem sikerült eladni. Egy árva ajánlatot sem kaptunk, még olyat sem, ami nagyon alacsony lett volna. Úgyhogy be kell osztanom a pénzt. Kapok gyerektartást és asszonytartást is, de nem eleget ahhoz, hogy álljam ezeket a költségeket. Ha azt akarom, hogy Nate a magániskolába járjon, ahhoz nekem is hozzá kell járulnom. Ez ennyire egyszerű, és így is van jól. Már nagyon várom, hogy újra munkába álljak. Hogy legyen valami keresetem. Legalább én fizetném a társadalombiztosítást. Ettől önállónak érezném magam.

Devlin megvakarta az állát, de nem válaszolt. Dora felemelte a barna ruhát, majd újra feltette a kérdést:

– Melyik áll jobban?

– A kék, az kiemeli a szemedet.

– De abban nem nagy a fenekem?

– Kedvesem, ne akard, hogy erre válaszoljak!

Dora behúzta a hasát, és azt kívánta, bárcsak tegnap este kihagyta volna a kukoricakását. Belebújt a ruhába, nagy nehezen fölhúzta a derekáig. Feszült a fenekén, de még pont jó volt.

– Ezt Harper ajánlotta nekem, ő mindig elegáns, komoly darabokat választ. Szerinted nem túl egyszerű? Bárcsak lenne valami fodor vagy díszítés rajta! – sóhajtotta, majd Devlinhez lépett: – Fölhúznád a cipzárt?

Devlin engedelmeskedett. Olyanok, mint egy házaspár, gondolta Dora, ahogy a férfi fölhúzta az apró cipzárt. Csak jobban működött a kapcsolatuk. Akkor jött és ment a férfi házában, amikor csak akart, bár valószínűleg ennek vége szakad, amikor Natetel kiköltöznek Sea Breeze-ből, hiszen nem lesznek ott a nagynénjei vagy a dédanyja, akik bármikor vigyáznának rá. Devlin feleségül akarta venni, de Dora egész életében az anyja és a férje rendelkezésére állt, úgyhogy most örült a szabadságnak. Ezt viszont nem merte megmondani neki.

– Hogy van Carson? – kérdezte Devlin.

Már elmesélte neki, hogy a testvére megtartja a babát. Annyira jellemző volt a férfira, hogy mindenkivel törődött. Gyerekkoruk óta együtt szörföztek Carsonnal, és Dora titokban meg volt róla győződve, hogy a húgának tetszett a fiú, amikor még jóképű szörfös volt, a helyi banda vezetője. Carson persze tagadta.

– Jól, nagyon jól.

– Együtt láttam Blake-kel. Újra együtt járnak?

– Rhett és Scarlett? Erről még nem született ítélet. Elég sokat találkoznak Palack miatt, legalábbis ez az ürügyük. Persze senkit sem vernek át. De ismered Carsont: ha valaki túlságosan közel kerül hozzá, pánikba esik.

– Mindig is mondtam, hogy azt a halat nehéz kifogni a tengerből.

Dora kuncogva rendezte el szőke tincseit. Magában igazat adott a férfinak: Carson gyakran elmenekült a kapcsolataiból.

– Szerintem az egyetlen oka, hogy még nem rohant vissza Los Angelesbe, az, hogy nem engedheti meg magának – sóhajtotta. – Többet ugrál, mint egy zabolátlan ló.

Devlin elnevette magát.

– Te is ilyen vagy, amikor megemlítem neked a házasságot.

Dora felhorkant, és leintette a férfit.

– A kettő egyáltalán nem ugyanaz. Szerintem jót tesz neki, hogy itt ragadt. Kénytelen megbirkózni a problémáival ahelyett, hogy elmenekülne előlük vagy a férfi elől.

– Blake rendes srác – jelentette ki Devlin, majd odament a bárpulthoz, és öntött magának egy pohár ásványvizet. Dora örömmel konstatálta, hogy már nem iszik annyi alkoholt. – De ha már a férfiaknál tartunk, nem azt mondtad, hogy jött valami srác Floridából, hogy meglátogassa Carsont, amitől a barátunk teljesen kiakadt?

Dora letette a hajkeféjét, a szeme izgatottan csillogott.

– Nagyi mindent elmesélt. Óriási félreértés volt az egész. Szerinte ez a Taylor nagyon jóképű, de csak barátok Carsonnal. Még Floridából ismeri. Bár – csillant meg Dora szeme – kiderült, hogy Harper nagyon érdeklődik utána.

– Harper? – kétkedett Devlin. – A mi Harperünk? Pedig annyi időre sem dugja ki a fejét a számítógép mögül, hogy egy fiút is észrevegyen. Azt hittem, hogy végül majd összejön egy online arccal… hogy is hívják azokat? Animaikonoknak?

– Avatarnak – válaszolta Dora, aki Nate miatt járatos volt a témában. – Miről beszélsz? A mi Harperünk nagyon is érdeklődik a hús-vér férfiak iránt, és azok is iránta. Csak eddig nem találta meg az igazit. Azt mondja, arra vár, hogy az igaz szerelem bekopogtasson az ajtón. És úgy tűnik, ennek a Taylor fickónak a képében ez meg is történt. Lehet, hogy szerelem első látásra.

Devlint mulattatta ez a gondolat, és közelebb lépett az asszonyhoz.

– Nem hittem volna, hogy ő „szerelem első látásra” típus. Sokkal inkább olyan lánynak tűnik, aki mérlegeli egy fiú jó és rossz tulajdonságait.

– A mi kedves kis akadémikusunk zugromantikus. Ugye milyen érdekes? És ráadásul nem is ül annyit a számítógép előtt, mint amikor megérkezett. Sok időt tölt a kertben, imádja. És még arra is megkért, hogy tanítsam meg főzni. Szegénykém még azt sem tudja, hogyan kell vizet forralni – mondta Dora, majd oldalba bökte Devlint. – Biztos most is ott áll kötényben a tűzhely előtt, kevergeti a fazékban a levest, és zöldséget aprít bele. Lehet, hogy féltékenynek kellene rá lennem?

Devlin elnevette magát, és átölelte az asszonyt, kezét kerekded hátsóján nyugtatva.

– Lehetnél, ha egy kicsit kerekebb lenne.

Dora felnevetett, majd megcsókolta a férfit. Elámult rajta, hogy mennyire tudja érzékeltetni vele, hogy milyen gyönyörűnek látja.

– Tudod – suttogta Dev a fülébe –, ahogy megláttalak, azonnal beléd szerettem.

– De még csak tizenhárom éves voltam. Mit tudtál te akkor az igaz szerelemről?

– Ugyan már, asszony! Nem arról beszélek, amikor tizenhárom évesen először találkoztunk, hanem amikor júniusban a Middle Streeten sétáltál. Kipirult az arcod, és agyonizzadtad a pólódat.

Dora nagyot nevetett, és lefejtette magáról a férfi simogató kezét.

– Te pernahajder! Alig kaptam levegőt, majd meghaltam a forróságtól és a szégyentől, hogy tizenöt év után így látsz újra.

– Én viszont soha nem láttam nálad gyönyörűbbet. Ahogy mondtam, ott helyben újra beléd szerettem.

Dora ennek hallatán teljesen ellágyult, és gyengéden kisimított egy hajtincset a férfi homlokából.

– Te aztán el tudod csavarni egy lány fejét.

Devlin újra átölelte.

– Milyen kár, hogy már felöltöztél – suttogta a fülébe.

Dora az órára pillantott, majd elmosolyodott, ahogy a cipzárja szép lassan elindult lefelé.

Nagyi a mólón állt, és mint mostanában oly gyakran, a gondolataiba merült. Bár kora reggelre járt, az idő mégis meleg volt, lehetett tudni, aznap is forróság vár rájuk. Általában nem roskadt magába, és nem hagyta, hogy a napok tétlenül múljanak. Voltak barátai, hobbijai, és sok minden érdekelte. Ennek ellenére most itt állt, és céltalanul peregtek a percek. Teljesen elveszettnek érezte magát Lucille nélkül.

Még akkor alkalmazta, amikor Charlestonban az East Bay-en laktak a férjével friss házasokként. Együtt öregedtek meg. Lucille-ból az évek során a társalkodója és bizalmasa lett, a legjobb barátja. Ő segítette át a fia és a férje halála utáni nehéz időszakon. Mellette állt, és rávette, hogy egyen, kijárjon a házból, és nagyokat sétáljon. Egyik napról a másikra megváltozott a kapcsolatuk természete. Marietta semmit sem titkolt el előle. Olyanok voltak, mint a borsó meg a héja. Edwarddal és Parkerrel ellentétben Lucille a mindennapjai része volt. Minden egyes kérdést megbeszéltek, ami az unokáival, a házzal, az étkezésekkel vagy a kerttel kapcsolatban felmerült. Minden egyes döntést, a nagyobb dolgoktól kezdve, mint például hogy az unokáit idecsalogatja a nyárra, az apróságokig, hogy mit nézzenek a tévében, Lucille-lal beszélt meg, általában kártyázás közben.

Most pedig Lucille nincs többé. Nagyi élete kizökkent a rendes kerékvágásból. Azt sejtette korábban is, hogy meg fogja gyászolni, de nem hitte volna, hogy ennyire hiányozni fog neki napközben. Minden apró dolog mögött, amit természetesnek vett, Lucille állt. Nélküle szinte levegőt sem tudott venni. Tudta, hogy az unokái aggódnak miatta. Nagyon kedvesek voltak, hogy előző este kártyázni invitálták vacsora után. Hálásan megsimogatta a karjukat, és tulajdonképpen jól is érezte magát. De mostanság semmi sem tudta kimozdítani a letargiából. Vajon ez a depresszió? – tűnődött.

– Marietta! – Egy kiáltás zökkentette ki a töprengéséből.

A hang felé fordult. A közeli stégen a szomszédja, Girard Bellows, vagy ahogy a barátai hívták, Gerry állt, és éppen egy kis csónakba pakolt. Amikor befejezte, barátságosan odaintett. Magas, vékony alakja műszálas horgásznadrágja és agyonfoltozott inge ellenére elegáns benyomást keltett. Marietta elmosolyodott, a szomszédja mindig is jóképű volt, különösen, amikor még a haja fekete volt, az övé pedig aranyszőke. Nagyi visszaintegetett.

– Hogy vagy? – kiáltotta Gerry.

– Köszönöm, jól! – válaszolt nagyi szívélyesen.

Girard jelezte, hogy várjon egy percet. Marietta bólintott, majd kíváncsian figyelte, ahogy a férfi bemászik a csónakba, bekapcsolja a motort, és odahajózik a stég alsó részéhez. Nagyi a stég felső részén, a korláthoz dőlve nézte, ahogy a férfi a korát meghazudtoló kecsességgel kiugrik, és kiköti a hajóját, majd szélesen elmosolyodik. Harvard feliratú baseballsapkát viselt, ami kiemelte napbarnította bőrét. Még mindig annyira fiatalosan mozgott, mint ötven évvel ezelőtt, amikor még együtt horgásztak.

– Az mégsem illik, hogy egy hölgy kiabáljon – mondta Girard, ahogy közeledett. Levette a napszemüvegét, és láthatóvá vált világoskék szeme.

Girard Bellowson nem fogott az idő, gondolta nagyi. Mindig is vonzónak találta a szomszédját, de mivel férjnél volt, soha nem gondolt többre. A férfi valahonnan északkeletről, egy gazdag családból származott, és a génjeiben hordozhatta veleszületett eleganciáját. Szerette azzal ugratni Mariettát, hogy az ősei, akik a Mayflowerrel érkeztek, sokkal régebb óta éltek a keleti parton, mint az asszony felmenői Charlestonban. Ekkor húzta elő nagyi az aduászt: a kalóz őseit. Senki sem tudja, hogy az Úriember kalóz[2] mikor lépett először e földre. Évekig ugratták egymást ezekkel a történetekkel. Nagyi elmosolyodott a gondolatra.

Fiatal korukban egyikőjük sem lakott egész évben a szigeten. A helyi párok néha összejártak hétvégenként, amikor a főszezonban visszatértek a szigetre a családjukkal. Bellowsékat soha nem látták vendégül a charlestoni Muir-házban, ahogy ők sem jártak náluk Connecticutban. Később mind a két család ide vonult vissza nyugdíjas éveikre. Amióta Edward meghalt, akit hamarosan Girard felesége, Evelyn is követett, Marietta csak ritkán találkozott a szomszédjával.

A dédunokája miatt találkoztak újra kora nyáron, amikor a fiú horgászleckéket akart venni. Nate észrevette, hogy az idősebb férfi horgászik a stégjén, és valahogy megtalálta a módját, hogy a segítségét kérje. Girard kevés dolgot szeretett jobban, mint horgászni, így azonnal tanítani kezdte a fiút, aki nagyon szorgalmas tanítványnak bizonyult. Nate Bellows bácsinak hívta, gondolta nevetve nagyi. Palack balesete után nem horgásztak többé együtt.

– Régóta nem láttalak itt – mondta Girard.

Marietta megrázta a fejét.

– El voltam foglalva. Lucille meghalt.

Girard arcáról lefagyott a mosoly, és azonnal együttérzéséről biztosította. Marietta megköszönte.

– A dédunokád, Nate kedves fiú. Nagyon szeret horgászni.

– Nagyon kedves volt tőled, hogy tanítottad.

– Hazautazott már?

– Nem, még itt van.

– Igazán? Nem láttam mostanában a stégen, és nem is kért tőlem tanácsokat. Nagyon eltökélt kisfiú.

– Nate nem nyúlt a horgászbotjához a delfin balesete óta.

– Ó, igen, az sajnálatos eset volt.

– Valóban.

– A delfin túlélte?

– Igen. Palackot a Mote cetkórházába vitték. Gaillard szállította a gépével Floridába, máskülönben szerintem nem élte volna túl.

– Rendes volt tőle.

Marietta bólintott.

– Nos, mondd meg Nate-nek, hogy bármikor szívesen látom!

– Ez nagyon kedves tőled.

Girard a vízen ringatózó csónakra nézett.

– Ha jól emlékszem, régebben te is nagyon jó horgász voltál.

– Még mindig az vagyok. A horgászat olyan, mint a biciklizés, ha egyszer megtanultad, nem lehet elfelejteni.

A férfi a nőre nézett, és elmosolyodott.

– Tényleg így van? – tette karba Girard a kezét. – Akkor miért nem megyünk el valamikor közösen horgászni?

Nagyi meglepődött a hirtelen meghíváson. Hevesebben vert a szíve. Horgászni… Micsoda gondolat! Nagyon elfoglalt. Egy csomó dolga van. Nem dobhat el mindent, és nem ugorhat csak úgy be egy hajóba. Éppen el akarta utasítani az ajánlatot, amikor meghallotta egy halászsas vijjogását. Soha nem tudott ellenállni a sasok hívó szavának, és amikor tekintetét az égre emelte, meglátta a gyönyörű, fekete szárnyú ragadozót az öböl felett körözni. Girard is a csodás látványt nézte.

– A nagy sas is éppen halászik – mondta, miközben szemellenzőnek használva a kezét, követte a madár röptét. – Ők a legjobb halászok a világon.

– Mindig is imádtam halászsasokat. A területükön halásznak, és egy életre választanak párt. Ez teszi őket olyan nemes állatokká.

– Tényleg azok – mondta a férfi, és egy kis szigetre mutatott. – Építettem arra a kis szigetre egy fészkelőhelyet. Ugyanaz a pár tért oda vissza nagyjából tíz évig, már fiókáik is vannak.

– Az te voltál? – nézett nagyi újdonsült érdeklődéssel Girardra.

– Igen, én.

– Évekig tanakodtam azon, hogy vajon ki lehetett. Imádom figyelni a fészket, és hogy a pár minden februárban visszatér, majd fiókát nevel, most is már készek kirepülni. És ezért neked kell köszönetet mondanom.

– Én is attól tartok.

Eszébe jutott, hogy Girard mennyire szereti a természetet. Ezt már akkor nagyra értékelte, amikor egy környezetvédelmi szervezet tagjaként segített Girard családjának természetvédelmi területté nyilvánítani kiterjedt birtokaikat. Sok gazdag északi családhoz hasonlóan, nekik is volt egy óriási ültetvényük, amin vadászni szoktak. Dél-Karolina több ezer hold természetvédelmi területtel gazdagodott. Ez volt a legjelentősebb eredménye, amit a szervezet tagjaként elért.

Marietta megfordult, és a mellette álló, jóképű férfi arcát tanulmányozta. Átgondolta a meghívást.

– Akár horgászni is elmehetek. Mikorra gondoltál?

– Mi lenne, ha most mennénk? Nem lesz több ilyen jó alkalom.

– Most? Hogy tehetném? Hoznom kell a horgászbotot, a naptejet…

– Ezek csak kifogások. Nálam van minden.

Marietta erre nem tudott mit felelni. Az igazat megvallva, jelen pillanatban a házban senkinek nem volt rá szüksége. Csak céltalanul bolyongott, és mindössze egy kis bátorításra volt szüksége. Lucille halála óta most érezte először, hogy valami felcsigázza. Vajon a halászsas vijjogása őket hívta a tengerre? Mélyet sóhajtott, majd elnevette magát, ami úgy hangzott, mintha válaszolna a halászsas hívására.

– Miért is ne?

6. fejezet

Augusztusban tombolt a kánikula. A tengerpartok egész hétvégén tömve voltak nyaralókkal. Még vasárnap reggel is úgy tűnt, hogy a templom helyett inkább a víz mellett imádkoznak. Mindenki megpróbálta kihasználni az iskola kezdése előtti utolsó pár napot.

Hétfő reggelre már nagyobb volt a forróság, mint egy szaunában, még kora hajnalban is, amikor Harper megpróbálta letudni a napi futásadagját. A homok égette a talpát, annyira áradt belőle a hőség. Szerencsésnek tartotta magát, mert szinte soha nem izzadt. Ma viszont az izzadság végigcsorgott az arcán. Az előrejelzések szerint hétvégére ígért vihar nem érkezhet elég hamar.

Megtörölte az arcát, majd szitkozódva úgy döntött, hogy inkább feladja, és lassan hazasétál. Mire Sea Breeze-be ért, már teljesen leizzadt, és tetőtől talpig bogarak lepték el. Alig tudta magát elvonszolni a ház végébe, a gardéniabokrok mellett álló külső zuhanyzóig. A bokorban egy óriási pók ült a hálója közepén. A lány megtorpant. Sokkal több pók volt a környéken így késő nyáron, ahogy a páratartalom egyre nőtt. Iszonyodott tőlük, főleg a méretük miatt. De mihelyt megtudta, hogy ezek a csodálatosan színes pókok tarantulaszerű kinézetük ellenére teljesen ártalmatlanok, ráadásul megölik a szúnyogokat, fegyverszünetet kötött velük. Megadja nekik a tisztes távolságot, hogyha ők sem másznak bele a személyes terébe.

Óvatosan megkerülte a hálót, és a zuhany alá lépett. Nagyszerű érzés volt, ahogy az öreg, leharcolt zuhanyból meleg víz hullt a bőrére. Bekente magát a levendulás samponnal és szappannal, amit nagyi itt tartott; az édeskés, nyugtató illat gyorsan szétáradt a kis helyiségben. Amikor befejezte a zuhanyzást, föltűzte a haját, magára tekert egy törülközőt, és felfrissülve besétált a konyhába, kis vízcsíkot húzva maga után. Most már csak egy pohár hideg vízre vágyott.

A konyha szúnyoghálós ajtaja becsapódott mögötte, a helyiségben álló, magas fiatalember felfigyelt a zajra, és gyorsan megfordult. Harper megtorpant, és nem jött ki hang a száján. Taylor nem tudott betelni a lány látványával a törülközőben, és szélesen elvigyorodott.

– Jó reggelt!

Harper szorosabban fogta maga köré a törülközőt, és elpirult.

– Jó reggelt! Nem gondoltam, hogy bárkit is itt találok. Hol van Carson? – kérdezte körbenézve a helyiségben.

– Nem látogatóba jöttem, hanem hogy a konyhán dolgozzak. Megbeszélted az apámmal, hogy a héten kezdünk. Emlékszel?

– Te végzed el a munkát?

A férfi aggódva nézett a lányra.

– Tudom a dolgom. Probléma, ha én leszek a kivitelező?

– Nem – vágta rá gyorsan Harper. – Csak meglepődtem, mert az apádra számítottam.

– Egy másik munkán dolgozik, és én felajánlottam, hogy segítek neki. Csak így tudtuk azonnal elvállalni a munkát – jelentette ki, majd mellékesen megjegyezte:

– A megbízásodat a többi munka elé vettük.

– Ó! – mondta Harper hálásan. – Ez nagyon kedves tőletek.

Még szorosabbra fogta a törülközőjét maga körül, és majd elsüllyedt. Amikor pár nappal ezelőtt Taylor apja beugrott hozzájuk, gyorsan körbenézett a konyhában, és reális árat adott a munkára. Arra a kérdésére, hogy tudnának-e azonnal kezdeni, azt válaszolta, hogy szerencséje van, mert kapott egy kisegítőt. Nem is képzelte, hogy a kisegítő Taylor lesz.

Dora toppant be a helyiségbe, most ért vissza a futásból. Szakadt róla a víz, és az arca olyan vörös volt, mint a pólója. Megtörölte az arcát, és kifulladva így szólt:

– Izzadok, mint egy kurva a templomban.

Harper csak nehezen tudtá visszafojtani a nevetését, és amikor Taylorra nézett, látta, hogy az ő szája is mosolyra húzódik.

– Ó! – Dora szeme elkerekedett a csodálkozástól, amikor észrevette a törülközős Harper mellett álló férfit. – Nem tudtam, hogy vendéged van.

Harper Taylor felé intett.

– Ő Taylor, az a férfi, aki összebarátkozott Natetel és Carsonnal a Delfinkutató Központban.

Dorának beugrott, kiről is van szó, és széles mosollyal a férfihoz lépett.

– Te vagy az a Taylor? Nagyon örülök a találkozásnak. A fiam szemében isten vagy. Nem könnyen barátkozik, úgyhogy rajta vagy a tízes toplistámon. – Dora beletörölte a tenyerét a futónadrágjába, majd kezet nyújtott Taylornak. Miközben elkezdtek beszélgetni, Harper annyit motyogott: – Én elmegyek átöltözni.

Besietett nagyival közös fürdőszobájukba, és megnézte magát az óriási velencei tükörben, ami a kagyló fölött lógott. Egy karcsú nőt látott, akinek vörös haja hátra volt fésülve, és orrán szeplők jelentek meg a naptól. Mekkora volt annak az esélye, hogy megint ilyen lerobbantan találkozik Taylorral?

Finoman kifestette magát, majd újból a tükörbe nézett. Észrevett pár szarkalábat a szeme körül. Átkozta magát, és anyja szavai csengtek a fiilébe: Soha ne menj a napra, mivel tejfehér James-bőröd van! Krémet kent a szárkalábakra. A tükörtől elfordulva egyenesen a szobájába vette az irányt, és elővett egy puha, zöld nyári ruhát, ami kellemes, hűvös érzést nyújtott a forró nyári napon. Belebújt, és elmosolyodott: tetszett neki, hogy a színe mennyire kiemeli a haja tónusát. Amikor visszatért a konyhába, ott találta Dorát és Taylort, akik a konyhaasztalra hajolva festékmintákat nézegettek. Harper lassan közelített, és csatlakozni szeretett volna hozzájuk. Megköszörülte a torkát.

– Mit csináltok?

Taylor azonnal felé fordult.

– Ki kell választani a színeket.

– Ó, hát persze!

Közelebb lépett, hogy megnézze az asztalra kiterített mintákat. Dora egy kicsit odébb lépett, szemében csillogott az új feladat fölött érzett öröm. Még mindig a futóruháját viselte, de már nem volt kipirulva.

– Nagyon jó illatod van, én pedig hozzád képest mintha disznóólból másztam volna elő. Gyere, vess ezekre egy pillantást! Találtam néhány olyan festékmintát, amit Devlinnel használtunk az egyik ház felújításánál. Szerintem azok nagyon jól illenének ide. Nagyon szép az árnyalatuk, és visszaadják a tengerpart hangulatát.

Harpert mintha gyomron vágták volna. Nagyra értékelte a testvére segítségét, de tudta, hogy a nővére bármikor képes átvenni az irányítást, ahogy a kert esetében is tette. Ez az ő terve volt, de Dora hajlamos volt katonásdit játszani, és mindenkinek parancsolgatni.

– Már van néhány ötletem.

Harper több órát töltött azzal az elmúlt néhány napban, hogy az interneten konyhai dekorációs mintákat keresett, és már kinyomtatott egy csomó képet is.

– Persze hogy van! – erősítette meg Dora. – Taylor említette, hogy fehér konyhaszekrényeket szeretnél. Én is ilyenre festettem a kis ház szekrényeit. Gondoltam, megmutatom neked azokat a mintákat, amiket én választottam. Ha tetszenek, rendben van, ha nem, hát nem. – Dora az órára pillantott. – Tessék, itt vannak – nyújtotta át őket Harpernek. – Rohannom kell, Devlinnel elvisszük Nate-et egy utolsó horgásztúrára, mielőtt elkezdődik az iskola. Néhány óra múlva érek haza, ha esetleg lenne kérdésed. Érezzétek jól magatokat! – kacsintott a húgára.

Harper elpirult, és remélte, hogy Taylor nem vette észre a kacsintást. Bár egy perccel ezelőtt még azt kívánta, bárcsak a testvére magukra hagyná őket, most nagyon megérezte Dora hiányát. Csak ő és Taylor maradtak a helyiségben. Hirtelen nagyon furcsán érezte magát. A férfi visszafordult az asztalhoz.

– Ezt a két fajta fehéret már más házaknál is használtam. Ez itt nagyon ragyogó, főleg ahhoz hasonlít, amiket a laminált ajtókon láthatunk. Ez pedig – emelte föl az elegánsabb színt –tompább árnyalatú. Szerintem ez jobban nézne ki ebben az öreg házban, különösen, hogy nagyon sok természetes fény érkezik az ablakon át. A túlságosan világos nem illene ide. De várj csak! Kifestek egy kis darabot a konyhaszekrényen, és akkor magad is megítélheted. A festéket a falon kell látni. Mindig másként néz ki a mintán vagy a dobozban.

Harper kíváncsian figyelte, ahogy Taylor elővette a zsebkését, majd lehajolt, hogy kinyisson egy festékmintát azok közül, amiket Dora otthagyott. Észrevette, hogy a férfi kezén néhány karcolás éktelenkedik, amiből látszik, hogy hozzá van szokva a szabad ég alatti munkához. Miután felkeverte a festéket, felállt, és elővett egy ecsetet.

– Jobb, ha hátrébb állsz, nem akarom összefestékezni a csinos ruhádat!

A lány örült, hogy a férfi észrevette. Ő is megfigyelte, hogyan feszült a férfi viseltes, szakadt fehér pólója a hátán, és hogyan táncolt a karján az izom, ahogy az egyik konyhaszekrény ajtaján kifestett egy óriási kockát, majd a másik ajtóra egy újabb színt kent. Általában vékonyabb, értelmiségi kinézetű fiúkkal járt, akikkel a munkában, a családja révén vagy a barátai közvetítésével ismerkedett meg. De titkon mindig a nagyobb darab férfiakat kedvelte. A kétkezi munkásokat. Hátrébb lépett, úgy, ahogy Taylor javasolta, de főleg azért, hogy kizökkentse magát abból, hogy gátlástalanul bámulja a férfit. Amikor elkészült a festéssel, a lány mellé lépett, és egymás mellett állva nézték a színeket.

– Igazad van, a törtfehér jobban illik ide.

– A másik túlságosan barkácsáruházas.

– Nem tudhatom, soha nem jártam barkácsáruházban.

A férfi felé fordult.

– Biztos csak viccelsz.

– Nem.

A férfi hitetlenkedve nézett rá.

– Mintha nem is amerikai lennél.

– Te jártál valaha designerruha-áruházban, például a Saksban vagy a Neiman Marcusban?

A férfi elnevette magát.

– Igazad van! Akkor ma eljött a nagy nap. El kell menned egy barkácsáruházba, és ki kell választanod a színt, amit a falakra szeretnél – mondta, és felvette Dora egyik papírját. – Vagy itt van egy festékbolt címe, ami a közelben van. Ezzel egyszerűbb lesz megbirkózni, mint egy nagyobb áruházzal, és a kiszolgáló személyzet is készségesebb. Gondolom, még ilyen helyen sem jártál, ugye?

Harper lesütött szemmel elmosolyodott, mire a férfi hitetlenkedve megrázta a fejét. A világuk közötti különbség tapintható volt, és ez felkeltette a lány érdeklődését. A fiú a kezébe adta a papírt, majd megfordult, és a mosogatóhoz ment. Kimosta az ecsetet, és hátranézett.

– Mondd meg nekik, hogy csak festékmintákat akarsz! Ne vásárolj rögtön több litert belőle!

– Rendben, főnök! – válaszolta Harper, és biztos volt benne, ha nem figyelmezteti, ő a literes kiszereléssel tért volna vissza. – Sietek vissza.

Érezte, hogy kezd köztük kialakulni valami. A barátkozás nem rossz dolog, gondolta. Nem kell semmit sem tettetnie vagy helyezkednie. Nem kell okos válaszokat kiötölnie. Elég, ha csak őszinte: ez kényelmes helyzet. Mielőtt útnak indult volna, hátranézett, és észrevette, hogy Taylor éppen az egyik konyhaszekrény ajtaját készül levenni. Sóhajtott, megfordult, és érezte, hogy a szíve máris átvette a hatalmat az agya felett.

Dora lezuhanyozott, és tiszta ruhát vett fel, közben fél szemmel a mólót figyelte. Devlin nemsokára megérkezik. A férfi nagyon izgatott volt, rengeteg tervet szőtt, szeretett volna közel kerülni Nate-hez. Néhány héttel ezelőtt már találkoztak, de most először töltenek el több időt együtt, és Dorának összeszorult a szíve attól, hogy Devlin mennyire szeretett volna mindent jól csinálni.

Egy széles karimájú kalapot tett a fejére, majd elsietett Nate-ért. Rendszerint feszült volt egy kicsit, amikor a fiával tervezett programot. Mindig tartott tőle, hogy a fia egyszer csak rohamot kap. Tudta, hogy a következő hét nehéz lesz a fiú számára, mivel új iskolába megy. Így nagyon szerette volna, ha élvezni tudná ezt a napot.

A fia ajtaja előtt állva elrebegett egy imát, majd benyitott. Nate teljesen felöltözve a padlón legózott. Lehajtott fejjel ült, és szőke tincsei a szemébe lógtak. Dora teljesen ellágyult a látványtól.

– Indulhatunk horgászni?

Nate megfordult az anyja hangjára. Bólintott, és talpra ugrott.

– Mehetünk.

Elment azért a meggyvörös horgászbotért, amelyet még májusban kapott nagyitól, ami még Edward nagypapáé volt.

Dora szeme elidőzött a fián. Nate nagyon sokat változott a nyáron. Máskülönben sápadt bőre kivirult a naptól.

Mióta Floridából visszatért, Dora a szigorúság helyett inkább arra törekedett, hogy a fia jól érezze magát mellette. Elvitte kirándulni, amitől korábban tartott, mert félt a rohamoktól. Kedvenc elfoglaltságuk az volt, hogy az öbölben kajakoztak. Együtt felfedezték a helyi parkokat, sétáltak a tengerparton, követték a teknősök nyomait. De ami a legjobb, a kisfia már nem érezte magát felelősnek azért, ami Palackkal történt, és újra elővette a horgászbotját.

– Indulhatunk? – kérdezte olyan hangsúllyal Nate, mint aki már túl sokáig várta az indulást.

– Igenis, kapitány.

Egy órával később már a kanyargós vízi úton manővereztek Devlin hajójával, aminek a kapitánya feszített a büszkeségtől. Mutogatta a parton álló új és drága házakat vagy az éppen arra repülő nagy szürke gémet és az élelmet kereső többi tengeri madarat. Nagyszerű volt az eget visszatükröző vízen ringatózni, és nem sok hajóval találkoztak, hiszen közeledett a nyár vége. Dora a párnájának dőlt, ásványvizét iszogatta, és a Nílus királynőjének érezte magát. Ebben a kánikulában nem bánta, hogy a hajó himbálózása miatt néha ráfröccsent a víz.

A természet szépsége mellett nagyon élvezte, hogy Devlint és Nate-et láthatta a kormánynál. Dev néhány centivel a fiú mögött állt, miután az átvette tőle a kormányt. Nate merev tartásából látta, hogy nagyon komolyan veszi a feladatát, és remekül érzi magát. Nagyon könnyű volt örömet szerezni neki, Cal mégsem engedte meg neki soha, hogy kormányozzon. Nagyon hálás volt Devlinnek.

Borzasztóan jóképű, gondolta. Hideg vizet fröcskölt az arcára. Felidézte, ahogy fiatal korukban ezeken a hullámokon hajóztak. Kikötöttek, és minden teketóriázás nélkül beugrottak a vízbe, hogy felfrissüljenek. Fiatalság, bolondság. Ezt ma már biztosan nem tenné meg. A korral megfontoltság is járt, és most már tudta, hogy bármikor feltűnhet a semmiből egy másik hajó.

Devlin egy kis leágazásra mutatott.

– Ott fogunk lefordulni. Ez a titkos helyem, és képzeld, rengeteg halat fogsz nekünk fogni!

– Amikor elkezdődik az iskola, már nem jöhetek horgászni többször? – kérdezte Nate.

– Többé – javította ki automatikusan az anyja. – De nem így van. Egész évben lehet horgászni, ha bírod a hideget.

– Ki fogom bírni – válaszolta a fiú Devlin modorában.

– Nem érdekel a hideg. A horgászat a kedvenc elfoglaltságom a világon.

Devlin Dorára nézett, mielőtt válaszolt volna a fiúnak.

– Akkor már ketten vagyunk – mondta, majd lassabb sebességbe kapcsolta a motort. – Oké, fiam, innen átveszem. Figyeld a partot, és szólj, ha túl közel kerülünk!

Devlin bekormányozta a hajót a keskeny csatornába, amit Dora nem tudott volna megkülönböztetni egy másik hasonlótól. A férfi bármikor végighajózott ezeken a csatornákon, és soha nem tévedt el. Az asszony hallott már olyan kevésbé magabiztos kapitányokról, akik elkeveredtek, majd megfeneklettek egy homokágyon, amikor a csalóka apály megérkezett. Ilyenkor órákat kellett várniuk a dagályig.

A lágy szellő belekapott a zsinegfóbe. Dora hallgatta a sós vízben álló száruk ritmikus hangját, a távolban pedig felhangzott egy láthatatlan madár kiáltása.

– Nézd! – kiáltotta Nate.

Dora megfordult, és meglátta, amint fia a korláton áthajolva előremutat.

– Valaki megtalálta a titkos helyedet! – kiáltotta Nate sértődötten. – Ezt megtehetik?

Egy csónak horgonyzott az árapálysíkságon, utasai már a horgászbotjaikat is kivetették.

– Ez egy szabad ország. – Devlin a csatorna másik oldalára kormányozta a hajót, hogy ne zavarja meg a hullámok felverésével a többi horgászt. – Rengeteg hely van itt még. Csak egy kicsit feljebb hajózunk a csatornán.

Dora a másik hajó irányába nézett, és meglátta az ősz hajú férfit és nőt, akik egymás mellett ültek a csónakban. Ugyan háttal ültek neki, de valahogy mégis ismerősnek tűntek. Áthajolt a korláton, hogy közelebbről is szemügyre vegye őket.

– Ó, istenem, ez a nagyi! – kiáltotta.

– Micsoda? – kérdezte Devlin, és alacsonyabb sebességre kapcsolta a motort, majd a hajónak arra az oldalára ment, ahol Dora állt. – Tényleg ő az. De kivel van?

– Nem tudom.

– Ez Bellows bácsi! – kiáltotta Nate.

– Biztos vagy benne? – hunyorgott Dora.

– Igen – bólintott határozottan a fiú. – Barátok. Láttam őket a stégen beszélgetni.

– Tényleg? – kérdezte Dora somolyogva.

– Igen, tényleg – jelentette ki Nate.

Ahogy egyre közelebb haladtak, Dora tölcsért csinált a kezéből, és odakiabált:

– Szia, nagyi! Helló!

Nagyi a kiáltásra hátrafordult. Csodálkozásra nyílt a szája, amikor felismerte őket. Dora elnevette magát nagyanyja csodálkozó arckifejezése láttán, majd széles mozdulatokkal integetni kezdett. Aha, most rajtakaptalak, gondolta magában pajkosan. A fiúk is integettek. Nagyi zavartan visszaintett. Bár már távolodtak a pártól, Dora követte őket a szemével, és észrevette, hogy ahogy ültek, összeért a válluk.

– Nagyi, mire készülsz? – mormolta magának Dora. Alig várta, hogy eljöjjön az esti kártyaparti ideje.

Nagyi nagyon jól tudta, hogy ő és Girard olyan közel ültek egymáshoz, hogy összeért a válluk. Nemcsak megengedte neki, de még élvezte is a helyzetet. Már sok idő telt el azóta, hogy utoljára feltüzelte egy férfi érintése. És eléggé ártalmatlannak is tűnt az egész. Régi ismerősök voltak, talán még barátok is, akik egy nyári reggelen együtt horgásztak. Teljesen ártatlan helyzet.

De akkor miért szégyellte magát annyira, amikor Dora rajtakapta őket? Nagyon felkavarta, gondolta, ahogy a horgászbotot szorongatta. Girard kuncogott mellette, saját gondolataiba merülve.

– Mi ennyire vicces?

– Ó, csak az, hogy olyanok vagyunk, mint két tinédzser, akiket rajtakaptak, hogy elszöktek.

Nagyi a férfira nézett, meglátta, hogy mennyire mulattatja a helyzet, és ő is elnevette magát.

– Igazad van.

De valahogy ezt meg akarta tartani magának. Maga a kirándulás eléggé ártalmatlan, de azok a gondolatok, amiket ébresztett benne, nem voltak annak mondhatók. Felidézte, mennyire odavolt Girard Bellowsért ötven évvel ezelőtt. Egy partin találkozott először vele, amit jó barátja, Bitsy rendezett Bellowséknak. Sullivan’s Island egy kis közösség, és akkoriban nagyon összetartó is volt. Sok család rendelkezett olyan összeköttetésekkel, amelyek generációkra nyúltak vissza Charlestonban. Együtt nőttek fel, ugyanabba a templomba jártak, a gyerekeik és az unokáik is ugyanabba az iskolába jártak. Bellowsék ugyanakkor bizonyos értelemben bevándorlóknak számítottak, ettől a helyiek még kíváncsibbak voltak rájuk.

A partit Bitsy tengerparti házában tartották. Ezen a szép estén a szöcskék játszották a háttérzenét. Bitsy kivilágíttatta a házat, az autók pedig alig tudtak leparkolni az utcában, annyian voltak. Egy zenekar dzsesszt játszott, és az asztalok roskadoztak az ételek alatt. Marietta kilépett a hátsó verandára, hogy friss levegőt szívjon. A jázmin nehéz illata töltötte be a levegőt. A nap hanyatlóban volt, és a gyertylángok szentjánosbogarakként világítottak a viharlámpákban. A veranda másik végén egy magas, vékony férfi beszélgetett skót whiskyt és bourbont iszogató társaival fegyverekről vagy pénzről vagy az üzletről. Bár majdnem mindegyikük napbarnította volt, az ő bőrének a színe egy árnyalattal mélyebbnek tűnt. Bizonyára sok időt töltött a vízen. Kék szeme világított a barnaságból, és amikor nevetett – amit sokszor tett –, kivillantak fehér fogai. Bitsy szerint olyan álomférfi volt, mint Cary Grant. És, tette hozzá jelentőségteljesen, régi, vagyonos családból származott. A felesége, Evelyn gyönyörű volt, és ő is jó családból származott, ennek ellenére Marietta mindig is unalmasnak és szürkének találta.

Odasétált a férfiakhoz. Bitsy férje, Bob elemében volt, és úgy mutatta be, mint egy helyi, természetimádó asszonyt. Girard azonnal érdeklődéssel fordult felé, és jól értesült kérdésekkel bombázta a környék élővilágáról. New Englandi akcentusa nagyon tetszett neki, bár ahogy visszaemlékezett rá, nem volt annyira kifinomult, mint Edwardé.

Ez az első beszélgetés hosszan tartó barátsággá nőtte ki magát. Bár lehet, hogy volt néha egy kis flörtíze is a dolognak, de közös szenvedélyük mindvégig az élővilág és a helyi természeti értékek maradtak.

– Emlékszel még arra az estére, amikor először találkoztunk? – kérdezte a férfitól.

Girard felé fordult, és elmosolyodott. Még mindig képes volt elveszni a kék szemében, ami a korral még világosabbá vált.

– Természetesen. Emlékszem, arra gondoltam, hogy te vagy a legérdekesebb nő, akivel aznap este találkoztam.

– Csak aznap este?

– A legérdekesebb nő, akivel egész életemben találkoztam.

Marietta gúnyosan elmosolyodott. A férfi mindig is értett a nők nyelvén, bár az intelligenciája vonzotta a legjobban. Eklektikus ízlése volt, és a véleménye rendszerint elgondolkodtatta. Girarddal könnyedén lehetett beszélgetni pénzügyekről, tudományról, művészetről vagy akár a politikáról.

– Miért kérdezed?

– Csak úgy. Csupán az jutott eszembe, hogy első találkozásunk óta milyen könnyedén tudunk beszélgetni bármiről, és én mindig elveszítem az időérzékemet. Mint most is. Fogalmam sincs, mennyi az idő – nevetett Marietta. – És ráadásul, nem is érdekel.

Bitsy partiján együtt álltak a verandán, és addig beszélgettek, amíg rájuk esteledett, és a gyertyák teljesen leégtek. Nagyon udvariatlan dolognak számított nem vegyülni az emberekkel, de ő utálta a pletykálkodást, és annyira jó volt környezetvédelmi témákról társalogni valakivél, akit tényleg érdekelt, amit mond.

– Emlékszem, hogy mennyire ideges lettél, amikor a férjed odajött, hogy fejezzük be a beszélgetést.

– Később megvádolt, hogy pletykálni fognak rólunk, mert túl sokáig beszéltünk. Össze is vesztünk miatta.

– Nem hinném, hogy téged el lehetne pletykával hallgattatni.

– Nem is. Semmi rosszat nem tettünk.

– Talán egy kicsit. Evelyn féltékeny volt.

– Mire? – kérdezte Marietta döbbenten.

– A közös érdeklődési körünkre és a projektjeinkre.

– Soha nem akartam kihagyni őt belőlük.

– Tudom, de soha nem érdekelte a környezetvédelem. – A férfi meredten nézte a vizet.

Marietta lopva Girardra pillantott.

– Tudod, Edward is mindig féltékeny volt rád egy kicsit.

– Tényleg? – fordult hirtelen csillogó szemmel a férfi az asszony felé.

– Ó, igen. Főleg, amikor vitorlázni vittél.

Girard elnevette magát.

– Szerencséje volt, hogy nem vitorláztam el veled örökre.

– Ugyan már! – korholta Marietta színleg, de el kellett fordítania a fejét, hogy a férfi ne lássa, hogy elpirult. – Nem is sejtettem, hogy ilyen gondolatok foglalkoztattak – mondta flörtölve. – Azt a földügyet követően te voltál a hősöm.

– Azt akarod mondani, hogy elszalasztottam az esélyemet, hogy elraboljalak?

A nő felhúzott szemöldökkel fordult a férfi felé.

– Lehet, hogy akkor egyszer sikerrel jártál.

Erre mindketten elnevették magukat.

– Azt hiszem – mondta Girard, és behúzta a horgászbotját –, a halak ma nem harapnak.

– Tényleg úgy tűnik – jelentette ki nagyi. Hálás volt, hogy elterelődtek a gondolatai. – De tartoztunk az ördögnek egy úttal.

– Tartozom neked még eggyel. Mit gondolsz, Marietta? Hajlandó vagy még egyszer megpróbálni?

– Annyival tartozom magamnak, hogy legalább egyet fogjak.

– Nagyszerű – villantotta ki Girard a fogait. – Holnap újra megpróbáljuk. Mára adjuk fel.

A csónak motorja felbődült, és felkavarta maga körül a vizet. Nagyi egyik kezével a kalapját tartotta, a másikkal a csónak oldalába kapaszkodott, ahogy Girard felgyorsított. A kis csónak ugrált a habokon, amitől víz fröcskölődött az arcába. Hangosan felnevetett, annyira jól érezte magát. Felnézett az égen ragyogó napra, élvezte, ahogy a sugarak átmelegítik, és élete tavaszára emlékeztették. Újra visszatért az életbe.

A délutáni ég felhős volt, és esőre állt. Harper a stég padján ült laptopjával az ölében, a lábát felhúzva. Örült, hogy a felhők eltakarták a kegyetlenül tűző napot, mert így csökkent a hőség, és esőben is lehetett reménykedni, ami már nagyon hiányzott a kertnek. Már órák óta ült idekint, és a billentyűket verte, a történet kezdett kibontakozni az ujjai alatt. Annyira elmerült benne, hogy megriadt, amikor valaki megszólította.

– Kérsz limonádét?

Megfordult, és Taylort találta maga mellett, kezében két pohárral. Meglepődött, sietve lecsukta a laptopot, és letette a lábát, hogy rendesen felüljön.

– Köszönöm – mondta, majd elvette az egyik gyöngyöző poharat, belekortyolt, és kellően fanyarnak találta. – Nagyon finom.

– Az anyám készítette. Mindennap készít nekem egy termoszra valót.

– Ülj csak le! – mutatott a lány a padra maga mellett.

– Biztos, hogy nem zavarok?

– Egyáltalán nem. Amúgy sem árt egy kis pihenés.

A fiúnak jólesett a meghívás, és leült Harper mellé, a karját végignyújtotta a pad támláján. Nagyot kortyolt az italából, közben az öblöt nézte. Harper is csatlakozott hozzá. Egész délután, amíg itt ült, csak a számítógép képernyőjét bámulta. Lenyűgözték az ég ellentétei. Ragyogó fénypászmák törtek elő a szürke viharfelhők közül, mint egy art deco festményen. A fény áttetsző árnyékokat vetett a felkavarodott vízre.

– Gyönyörű idekint – mondta Taylor.

– Mindennap ezt nézem, és mindig mást látok benne. Folyton változik. Sose tudnám megunni.

– Meddig maradsz?

– A nyár végéig.

– Az már nincsen messze.

– Nincsen – húzta végig Harper az ujját a pohár gyöngyöző oldalán. – Még soha nem töltöttem el ennyi időt itt. Gyerekkoromban csak pár hétre látogattam ide. Augusztusra már otthon kellett lennem az iskola miatt.

– Ez gyönyörű hely a nyaraláshoz.

A lány elmosolyodott, mennyire igaz is ez a mondat.

– Varázslatos időszak volt a nővéreimnek és nekem is. Igazi Huck Finn-lét. Carson és én itt vadultunk a szigeten. – Harper közelebb hajolt, mintha egy titkot készülne megosztani a fiúval. – A nagyanyánk szerint kalózok leszármazottai vagyunk – mondta elképedve. – Képzeld csak el!

– És tényleg igaz?

– Az igazat megvallva, nem tudom. De szeretem azt hinni, hogy igen. A Muirok között sok volt a hajóskapitány.

Taylor kérdően felvonta a szemöldökét.

– Tényleg?

Harper elnevette magát, és nem lepte meg, hogy a férfi érdekesnek találta ezt az információt, hiszen az ő apja is kapitány.

– Nos, él az a legenda, hogy az Úriember kalóz – ő az ősünk – valahol a szigeten rejtette el a kincsét. Így természetesen én és Carson kalózoknak öltözve kerestük az elásott kincset.

– És megtaláltátok?

Harper elnevette magát, és nemet intett a fejével.

– Nem, de nagyon jól éreztük magunkat közben. Nagyi nem engedett tévét nézni napközben, hanem kikergetett minket a házból, hogy kint játsszunk. Carson és én… nem semmi párost alkottunk. Mindketten szerettük a kalandokat. Én… amolyan könyvmolyféle voltam. Imádtam cselekményeket kitalálni a mi kis szerepjátékainkhoz, főleg az olvasmányaim alapján. – Harper beszéd közben a tenger felé nézett merengve. – A képzeletünknek semmi sem szabhatott határt. Nap nap után kimentünk, és elmerültünk az általunk alkotott világban.

Amikor visszafordult, észrevette, hogy a férfi az arcát nézi. Erre elpirult, és a kezét kezdte tanulmányozni.

– Biztosan azt hiszed, hogy ez butaság.

Taylor tagadólag megrázta a fejét.

– Egyáltalán nem. Szerintem ez nagyszerű.

Harper elpirult a dicsérettől, majd elfordította a fejét. A vizet felkavarta az áramlat.

– Évek óta most vagyok itt először nyáron. Legutóbb tíz-vagy tizenegy évesen jártam itt. Most először vagyunk újra együtt Dora esküvője óta. Különös, de igazán jó érzés újra itt élni egy fedél alatt nagyival és a lányokkal.

– Megértem. Én is a szüleimmel lakom. Legalábbis pár hétig. Nagyon jó idelátogatni, de nem szeretnék ennél tovább maradni. Nem hiszem, hogy bárkinek is jót tenne.

Egy percre elgondolkodott a megjegyzésen.

– Néhány hónappal ezelőtt még egyetértettem volna veled. Májusban még nem hittem volna, hogy képes leszek ennyi időt együtt tölteni velük, hiszen alig ismertem őket. Persze rokonok vagyunk, de kedveljük is egymást? Vagy egymás torkának esünk?

– És?

– És kiderült, hogy kedveljük egymást. De azért volt egy kis torokszorongatás is.

– És te hová tartozol ebben a felhozatalban? Ki a legidősebb?

– Eudora a legidősebb, utána Carson következik, majd én.

– Akkor te vagy a csöppség.

Harper elhúzta a száját.

– Kérlek, ezt próbálom egész életemben lemosni magamról!

Taylor elfixttyentette magát.

– Rájöttem a logikára. Eudora, Carson, Harper.

Harper bólintott.

– Pontosan. Az apám ilyen volt. Ő maga is írt, és az az ötlete támadt, hogy a lányait híres déli írók után nevezi el.

Taylor hanyatt dőlt, és az égre nézve elgondolkodott.

– Eudora Welty, Harper Lee, Carson…

– McCullers. Magányos vadász a szív.

– Ó, igen – bólintott elismerően. – Ez nagyon király!

Harper belekortyolt a limonádéba, és vállat vont. Az anyja a mai napig bánja, hogy engedte, hogy egyetlen gyermeke egy déli író után kapja a nevét, ahelyett hogy angolról nevezték volna el.

– Közel álltok egymáshoz?

– A testvéreim és én? Nem is különbözhetnénk jobban egymástól. Mindannyiunk az ország más-más részén nevelkedett. Carson Kaliforniában, én New Yorkban, Dora pedig Karolinában. Másként élünk, másban hiszünk, és máshogyan öltözködünk. Az anyáink nagyon különböznek, és ők neveltek fel minket. De mégis, amikor együtt vagyunk, összeillünk, mint a puzzle darabjai. Vegyük például ezt a nyarat – melegedett bele a témába Harper. – Mindannyiunk élete válságba került, és Sea Breeze olyan volt nekünk, mint egy mentőcsónak, amiben összekerültünk, és együtt eveztünk a biztonságos part felé. Segítettük egymást az út során, és végül a testvéreknél is többé váltunk. Úgyhogy igen, közel állunk egymáshoz, a legjobb barátok lettünk.

Alattuk a víz csapkodta a fát. Elgondolkodtak, majd egy pillanattal később Taylor megszólalt:

– Úgy tűnik, mégis megtaláltátok a kincset.

Harper a férfira nézett, és örült, hogy az ennyire követte a gondolatmenetét. Taylor megitta a limonádéja maradékát, és így szólt:

– Jobb, ha visszamegyek dolgozni. Jót beszélgettünk, Harper – mondta, és búcsúzóul megérintette a lány vállát, majd megfordult, és visszament a házba. Harper a kezét a vállára tette, és nézte, ahogy a fiú hosszú, határozott lépésekkel halad a ház felé.

7. fejezet

A kanaszta nagyon hasonlít a gin römihez, így nagyi izgatottan vette elő a kártyapaklit. Újabb nagyon meleg délután ígérkezett a lápon, és mivel különösen szomjas volt, bő kétujjnyi rumot töltött a pohárban felhalmozott jégre. Már úgyis majdnem öt óra volt.

Unokái a nappaliban várták. A nagy melegnek köszönhetően a veranda helyett inkább a szobában foglaltak helyet. A szoba a ház többi részéhez képest sokkal impozánsabb volt, antik családi bútorokkal rendezték be, szinte muzeális darabokkal, a legtöbbet világoskék selyemmel vonták be. Általában nem itt szoktak kártyázni. Nagyon ünnepélyes hangulat fogta el őket, ahogy szétnyitották a kártyaasztalt és a hozzá tartozó székeket, bekapcsolták a zenét, és mind az asztal köré gyűltek.

– Lányok – szólt rájuk nagyi –, mielőtt még leülünk, partnert kell választanunk.

A lányok idegesen néztek egymásra.

– Utálok csapatokban játszani – grimaszolt Harper. – Mindig arra emlékeztet, hogy kiskoromban a tornaórán soha senki nem akart velem lenni, mert túl kicsi voltam. De téged, Carson, biztosan elsőként választottak ki.

– Igen, tényleg így volt.

– Nem kell félnetek, mindenki húz egy kártyát, és az egymáshoz legközelebb eső számok kerülnek egy csoportba.

Megkönnyebbülve választottak egy-egy kártyát. Nagyi és Dora került egy csoportba, Carson és Harper a másikba.

– A dél újra felemelkedik – figyelmeztette őket Dora.

– Már megint itt tartunk – csóválta a fejét Carson.

– Furcsa érzés a nagyszobában kártyázni – jelentette ki Dora, miután kitöltött négy pohár jeges teát, és egy tál diákcsemegét tett az asztalra. – Mindig úgy éreztem, hogy ebben a szobában jól kell viselkedni.

– Mint egy hölgy? – kérdezte játékosan Carson.

Harper hangtalanul tátogta: Halál a hölgyekre! Carson elnevette magát a gyerekkori mantrájuk hallatán, majd hirtelen lefagyott arcáról a mosoly.

– Legutóbb júliusban voltunk idebent, a vihar idején.

– Természetesen emlékszünk rá – válaszolta Dora. – Akkor volt közöttünk utoljára.

Nagyi a kártyákat keverte, közben körbenézett a szobában. Frank Sinatra a Summer Windet énekelte, és lobogtak a gyertyák. Nagyi becsukta a szemét, és halkan így szólt:

– Lucille még mindig köztünk van.

Harper szomorúan elmosolyodott. Nagyi kinyitotta a szemét, és határozottan, gyorsan megkeverte a két kártyapaklit. Olyan ügyesen kevert, mint egy krupié.

– Ma jobb itt bent, a hőség odakint szinte elviselhetetlen. Ha kint játszanánk, biztos, hogy rövid idő után kidőlnénk. Elég idős vagyok ahhoz, hogy kijelenthessem, sok évet töltöttem légkondicionáló nélkül, aludtam kint a verandán, fáradhatatlanul legyeztem magam, és hűsítő italokat ittam. Nem vagyok oda a légkondicionálóért, főlég nem itt a szigeten, de az ilyen alkalmakkor áldom Willis Carrier nevét, aki feltalálta ezt a gépet.

– Ámen – tette hozzá Dora, és erre emelte a poharát.

– Én megtértem – jelentette ki Carson. – Régebben nagyon utáltam, hiszen amikor vizesen bementem a házba, a légkondicionálótól mindig átfagytam, de amióta terhes vagyok, már nem bírom úgy a meleget.

– A terhesség miatt magasabb a tested hőmérséklete, mert keményebben kell dolgoznia.

Carson szkeptikusan nézett a nagyanyjára.

– Ez így igaz, nyugodtan rákereshetsz – mondta nagyi, és elkezdte szétosztani a kártyákat.

– Nem a hőség okoz problémát, hanem a páratartalom – tette hozzá Harper, és fölkötötte a haját, hogy ne melegítse a nyakát. Ezután megvakarta a karját, amelyen sok csípés éktelenkedett. – És a bogarak. Tegnap futás közben teljesen összecsíptek.

– Ilyen a déli nyár – motyogta Dora.

– A hőség felkavarja a vérszívókat – jelentette ki nagyi, és a kezébe vette a kártyákat.

Harper megvakarta a lábát, és tovább sápítozott:

– Imádnak engem.

– A vörös hajad miatt van – jelentette ki határozottan Dora, aki egyesével szintén kézbe vette a kártyákat. Szőke haját gondosan lófarokba kötötte egy rózsaszín szalaggal. – A vörös szín vonzza a szúnyogokat és a méheket.

– Ez csak tündérmese – jelentette ki Carson.

– Nem az – szállt vitába vele Dora, aki nem szerette, ha kijavítják.

Carson megsemmisítő pillantást vetett rá.

– De az.

– Várjatok csak! – kiáltotta Harper, felkapta a telefonját, és egy pillanatig fölé hajolt.

– Tudom, hogy igazam van – dobolt a lábával idegesen Dora.

– Meg is találtam – nézett föl rájuk Harper. – Mindkettőtöknek igaza van. A méhek színvakok.

– Mondtam – jelentette ki Carson kárörvendően.

– De – mutatott Harper a levegőbe – az igaz, hogy a szúnyogok a fekete, sötétkék és vörös ruházatra repülnek. Valamint – kuncogta, és Carsonra mutatott – a terhes nőkre és a sörivókra – fejezte be hangosan nevetve.

Dora és Harper nevetésben tört ki. Nagyi az arca elé tartotta a kártyákat, hogy elrejtse a mosolyát.

– A francba! Bárhogy legyen is, én csak veszíthetek. Már nem iszom, viszont terhes vagyok. Tipikus.

Harper nagyi rumos italára meredt.

– Ha már itt tartunk, mikor lazítottunk az alkohollal kapcsolatos szabályainkon?

Nagyi az ajkához emelte a poharat, és az italába kortyolt.

– Mióta Carsonnal megbeszéltem.

Carson vállat vont.

– Miért ne ihatná meg nagyi az esti rumját? Az alkohol szagától hányingerem lesz, úgyhogy nem esem kísértésbe. És miért kellene őt büntetnünk a saját házában?

– Ez azt jelenti, hogy én is ihatok egy pohár bort? – kérdezte Dora vágyakozóan.

– Ha szeretnél! – válaszolta Carson.

Dora elmosolyodott, mint egy jóllakott napközis.

– Természetesen csak egészségügyi célzattal.

– Elég a csacsogásból! Játsszunk!

Az idő gyorsan szállt, ahogy kanasztáztak és jólesően beszélgettek.

– Nagyi, mintha visszatért volna a színed – jegyezte meg Harper a nagyanyjára pillantva. – Mintha boldogabbnak tűnnél.

– Köszönöm, drágám, sokkal jobban érzem magam.

Dora, miközben a kártyáját bámulta, mintegy mellékesen megkérdezte:

– Sok időt töltöttél a szabadban, mondjuk, a vízen?

Nagyi tudta, hogy ez előbb-utóbb szóba fog kerülni.

Kártyája fölött egy szemvillanással figyelmeztette Dorát, de ő nem törődött vele, felvett egy kártyát a kupacból, és úgy folytatta:

– Tudjátok, amikor kint hajóztunk Devlinnel és Natetel, elhaladtunk egy kis csónak mellett, amiben két ember horgászott. Egy férfi és egy nő, akik nagyon jól megértették egymást. Nos, nagyi, esküszöm, mintha téged láttalak volna. Nem hallottad, amikor kiabáltam neked? – kérdezte Dora ártatlanul, kártyájával eltakarva az arcát, hogy a többiek ne lássák széles mosolyát.

Nagyi főtt a saját levében. Harper és Carson először csodálkozva Dorára, majd nagyira nézett.

– Oké – tette le Carson a kártyát a kezéből –, mi folyik itt?

Nagyi kortyolt egyet az italából, majd megadóan sóhajtott.

– Vihar egy pohár vízben. Girard Bellows és én horgászni voltunk – jelentette ki, mintha ez lenne a legtermészetesebb a világon. – Nagyon régóta barátok vagyunk, és amikor meglátott a mólon ülve, nyilván megsajnált, és meghívott a hajójára. Nagyon jól éreztük magunkat. Ennyi történt, és nem több – jelentette ki, és a kártyájával az asztalon kopogott, mintha összerendezné őket. – Egyébként, Dora – korholta az unokáját –, nem ártana több naptejet használnod. Rákvörösre sültél.

– Randevúd volt Bellows bácsival? – hitetlenkedett Carson.

– Először is, nem randevú volt, horgászni mentünk. Másodszor is nem Bellows bácsi, neked Mr. Bellows. És különben sem ültünk összesimulva, csak kicsi volt a hajó.

Dora áthajolt az asztalon, és olyan hangosan, hogy mindenki hallja, ezt súgta:

– Összeért a válluk, össze voltak borulva.

A lányok elnevették magukat. Nagyi a kártyáját nézte.

– Azt hiszem, megtaláltam ebben a pakliban a dzsókereket.

– Én pedig azt hiszem, te vagy az aduász! – kiáltotta Carson.

Nagyi beadta a derekát, és ő is elnevette magát. Még akkor is, ha az ő rovására ékelődtek. Sea Breeze-be Lucille halála óta először tért vissza a jó hangulat.

A délután estébe hajlott, ahogy az egyik kört játszották a másik után. Annyira meleg volt, hogy senki sem volt igazán éhes, és mivel a konyhát amúgy sem tudták használni, kekszet és sajtot rágcsáltak, meg nyers zöldségeket. Játék közben folyamatosan csevegtek. Megtárgyalták, hogyan segíthetnének Nate-nek felkészülni az új iskolára, a fiú ugyanis nagyon izgult. Sokáig tanakodtak, hogy hívják majd Carson gyermekét, a családban előforduló neveken kívül sok buta ötlet is felmerült. Harper nagyon szerette volna, ha Poseidonnak nevezik, de erre Carson csak a fejét csóválta. Végül a beszélgetés a konyha átalakítására terelődött. Carson a kártyáival legyezgetve magát elmosolyodott, és Harperhez fordult: – Hogy mennek a dolgok Taylor McClellannel?

Harper érdektelenül megrántotta a vállát, és a kártyáit bámulta.

– Jó munkát végez, jól halad vele.

– Érdekes, hogy Taylor végzi a munkát, és nem az apja – jelentette ki Carson.

– Nem hinném; azt mondta, nyaranta segít az apjának.

– Én nem így hallottam. – Harper azonnal felnézett a kártyáiból, Carson pedig csillogó szemmel folytatta: – Úgy tudom, külön kérte az apját, hogy ő végezhesse el a munkát.

– Ebben nincs semmi különös. Amúgy is dolgozik, és ezt a munkát választotta. Ráadásul a barátod.

– Igen, csakhogy nem az apjának dolgozik. Épp azért jött a városba, hogy állást találjon magának.

– Akkor miért vállalta el ezt a munkát?

– El sem tudom képzelni – válaszolta tettetett csodálkozással Carson.

– Tényleg? – dőlt hátra Harper.

– És – terítette ki a lapjait Carson – megkérdezte tőlem, hogy jársz-e valakivel.

Ennek hallatára Harper szélesen elvigyorodott.

Dora összehúzta a szemét, úgy kérdezte:

– És biztos, hogy nem volt egy kis entyempentyem?

A három nő nevetésben tört ki.

– Imádom ezt a szót – jelentette ki Harper, akinek nagyon jó lett a kedve. – Azt sem nagyon tudom, mit jelent.

– Egymáshoz simulni és csókolózni – vett fel egy kártyát nagyi.

– Akkor, hölgyem, biztos vagyok benne, hogy nem volt semmi entyempentyem. Sajnos.

– Még nem – tette hozzá Carson.

– Nos, nagyon tetszik az a kék szín, amit a falra választóttal – mondta Dora. – Pont a megfelelő árnyalat. Hasonlít a haint kékhez. Nagyon jól fog kinézni a törtfehér szekrények mellett.

– Köszönöm a bókot. Egyébként mi az a haint kék?

– Az a szín, amilyenre a gullah-k festik a veranda mennyezetét, hogy megvédjék a házat, és elűzzék a negatív erőket – válaszolta Dora. – Ezzel tartják távol a haintokat, a gonosz szellemeket.

– Ámen – motyogta Carson.

– Még egy lecke a déli történelemből, amit meg kell tanulnom.

– Egyáltalán miért újítjuk fel most a konyhát? – kérdezte Carson.

– Mert a ház megérdemli – válaszolta nagyi.

– És növelni fogja az értékét – tette hozzá Dora.

– Nagyi, erről jut eszembe – jegyezte meg halkabban Harper –, szeretnék új fogantyúkat a konyhaszekrényekre. Nem baj, ha lecserélem őket?

– Egyáltalán nem, de mielőtt vásárolni mennél, nézz körül a padláson! Van egy csomó régi fogantyú és kilincs meg mindenféle haszontalan kacat odafent. Az évek során gyűjtöttem össze őket a családunk házaiból. Isten tudja, mi minden van odafönt. Nyugodtan válogass belőlük, bár fogalmam sincs, használhatók-e még… – Ekkor a felhajtó kavicsán megcsikordult egy autó kereke, majd egy ajtó csapódott. Ez elnyomta nagyi hangját. – Mi a…? – kérdezte, majd, mivel ő ült a legközelebb az ablakhoz, a függönyt félrehúzva kikukucskált. – Istenem, Carson, Blake az. Süvít, mint egy forgószél.

Carson az asztalra dobta a kártyáit, és fölállt. Szemén látszott, hogy csodálkozik. Megszólalt az ajtócsengő, amit három türelmetlen kopogás követett. Miközben két testvére és nagyi fölállt, Carson az előszobába sietett, és kinyitotta az ajtót. Blake berohant, és karjába kapta a lányt. Párszor megpördült vele, szélesen mosolyogott. A többiek letették a kártyákat, már nem is érdekelte őket a játék.

– Blake – nevetett rá Carson –, tegyél le!

A férfi engedelmeskedett, de nem eresztette ki a karjából a lányt. Győzelemittasan mosolygott.

– Megtaláltuk!

Carson értetlenül bámult rá.

– Kit?

– Palackot.

– Micsoda?

– Megtaláltam az adatbázisban.

– Ó, Blake! – Carson szíve a torkában dobogott, majd hirtelen gondolkodás nélkül megcsókolta a férfit. Blake hátrahajolt, de még mindig a karjában tartotta a lányt.

– Az a kicsi lyuk segített, amit a farokúszóján találtál. Az elmúlt két napban több ezer képet néztem át, amíg rátaláltam. Alig tudom elhinni. Amikor fölnagyítottam a fotót, észrevettem a sebhelyet az orrán is. Biztos, hogy ő az. Palack az itteni közösségből származik. A miénk.

Carsonnak elakadt a szava.

– Tudtam. Akkor vissza lehet engedni az öbölbe?

A férfi bólintott, és homlokát a lányéhoz nyomta.

– Igen.

Carson átölelte Blake-et, és arcát a vállára hajtotta. A szíve boldogan vert. Kiabálni akart, táncolni és ugrándozni örömében, de csak zokogni tudott.

Palack hazatér.

8. fejezet

Másnap reggel Harper a kávéját szürcsölte a konyhában, és a koffein isteneihez fohászkodott, hogy az ital hamar hasson. Egy újabb hosszú éjszakát töltött írással, és teljesen kimerült. Azon a fejezeten merengett, amit előző éjjel, kora hajnalban írt, és nem is hallotta, ahogy Taylor belépett a helyiségbe. Összerezzent, amikor a férfi becsukta maga mögött az ajtót. A beiramló szellő szétszórta a helyiségben a papírokat, és esőcseppeket fújt le a férfiról.

– Esik, mintha dézsából öntenék – jelentette ki a lány, miközben Taylor kibújt az esőkabátból, ami alatt rövidnadrágot és festékfoltokkal tarkított fehér pólót viselt. A póló ujja annyira laza és viseltes volt, hogy kénytelen volt felhajtani a vállára. Harper elvette az esőkabátot, amiről esőcseppek hullottak a padlóra.

– Igen, de én nem bánom a rossz időt – bújt ki a férfi a cipőjéből. – Aki hajón nőtt föl, megtanulja elviselni.

Ahogy a férfi felnézett, Harper szíve nagyot dobbant. Taylor arcán vízcseppek folytak végig, zöld szeme még jobban kitűnt napbarnította arcából. Harper az egyik fiókhoz ment, és átnyújtott neki egy konyharuhát. Amikór az ujjaik találkoztak, a lány teljesen beleborzongott az érintésbe.

– Köszönöm – törölte meg Taylor az arcát, majd a pultra dobta a kéztörlőt.

Harper körbenézett, de csak azért, hogy ne egyfolytában a férfit bámulja. A konyhaszekrényeket már előkészítették, az ajtók a fal mellett sorakoztak. Itt is, ott is különböző árnyalatú kék festékminták látszottak a falon.

– Minden annyira rendezett.

– Tengerészgyalogos vagyok, úgy képeztek ki, hogy mindig rend legyen körülöttem – válaszolta Taylor félig komolyan, félig viccesen.

Harper örült, hogy végre felmerült az a téma, amelyről szívesen beszélgetett.

– Mikor hagytad ott a haditengerészetet?

– Azt nem lehet otthagyni, ha egyszer tengerészgyalogos lettél, mindig az is maradsz.

– Ó, akkor még mindig náluk szolgálsz?

– Négy éve léptem ki.

– Jártál Afganisztánban?

– Igen.

– A háború miatt léptél be?

– Erre nem egyszerű a válasz. Akkor végeztem a Citadelben, és a háborús helyzet egyre rosszabb lett. Nem volt kérdés, hogy az osztálytársaimmal együtt útra kelünk. A tengerészgyalogosok gyűrűjét viseltem.

– De most már visszatértél.

– Igen, de nem minden osztálytársam volt ilyen szerencsés.

Taylor szavai érzelemmentesen hangoztak.

– Oké – folytatta határozottan, miközben kinyitotta a magával hozott kávéspohár tetejét. Gőz szökött ki belőle. Belekortyolt, és letette a pultra. – Jobb, ha nekilátunk. Ebben az esőben nem nyithatjuk ki az ablakot, de legalább ezzel a résszel gyorsabban haladunk majd.

– Mielőtt nekilátunk, feljönnél velem a padlásra?

– A padlásra?

– Igen. Le akarom cserélni a fogantyúkat az ajtókon. Jobbat érdemelnek, ha már úgyis újrafestjük őket. Egyetértesz velem?

– Azt hiszem, jó ötlet.

– Nagyi szerint van néhány régi darab, amit használhatnánk odafent. Először meg szeretném őket nézni, mielőtt döntök. Ha tetszenek, nem tudom, le tudjuk-e őket hozni. Fogalmam sincs, milyen nehezek. Gondoltam, jobb, ha most megyünk fel, mert még hűvösebb lehet odafönt, főleg ez után a hidegfront után.

Mély lélegzetet vett, furcsamód nehezen tudta összeszedni a gondolatait. A férfi hirtelen elmosolyodott.

– Természetesen.

– Oké, erre menjünk.

Harper érezte, ahogy a férfi követi. Átmentek a nagyszobán a ház nyugati szárnyába, ahol a lányok szobái is voltak. A folyosó közepén egy csapóajtó vezetett a padlásra. A lány nyújtózkodott, hogy elérje a kötelet, de Taylor magasabb volt, és hamarabb elérte. Egy rántással kinyitotta az ajtót, és lehúzta a falépcsőt.

– Te menj előre! A lépcső tetején találod a villanykapcsolót – mondta Harper, és követte a férfit a keskeny lépcsőn.

Az óriási padlástér közepén a tető gerince alatt még egy Taylorhoz hasonló, magas férfi is felegyenesedhetett, de a tető kétoldalt meredeken esett. Két tetőablak helyezkedett el a ház frontján, amelyek nagyon piszkosak voltak. A helyiség dohos szagot árasztott, amitől a lány tüsszentett. Az eső lágyan dobolt a tetőn. Taylor csípőre tett kézzel állt, és elismerően nézett szét a padláson.

– Micsoda nagyszerű tér!

Harper csak egyszer járt itt, amikor még nagyon fiatal volt. Az egyik délután felfedezték Carsonnal a tiltott területet, amikor nagyi és Lucille elmentek bevásárolni. A hely nekik túl koszos és poros volt, tele dobozokkal és bútorokkal, unalmas két kincset kereső lány számára. Most, felnőtt szemmel körbenézve, antik bútorokat és csecsebecséket látott, egy egész kincseskamrát. Régi ládákat és bőröndöket, vastag keretű festményeket, főleg tájképeket, amelyek közül néhánynak betört az üvegezése. A sarokban egy öreg, poros gramofon állt. Kovácsoltvas és bronz ágykeretek sorakoztak a fal mentén. Felismerte azt az ágyat, amiben a nyár elején aludt. Elmosolyodott, amikor észrevette régi, fából készült babaházát. Mindenütt dogozok álltak, magasra felhalmozva, egyik-másik oldalra dőlt, porosan, és penész borította őket.

Alig tudta visszafogni magát, hogy ne nyissa ki a dobozokat, hogy megtudja, mi rejlik bennük. Vajon mit fog találni? Régi ruhákat, sálakat, ékszereket, leveleket? A szíve nagyot dobbant. Talán még az apja könyvét is megtalálja. Alig várta, hogy nekilásson. Taylorra nézett, és próbált megnyugodni. Nem tarthatta fel egész nap azzal a férfit, hogy dobozokban turkálnak.

Hirtelen felkapott egy tollas, barna bársonykalapot, és leporolta.

– Kíváncsi vagyok, mi van a dobozokban. Mintha kincset keresnék. – Feltette a kalapot a fejére. – Na, hogy tetszik?

Taylor elfintorodott, amire a lány elnevette magát. Hangja visszhangzott a zárt térben. A férfit látszólag csak a felépítmény érdekelte.

– Bárki tervezte is a házat, úgy gondolta, hogy a tetőteret beépítik. Nézd csak – mutatta –, a tető könnyen megemelhető, így ki lehet alakítani egy teljesen új emeletet. – Pár lépést tett, hogy alaposabban tanulmányozza a tetőt. – Valójában rég megérett a cserére.

Megmutatta azokat a helyeket, ahol a tető nagyon rossz állapotban volt, és ahol már a víz is utat talált magának; néhány doboz el is ázott.

– Majd szólok nagyinak, de nem fog neki örülni.

Taylor szeme csillogott, ahogy a tetőt tanulmányozta.

– A hátsó részre is lehetne ablakokat vágni, vagy akár egy teraszt is ki lehetne alakítani az öböl oldalán. – Odament egy kis ablakhoz, és kikukucskált rajta. – Innen nagyszerű kilátás nyílik.

– De nagyinak már van egy kis kilátója.

– Igen, de itt gond nélkül ki lehetne alakítani két új hálószobát és egy fürdőszobát is.

– Végeztél már ilyen munkát?

– Igen, az apámmal. A régi családi házak kibővítésére folyamatos az igény. Az emberek nem szeretik eladni az ingatlanukat, hiszen annyi emlék fűzi őket hozzá.

– Nos, ez majd az új tulajdonosok feladata lesz – mondta Harper, és a dobozokat kerülgetve elindult a padlás hátsó részébe.

– Eladjátok a házat?

– Igen, a nagyanyám szeretné.

– Milyen kár! Azt hittem, nemzedékek óta tiétek ez a hely.

– Így van – kezdte Harper, de nem volt biztos benne, hogy szeretne belemenni a témába. Megfordult, és a férfi szemébe nézett. – Nagyi, ameddig csak tudta, fenntartotta, de most már túl sokba kerül. Ráadásul teljesen egyedül van. A nyár végén idősek otthonába költözik, ezért adja el a házat.

– És a családból senki sem akarja megvenni?

Harper tudta, hogy rájuk, a három nővérre gondol.

– Nem az a kérdés, hogy ki szeretné, hanem az, hogy ki engedheti meg magának.

– Teljesen átlagos történet. Az én családomban is többen árulják a házukat, vagy már rég eladták. A gyerekeik nem akarják átvállalni a terhet, túl magasak az adók, vagy elköltöznek. Így megy ez mindenütt.

– És a te szüleid?

– Az én szüleimnek soha nem volt nagy házuk. Szerencséjük volt, hogy akkor tudtak házat venni a parton, amikor még megengedhették maguknak, de – tette hozzá büszkén – az anyám ükapjának még ültetvénye volt a Santee folyó mentén. A polgárháború óta családi kézben volt. A birtokot annyiszor szabdalták szét, hogy most már csak az emléke maradt meg. De ez már nem számít. Szeretem azt a házat, ahol most laknak. Pont a tengerparton. Az jó hely egy rákásznak.

Harper rátette a kalapot egy nagy dobozra.

– Nagyi azt mondta, hogy a fogantyúk a padlás hátsó részben lévő dobozokban vannak, közvetlenül a hintaszék mellett.

Taylor mellé lépett.

– Látom a hintaszéket.

A hely olyan szűk volt a dobozok között, hogy nem fért el a lány mellett. Hirtelen furcsán izzani kezdett közöttük a levegő.

– Erre – mondta a lány. Megfordult, és egymás után elindultak. A padló bizonytalanul ingott alattuk, és ahogy kikerültek egy asztalt, a lány megbotlott. Felemelte a kezét, megpróbálta egyensúlyba hozni magát. Taylor még időben elkapta, és visszarántotta.

Harper a férfi mellkasának esett, és érezte, ahogy erős karja szorosan tartja.

– Elnézést, ügyetlen voltam!

– Vigyázz a taposóaknákra!

Harper szíve hevesen dobogott, kisöpört egy kóbor hajtincset az arcából. A férfi még mindig tartotta, tovább, mint szükséges lett volna. A lány a fiú kezét nézte: olyan nagy volt, hogy könnyedén átfogta a karját.

– Köszönöm – suttogta.

Erre Taylor azonnal eleresztette.

Harper idegesen megmasszírozta a karját.

– Arccal belezuhanhattam volna egy kupacba – nézett körbe, hogy pontosan hova is esett volna. Összehúzott szemmel közelebb lépett egy apró bőr utazóládához. Annyira öreg volt, hogy a bőr már kiszáradt, és több helyen leszakadt, a fa is kilátszott alóla. Az M. C. kezdőbetűket vésték a tetejére, egy réztáblára. Marietta Colson: ez volt nagyi leánykori neve.

– Ismerem ezt a ládát – nyúlt utána Harper. Elérni ugyan elérte, de nem tudta felemelni.

– Hadd segítsek!

Taylor megkerülte a lányt, és helyet cseréltek a szűk térben. A testük egymáshoz ért, amitől a lány idegei pattanásig feszültek. A férfi felsője nyirkos volt, és pézsmaillat áradt belőle.

– Kényelmes… – törte meg a feszültséget a fiú.

– Igen – nevette el magát a lány, és örült, hogy a férfi megnevezte azt, amire mindketten gondoltak.

Taylor könnyedén felemelte a kis ládát, és a padlástér közepére vitte, ami kevésbé volt zsúfolt. Harper letérdelt elé, a nadrágja szára poros lett. Taylor a legközelebbi ablakhoz ment, és megpróbálta kinyitni, de az nem mozdult. Megütögette a keretet, majd újra próbálkozott. Ekkor az ablak megadta magát, de így is csak félig lehetett kinyitni. Azonnal hűvös fuvallat áradt a helyiségbe, ami az eső édes illatát hordozta.

– Elállt az eső, legalábbis pár percre.

– Jó ez a kis szellő. Ez a nagyanyám utazóládája volt –mondta a férfinak, aki visszatért, és letérdelt mellé. – A testvéreimnek és nekem adta, mikor gyerekkorunkban itt nyaraltunk, hogy a nyár végén ebbe pakoljuk a kincseinket – mondta. Az emlékektől ellágyult az arca.

– Mindig nagyon különleges élmény volt, amikor a következő nyáron visszatértünk, összegyűltünk, és kinyitottuk a ládát. Nagyon teátrális alkalmak voltak ezek. Nagyinak érzéke van hozzá, hogy a legegyszerűbb dolgokat is különlegessé tegye. Tíz-vagy tizenkét éves korom óta nem láttam ezt a ládát, és el sem tudom képzelni, mi lehet benne – simított végig rajta. Taylor átült egy régi sámlira. Olyan hosszú volt a lába, hogy a térde majdnem az állához ért.

– Nem akarod kinyitni?

– Dehogynem – mondta Harper, és a mozdulattól még több bőr szakadt le a láda tetejéről. Elakadt a szava a csodálkozástól, amikor felfedezte, hogy a láda tele van az ő és testvérei gyerekkori dolgaival.

– Ennyi év után is megőrizte őket.

Harper elővett egy megsárgult, kézzel készített montázsokat tartalmazó papírköteget, papírból kivágott betűk, modellek és filmsztárok képei díszelegtek rajtuk. A lapok színes szalaggal voltak összefűzve. A címlapon nagy betűkkel a Dél Csillagai cím díszelgett.

– Ez Dora magazinja. Minden nyáron rengeteg magazint csinált. Órákat töltött az elkészítésükkel. Amikor Carson és én megpróbáltunk segíteni, kiküldött minket a szobából. De hát ő volt az idősebb. Mi neki csak idegesítő kislányok voltunk, és mindent megtett azért, hogy kimutassa, nem akar velünk játszani. Akkor nagyon dühösek voltunk rá, de visszatekintve, jobb volt ez így. Carson és én kötődtünk egymáshoz, és saját játékokat találtunk ki. Például azt, hogy kémkedtünk Dora után. Annyira büszke volt ezekre a magazinokra, és azzal dicsekedett, hogy egy nap majd mindenki ezt olvassa az országban.

– Kreatív.

Harper erre nem válaszolt. Átlapozta az újságot, Taylor pedig a válla fölött kukucskált. A tizenéves sztárok gondosan kivágott képei között ott voltak Winona Ryder, Marky Mark, a Beverly Hills 90210 szereplői és főleg countrysztárok. Amikor meglátták, hogy a szőke tinisztárok feje helyére Dora a saját fotóját ragasztotta, nevetésben törtek ki. Harper Taylor lábának dőlt, és annyira nevetett, hogy belefájdult az oldala.

– Ezt a részt soha nem láttam – törölte ki a könnyeket a szeméből. – Ez felbecsülhetetlen. Évekig lesz mivel ugratnom. Nem csoda, hogy nagyi megtartotta őket.

Ahogy a nevetésük alábbhagyott, Harper észrevette, hogy kezét Taylor térdén nyugtatja, a férfi pedig az ő vállát fogja. Amikor megfordult, hogy ránézzen, az még mindig mosolygott. A nevetés végre megtörte a jeget kettejük között, gondolta, miközben a fiú csillogó szemébe nézett. Nagy nehezen félretette a négy magazint. Magában megesküdött, hogy később megmutatja őket a testvéreinek. Ekkor több úszóérmet és egy szalagot húzott elő a ládából.

– Ezek természetesen Carsonéi. Nagyon büszke volt rájuk. Ez a lány inkább hal, mint ember.

Harper átnyújtotta őket Taylornak, majd visszatért a ládához. Egy fekete kalózkendőt és két szemkötőt vett észre.

– Uramatyám!

– Mik ezek?

– A kalózszemkötőink. El sem hiszem.

– Lehet, hogy aranyat is találunk ebben a ládában?

– Reménykedjünk.

Harper átnézte a ládában maradt dolgokat, előhúzott néhány régi kagylót, amik már összetörtek az évek alatt, egy trolibabát, amelynek neonzöld haja volt, és egy halványkék „én kicsi pónim”-at. Ezeket mind átnyújtotta Taylornak, aki mindegyiken jót mulatott. Harper hirtelen megdermedt. Négy kis könyvecske hevert a láda alján. Dora magazinjaihoz hasonlóan ezeket is fonállal kötötték össze.

– Mik ezek?

A lány el akarta takarni a ládát a férfi elől.

– Könyvek, amiket én írtam, még kislány koromban – mondta halkan, és kivette az egyiket. A kartonpapír fedél kékre volt festve, de az évek során megfakult, egy mosolygó, vizet köpő bálnát ábrázolt, és a Willy, az ábrándozó bálna cím szerepelt rajta egy gyerekkéz írásával.

Harpernek hirtelen minden az eszébe jutott. Nyolcéves volt, és az anyja elegáns lakásában ült az asztalnál. Azt hitte, az anyja azért akar vele beszélni, hogy megdicsérje az első könyve miatt. Biztos volt benne, hogy büszke lesz majd rá. Izgatott volt, alig bírt magával. Az anyja elismerése nagyon sokat jelentett volna számára.

Ehelyett az anyja nagyon mérges volt rá. A dühét szinte tapintani lehetett a levegőben, és bár soha nem ütötte meg, a szavaival sokkal nagyobb sérüléseket tudott neki okozni. Azon a délutánon azzal vádolta meg, hogy ellopta valakinek az ötletét egy könyvből, amit olvasott. Azt mondta, olyan tehetségtelen, mint az apja. Ha az anyja valakit Harper apjához hasonlított, azt a legnagyobb sértésnek szánta.

– Az apád nem volt író, és tehetségtelen volt, ahogy te is – dobta le a könyvet az asztalra, mint egy darab szemetet.

Aznap Harper minden büszkesége és lelkesedése elszállt az írás iránt. Az anyja olyan könnyen zúzta össze a nyolcéves lánya álmait, ahogy a cigarettáját szokta elnyomni. Harper hónapokig nem írt semmit, csak akkor kezdett megint alkotni, amikor újra itt volt, távol az anyjától, és biztonságban érezte magát. Egyszer csak nagyi behívta magához. A fotelben ült, a lábát feltette. A napfény besütött a szobába, és lágy, aranyszínű ragyogásba borította a haját. Harper egészen addig mosolygott, amíg észre nem vette nagyi kezében a könyvét. Megriadt, biztos, volt benne, hogy megint bajba kerül.

– Ezt a párnád alatt találtam. Kislányom, te írtad ezt a könyvet?

Harper olyan ideges lett, hogy szóhoz sem jutott. A szék mellett álldogált, és csak bólintani tudott. Nagyi odaintette magához. Harper bizonytalanul odalépett, nagyi pedig megölelte.

– Milyen csodálatos könyv! Nagyon bájos. Mondd, kicsim, te találtad ki? Teljesen egyedül?

Harper alig hitt a fülének. Ez egy csapda, amit az anyja eszelt ki? Így inkább nem válaszolt, csak vállat vont.

– Ugye te írtad? – kérdezte nagyi, büszkeséggel a szemében. – Nagyon okos vagy, a könyv csodálatos, és nagyon kreatív. A bálna, amelyik útra kel, hogy megtalálja a családját. Igazán tehetséges vagy, ugye tudod? És nagyon szépen megrajzoltad a képeket. Akár író is lehetsz felnőttkorodban.

Harper csak csodálkozva nézett. Teljesen összezavarodott. Nagyi arckifejezése megváltozott, és a mosolya keserédesre váltott.

– Az apád is író akart lenni.

– Igen, tudom.

Nagyi gyengéden felemelte az unokája állát, és mélyen a szemébe nézett.

– Nagyon-nagyon büszke vagyok rád!

Harper megkönnyebbült. Büszke volt magára, és eltelt szeretettel a nagyanyja iránt. Odaugrott, és átölelte nagyi nyakát, majd sírva fakadt.

– Mi a baj, kicsim? – ültette Harpert az ölébe nagyi, miközben a haját simogatta, és átölelte, amíg meg nem nyugodott.

– Anya azt mondta, hogy nem szabad könyvet írnom.

– De ez butaság.

– Azt mondta, hogy rossz író vagyok. És apa is rossz író volt.

– Tényleg ezt mondta?

Harper válasz helyett inkább szégyenkezve még jobban a nagyanyjához bújt.

– Ebben soha nem értettem egyet az anyáddal, így nem csoda, hogy most sem.

– Nagyi, apa tényleg rossz író volt?

Nagyi újra elkezdte a lány haját simogatni.

– Őszintén szólva, kicsim, soha nem fogjuk megtudni. Soha nem fejezte be a könyvét. Megpróbálta, de nem sikerült neki. És most itt vagy te, a lánya, még csak nyolcéves, és már befejeztél egy könyvet. Ez már önmagában is nagyon fontos. Győztél. A tehetség csak egy része a könyvírásnak. Bár fontos része, ez igaz. De a másik része a kemény munka. Ez a része esett apádnak nehezére. De most hallgass rám, kicsim! Te tehetséges vagy. Ez egy csodálatos történet. Anyukádnak nincs igaza. Ne hagyj fel az írással, Harper! Írj, ahogy csak tudsz, és én boldogan elolvasok bármit.

Így Harper újra írni kezdett. Egyik történetet a másik után, minden egyes nyáron csak írt. A lány a négy kis kartonpapír kötésű könyvre nézett.

– Mindegyiket megőrizte.

– Az alapján, amit tudok a nagyanyádról, nem vagyok meglepve. Megnézhetem őket?

Harper nemet intett. Nem tudta volna elviselni, ha kineveti a könyveket, ahogy Dora magazinjait.

– Nem túl jók.

– Ezt ki mondja?

– Tudom, hogy nem vagyok jó író. – Azzal magához ölelte a könyveket.

– Számít ez? – kérdezte Taylor, de nem akarta kényszeríteni a lányt.

– Természetesen számít.

– Ezzel nem tudok egyetérteni. Ha szeretsz írni, akkor nem számít. Ez a kommunikáció egyik módja. Megosztod a lelked egy részét a világgal. Lehet, hogy nem adják ki a műveidet, de ettől még nem kell felhagynod az írással. Az írás egy folyamat. Amikor írok, saját magamnak teszem.

– Te írsz? – kérdezte a lány meglepődve.

A fiú bólintott.

– Ezt nem nézted volna ki belőlem, ugye?

– Nos…

– Semmi gond, a legtöbb ember így van ezzel. Úgy képzelik, egy írónak legyen hosszú haja, hordjon garbót, és állandóan szenvedő arckifejezéssel járjon-keljen a világban. Hogy egy tengerészgyalogos ír, az nem valószínű.

Harper a fiú szemébe nézett, és mélyen elpirult.

– Ha így fogalmazod meg, nagyon kellemetlenül érzem magam. Természetesen nem csak egyfajta író létezik. – A fiú ettől nem jött zavarba. – Szerintem neked biztos rengeteg témád van. – A férfi bólintott. – Miket írsz? Emlékiratokat vagy regényt?

– Verset.

Ez a férfi csupa meglepetés.

– Tényleg? – kérdezte Harper teljesen lenyűgözve. – Mindig úgy gondoltam, hogy a költészet az írás legmagasabb formája.

– Nem tudom, hogy egyáltalán jók-e a verseim, de nem is érdekel. Azt tudom, hogy nekem jót tesz. A költészet segít tisztázni a dolgokat. Az élet nagyon zavaros tud lenni néha.

– Igen, én is ezért írok.

– Még mindig írsz?

A lány bólintott.

– Verseket?

Bár senkinek sem akarta elárulni legbensőbb titkát, de úgy döntött, hogy Taylorral most megosztja.

– Az igazat megvallva, egy regényen dolgozom.

– Egy regényen – mondta Taylor, Harper pedig észrevette, hogy a fiú más szemmel néz rá.

– Tudom, hogy manapság mindenki regényt ír.

– De akkor is, ez a te könyved.

– Amióta az eszemet tudom, írok valamit. Először kisebb történetekkel kezdtem, de még soha nem fejeztem be egy regényt. Az apám az egész életét regényírással töltötte, és sohasem fejezte be. Ez egy családi vicc.

– Hát, nem túl jó.

– Egészen addig rajtam lesz ez a bélyeg, amíg be nem fejezek egy regényt, aminek van eleje, közepe és vége. Bizonyítanom kell.

– De kinek?

– Az anyámnak. És valahol saját magamnak is. De még ez sem fogja visszatartani az anyámat attól, hogy becsmérelje az apámat, amikor csak tudja. Utálja őt és bármit, amihez köze volt, még a családját és az írói munkásságát is.

– Ez elég nehéz lehet neked.

Harper bólintott.

– Nem volt könnyű. Az anyám nagyon dühös rám, hogy az egész nyarat itt töltöm, az ellenséges frontvonal mögött.

– Amiatt is, hogy regényt írsz?

– Soha nem beszéltem neki az írásról. Közölte velem, hogy nem tudok írni. Azt hiszem, pontosan úgy fogalmazta meg, hogy tehetségtelen vagyok.

– Ezek kemény szavak.

– Azok – válaszolta fájdalmasan a lány.

– És hittél neki?

– Nyolcéves voltam, ő pedig egy híres szerkesztő az egyik legnagyobb könyvkiadónál. Úgyhogy igen, hittem neki.

– De természetes, hogy neked azt mondja, nem tudsz írni. Nem akarja, hogy olyan legyél, mint az apád, hiszen utálja őt. Írhatnál úgy, mint Charles Dickens, de ő akkor is tehetségtelennek tartana.

Harper csendben végiggondolta a hallottakat. Jellemző lenne az anyjára, hogy csak azért hazudott neki, mert ettől jobban érezte magát. Georgiana James végül is született hazudozó.

Bár Harper hallotta, hogy az eső újra rákezdett, és dobol a tetőn, de hirtelen úgy érezte, mintha a padlás ragyogó napsütésben tündökölne. Újra érezte magában a lehetőség reményét, amit gyerekkorában elfojtottak benne. Bár nem volt teljesen biztos a dolgában, felkapta a megfakult könyvecskét, majd a mellette ülő férfihoz fordult. Óriási hálát érzett iránta, hogy visszaadta neki a saját magába vetett hitét. Átnyújtotta neki a könyvet, ő pedig elvette, óvatosan, nehogy elszakítsa.

– Biztosan ezt akarod?

– Ne feledd, hogy egy nyolcéves írta és illusztrálta!

Taylor bólintott, és biztatóan elmosolyodott.

– Bárcsak láthattalak volna akkor! Biztos két oldalra volt fölfogva a hajad, és csupa szeplő voltál.

– Ugyan már!

Elnevették magukat, a köztük lévő feszültség végleg elpárolgott.

– Köszönöm.

Harper a sarkára ült, és figyelte, ahogy a férfi kinyitotta a könyvet. Látni akarta az arckifejezését. Egészen a férfi lábáig előrehajolt, aki úgy tartotta a könyvet, hogy a lány is vele tudja olvasni. Lapozgattak, és olvasták a jól megválasztott szavakat, közben nézegették a bálnáról és más tengeri élőlényekről készült rajzokat. Ahogy hangosan olvasott, Harpernek úgy tűnt, mintha valaki más írta volna a könyvet. Annyi év telt el, és már úgy érezte, nem is az ő szavai azok. Taylor becsukta a könyvet, a fejét oldalra fordította, és a lány szemébe nézett.

– Harper, ez nagyon jó.

A lány a férfi szemét kutatta; nem akarta, hogy csak azért dicsérje meg, mert így kívánja a helyzet. De csak komolyságot és elismerést látott benne, így hitt neki.

– Igen, egész aranyos, nem?

– Elolvashatom a többit is?

Harper a másik három könyvecskére nézett, majd benyúlt a ládába, és kivette őket.

– De meg kell ígérned, hogy nem mutatod meg másnak.

– Megígérem. És mi van a másik könyvvel? A regénnyel? Azt is elolvashatom?

– Igen, de majd később. Még nem fejeztem be.

– Tudok várni. De az is rendben van, ha nem akarod, hogy elolvassam. Emlékszem, amikor én kezdtem verseket írni, senkinek sem akartam megmutatni őket. Nagyon félelmetes teljesen kitárulkozni. Nagyon sok düh gyülemlett fel bennem, és rengeteg fájdalom. A költészet segített megszabadulnom tőlük. Persze nagyon nehéz volt, amikor odaadtam valakinek, hogy olvassa el őket. Ez az egyik legfélelmetesebb dolog a világon, pedig én erről sokat tudnék mesélni. De ennek ellenére segített. Minél többet írtam, minél több kritikát kaptam, a verseim annál jobbak lettek.

– Elolvashatok néhányat?

– Persze. Saját magam adtam ki az első kötetemet. Minden eladási rekordot megdöntött. Tíz is elkelt belőle, amiből nyolcat én vettem meg. A másik kettőt az anyám.

– Ennyire nem lehet rossz – nevetett a lány.

– Dehogynem, de nem a pénzért csináltam. Főleg inkább azért, hogy egy helyen legyenek összegyűjtve, és így könnyen odaadhassam valakinek. Például neked.

– Köszönöm, nagyon örülnék neki. Megtiszteltetés lenne.

– Ahogy én látom, az írás egy ajándék. Ha valakit megkérsz, hogy olvassa el a műveidet, az olyan, mintha kicsit megosztanád vele a lelkedet. Ajándék, hogy hagyod, hogy elolvassam ezeket – emelte föl a könyveket Taylor. – Köszönöm.

– Nagyon szívesen – válaszolta a lány, de nagyon hivatalosnak érezte a szavakat.

Egy villám villant az ablakban, az eső új erőre kapott. Az ég olyan hatalmasat dörrent, mintha a tető felrobbant volna a fejük felett. Harper úgy megriadt, hogy Taylor karjába vetette magát. Egy pillanatra belékapaszkodott. Kint tombolt a vihar, az eső a ház oldalát verte, és beomlott a nyitott ablakon. Az egész padlás megrázkódott. A lány becsukta a szemét, érezte a melegséget és az őt ölelő karok erejét. A férfi nem eresztette el. Beszívta a bőréből áradó kellemes szappanillatot. Érezte, hogy a férfi olyan gyorsan veszi a levegőt, mint ő. Taylor lenézett rá. Két kezébe fogta az arcát, és mélyen a szemébe nézett. Hirtelen megszűnt körülöttük a világ. A lány nem látott mást, csak az érzelmeket a zöld szempárban.

– Harper… – suttogta.

Hirtelen a lány minden kétsége elillant. Csak magát látta a fiú szemében. Vágyakozást és még valamit… déjá vu érzése lett. Lefejtette az arcáról a fiú kezét, és az ajkához emelte, majd gyengéden megcsókolta az ujjait. Érezte, hogy a fiú visszatartja a lélegzetét. Taylor hirtelen a karjába kapta, és megcsókolta. A vihar tombolt odakint, ők pedig szenvedélyesen csókolóztak, mint a szeretők, akik korábban elvesztették egymást, de most újra egymásra találtak. Ennek a csóknak örökké kell tartania.

Újabb mennydörgés hallatszott, és az egész ház beleremegett. Erre szétrebbentek, majd újra szorosan összekapaszkodtak. Ezután mindkettőjükből kitört a nevetés. A lány a fiú szemébe nézett, az pedig visszamosolygott rá. Mindketten tudták, mit érez a másik. Tudták, hogy ez a csók olyan eget rengető volt, mint a mennydörgés.

– Találkoznál velem máskor is?

– Nagyon szeretnék – válaszolta a lány.

– Tessék? – kérdezte Taylor, miközben a kezét a füléhez emelte, mintha nem hallana a mennydörgéstől.

– Nagyon szeretnék! – kiáltotta Harper.

A fiú szélesen elmosolyodott.

– Szeretnélek elvinni hétfőn a versolvasóestre.

– Oké, az micsoda?

– Egy felolvasóest, amit Charlestonban tartanak. A helyiek felolvassák a költeményeiket, de néha vendéget is hívnak. Nagyon érdekes – mondta Taylor. Egészen a lány füléhez kellett hajolnia a hangzavarban.

– Nagyon jól hangzik.

A fiú lehajolt, és újra megcsókolta, de ezúttal nagyon gyengéden. Ezután vonakodva bár, de az órájára nézett.

– Későre jár.

– Nem érdekel.

– Jobb lenne, ha megkeresnénk azokat a fogantyúkat.

Taylor kibontakozott az ölelésből, és maga mellé húzta a lányt. Nagyon közel kellett hozzá hajolnia, hogy a tetőn kopogó eső hangjától még hallani lehessen a szavát.

– Becsukom az ablakot, és itt hátul találkozunk.

A lány bólintott. Taylor elindult az ablak felé, Harper pedig lépésről lépésre haladt az ellenkező irányban. Szerencsére egész közel észrevett két dobozt, amelyre nagy betűkkel a fogantyúk szót írták. Alattuk egy másik, nagyobb doboz állt, kilincsek felirattal. A ragasztószalag olyan öreg volt, hogy már teljesen kiszáradt. A buborékfóliát felemelve örömmel fedezett fel egy tucat üveg-, fa-és régi rézgombot, valamint kerámiafogantyút. Átválogatva őket látta, hogy a legtöbb elég jó állapotban van. Mire Taylor újra mellé ért, a vihar folyamatos záporrá szelídült. A fiú átkarolta a derekát.

– Találtál valamit?

– Egy kincsesládát. Nagyon sok minden rejlik benne. Nagyi biztosan minden egyes fogantyút és gombot leszerelt a házban.

– Említetted, hogy kalózvér folyik az ereidben.

Harper erre elnevette magát. Elképzelte, a nagyanyja hogyan jár ajtótól ajtóig, hogy leszerelje a kilincseket. A férfi is elnevette magát, és a lány tudta, hogy ugyanez jár a fejében. Nagyon rég nem nevetett ennyire felszabadultan egy férfival. Lassan megnyíltak egymásnak.

– Ezek tökéletesek lesznek. Le tudnád hozni ezeket a dobozokat?

– Azt hiszem, megoldom – vigyorgott Taylor, majd előrelépett, és úgy kapta fel a három dobozt, mintha pihekönnyűek lennének.

– Ha tudod, hozd a kis ládát! Nem olyan nehéz. Harper felkapta a ládát. Taylor megfordult, és aggódva pillantott rá.

– Óvatosan! Most az egyszer nem tudlak elkapni. Ahogy követte a fiút lefelé a padlásról, maga után hagyva a port és az egyre növekvő hőséget, Harper sajnálta, hogy vége szakadt a kettejük kincskeresésének. Nagyon sajnálta.

9. fejezet

Az elkövetkező pár napban, amikor az eső áztatta a tetőt, Taylor a konyhát festette, Harper pedig a számítógépén dolgozott. A férfi szavai felkorbácsolták, és újult erőre kapott tőlük. Nem tudta magát visszafogni.

De természetes, hogy neked azt mondja, nem tudsz írni. Nem akarja, hogy olyan legyél, mint az apád, hiszen utálja őt. Írhatnál úgy, mint Charles Dickens, de ő akkor is tehetségtelennek tartana.

Minél többet gondolkodott rajta, annál igazabbnak érezte, amit Taylor mondott.

Jó hete volt. Sokat haladt a könyvvel. Sokkal inkább tekintette visszaemlékezésnek, mint regénynek. Valahogy úgy, ahogy Louisa May Alcott gondolhatta, mikor a Kisasszonyok első piszkozatát írta. Harper nem akarta magát keretek közé szorítani. Csak le akarta írni a szavakat, később majd megszerkeszti az egészet. Azt sem tudta, hogyan végződik majd a történet.

Egy órakor korogni kezdett a gyomra. Korán kelt, és azonnal munkához látott. Ma még nem is evett, csak a kávét öntötte magába. Megdörzsölte a szemét, és becsukta a laptopot.

Az ablakon kitekintve észrevette, hogy az eső elállt, az ég tiszta volt, és azúrkék. A madarak csiviteltek, világgá kürtölték boldogságukat. Harper felállt, és kinyújtóztatta elgémberedett tagjait. Ennyi eső után túlságosan gyönyörű volt a nap ahhoz, hogy a négy fal között maradjon.

Lucille kis házának asztalánál dolgozott, mert ez volt az egyetlen hely, ahol nem érezte a festékszagot. A házban semmi sem változott, mióta a lakója meghalt. A lányok beszéltek róla, hogy szét kellene válogatni a dolgait, de nagyi azonnal megvétózta a kezdeményezést, mert nem akarta, hogy bárki hozzányúljon a dolgokhoz, amíg ő át nem nézte őket. Harper körbenézett, és felfedezte, hogy mi mindent összezsúfoltak a házban. Egyértelmű, hogy nagyi még nem tudott megbirkózni a feladattal. De a házat el kell adni. Előbb vagy utóbb szembesíteniük kell nagyit azzal, hogy rohan az idő.

Harper a konyhába ment, a nagy ház átalakítása ideje alatt ezt használták. Készített magának egy krémsajtos-paradicsomos-csírás szendvicset, majd egy pohár mandulatejjel a verandára vitte. Itt találta nagyit, aki az egyik hintaszékben ült, és olvasott.

– Nahát, te itt vagy? Éhes vagy?

– Köszönöm, már ettem.

– És mi van Dorával és Natetel? És Carson? Ők is?

Nagyi felnézett az olvasnivalójából, és levette a szemüvegét.

– Csak mi maradtunk itt őrizni a házat. Dora elment Natetel megnézni az új iskolát, azt pedig nem tudom, Carson merre jár. Szó nélkül távozott.

Harper a garázsra nézett. Az ajtó tárva-nyitva állt, és a garázs üres volt.

– Carson elvitte a Cadillacet?

– Igen.

– És Dora is autóval ment? A fenébe! El kell mennem a lámpáért, amit a konyhába rendeltem. Úgy tűnik, itt ragadtam.

– Van ott valahol egy kerékpár.

– Ó, nagyi! Azzal az öreg csotrogánnyal semmit sem tudok kezdeni.

– Szerintem sem – jelentette ki nagyi, és visszatette a szemüvegét, majd újra olvasni kezdett.

– Nem lehetek kiszolgáltatva Dorának vagy Carsonnak, ha autóra van szükségem. Bérelnem kell egyet. Hol tehetem ezt meg a legkönnyebben?

– Mount Pleasantben.

– Nem is tudom, miért nem tettem meg ezt korábban. Hívok egy taxit, hogy vigyen el az autókölcsönzőhöz.

– De az autóbérlés, egy hónapra vagy akár hosszabb időre, nem fog egy egész vagyonba kerülni? – kérdezte nagyi, letéve a könyvét.

– De mi máshoz kezdhetnék, ha kocsira van szükségem?

– Vehetnél egyet – válaszolta ravaszul a nagyanyja.

– Vegyek egyet? De mit csináljak vele, miután elmegyek innen? Manhattanben élek. Ott csak annak van autója, aki mindennap ingázik, esetleg nagyon gazdag vagy őrült.

– Gondolom, az anyád mind a három kategóriába beletartozik – mondta nagyi élesen. – Georgianának nincs szüksége autóra ahhoz, hogy Hamptonsba menjen.

– Anyának sofőrje van, aki mindenhova fuvarozza.

– Természetesen – jegyezte meg nagyi csípősen.

Harper nem foglalkozott nagyi gúnyolódásával. Nem hiányzott neki egy újabb kirohanás az anyjáról, nagyinak pedig nem kellett sok hozzá.

– Főiskolás koromban volt autóm, hogy oda-vissza járhassak vele, de eladtam, amikor a városban kezdtem dőlgozni. Sokba került a fenntartása, és a városi forgalom kész katasztrófa. Inkább jártam metróval, vagy fogtam egy taxit.

– Nos, azt itt nem teheted – vette le nagyi a napszemüvegét. – De szerencsére – kezdte olyan hangon, ami általában azt jelezte, hogy van valami a tarsolyában – az egyik barátom éppen árulja az édes kis autóját. Nagyon sportos. Azt hiszem, egy Jeep. Nem láttad esetleg? A Middle Streeten parkol Eladó táblával az ablakában.

– Az, amelyik a tűzoltóságnál áll? Az a krémszínű?

– Igen, az.

– Az nagyon aranyos – jutott eszébe Harpernek a kocsi. Elég jó állapotúnak tűnt. – De ez nem lehet olcsóbb, mint a bérlés.

– De elképzelhető.

– Mennyit kér érte?

Nagyi határozottan felállt, mint aki éppen hadba indul.

– Felhívom, és megkérdezem. Gyere velem!

Egyenesen bementek a kis házba, a kanapé melletti telefonhoz. A ház még mindig vaníliaillatot árasztott.

– Nagyi! Át kellene néznünk a házat. Nagyon sok még itt a tennivaló – javasolta gyengéden Harper.

– Még nem jött el az ideje. Még annyi minden mással kell foglalkoznunk.

– Tudom, például a padlással. Felmentem, hogy kiválogassam a fogantyúkat a konyhába, és akkor láttam, hogy teli van mindenfélével. Nagyi, mikorra tervezted, hogy átválogatod őket?

Nagyi legyintett, mintegy elhessegetve magától a gondolatot.

– Később, kicsim, később!

– Ez csak mellébeszélés – motyogta Harper, majd követte nagyit. Nagyon jól tudta, hogy amikor eljön a később, már pánikszerű kapkodással fognak nekilátni a dolognak.

Nagyi leült a telefonhoz, és tárcsázott. Szeme izgatottan csillogott, amikor Harperre nézett.

– Halló, Paula? Marietta vagyok.

Néhány percig udvariasan társalogtak, mielőtt nagyi a tárgyra tért.

– A miatt a kedves kis autó miatt kereslek, amit árulsz… Igen, a Jeep miatt. Még mindig eladó?… Tényleg? – Nagyi Harperre kacsintott. – Mennyire tartod?… Ühüm. – Nagyi grimaszolt. – Olyan sokra? De már elég rég megvan, nem?

Harper nagyi beszédes szemét figyelte, hátha abból rájön, mit mond a barátnője a vonal végén.

– Köszönöm, hogy mindezt elmondtad, Paula. Az unokámnak, Harpernek szüksége lenne egy autóra, ami nem túl drága. Ez pont jó lenne, ha lehetne alkudni az árából. Nos, igen, azt hiszem, át tudna most menni, és meg tudná nézni… Mit mondtál? Megtennéd? – Nagyi Harper felé bólintott. – Nagyon jó, akkor azonnal ott vagyunk. Egypár percbe azért beletelik, ugyanis gyalog megyünk – kuncogott.

– Nagyi! Kérdezd meg, hogy csekket elfogad-e! – suttogta Harper.

– Ó, Paula, lenne még egy dolog. Harper a nyarat tölti nálam, azért nincsen autója. Ha a vétel mellett döntünk, kiállíthat egy személyre szóló csekket? Én személyesen állok jót érte… Ó, nagyon köszönöm, Paula. Jó barát vagy… Mit mondtál? – kerekedett el nagyi szeme, és felemelt hüvelyujjával jelezte, hogy minden rendben.

– Ez nagyon nagylelkű tőled… Igen, nagyon jó lenne eltakarítani a fűről. Tényleg nagyon zavaró tud lenni.

Nagyi letette a kagylót, és Harperre mosolygott.

– Nos?

– Azonnal csapjunk le rá! Évekkel ezelőtt vette az autót ötletszerűen. Azt hitte, a családnak majd jó móka lesz azzal furikázni. De nem így lett, és a Jeep nem az a típusú autó, ami illik egy ilyen korú és státuszú hölgyhöz. Csak a garázs előtt áll, fogja a port, és növeli az adót. Nagyon szeretne megszabadulni tőle. Azt mondta, ha még ma megveszed tőle, és elviszed a kertjéből, akkor hajlandó baráti árat kérni érte.

Harper és nagyi hatsaroknyit sétált oda, ahol a Jeep parkolt a Middle Streeten, a füvön. Amikor odaértek, körbejárták az autót, benéztek az ablakon, és ellenőrizték a sérüléseket és a rozsdásodást. Az ígéretnek megfelelően az autó nagyon jó állapotúnak tűnt, láthatólag az idő nagy részében garázsban tartották. Harper nem vett észre semmilyen sérülést a puha, lehajtható tetőn sem.

– Ez az a mesebeli autó, amit soha nem vezettek, és egy idős hölgy állandóan garázsban tartotta.

– Köszönetet mondhatunk a csillagoknak, hogy még mindig itt van. Tetszik?

Harper bólintott. Tetszett neki. Nagyon is.

– Akkor ne ácsorogjunk itt! Paula vár minket.

Mrs. Randolph háza a szigeten lévő sok műemlék jellegű nyaraló egyike volt. A legtöbb korabeli házat a charlestoniak építették nyári laknak, hogy elmeneküljenek a város párás forrósága elől. Kisebbek, mindegyiküknek megvan a maga sajátos bája, és ezek az épületek jelképezték a sziget kétszáz éves történetét. Újabb és nagyobb házak nőttek ki a semmiből, de Harper számára ezek a kisebb, régi házak határozták meg Sullivarís Island jellegét. Különösen lenyűgözte Mrs. Randolph hosszú, fehér verandája, a fehér hintaszékek sora, valamint az óriási növényládák, amiket évelő növényekkel ültettek tele. A bejárati ajtó kitárult, Mrs. Randolph lépett ki rajta, és baráti öleléssel üdvözölte nagyit. Nagyi korabeli, testes hölgy volt. Telt arcát ráncok szabdalták, de a szeme intelligenciát és életörömet sugárzott.

– Gyönyörű napunk van! – kiáltotta Paula. – Mit szólnál ahhoz, ha mi leülnénk a verandán, és iszogatnánk egy kis teát, és beszélgetnénk, amíg Harper szemrevételezi a Jeepet?

Paula átnyújtotta Harpernek a kulcsokat.

– Ne kapkodd el, kedvesem!

Harper átszelte a sűrű füvet a kocsiig. Nem tudott sokat az autókról. Látványosan benézett alá, majd beült az első ülésre, és azonnal rabul ejtette az izgalom, ami a lehetőségben rejlett. A jármű csodálatos volt. Egy álom. Tökéletes szigeti autó.

Szinte újnak tűnt, és csak húszezer kilométert futott. A bankszámlájára gondolt, és tudta, hogy óvatosnak kell lennie. Végül is vissza kell mennie New Yorkba, kauciót kell fizetnie egy lakásra, bérleti díjat és közös költséget kell majd fizetnie. És még állást is kell találnia. Félmosolyra húzódott a szája. De nemsokára megkapja a vagyonkezelői alapban letétbe helyezett pénzét, ami egy kis időre kisegíti majd a bajból. Végigsimította a kormányt, és érezte a jármű vonzását. Meg akarta szerezni. Talán mégis létezik szerelem első látásra, csak ő egy autóba esett bele. Elnevette magát. Könnyed léptekkel közelített a verandához, ahol nagyi és Mrs. Randolph ült a hintaszékben, és elmélyülten beszélgettek. Amikor a közelükbe ért, felé fordultak, és úgy néztek ki, mint két boldog macska.

– Megyeszem! – kiáltotta Harper.

– Nagyszerű! – csapta össze a kezét Mrs. Randolph.

Miután aláírták a papírokat, Harper megkapta a kulcsokat, és az egyetem után először megint autótulajdonos lett.

– Hogy érzed magad? – kérdezte nagyi, miközben a kocsihoz sétáltak.

– Szabadnak, mint a madár. Bármikor útra kelhetek, amikor csak akarok – szorította meg Harper a kezében lévő kulcsokat.

– Ez a fajta szabadság nem tart örökké. Élvezd ki, amíg lehet!

– Tudod, az első pár hétben a nyáron nem akartam menni sehova. Tökéletesen megfelelt számomra a remeteiét, élveztem a kötöttségek nélküli életet. Hogy nem volt ott senki – nézett jelentőségteljesen nagyira –, az anyám például, aki mindig ugráltatott volna. De most – sóhajtotta – fel akarok kerekedni, és világot akarok látni.

– Ahogy gyermekként is tetted.

– Pontosan, csak most már autóm is van.

– Micsoda helyekre fogsz eljutni! – idézte nagyi dr. Seuss könyvének a címét, amit gyerekkorában olvasott a lánynak.

Elnevették magukat, Harper örült, hogy a nagyanyjá; nak jó kedve van. Segített neki beszállni a kocsiba.

– Istenem, már értem, hogy Paula miért nem használta a kocsit. Már maga a beszállás is felér egy fitneszórával.

– Ettől lesz olyan jópofa. Kell egy kis móka az életembe.

Beszállt a kocsiba, betette a kulcsot az indítóba, a váltó után nyúlt, amikor elakadt a szava.

– Ó, ne! – bámulta döbbenten a váltót.

– Mi a probléma?

– Kéziváltós.

– Az, és?

– És… nem tudom, hogyan kell használni – jelentette ki Harper, és a homlokára tette a kezét.

– Soha nem tanították meg? – kérdezte nagyi meglepve.

– Nem. Az alapokat megtanították, amikor vezetni tanultam, de azóta csak automata váltósat vezettem. De tényleg! Ki vezet manapság kéziváltósat? – rázta meg a fejét hitetlenkedve a lány. – Eszembe sem jutott, hogy rákérdezzek. Csak feltételeztem, hogy automata. – Kicsatolta az övét, és megfogta a táskáját. – Remélem, Mrs. Randolph nem lesz dühös. Vissza kell adnom neki.

Nagyi megragadta a karját.

– Elment az eszed? Már megkötöttük az üzletet – jelentette ki nagyi, és a retiküljét letette a padlóra. – Nem találsz még egy ilyen jó állapotban lévő autót ennyire olcsón. Paula szinte ingyen adta a kocsit. Okos lány vagy. Majd megtanulod kezelni a váltót. Az én időmben minden autó kéziváltós volt.

– De ki fogja megtanítani? Nem ismerek senkit, aki megtanítana.

– Majd én.

– Te?

– Igen. Meg tudlak tanítani.

Harper rábámult.

– Ne nézz ilyen döbbenten! Öreg vagyok, de nem szenilis. És jó, ha tudod, hogy nagyon jól vezetek. Soha nem büntettek meg.

Harper emlékezett rá, hogy nagyanyja csigalassan vezetett.

– Nem hinném, hogy bárkit is megbüntetnének azért, mert túl lassan hajt.

– Lehet, hogy nem, de nekem is sokat dudáltak – vágott vissza nagyi. – Úgyhogy kösd be magad, édesem, mert most útra kelünk!

Nagyi tökéletes, habár szigorú tanárnak bizonyult. A következő fél órában Harper rángatta a kocsit, megtorpant, és váltogatta a sebességet Sullivan’s Island mellékutcáiban. Nagyi türelmesen bánt vele, de határozottan, és nem hagyta, hogy Harper feladja, amíg nem váltott zökkenőmentesen egyesből kettesbe, majd hármasba és végül hátramenetbe. Mivel csak kevés autó járt az utcákon, és még kevesebb ember, így nyugodtan gyakorolhatta az elindulást és megállást, senki sem méregette őket rosszallóan.

Mire visszaértek Sea Breeze-be, már az ezüst Lexus és a Cadillac is a felhajtón állt. Taylor festékesdobozokat rakodott a kisteherautója platójára. Harper lassan leparkolt a Jeeppel a kisteherautó mögé. Amikor végül behúzta a kéziféket, és kihúzta a kulcsot, megkönnyebbülten ellazította az izmait.

– Nagyon jó, kicsim – dicsérte meg nagyi. – Mindennap menned kellene vele egypár kört a környéken, amíg teljesen meg nem szokod. Mielőtt még kimennél a forgalomba – mondta, és kikászálódott a kocsiból.

– Köszönöm, nagyi. Nélküled nem ment volna.

Nagyi bizonytalanul elmosolyodott, majd megigazította a haját.

– Igen, kicsim, tudom.

Harper büszkén végigsimította a kormányt.

– Új autó?

Harper riadtan a mellkasához kapott. Elfordította a fejét, és látta, hogy Taylor kukucskál be a vezetőoldali ablakon, arca csak pár centire volt az övétől.

– Nem akartalak megijeszteni.

– Csak elgondolkodtam – felelte a lány, majd elmosolyodott. – Épp most vettem. Hogy tetszik?

Taylor megnézte a bézs színű üléshuzatokat.

– Jól néz ki. Újnak tűnik, de a kocka alakú fényszórókból ítélve, szerintem ez egy kilencvenötös évjárat. Nekem ezek jobban tetszenek, és feszesebb a felfüggesztésük is, hogy vezetés közben jobban rugózzanak.

– De kézi sebességváltós.

– Az jó.

– Akkor nem, ha nem tudod használni. Most vettem nagyitól az első órámat.

– Akkor ezért rohant fel a lépcsőn, mintha üldözték volna? – kérdezte a férfi, és próbálta visszafojtani a nevetését.

– Biztosan rohan a rumért.

– Ne aggódj, majd hozzászoksz! Nemsokára úgy megy majd, mintha mindig is ezt csináltad volna – mondta Taylor, és gyönyörködve körbejárta a kocsit.

Harper fogta a táskáját, és kiszállt az autóból. A térde remegett a kuplungozástól.

– Mondd csak, ez az a Jeep – kérdezte Taylor a gyanakvástól összeszűkült szemmel –, ami a Middle Streeten parkolt?

– Ez az.

A férfi bánatosan ingatta a fejét.

– Igen, megismertem a bézs belsőt. A minap megnéztem, amikor arra jártam. Gondoltam, megveszem a kisöcsémnek. Most lesz tizenöt éves, és nagyon jó lett volna egy ennyi idős fiúnak.

– Lehet, hogy lesz még rá lehetőséged a nyár végén.

– Miért? Eladod? Ilyen hamar?

– New Yorkban nem lesz szükségem rá.

Talán csak a lemenő nap tükröződött vissza a fiú szemében, de Harper megesküdött volna, hogy nagyot pislogott, és csalódottnak tűnt.

– Mikor tervezed, hogy visszamész?

– Valamikor a nyár végén.

A férfi egyik lábáról a másikra állt, és egy pillanatig egyikük sem szólalt meg. A szomszédos fa tetején egy varjú károgott.

– Ma befejeztem a konyhaszekrények ajtaját – mondta Taylor szenvtelen hangon, miközben a házat nézte.

Harpernek az az érzése támadt, hogy a fiú bárhova nézne, csak rá nem.

– Ezután kezdem a falakat. Holnapra befejezem őket is. Nemsokára újra birtokba vehetitek a konyhát.

– Azt hittem, ennél tovább fog tartani.

– Nem. Ma megcsináltam a maszkolást, a falak pedig gyorsan mennek. Utoljára a fogantyúkat és gombokat rakom fel. A festéknek pedig legalább huszonnégy órát kell száradnia.

– Nagyon jó munkát végzel. Már régóta meg akartam kérdezni, hogy ugye jól emlékszem, az apád villanyszereléssel is foglalkozik? Fel tudna tenni egy lámpát?

– Azt hiszem, igen.

– Nagyszerű. Épp most vettem egy újat. Még érte kell mennem, de holnapra el tudom hozni. Lesz arra idő, hogy felszereljétek?

A férfi elgondolkodva dörzsölte meg az állát.

– Ha ezt is meg akarjuk csinálni, akkor a plafont is ki kell javítani és le kell festeni. Kicsivel többe fog kerülni, de nem sokkal. És még egy nap kell hozzá.

Harper elhessegette magától a gondolatot, hogy nem kellene többet költenie. Végül is épp most ígérte meg a következő havi apanázsát Mrs. Randolphnak az új Jeepért. De jól akarta elvégezni a nagyi által rábízott feladatot. És akkor még egy napot együtt tölthet Taylorral.

– Csináljuk meg!

A fiú megnyugodva nézett rá.

– Akkor ezt megbeszéltük.

Alaposan körbenézett, hogy egyedül vannak-e, majd lehajolt, és megcsókolta. Mihelyt az ajkuk összeért, Harper érezte, hogy felgyorsul a szívverése, és a pillanat hevében átölelte Taylor nyakát. Erre a férfi is szorosan hozzásimult. Miután nagy nehezen elengedte, kétszer megpaskolta a kocsi tetejét.

– Hétfőn találkozunk – mondta, majd megfordult, és fütyörészve elindult a kisteherautójához.

Dora elbizonytalanodott. Mount Pleasantben egy ház előtt ült Devlin furgonjában. A férfi elkísérte őt három lehetséges házat megnézni. Ez volt az utolsó, amit megnéztek, de valahogy egyiket sem tudta elképzelni az otthonának. Vagy nagyon lerobbant állapotban voltak egy rossz környéken, vagy valami nem stimmelt velük, például egy nagyfeszültségű vezeték mellett álltak.

– Szerintem nem fogok találni megfelelő házat, olyat, amit meg is engedhetek magamnak. Még egy aprócskát sem. Itt az ideje, hogy lemondjak róla. Az egyetlen lehetőségem a lakásbérlés lesz.

– Az a semmirekellő férjed nem adna többet bérleti díjra?

Dora tagadólag megrázta a fejét.

– Azt állítja, hogy nincs rá elég pénze. Legalábbis, amíg a ház felújítása tart. És még mindig nem kaptunk rá ajánlatot.

Devlin morgott valamit, és még szorosabban markolta a kormányt.

– De jó hírem is van. Azt hiszem, megkapom az eladói állást! – kiáltotta Dora vidáman.

– Ez tényleg jó, édesem – mondta Devlin, és megszorította a kezét. – Ha még van egy kis időd, megállhatnánk annál a háznál a szigeten. Még néhány dolgot ellenőriznem kell, mielőtt piacra dobom.

– Persze, hiszen az egész délutánodat rám áldoztad.

Amikor a férfi beindította a motort, és elindultak, Dora feltette a kérdést, ami az elmúlt percekben foglalkoztatta.

– Befejezted a házat? – Az asszony a nyár folyamán segített a férfinak felújítani ezt a különös kis épületet. – Miért nem szóltál, hogy már piacképes?

– Épp most mondtam. Gondoltam, szeretnéd látni most, hogy teljesen készen van. Így tisztességes, hiszen láttad a legrosszabb napjaiban is.

– Soha nem volt annyira rossz állapotban – felelte Dora szomorúsággal a hangjában. – Annak a háznak mindig megvolt a maga bája.

Pár perccel később rákanyarodtak a frissen kialakított felhajtóra. Dora kinézett az ablakon, hogy alaposan szemügyre vehessen mindent, hiszen azóta, hogy legutóbb pár hete itt járt, a ház és környéke nagy változáson ment át.

– Megfogadtad a kertre vonatkozó tanácsaimat! – kiáltotta.

– Természetesen. Mondtam, hogy jó vagy. Az elképzeléseid tényleg megnyitották a teret, különösen a garázs feletti pergola. Erre én soha nem gondoltam volna.

Szavai gyógyírként hatottak Dorára. Ennek ellenére nagyon sajnálta, hogy meg kell válniuk ettől a háztól, még ha épp az is volt a feladata, hogy előkészítse az eladásra.

Amikor meglátta a kedves kis házikót teljesen felújítva, megújult környezetében, olyan érzése támadt, mintha egy kiskutyától kellene megválnia, amit nyolc hétig nevelgetett.

– Gyere be! – játszadozott a kulccsal Devlin. – Még fel kell szerelnem ezt a levélszekrényt az ajtóra. Addig menj, és nézz körbe!

Dora szobáról szobára járt, nézegette a frissen festett falakat, amelyek színét ő választotta ki, a díszlécet, a padlót és a világítótesteket. A kertben Devlin kialakított egy kis lugast, amit szintén ő tervezett, és épített mellé egy nagyobb pergolát, olyat, mint ami a garázs fölött is volt. Egy kavicsos ösvény kanyargott a Hamlin Creekhez. Azután a lugasba ment, és megkönnyezte az új famólót, amely a víz fölé nyúlt. Minden színt, minden világítótestet ő választott ki. Minden egyes lépcsőfok, növény, fa az ő ötlete volt. Mintha a házat magának újította volna fel. Hallotta, ahogy a kavics megcsikordul mögötte, majd érezte, ahogy a férfi átöleli a derekát.

– Hogy tetszik? – suttogta a kérdést a fülébe Devlin.

– Gyönyörű. Egyszerűen tökéletes.

– Mondtam, hogy jó vagy ebben a felújításban.

– Ühüm.

– El tudod képzelni, hogy ideköltöztök Natetel?

Dorának elállt a szava, majd a férfi felé fordult.

– Mire gondolsz?

Devlin kék szeme ragyogott a lemenő napfényben. Dora szeretetet olvasott ki belőle, ami a szívéig hatolt.

– Lenne egy javaslatom.

– Ó, Devlin…

– Nem a kezedet kérem meg – mondta a férfi frusztrációt tettetve te aztán ki tudod készíteni az embert. A tervemről beszélek.

Dora elpirult.

– Bocsánat – remegett meg az ajka.

– Láthattad, hogy abból a csekélyke járandóságból mit tudsz bérelni. Nem akarok kertelni, és nem akarlak átverni sem. Tudom, hogy mindenre ki vagy hegyezve, úgyhogy őszintén megmondom, mire gondolok. Imádod ezt a házat. A szíved-lelked beletetted, hogy felújítsd velem. Szerinted az én szívemhez nem nőtt hozzá ez a hely? Azt hiszem, valami nagyszerűt alkottunk itt. Egyetértesz velem?

Dora bólintott, és itta a férfi minden egyes szavát.

– Piacra dobhatnám, és egy kis nyereségre is szert tehetnék, ha eladnám. De az igazat megvallva, most lent van az ingatlanpiac, és lehet, hogy sokáig eladatlanul állna, és az soha nem jó. De ha még egy ideig megtartom, és hagyom, hogy a piac helyreálljon, amiben szinte biztos vagyok, egy-két éven belül még nagyobb lehetne a nyereségem rajta. Végül is ez a kis ház nagyon jó helyen van. Nagy lehetőség van benne.

Dora nem mert megszólalni. Devlin egyik lábáról a másikra állt.

– Szóval arra gondoltam, hogy megtennéd-e nekem azt a szívességet, hogy itt laksz benne egy darabig. Vigyázni kellene rá. Csak egy-két évig.

– Ezt nem tehetem.

Devlin értetlenül megrázta a fejét, és elengedte a nő derekát.

– De az ég szerelmére, miért ne tehetnéd? Nem tetszik neked itt?

– Dehogynem. Imádom, és ezt te is tudod.

– Akkor miért?

– Mert ha elfogadom ezt az ajándékot, mert ez az lenne, akkor mindenki kitartottként tekintene rám. Veled járok, a szeretőd vagyok, azt fogják hinni, hogy kitartasz – rázta meg a fejét Dora határozottan. – Nem hagyhatom, hogy a fiam egy ilyen helyzetben éljen.

– Kitartott nő lennél? Te melyik évszázadban élsz?

– Tudod, hogy mire gondolok. Ez egy konzervatív környék.

– Akkor gyere hozzám! – kiáltotta a férfi.

– Nem!

Devlin hátralépett. Dora mélyen megbántotta.

– Nem mehetek hozzád – magyarázta az asszony incselkedve, miközben a férfi inggombjával játszadozott. – Még nem váltam el.

– Tudom – motyogta Dev sértődötten. – Úgy gondoltam, később.

– Devlin, kérlek, ezt most ne feszegessük! Legalábbis ma este ne. Már korábban is mondtam, hogy addig nem akarok házasságra gondolni, amíg alá nem írtam a válási papírokat. Egy kicsit szabad akarok lenni. Egy darabig a lánykori nevemet akarom használni, amíg újra megváltoztatom. Ne zavarjuk össze a köztünk levő dolgokat! Ettől még együtt leszünk. Egy pár vagyunk. Semmi sem fog megváltozni közöttünk attól a darab papírtól, ami neked olyan kis jelentőséggel bír, de nekem nagyon is szimbolikus. Én ilyen vagyok, Devlin. Konzervatív lány vagyok, és már eddig is rengeteg szabályt rúgtam föl. Be fogom adni a derekamat, és amikor megteszem – simogatta meg a férfi arcát –, ígérem, te leszel az első, aki megtudja.

Devlin sóhajtott.

– Te aztán tudsz tárgyalni.

Dora elmosolyodott, és megcsókolta.

– Ez a legszebb dolog, amit valaha is mondtál nekem.

A férfi megpaskolta a nő hátsóját.

– Akkor ehhez mit szólnál? Tőlem bérelnéd a házat. Legálisan.

– De nem engedhetem meg…

– Tudom, hogy mit engedhetsz meg magadnak – vágott a szavába a férfi. – És annyiért fogom neked bérbe adni. Világgá kürtölheted, hogy béried a házat, és így nem csorbul a hírneved. És Dora, kérlek, gondolkodj, mielőtt újra nemet mondasz!

Dora elcsöndesedett, és a gondolataiba merült.

– Nate imád majd itt lakni. Imádja a szigetet, ismeri is, az otthonaként tekint rá, és a nagyihoz is közel lehet. Ha itt lakunk majd, az nem viseli meg annyira, mint ha messzire elköltöznénk.

Devlin a mólóra mutatott.

– Nézd csak a mólót, onnan Nate bármikor tud horgászni! Ezt külön neki építettem.

– Ó, Devlin – szökött könny Dora szemébe. A férfi a legérzékenyebb pontjára tapintott.

– Tudod, hogy szeretlek, bár nem jössz hozzám, és még csak el sem jegyezhetlek, így legalább annyit megtehetnél, hogy kibéreled a házamat.

Dora elnevette magát, a férfinak dőlt, és átölelte a nyakát.

– Egye fene, kibérelem.

– Azt igazán jól teszed. Nagyon jól.

10. fejezet

– Neeem! Nem megyek sehova.

Harper és Taylor abbahagyták a világítótest helyéről folytatott beszélgetésüket, és rémülten néztek egymásra.

Augusztus közepén jártak, ami azt jelentette, hogy az itt élő gyerekek, kicsik és nagyok, tiszta ruhába bújtak, és új könyveikkel, hátizsákjaikkal és iskolaszereikkel felszerelkezve iskolába indultak. Kivéve Nate-et.

– Nem megyek, és nem is kényszeríthetsz rá!

Az előszobából Dora hangját hallották. Próbálta rávenni a fiút az indulásra, aki viszont dühösen ellenállt. Harper letette a pultra a kávésbögréjét, és karba tett kézzel figyelt, majd Taylorra pillantott, aki mozdulatlanul állt.

– Első nap az iskolában. Nate egész életében magántanuló volt. Ez az egész nagyon új neki. Aspergeres, nem fogadja jól a változásokat.

– Úgy tűnik, teljesen ki van akadva – mondta aggódva a férfi.

Mintegy alátámasztandó Taylor kijelentését, a gyerek hisztérikusan üvöltözni kezdett.

– Ez eltarthat egy darabig – motyogta Harper.

Taylor csendesen álldogált, teljesen üres arckifejezéssel, mintha valahol máshol járna. Pár perc kiabálás után Dora lépett be a konyhába, teljesen szétesve, frusztráltan és nagyon fáradtan. Sóhajtott, a pultnak támaszkodott, és lehajtott fejjel azt mondta: – Istenem, segíts! – Harper odalépett hozzá, és együttérzően a vállára tette a kezét.

– Teljesen összeomlott. Tudtam, hogy ez a reggel nehéz lesz neki, de mindent megtettem, hogy csökkentsem a feszültséget. Az elmúlt hét során beszélgettünk az új iskoláról, és többször el is mentünk oda. Még a tanáraival is találkozott. Tegnap este átvettük az új napirendet. Felkészültünk. Tényleg felkészültünk.

Harper könnyeket látott Dora szemében.

– Tudom, mindannyian tudjuk.

– Nem volt hajlandó felkelni. Felébredt, és egyértelműen kijelentette, hogy nem megy iskolába. Minél inkább bátorítottam, annál jobban kiakadt.

– Eddig elnyomta magában, és ma reggel robbant.

Dora bólintott.

– Korábban átöleltem ilyenkor, de most már túl nagy hozzá, és én sem vagyok elég erős. Már nem tudom lefogni, amikor ennyire rúgkapál. Próbáltam megnyugtatni, de kifogytam az eszközökből, fogalmam sincs, mihez kezdjek. – A kezébe temette az arcát.

A háttérben Nate még mindig üvöltött. Harpernek fogalma sem volt róla, hogyan segíthetne.

– Nem bánod, ha odamegyek hozzá? – kérdezte Taylor.

Harper ránézett, a kérdés teljesen meglepte. Taylor közelebb lépett, és általában nyugodt arckifejezését aggodalom váltotta fel.

Dora megtörölte a szemét, és zavarodottan nézett rá.

– Miért?

– Tudok egy-két dolgot az összeomlásról. Lehet, hogy tudok segíteni.

Dora vállat vont.

– Menj csak, bármit megengedek!

Taylor bólintott.

– Akkor rendben.

Megfordult, és a verandaajtóhoz lépett. Kinyitotta, és röviden, élesen füttyentett. Egy pillanat múlva Thor jelent meg az ajtóban.

– Terápiás kutya. Tudja, hogyan kell az ilyen helyzetekben viselkedni.

Amikor Dora bólintott, Taylor egy finom kézjellel maga mellé parancsolta az állatot.

– Kövess! – utasította, majd Harperhez fordult: – Melyik szobában van?

– A folyosó végén.

– Megmutatom.

Dora a könyvtárszobába vezette őket, ahol Nate aludni szokott. Bár az ajtó csukva volt, a fiú kiabálását tisztán lehetett hallani. Taylor megállt az ajtónál, majd a két nőhöz fordult.

– Egyedül kellene bemennem Thorral. Nyitva hagyom az ajtót, hogy ne ijedjen meg. Így jó lesz?

Dora kérdőn nézett Harperre. Amikor Harper bólintott, Dora beleegyezett a dologba. Thor megszagolta az ajtót, és halkan felvonyított. Egyértelműen be akart menni. Taylor megsimogatta a kutya busa fejét, majd kinyitotta az ajtót. Lassan belépett a szobába. A kutya követte, a földet szaglászta. Harper és Dora az ajtóban maradt, onnan figyeltek.

A függöny el volt húzva, és napfény öntötte el a szobát. Papírok, könyvek, játékok és ruhák hevertek össze-vissza a padlón, nyilván Nate dobálta őket szét mérgében. Ő maga a padlón feküdt, kézzel-lábbal kalimpált, és alig érthetően kiabálta: – Nem! Nem kényszeríthetsz!

Taylor egy pillanatig csípőre tett kézzel állt a szoba közepén, így mérte fel a helyzetet. A televízióhoz lépett, és a videojátékok között keresgélt. Kiválasztotta az egyiket, és elindította. Ezután két konzolt kapcsolt a géphez, és leült a földre a képernyő elé. Az egyik konzolt maga mellé tette, míg a másikkal elkezdett játszani. Harpernek úgy tűnt, mintha teljesen figyelmen kívül hagyná a fiút, de ennél már jobban ismerte a férfit. Amikor a játék betöltődött, rájött, hogy ezt is ő vásárolta Nate-nek, ketten kellett játszani.

Eközben Thor körözött a szobában, a padlót szimatolta, de szemét végig a kiabáló fiún tartotta. Egyre szűkülő köröket tett körülötte, de az nem is figyelt rá. Thor végül megállt Nate előtt, és együttérzően vinnyogott. Közelebb lépett hozzá, és megbökte az orrával. Nate-nek elakadt a lélegzete, és meglepetésében egy pillanatra kizökkent a hisztériából. A kutyára meredt, és elhessegette magától.

– Menj innen!

Thor azonnal lesunyta a fejét, és elkezdte nyalogatni a fiú kezét, aki nem húzódott el. Bár még mindig nagyokat hüppögött, abbahagyta a kiabálást. Harper látta, hogy a nyalogatás megnyugtatja. Taylor hátrapillantott a válla felett, de nem mozdult ültő helyéből. A játékra koncentrált, háttal ült a fiúnak.

Nate ekkor megmozdult. Még mindig a földön feküdt, de az oldalára fordult, és szabad kezével a kutya mellkasát simogatta. Thor erre közelebb lépett, és elkezdte nyalogatni a fiú arcát.

Harper Dorára nézett, akinek a szemében könnyek csillogtak, ahogy a fiát nézte, akit megnyugtatott ez a nagy kutya. Thor mintha olvasott volna Nate érzelmeiben. Nem volt szükség szavakra. Nate megérezve a köztük lévő kapcsolatot, egyre közelebb húzódott, egyre följebb vakargatta a kutya nyakát. A hüppögés fokozatosan alábbhagyott, és pár nagyobb sóhajjá szelídült. Thor lefeküdt a fiú mellé, és hagyta, hogy Nate tovább simogassa, és arcát a bundájához dörgölje.

Harper teljesen elvesztette az időérzékét, miközben Dorával nézte, hogyan foglalkozik a kutya a fiúval. Idővel, miután megnyugodott, Nate észrevette, hogy Taylor is a szobában van. Hirtelen összerezzent. Nem számított rá, és nem szerette a meglepetéseket. De ahogy telt-múlt az idő, és Taylor még mindig nem figyelt oda rá, a fiú felült, és növekvő kíváncsisággal figyelte, amint a férfi a játékkal játszik. Végül felemelkedett, és a férfi mellé állt. Taylor a játékra figyelt, és csak a képernyőt nézte. A fiú pár percig néhány méterre tőle álldogált. Ezután szó nélkül leült mellé, és felvette a konzolt.

Taylor rápillantott, és bólintott, majd visszatért a játékhoz. Hirtelen Nate már csak a játékra figyelt. A hisztinek vége szakadt. A szobában honoló csendet csak a játék hangjai törték meg. Thor felemelkedett, Nate-hez ment, és leült mellé, egyik mancsát a fiú vékony combjára tette.

Dora megbökte Harpert, jelezve, hogy hagyják őket magukra. Még utoljára visszapillantott a szobába, ahol a nagy férfi a kisfiúval játszott. A fiút egyetlen szó nélkül sikerült megnyugtatni.

Az East Bay Street nagyon régi út Charlestonban, ami a Cooper folyó mentén a kikötőig vezet. A Market Street és a Broad Street között rengeteg étterem található, a Broad Streettől délre pedig a híres Charlestoni-félsziget csúcsáig a varázslatos gyarmati építészet emlékei láthatók.

Harper és Taylor kézen fogva rótták a kanyargós utcákat. Éppen lement a nap, és az utcai lámpák fénye kezdte megvilágítani a balzsamos éjszakát. Harper tengerészkék pamutnadrágot és hidegkék selyemtopot viselt, amely úgy világított, mint a víz. Rézvörös haja lágyan omlott a vállára, nyakában pedig egy hangsúlyos lapis lazuli és topáz nyaklánc lógott. Sokáig készülődött az estére, vonzón akart kinézni, hiszen ez volt Taylorral az első randevújuk. Hónapok óta most először volt rajta magas sarkú. Koncentrálnia kellett, hogy ki ne törje a nyakát a kövezett járdán. Amikor kinyitotta a bejárati ajtót, meglátta Taylor arckifejezését, és ez megérte a hosszú készülődést.

A férfi is megpróbált kitenni magáért. Hibátlanul vasalt szürke inget viselt sötét színű farmernadrággal. Az ing ujja fel volt hajtva, így előtűnt napbarnította alkarja. A változatosság kedvéért bőrszandált viselt, és olyan frissnek tűnt, mintha most lépett volna ki a zuhany alól, és ahogy közelebb lépett hozzá, megérezte arcvizének finom illatát.

Sok pár sétálgatott az utcán, hozzájuk hasonlóan ők is bekukucskáltak a galériák ablakain, vacsorázni mentek, és az útjukba eső éttermek étlapjait olvasgatták. Ahogy Taylor mellett sétált, Harper örömmel vette észre, hogy a férfit az anyja megtanította, hogy egy hölgyet mindig az utca felőli oldalon kísérjen. Taylor magasabb volt nála, még így is, hogy Harper magas sarkút vett fel. Ahogy a jóképű profilját tanulmányozta, hirtelen a cipő sarka beakadt két kő közé. Felkiáltott, Taylornak esett, aki villámgyorsan elkapta, és talpra állította. Harper elpirult. Már másodjára botlott meg, a fiú biztosan azt hiszi róla, hogy nagyon ügyetlen.

– Köszönöm – suttogta, amikor visszanyerte az egyensúlyát.

– Ez történik, ha gólyalábakon sétálsz – vigyorgott a férfi. – Jobb lesz, ha belém kapaszkodsz, úgyis mindjárt odaérünk.

Harper két kézzel hálásan belekapaszkodott a férfiba, és óvatosan lépdelt, amíg el nem értek egy étteremhez, aminek az ajtaja tárva-nyitva állt, és apró, összehajtható asztalait még a járdára is ki tették. A helyiségből franciás hangulat áradt. Bisztrószékekkel és asztalokkal zsúfolták tele, óriási ablakai voltak, a falnál pedig egy klasszikus fa bárpult állt. Nyolc óra felé járt, és már majdnem minden asztalnál ültek. Taylor gyorsan lefoglalta az utolsó asztalt. Perceken belül már csak állóhelyek maradtak.

Taylor intett a fiatal, csinos pincérnőnek, aki odasietett, és felvette az italrendelésüket. Harper körbenézett az otthonos étteremben, végigsimította a pamut asztalterítőt, és arra gondolt, hogy mennyire hiányzott neki ez a légkör. Szeretett szórakozni, színházba járni, és egy jóképű férfival megosztani az asztalát. Taylor felé fordult, aki észrevette, hogy őt nézi. Harper elpirult, és zavarában a füle mögé simította a haját.

– Népszerű hely – mondta a helyiség zaját túlharsogva.

– Sok költő van errefelé – hajolt közel hozzá Taylor. – De a ma este különleges, mert Marjory Wentworth, Dél-Karolina koszorús költője olvassa fel a verseit az új kötetéből.

– Te is fel fogsz olvasni?

– Természetesen. Mindannyian hat percet kapunk.

– És nem izgulsz?

– De igen, de nem lehet könnyen elijeszteni. Ahogy színpadra állok, eltűnik a félelem, és csak a szavakra koncentrálok.

Harper ránézett, és azon tűnődött, hogy milyen érzés lehet ez a fajta bátorság. Ő már attól a gondolattól is ledermedt, hogy valaki felolvassa az ő művét, nemhogy kiálljon egy csomó idegen elé, és hangosan saját maga olvasson fel. A pincérnő felszolgálta a fehérbort, és sört a fiúnak. Harper belekortyolt, és az édes íze szétáradt a szájában.

– Június óta ez az első pohár borom.

Taylor nagyot kortyolt a söréből, és csodálkozva nézett rá.

– Nem iszol?

– A nővéreimmel megfogadtuk, hogy egy hétig nem iszunk, csak hogy lássuk, meg tudjuk-e állni. Őszintén bevallom, először kínzásnak tűnt, mivel szeretek esténként egy pohár bort meginni. De az egy hétből kettő lett, majd három, és végül már nem is hiányzott – felelt a lány, és újra az italába kortyolt, majd szélesen elmosolyodott. – Egészen eddig.

– Hogy ízlik?

– Nagyon finom – válaszolt Harper, majd letette a poharat az asztalra, és elgondolkodva simogatta az oldalát, miközben az utcát nézte. Egyre sötétedett, és gyertyák fénye világította meg az asztalokat. Odakint az emberek sétálgattak, beszélgettek és nevetgéltek. – A város megelevenedik esténként. Egy kezemen meg tudom számolni, hányszor jöttem be a városba, mióta itt vagyok. Lehet, hogy nem jól tettem. Csodaszép ilyenkor.

– Nem szereted a városokat?

Harper elnevette magát.

– Imádom őket. New Yorkban élek, emlékszel? Amikor kora nyáron Sea Breeze-be jöttem, egy dilemma előtt álltam. Nyugalmat és megbékélést kerestem. Ki kellett zárnom a zajt és mindent, ami elterelheti a figyelmemet.

– Néhány írónak erre van szüksége az íráshoz.

– Úgy tűnik, nekem is. Még soha nem írtam ilyen sokat, sem ennyire folyamatosan.

A fiú a sörösüveg címkéjét piszkálta.

– Talán jobb lenne, ha itt maradnál.

– Úgy gondolod?

Taylor egyenesen a lány szemébe nézett.

– Igen.

Az, hogy ne térjen vissza New Yorkba, eddig fel sem merült Harperben.

– Szerkesztő vagyok, és nagy valószínűséggel New Yorkban találok állást.

Taylor még egy kicsit tovább húzta a címkét.

– És mi van az írással?

– Úgy tervezem, hogy befejezem a könyvet, mielőtt visszatérek a városba. Eddig jutottam a tervezésben.

Beszélgetésüket félbeszakította az első költő, aki a pódiumra lépett. A tömeg elcsendesedett. Taylor bátorítóan Harperre mosolygott, aki viszonozta a mosolyát, és kényelmesen elhelyezkedett, így hallgatta a művet.

Az első költőt a második követte, aki szintén felolvasott pár költeményt. Harper érezte, hogy körülölelik a szavak, elmerült a ritmusban, a hangsúlyozásban, a mély és magas hangokban. A szavak zenéje áthatolt minden határon, színeket, képeket keltett benne életre, amelyek szinte megelevenedtek előtte. Munkája során sokszor vett részt prózai felolvasásokon, de költeményeket eddig még nem hallgatott. Ez tényleg előadó-művészet volt. Harpert teljesen magával ragadta. Segített neki megérteni a szavak jelentését, és felfokozta az érzelmeket, amelyeket a gondosan megválasztott mondatok keltettek benne.

Annyira magával ragadta az este hangulata, hogy szinte teljesen megfeledkezett arról, hogy Taylor is felolvas majd. Ekkor elhangzott a neve, ő pedig felemelkedett. Harper lélegzete felgyorsult, ahogyan a férfi a színpad felé tartott, egy vékony kötettel a kezében. Helyette is izgult. Azt akarta, hogy jól sikerüljön a felolvasás. Összeszorult a gyomra, amikor Taylor a közönség felé fordult. A reflektor megvilágította az arcát, kiemelve az arccsontját és az egyenes orrát. Egy kicsit idegesnek tűnt. Egy pillanatig csak állt a színpadon, a tekintetét körbejártatta a helyiségben.

– Egy olyan költeményt olvasok fel, amit azután írtam, hogy visszatértem Afganisztánból. A címe: Kelj fel. Rajta! Ezt mondják a PTSD-ben, a poszttraumás stresszben szenvedő embereknek, amikor rémálmaik vannak.

Harper megdermedt, és egy pillanatra nem kapott levegőt. Poszttraumás stressz? Nem sejtette, hogy Taylor ebben szenved. Egymást kergették a gondolatai. Tudta, hogy tengerészgyalogosként szolgált, és hogy a harctéren is járt. Emlékezett, hogy Carson mutatott neki egy fotót Taylorról és Thorról, amit a Delfinkutató Központban készített. Harpert elbűvölte a férfi gyönyörű testének a látványa, amint két delfint ugrásra utasít. Thor a mólón állt, egy fekete katonai kutyaembléma lógott a nyakában.

Hogy nem jöttem rá? – kérdezte magában. Büszke volt rá, hogy jó megfigyelő, mégsem állt össze a kép, pedig a jelek egyértelműek voltak. Hirtelen értelmet nyertek a férfi viselkedésének apró részletei. Taylor nemcsak hogy visszafogott volt, de mintha mindig készen állt volna valamire. Örökösen résen volt. Amikor belépett egy helyiségbe, azonnal felmérte a helyzetet. Most, a pódiumon is a kijáratot kereste. Harper alaposan utánajárt a poszttraumás stressz tüneteinek, amikor a delfin balesete történt, hátha Nate is ebben szenved. Taylornál is látta a jeleket, de figyelmen kívül hagyta őket. Vajon szándékosan tette? Harper az ölébe ejtette reszkető kezét, és bámulta a férfit, akibe kezdett beleszeretni. Számít ez egyáltalán?

Taylor megköszörülte a torkát, és hangosabban kezdett beszélni. Harper mély lélegzetet vett. Amikor a férfi elkezdett olvasni, a hangja nyugodtan csengett, és a lány felidézte, amit arról mondott, hogy minden félelme megszűnik, ha felolvasásba kezd.

Amit megtettem ne köszönd,

s ne átkozz el miatta.

Vérrel írt búcsúlevelem

azt mondja: Kelj fel. Rajta!

Mert nem tudod, vészben mi vagy:

hős leszel? Gyáva? Balga?

Bajtársakért a küzdelem,

azt mondják. Kelj fel. Rajta!

Vajon engedem, hogy szeress?

Megments, míg tart a harc ma?

Elbukom-e? Vagy hős leszek?

Azt mondod: Kelj fel. Rajta.

Számtalan embert öltem én,

a szent haza sugallta.

Hogy ítél meg majd istenem?

Szellem szól: Kelj fel. Rajta.

A hangja erősen és biztosan csengett, ahogy katonás ütemben szavalt, és feltárta rejtett szenvedését. Harper szíve egy ütemre vert a verssel, és teljesen magukkal ragadták a szavak. Előrehajolt, hogy minden egyes szótagot, minden egyes kis hangot jól halljon. Nagyon sajnálta a férfit amiatt, amin keresztülment.

Vonzódott hozzá, amióta először meglátta. Ahogy teltek-múltak a napok, egyre jobban csodálta a kitartását, hogy megállás nélkül órák hosszat dolgozott, hogy olyan rendes és udvarias volt. A hétköznapokban is tengerészgyalogosként viselkedett. Az állatokkal gyengéd volt, de határozott. Láthatta, mennyire együttérzően és gondoskodóan bánt Natetel. Azt is tudta azonban, hogy a nyugalom álcája alatt nyughatatlan energia fortyog.

Ma este a verseit hallgatva Harper megértette, milyen szenvedéssel küzd a férfi, mennyi bűntudat halmozódott fel benne, mennyi mindent próbál elfojtani, és hogyan igyekszik megzabolázni az érzéseit. Nagyon intelligens volt, a lelke művészi. Ámulatba ejtette, de tisztelte is azért a bátorságért, hogy meg tudta osztani az érzéseit másokkal. Képes volt megzabolázni nyers érzelmeit.

Ma este más szemmel látta Taylort.

Amikor befejezte a felolvasást, a nézőtéren tapsvihar tört ki. Tudták, hogy a férfi a szívét tárta fel előttük. Ahogy Taylor visszasétált az asztalukhoz, sokan megállították, hogy váltsanak pár szót vele, vagy hogy megrázzák a kezét. Harper látta, hogy az emberek kedvelik, hogy barátok között van. Egy olyan világ tárult fel előtte, amelyet eddig nem ismert.

– Hihetetlen voltál – mondta izgatottan, amikor a férfi újra helyet foglalt vele szemben. – Most már értem, miért mondtad, hogy ajándék, ha megosztod az írásaid másokkal. Hogy egy darabot adsz magadból. Ugyanígy éreztem, amikor most hallgattalak. A saját történetedet mesélted el. Nagyon erőteljes volt.

A férfi nem válaszolt azonnal. Nagyot kortyolt a sörből, majd letette az üveget az asztalra. Ezután megfogta a lány kezét. A mozdulat meglepte Harpert. Annyira váratlan volt, annyira intim. Úgy érezte, mintha az egész lényét tartaná a kezében. Taylor mélyen a szemébe nézett.

– Neked olvastam.

A lány egy pillanatra behunyta a szemét, majd halkan suttogta:

– Tudom.

Ekkor egy újabb költőt jelentettek be, ezzel megtört köztük a varázs. Egy hófehér hajú, idősebb hölgy lépett a színpadra. Fekete szemüveget viselt. Taylor körbenézett, majd felállt, de nem engedte el a lány kezét. A füléhez hajolva suttogta: – Felszabadult egy asztal a járdán, menjünk oda!

Csendesen, nehogy megzavarják a felolvasót, kimentek a szabad ég alatt álló asztalhoz. Harper sajnálta, amikor Taylor elengedte a kezét, hogy udvariasságból kihúzza neki a széket. Egy másik pincérnő, ugyanolyan csinos, mint az előző, azonnal odajött, hogy felvegye a rendelésüket. Amikor elment, Taylor elővett egy csomag cigarettát a zsebéből.

– Nem baj, ha elszívok egy cigarettát?

– Muszáj?

A férfi vállat vont.

– Megnyugtat – mondta, és azonnal fölemelte a kezét, hogy elhallgattassa a lány ellenkezését. – Tudom, hogy nem tesz jót, és le fogok szokni. De egyelőre még szükségem van rá.

– Oké – válaszolta Harper, bár nem tetszett neki a dolog. Nézte, ahogy a férfi a szájába teszi a cigarettát, és meggyújtja. Nem járt olyanokkal, akik dohányoztak. Csúnya szokásnak tartotta, ami idővel csak problémát okoz. Azzal is tisztában volt viszont, hogy az anyja miatt ellenzi ennyire a dohányzást. Taylor nagyot szívott a cigarettájába, és elhessegette a füstöt a lány elől.

– Nem gond, az anyám láncdohányos, hozzá vagyok szokva.

– Ígérem, csak ezt az egyet szívom el.

A pincérnő visszatért az italukkal, egy pohár borral Harpernek és egy újabb sörrel Taylornak, aki nagyot kortyolt belőle, majd megköszörülte a torkát.

– A vers nagyon személyes volt. Akkor írtam, amikor visszajöttem Afganisztánból.

– Rájöttem.

A férfi leütötte a hamut a cigaretta végéről.

– Tudtad, hogy poszttraumás stressz szindrómám van?

– Nem.

– Carson soha nem említette?

– Nem… De ő honnan tudta?

– Emiatt kezdtem el delfinekkel dolgozni. A kutatóintézetben került szóba.

– Igen, értem.

A férfi feszengett a székben.

– Zavar?

– Nem – válaszolta a lány őszintén, a férfi szemébe nézve. – Kellene?

A férfi visszanézett rá, a szeme mély érzelmekről árulkodott. Végül levette a tekintetét Harperről, és vállat vont.

– Van, akit zavar. Nem akarnak olyannal kapcsolatba kerülni, aki őrült – mondta, és nagyon szívott a cigarettájából.

– PTSD-d van, nem vagy őrült.

– Nem, tényleg nem vagyok az – nézett vissza rá a férfi, és a lány látta, hogy megkönnyebbült. Talán még hálás is neki. – Örülök, hogy tudod, mi a kettő között a különbség. Nem mindenki tudja.

Ebben a pillanatban Harper is meg akarta osztani vele az érzéseit. Támogatni akarta. El akarta hessegetni a félelmét és a sajátjait is. De erre nem voltak szavak. Ehelyett odahajolt hozzá, és két kezébe fogta az arcát. Ezután gyengéden megcsókolta. A csók sokat ígért. Amikor szétrebbentek, észrevette, hogy a férfi teljesen megnyílt előtte, szinte már sebezhetővé vált. Harper hátradőlt, és felemelte a poharát.

– Azt Carson elmondta, hogy mennyire nagyszerűen bánsz a delfinekkel – mondta, és elmosolyodott, mielőtt újra az italába kortyolt.

A mosolya a férfi arcára is mosolyt csalt, és felébresztette benne az emlékeit. Ő is hátradőlt, és keresztbe tette a lábát.

– A Sebesült Harcosok projekt részeként kerültem a központba. A delfinek lenyűgöző állatok. Becsületesek, mókásak, bölcsek. Igazi jellemek. Amikor egy delfin szemébe nézel, tudod, hogy egy intelligens lénnyel állsz szemben. A bensődben érzed. Beléd látnak – mondta, majd a cigarettájára nézett. – Átsegítettek a nehéz időszakokon. Emiatt jártam vissza hozzájuk.

– Hogy kerültél kapcsolatba a költészettel?

A férfi vállat vont.

– A terápia része volt. Amikor visszatértem a háborúból, érzelmileg egy nagy nulla voltam. Állandóan résen voltam. Féltem a tömegtől. Ez is a PTSD egyik tünete. Meg akarsz halni, és sajnos néhányan öngyilkosok is lesznek.

– Sajnálom.

– Én a szerencsésebbek közé tartozom. A fizikai sebeim begyógyultak, a lelki sérüléseimnek azonban sokkal több idő kellett. Ezek nem látszanak. Rengeteg különböző terápián vettem részt, például művészetin, EMDR-en, delfinesen és videojátékoson. Innen tudtam, hogy hogyan nyugtassam meg Nate-et ma reggel.

– Igen, ezt is meg akartam kérdezni. Nagyon jól kezelted a helyzetet – mosolyodott el Harper –, és Thor is.

– Arra képezték ki, hogy kizökkentse az embert a sötét gondolataiból. Megérzi, amikor rémálmom van, megnyalja a kezem és az arcom. Felébreszt, mielőtt az úgynevezett vörös zónába érnék. Reggel láthattad, működött Natetel is. Az a dolga, hogy kizökkentsen a fejemben dúló háborúból. Mindketten tudtuk, hogy min megy keresztül a kissrác. Amikor összeomlik, olyan, mintha rémálma lenne, amiből nem tud felébredni. Nagyon sajnáltam, hogy ilyennek kellett látnom, és Thor is.

– Hallottam, ahogy nyüszített.

Taylor kortyolt egyet a söréből, Harper pedig a borból, majd letette a poharat az asztalra. Pár pillanat múlva megkérdezte:

– Mi történt veled Afganisztánban? Mármint ha akarsz mesélni róla.

– Ez egy hosszú történet.

– Bőven van időm.

Taylor nagyot szívott a cigarettából, és az utcát bámulta, elgondolkodott a lány kérésén. Amikor visszafordult az asztalhoz, még egy utolsót kortyolt a sörből, majd beledobta a cigarettája csikkjét az üvegbe. A lányra nézett, aki észrevette, hogy döntött.

– Afganisztánban voltam – kezdte a férfi lassan, távoli hangon. – A fejemben a napok mind egybefolynak, így nem tudom megmondani pontosan, mikor történt a baleset. Néha úgy érzem, mintha csak tegnap lett volna. Minden annyira más volt, a szagok, a hangok, az emberek. De mi csak tettük a dolgunkat. Kemény volt, de tudtuk, mire szerződtünk. Barátok voltunk. Mint egy banda.

A cigarettájáért nyúlt, majd eszébe jutott, hogy mit ígért, és maga mellé ejtette a kezét.

– Konvojban haladtunk egy új bázis felé. Már megtettük ezt vagy egy tucatszor. Mindig készültünk a bajra. Páncélt és sisakot viseltem – mondta, és felnevetett. – Iszonyú meleg volt. Sokkal melegebb, mint itt. A haverom, Dave levette a sisakját, hogy megtörölje a homlokát.

Taylor abbahagyta, és megmasszírozta a homlokát. Harper szinte megdermedt, tudta, hogy most jön a történet nehezebbik része.

– Még mindig nem értem, hogy múlhat az ember élete egy aprócska, jelentéktelen mozdulaton. Csak egy pillanatra vette le a sisakját, hogy megtörölje a homlokát – mondta Taylor, nem nézve a lány szemébe. – Nem a mi autónkat találták el, mert akkor most nem lennék itt – folytatta megrántva a vállát, miközben a cipője orrát tanulmányozta. – Az egyik pillanatban még ránéztem, a következőben pedig hatalmas robbanást hallottam, és kirepültem a kocsiból. Elvesztettem az eszméletemet. Amikor magamhoz tértem, semmit sem láttam. Teljesen megvakultam. Minden fehér volt, és csengett a fülem. Amikor odanyúltam, éreztem, hogy vér szivárog belőle. Amikor kitisztult a látásom, észrevettem, hogy egy árokban fekszem. Minden nagyon ködös volt, nem tudtam tisztán gondolkodni. Azt sem tudtam, mi történt. Amikor sikerült felállnom, azt kívántam, bárcsak ne látnék semmit. Törmelék és testek hevertek mindenütt. Az első járművet, amit a bomba eltalált, darabokra szakította. Dave meghalt, ahogy három másik bajtársam is. Egy pillanat műve volt az egész – mondta rekedten Taylor.

Harper egy szót sem szólt. Próbálta elfojtani a könnyeit. Mekkora fájdalom és veszteség, és mit tehet ez egy emberrel!

– Tudod, mindig az jut az eszembe, hogy aznap a sors hogyan osztotta a kártyákat. Ha a mi kisteherautónk lett volna az első a sorban, vagy én veszem le a sisakomat, vagy esetleg Dave helyén ülök, akkor én haltam volna meg helyette.

~ De nem így történt.

A férfi megrázta a fejét.

– Nem – suttogta.

Harper magában azt gondolta, hál’ istennek, de nem szólt egy szót sem.

– Elvittek a tábori kórházba – folytatta Taylor monoton hangon. – A többiekhez képest én egész jól megúsztam. Életben maradtam, nem vakultam meg, és nem vesztettem el egyik végtagomat sem. Mondtam az orvosnak, hogy jól vagyok, és vissza tudok menni, hiszen nem volt látható sérülésem. De mégsem voltam jól. Ez már a második hadjáratom volt, és harmadszor vagy negyedszer ért bombatalálat. Emiatt kellett hazájönnöm. Utáltam ott lenni, és haza akartam jönni, de nem így.

– Az orvos diagnosztizálta a PTSD-t?

– Nem azonnal. Mivel tengerészgyalogos vagyok, szeretjük úgy gondolni, hogy mi mindent kibírunk. De ezt nem sikerült.

Harper látott valamit a férfi arckifejezésében, amitől rádöbbent, hogy mennyit szenvedhetett addig, amíg rá nem ébredt, hogy segítségre van szüksége. Megfogta a kezét.

– És működik a terápia?

A férfi a kezükre nézett, majd összekulcsolták őket.

– Jól halad. Több emberrel találkozom, kényszerítem rá magamat. Össze kellett szednem minden bátorságomat, hogy újra terveket szőjek. Ekkor határoztam el, hogy újra hazatérek, és a kezembe veszem az életemet. Van egy diplomám a Citadelből. Pár helyre beadtam a jelentkezésemet, és egy cég a városban be is hívott egy interjúra. Emiatt jöttem hamarabb haza. Eddig minden egész jól halad.

– Bármelyik cég örülhetne, hogy nekik dolgozol.

A férfi kifordította a lány tenyerét, és a nagyujjával gyengéden simogatta. Harper érezte, hogy minden idegvégződése reagál az érintésére. A férfi felnézett rá, és mélyen a szemébe nézett.

– A legjobb az, hogy veled találkoztam.

Összekapcsolódott a tekintetük, és mindketten tudták, hogy valami új vár rájuk. A szavak, mozdulatok és érzelmek mind-mind újak voltak.

Körülöttük felharsant a taps, és mindenki felemelkedett. Az étterem zengett, ahogy a vendégek elköszöntek egymástól, és gratuláltak a költőknek. Harperék elengedték egymás kezét, hiszen a férfi több barátja odajött az asztalukhoz, hogy elköszönjön, és a költeményeiről beszéljen vele.

– Most vesszük fel az utolsó rendeléseket – szólt nekik a pincérnő. – Hamarosan zárunk.

Taylor Harperhez fordult:

– Induljunk?

Harper bólintott, és Taylor kifizette a számlát. Szó nélkül felállt, megfogta a lány kezét, és szorosan magához ölelte:

– Nem hagyhatom, hogy eless!

Harper valami olyasmit akart válaszolni, hogy már amúgy is beléd estem, de nem tudott ennyire közhelyesen válaszolni, ezért csak elmosolyodott. Örült, hogy ezt a cipőt vette föl, mert emiatt kellett a férfi karjába kapaszkodnia. Tudta, hogy mellette soha nem eshet bántódása.

Az East Bay mentén tartottak hazafelé, majd átkeltek a Ravenel hídon, ami óriási madárként terült el a kikötő fölött. A kisteherautóban ülve Harper nézte az előttük húzódó vörös féklámpák sorát. A Coleman Boulevardon már bezárt a legtöbb étterem. Taylorral a költészetről beszélgettek, a versekről, amiket hallottak, a kedvenceikről és más felolvasóestekről. Mire a láphoz értek, ahol a széles kétsávos út egysávossá vált, már kényelmes csend telepedett rájuk. A kerekek egyenletesen zúgtak alattuk, a hold fényesen ragyogott felettük, megvilágítva az osztrigák héját a sárban.

A sötétben Taylor átnyúlt az ülésen, hogy megfogja a lány kezét, aki sóhajtott, és elmosolyodott. Tudta, hogy ez az egyszerű mozdulat egyben kijelentés is volt. A rádióban countryzene szólt, és bár Harper nem igazán kedvelte ezt a műfajt, most valahogy a dalszövegek sokkal többet jelentettek számára. Ez az este a szavak kavalkádjáról szólt, és ezek a lírai dalok a szerelemről, a veszteségről és az életről meséltek. Miközben egy kisteherautóban utazott egy déli férfival, a holdsütötte láp felett, Harper érezte, hogy a zene a hatalmába keríti.

Sea Breeze gyönyörűen ragyogott a holdfényben. A fény megvilágította az öreg tölgy oldalán lévő mohát, és misztikus ködbe burkolta az alatta elterülő ösvényt. Taylor a bejárati ajtóig kísérte Harpert. Ez a tizenöt lépés túl hamar véget ért. Megálltak az ajtóban, és Harper Taylor felé fordult. Szinte tapintható volt a vágyakozásuk. Nagyi felkapcsolva hagyta a verandán a lámpát.

– Behívnálak, de nagyi…

– Köszönöm, nem. Itt nincs saját szobám.

A férfi lehajolt a nőhöz, aki az ajkán érezte a leheletét. Taylor szeme zölden világított, mint egy macskáé, mély volt, és nagyon csábító. A lány lélegzete felgyorsult.

– Ugye tudod, hogy megőrjítesz? – kérdezte a fiú vágyakozással teli hangon.

A lány felkacagott.

– Igen.

Ekkor a férfi hátrébb lépett, szándékosan távolságot tartva a lánytól. Harper kifújta a levegőt. Taylor hamisan elmosolyodott.

– Azt sem tudom, hogy meg szabad-e téged csókolnom, hiszen neked dolgozom.

Harper odahajolt hozzá, átkarolta a nyakát, úgy suttogta:

– Akkor ki vagy rúgva.

A férfi erre szélesen elmosolyodott.

– Akkor jó – ölelte át a lányt szorosan, és lehajolt, hogy szenvedélyesen megcsókolja. Birtokolni akarta.

Harper a következő napokban számtalanszor vette fel és rúgta ki Taylort.

11. fejezet

Nagyi bement a konyhába, és örömmel konstatálta, hogy senki sincs ott. Így egyedül fedezheti fel a változásokat. A hátsó ablakokból a napfény megvilágította a frissen festett világos szobát, amitől az egész helyiség napfényben furdött. Megsimogatta az asztal fölötti lámpát, majd a fehér csempéket a falon. A helyiség alaprajza nem változott, de minden sokkal melegebb és barátságosabb lett. Fiatalos és vibráló. Elmerengett rajta, hogy ezt Harper nélkül biztosan nem vitte volna véghez. Lucille halála óta mintha megállt volna az idő. Semmin sem akart változtatni. Bár az igazat megvallva, korábban sem hajlott rá. Jó, ha a fiatalok egyszer-kétszer felkavarják az állóvizet. Kintről jövő nevetésre és kiabálásra lett figyelmes. Az ablakhoz sietett, szélesre tárta a spalettát, és a partra nézett.

– Mi folyik itt? – motyogta, miközben próbálta kivenni, mi történik odalent.

Buli volt a mólón. Carson az állószörfjén egyensúlyozott, egészen közel a stéghez. Nate és Dora még mindig mentőmellényt viseltek, és éppen kiszálltak egy kajakból. Legnagyobb meglepetésére Taylort is ott látta, aki Harper mellett állt. Nézte, ahogy a férfi könnyedén kiemelte a csónak Nate felé eső végét. Nagyi az arcára tette a kezét. Biztosan véletlenül találkoztak össze a stégen.

– Hál’ istennek – motyogta. Carson mindenkit a vízbe invitált. Nagyi figyelte, ahogy Taylor megpróbálja Harpert is a vízbe csalni, de a lány kisiklott a keze elől, és megpróbált elszökni. – Ugyan már, Harper, ne légy ilyen félénk, ugorj be, vizezd össze magad! – suttogta maga elé félhangosan.

Nem is emlékezett rá, hogy Harper a nyáron egyáltalán bement volna a vízbe. A lány csak a medencében szeretett úszni, aminek tiszta volt a vize, nem voltak benne se halak, se cápák. Nagyi szeme elkerekedett, amikor Taylor felkapta Harpert, amit a testvérei tapsolva és ujjongva üdvözöltek, és még Nate is izgatottan fel-alá ugrándozott.

– Ez nagyon jó, biztosan alakul valami kettejük között.

A lányok háromig számoltak. Harper rúgkapált Taylor karjában, és szorosan átölelte a nyakát, miközben a fiú beugrott a vízbe. Nagyi hangosan elnevette magát, és örömében tapsolt. Ezután Nate is beugrott. Most először úszott az öböl vizében Palack balesete óta. Dora végigrohant a mólón, és bombát ugrott. Carson fejest ugrott a szörfjéről, és Nate mellett bukkant fel újra. Mindannyian nevettek, és fröcskölték a vizet. Nagyi újra elmosolyodott, és összekulcsolt kezét örömében a szívéhez emelte.

– Megcsináltuk, Lucille – mondta, szemét az égre emelve. – Újra nevetés hangjai töltik be Sea Breeze-t.

Azzal elfordult az ablaktól, és úgy érezte, mintha egy nagy kő esett volna le a szívéről. Végignézett a változtatásokon, amiket a konyhában hajtottak végre, és most már tökéletesen tudta, mit kell tennie. Tétovázás nélkül Lucille kerti lakjába ment.

– Nincs több múltba tekintés. Itt az ideje az újrakezdésnek.

Késő délután nagyi kérésére a lányok vödrökkel, tisztítószerekkel, felmosókkal, dobozokkal és szemeteszsákokkal jelentek meg a kis házban. Nagyi utasította őket, hogy takarítsák ki, és tegyék rendbe Lucille lakhelyét, majd rá oly jellemző módon kimentette magát a munka alól, mondván, le kell pihennie. Harper legnagyobb örömére nagyi megkérte Taylort, hogy pár nap múlva térjen vissza, és fesse ki a kis házat is.

Lucille dolgainak szétválogatása érzelmileg sokkal jobban megviselte őket, mint azt gondolták. A tárgyak emlékeket idéztek fel. Lucille hálószobájában kezdték a munkát. A gyógyszeres dobozokat egy külön dobozba gyűjtötték össze, hogy később leadhassák őket a gyógyszertárban. Blake elmondta Carsonnak, hogy mennyire rontja a helyi víz minőségét, ha az emberek a fel nem használt gyógyszereket lehúzzák a vécén. A gyógyszert nem tudják teljesen kiszűrni, úgyhogy bekerül a tengerbe, és károsan hat az élővilágra. Ez a szennyezés az egyik oka annak, hogy a delfinek megbetegszenek az élőhelyükön.

Összepakolták Lucille személyes tárgyait, leszedték a függönyöket, és feltekerték a szőnyeget. Ezután nekiláttak a legszemélyesebb dolgoknak, a ruháinak. Carson kinyitotta a gardrób ajtaját, és hirtelen elérzékenyült, amikor megérezte az ismerős illatot, és meglátta a különböző színekben sorakozó vászonruhákat. Kivett egy világoskéket, és az arcához emelte.

– Még mindig Lucille-illata van – mondta, arcát az anyagba fúrva.

– Vanília – felelte Dora.

– Amikor Lucille-ra gondolok, mindig egy ilyen ruhában látom – tette hozzá Harper. – Már kicsi koromban is ilyen ruhát hordott.

– Ez volt az egyenruhája.

– Ne hívd annak! – figyelmeztette Carson. – Nagyi soha nem szerette ezt a szót. Nem akarta, hogy Lucille úgy érezze, egyenruhát hord, de mindannyian ismertük őt. Azért választotta ezt a fazont, mert kedvelte, és mindennap ilyet viselt.

Carson óvatosan letette a ruhát az ágyra.

– Ez nehezebb lesz, mint gondoltam – mondta elcsukló hangon. – Mostanában nagyon érzelgős lettem.

Bepakolták a különböző színű ruhákat és kabátokat egy dobozba, karitatív célra akarták felajánlani őket. A gardrób legfelső polcán sorakoztak a kalapdobozok. Mindegyikben egy-egy csodás kalap kapott helyett, az egyik díszesebb, mint a másik.

– Mennyi emlékem fűződik ezekhez! – sóhajtott Dora, magasra emelve egy széles karimájú szalmakalapot, amit hatalmas korallszínű szalag és óriási virágok díszítettek. A tükörhöz sietett, és feltette a fejére. – Na, hogy tetszik?

Carson lekapta a fejéről.

– Tiszteletteljesen kell viselkednünk. Lucille nagyon büszke volt a kalapjaira. Minden vasárnap ezt vette fel a templomban.

– Nem Lucille-t nevetem ki. Ő tudta, hogyan kell őket hordani. Azon nevetek, ahogy én kinézek benne.

– Te minden kalapban furcsán festesz. Nem vagy olyan kalapos lány.

– Mi az, hogy nem vagyok kalapos lány? Jó, ha tudjátok, imádom a kalapokat. Minden nőnek jól áll a kalap, ha az a megfelelő kalap.

Carson elnevette magát.

– Soha nem láttalak még kalapban.

– Pedig mindig azt hordok.

Harper nem figyelt az évődésükre, inkább kinyitott egy újabb dobozt, és lassan, óvatosan kivette a csodálatos kalapot, ami püspöklila színben pompázott. Széles karimája lehajlott, és szalagok meg tollak ékesítették. Emlékezett rá, amikor egyik vasárnap látta, amint Lucille a lila kabátjában és ebben a lila kalapban lépett ki a kis házból. Ő nem lehetett több tízévesnél. Azonnal abbahagyta, amit csinált, és csak a kalapot bámulta, annyira lenyűgözte. Angliában általánosan elterjedtek a díszes kalapok és kiegészítők. Ennek ellenére még New Yorkban sem látott ilyen kalapot, és különösen nem itt, délen. Odasietett a verandához, hogy közelebbről is megnézhesse. Lucille becsukta a retiküljét, és amikor meglátta, hogy a kislány őt bámulja, gyanakodva ránézett.

– Mit nézel ennyire, kicsim?

– A kalapodat – válaszolta Harper csendesen.

– Mi van a kalapommal? – igazította meg Lucille. – Rosszul áll?

– Gyönyörű. Olyan, mint a királynő koronája.

Lucille elmosolyodott, és élvezte a pillanatot, miközben a kalapot igazgatta a fején.

– Köszönöm, Harper, nagyon szeretem ezt a kalapot. A lila a kedvenc színem.

– Lucille, miért viselsz ilyen elegáns kalapot a templomban?

Lucille hosszan nézte Harper arcát, majd lement hozzá a lépcsőn.

– Ez a kérdés illő választ érdemel – válaszolta, majd a két kezébe fogta Harper arcát, és mélyen a szemébe nézett. A lány még mindig érezte Lucille bőrének száraz érintését, és hogy mennyire erős volt a keze. – Nem lep meg, hogy a kérdést pont te tetted föl. Hallgatag kis teremtés vagy, de mindent észreveszel, ugye? Nos – kezdett bele Lucille a magyarázatba, és egyik lábáról a másik lábára állt –, ez egy nagyon régi történet. A rabszolgaság idején és még utána is sok fekete nő szolgálóként vagy szobalányként dolgozott. Egész héten egyenruhát kellett hordanunk. De vasárnap – emelte föl a kezét a nyomaték kedvéért –, megszabadultunk az uniformistól, és a kalapjainkkal fejeztük ki az igazi valónkat.

Erre elnevette magát azzal a csak rá jellemző kacagással, ami Harpert is mindig megnevettette.

– Mindegy, miből készült a kalap, mindig kidíszítettük szalagokkal, toliakkal és virágokkal. Az évek során a templomba járós kalapjaink egyre nagyobbak és merészebbek lettek. Ahogy a viselőik is. Úgy gondoljuk, hogy a kalap a mi dicsőségünket hirdeti – érintette meg a sajátját a fején.

Harper emlékezett, hogy amikor Lucille-t hallgatta, úgy gondolta, tényleg úgy fest, mint a királynő. Könnyek csillogtak a szemében, miközben visszatette a csodálatos lila kalapot a dobozba.

– Ezt szeretném megtartani. Szerintetek lehet?

– Nagyi azt mondta, hogy bármilyen emléktárgyat megőrizhetünk. Persze ha valami értékeset találunk, például ékszereket, akkor azt oda kell adni nagyinak, hogy ő döntsön felőle – jelentette ki Dora határozottan.

– De én semmi mást nem szeretnék, csak ezt a kalapot.

– Ne feledd, hogy mindannyiunkra hagyott egy-egy festményt is! – figyelmeztetett Carson. – Stipistop, a Jonathan Green.

Ahogy telt-múlt az idő, és folyamatosan ürítették ki a fiókokat, komódokat, gardróbokat és könyvespolcokat, mindhárman találtak olyan személyes tárgyakat, amelyekhez különleges emlékek fűzték őket, és amiket meg akartak tartani. Harper a kalapot. Dora pedig egy régi rókagallért, amely az egyik legbecsesebb darabja volt Lucille hagyatékának.

Carson megtartotta a gyerekkönyveket, amikből kiskorában Lucille mesélt neki, amikor még itt élt nagyinál. A boldog család volt a kedvence. Kezét végigfuttatta a könyvek gerincén.

– Emlékszem, hogy ezt a könyvet újra-és újraolvastattam vele. Látjátok, hogy mennyire elnyűttek a lapok? Legjobban a képeket szerettem. Elmerültem a papát, mamát és a testvéreket ábrázoló képekben. Mindenféle hétköznapi dolgokat csináltak együtt, a kertben dolgoztak, imádkoztak és vacsoráztak. Sokáig néztem a képeket, és próbáltam elképzelni, milyen lehet az ilyen normális élet. Nem állíthatnám, hogy átlagos, boldog családban nőttem volna fel.

– Én sem – jelentette ki Harper.

– Tényleg nem – húzta el a száját Carson. – Meg kellett birkóznod azzal, hogy melyik házban lakjatok éppen – ugratta a testvérét. – Lássuk csak, hova is menjünk ezen a héten? Hamptonsba? A Central Park-i lakásba? Vagy az angliai birtokunkra?

– Fogd be! – vágott vissza Harper idegesen. Nem ez volt az első alkalom, amikor Carson megjegyzést tett a vagyonukra. Eddig nem vágott vissza, de az elmúlt hetek eseményei miatt elege lett a nővére kritikáiból.

– Mindig ezt csinálod.

– Mit?

– Felemlegeted a családom pénzét, mintha ez lenne az egyetlen dolog, ami számít.

– De jó, ha van. Te is lakhattál volna abban a lerobbant kis lakásban Los Angelesben azon a rossz környéken, teljes létbizonytalanságban. Úgy, hogy fogalmad sincs róla, az apád ki tudja-e fizetni a bérleti díjat, vagy megint el kell költöznötök.

– Sajnálom, hogy ennyi mindenen kellett keresztülmenned, de szerinted, ha egy nevelőnő ráncigái egyik házból a másikba, az nem ugyanolyan rossz?

– Nem – vágott vissza Carson, miközben sálakat gyűjtött a gardróbból.

Harper kikapta a sálakat a kezéből, és az ágyra dobta őket.

– Pedig az volt! – kiáltotta villogó szemmel.

Carson megmerevedett, teljesen sokkolta Harper dühe. Nem volt rá jellemző, hogy így kifakadjon.

– Hé, hagyjátok abba! – kiáltotta Dora.

– Nem! – csattant fel Harper, és ökölbe szorított kézzel fordult Carson felé. – Egész nyáron a pénzemet emlegeted. Egész életemben ezt tetted. Tegyünk pontot a dolog végére. Mi bajod van velem?

Carson meghátrált, már szinte bűnbánóan mondta:

– Nincs veled semmi bajom.

– De igen, van. Ki vagy akadva amiatt, hogy gazdag vagyok.

– Nem azon vagyok kiakadva, hogy gazdag vagy, hanem azon, hogy én nem vagyok az.

– De miért engem hibáztatsz érte?

– Nem hibáztatlak – túrt bele Carson a hajába.

– Dehogynem. Állandóan azt teszed. Még kiskorunkban is, amikor a kalózok kincsét kerestük, azt mondogattad, hogy ha megtaláljuk, neked kell megtartanod, mert nekem nincs rá szükségem.

– Csak vicceltem!

– Nem volt vicces. És most sem az.

– Talán féltékeny voltam – ismerte el a nővére.

– Féltékeny a pénzemre?

– Igen, féltékeny voltam a gazdagságodra! – kiáltotta Carson. – Olyan sok pénzed van! Engem pedig egy olyan ember nevelt fel, aki soha nem tudott egy állásban sem megmaradni. Soha nem tudtam, lesz-e elég pénzünk. Egyik hónapról a másikra éltünk, bármikor kilakoltathattak, vagy lekapcsolhatták az áramot.

De Harper már túljutott azon, hogy sajnálja Carsont a gyerekkora miatt. Ki mondhatja, hogy neki jobb volt, csak azért, mert a körülötte lévő felnőtteknek több pénzük volt?

– Először is, a férfi, akiről beszélsz, az én apám is volt, akit nem ismertem, és Dora is csak alig. Engem egy hatvankét éves nevelőnő nevelt, akit szélgörcsök kínoztak, és állandóan mentolos cukorkát szopogatott, hogy elrejtse a leheletéből áradó alkoholszagot. A költözést emlegeted? Hatéves korom óta bentlakásos iskolába jártam, a szüneteket a nagyszüleim házában töltöttem, a nyarakat pedig nagyinál. Ezt aligha lehet ideális családmodellnek nevezni.

– De legalább van pénzetek. Nagyon félelmetes tud lenni, amikor nem tudod, hogy jut-e étel az asztalra, és a legrosszabb benne az, hogy nem jutsz előrébb. Szerinted milyen érzés volt látni, amikor elővetted a csekkfüzetedet, és kifizetted a konyha felújítását?

– Csak azt akartam, hogy nagyi jobban érezze magát.

– Ettől én viszont senkinek éreztem magam. Mintha csak potyáznék. És azt is teszem.

– Ha te potyázol, akkor én is – tette hozzá Dora.

Harper megrázta a fejét.

– Úgy tűnik, én itt csak veszíthetek. Próbálok nagylelkű lenni, és ezt dörgölitek az orrom alá. Jobb lett volna, ha nem segítek?

Az utolsó érv ült, és Carson lehajtotta a fejét.

– Nem, természetesen nem – válaszolta halkan. – Nagyra értékelem azt a segítséget, amit nekünk nyújtottál. És ezt te is tudod.

– Nem, egyáltalán nem tudom. – Harper hangja megremegett, úgy válaszolt. Összeszorította az ajkát, miközben megpróbálta elfojtani a keserűségét. – Nem akarom, hogy megköszönd. Csak segíteni akartam, mert szeretlek.

Carson elkomorult, és átölelte Harpert.

– Tudom, és nagyon sajnálom, Harpo. Nem kellett volna ilyeneket mondanom, és nem is gondoltam komolyan. Nagyon utálatos tudok lenni.

Harper is átölelte a testvérét.

– De igen, komolyan gondoltad, bár örülök, hogy tisztáztuk a dolgot. Csak jó, ha tudod, hogy nekem sem csodás az életem! Az anyám állandóan hangsúlyozza, hogy mennyire nem kedvel. Néha azt kívánom, bárcsak árva lennék, vagy hogy apa nevelt volna fel. Akkor együtt nőhettünk volna fel, vagy legalábbis ismertük volna egymást.

Carson elnevette magát, és egy könnycseppet törölt ki a szeméből.

– Igen, de én meg azt kívánom, hogy bárcsak az apám odaadott volna az anyádnak, akkor minden könnyebb lett volna. Hidd el, ketten le tudtuk volna győzni!

Harpert mulattatta az ötlet, ahogy elképzelte, hogy ketten tönkreteszik az anyja elegánsan berendezett lakását.

– Szívesen megnézném, amint szembeszállsz vele.

– Bármikor készen állok rá.

Dora megtörölte a kezét, és körbenézett a kis házban.

– Még mielőtt összecsaptok, mint a gladiátorok, fejezzük be, amit elkezdtünk. Az ékszeres dobozon kívül szerintem mást már nem kell félretenni – sóhajtotta. – Azt hiszem, végeztünk.

Harper körbenézett a kis házban, miután teljesen előkészítették a festéshez. A földön mindenütt dobozok hevertek, amibe azokat a dolgokat tették, amelyeket eladományoznak. A könyvespolcok üresen álltak, a függönyöket leszedték, a szőnyegeket feltekerték, hogy kitisztíttassák vagy elajándékozzák. A festmények rendben sorakoztak a fal mellett.

– Egy teljes életet pakoltunk bele ezekbe a dobozokba –jegyezte meg Dora –, és annyira kevésnek tűnik.

– Tényleg? – kérdezte Carson. – Ha én mindent összecsomagolnék, az ennek a felét sem tenné ki.

– Ezeket a dobozokat látva rádöbbentem, hogy mennyire viszonylagosak az anyagi javak. Ugyanígy éreztem, amikor legutóbb a saját házamban jártam. Minden vagyonom össze volt pakolva, és az összes bútoromat festőponyva fedte. Pedig volt idő, amikor nagyon féltem attól, nehogy ellopjanak valamit. Amikor a múlt héten ott jártam, rossz érzésem támadt. Alig vártam, hogy kiléphessek a házból. Az a ház és a benne lévő összes dolog kölöncként lóg a nyakamon. Az ügyvédek már harcolnak érte. Felosztanak mindent, még a bútorokat is. Eleinte nagyon bosszantott a dolog, de most már - vonta meg a vállát Dora –, hadd adja el Cal. Nem vihetem el őket a kis házba, arra pedig nem akarok költeni, hogy egy raktárban álljanak. Itt minden – mutatott körbe – csak élettelen tárgy.

Carson kinyitotta a ház ajtaját, és kimasírozott a verandára.

– Nagyon szép naplementénk ígérkezik, gyertek, csatlakozzatok hozzám! – hívta a testvéreit. Harper és Dora követték a verandára. Carson az egyik hintaszéket a lemenő nap felé fordította, és beleült. Dora a másikban foglalt helyet, Harper pedig hozott egy széket a házból. Együtt ültek ott, és egy szót sem szóltak, közben az égbolt rózsaszínné vált. Kis idő múlva Harper megszólalt: – Az jutott eszembe, hogy elpakoltuk Lucille összes cuccát, ami senkinek sem fog hiányozni. Viszont ő nagyon hiányzik nekünk. Annyira üres nélküle a kis ház!

– Az számít, hogy mi emlékszünk rá – válaszolta Carson. – Az emlékeink a fontosak.

Dora elmosolyodott, és szemében az emlékezés lángja égett.

– Amikor rá emlékezem, nem a rókagallér vagy a kalap jut az eszembe, hanem az, ahogyan a vászonruhájában a tűzhely előtt áll, és a fakanalát rázza felém.

Carson ennek hallatán elmosolyodott.

– Többször elfenekelt-azzal a fakanállal.

Erre mindannyian elnevették magukat.

– Amikor én rá gondolok, az jut eszembe, amikor nagyival a verandán ültek, és kártyáztak.

Harper és Dora egyetértően dünnyögött.

– Hányszor is láttuk őket ott ülni? – kérdezte Harper.

– Átkozom magam, hogy nem fényképeztem le együtt a két öreg tyúkot – tette hozzá Carson.

– Ezt a képet mindannyian elraktároztuk az agyunkban. Most is ezt tesszük. Ezen a nyáron felidézzük a múltat, de ugyanakkor új emlékeket is gyűjtünk, amik az elkövetkező években összekötnek bennünket. Miután Sea Breeze már nem lesz a családunké.

Dora egyik kezével Carson, a másikkal pedig Harper kezét fogta meg.

– Többé már nem tűnhetünk el egymás életéből. Sohasem. Közös emlékeket kell gyűjtenünk!

12. fejezet

Kislány korában Harper nagyival és a testvéreivel gyakran autózott át a Grace hídon, hogy elutazzanak a délre fekvő Charlestonba vásárolni, vagy valamilyen rendezvényre. Nagyi csak nagyon ritkán, a lányok hosszas unszolásának engedve mutatott hajlandóságot arra, hogy észak felé, a közkedvelt vidámparkjáról, éttermeiről és koncertjeiről híres Myrtle Beach felé forduljanak. De Harper még soha nem járt McClellanville-ben, a délkeleti partvidék utolsó, legendás rákászközösségeinek egyikében.

Egészen mostanáig.

Taylor a kapcsolatuk hajnalán megígérte, hogy alkalomadtán megmutat neki egy rákászhajót. Harper a férfi fekete kisteherautójában ült, és az ablakon át nézte, ahogy elsuhannak mellettük a Francis Marion Természetvédelmi Terület fenségesen tornyosuló fenyvesei és a Cape Romain Nemzeti Park. Ez itt Isten országa, gondolta, aminek nagy része ma pontosan ugyanúgy festhet, mint a tizennyolcadik században, a rizsültetvények fénykorában. A történelem átjárta a régi út környékét, amelyet még II. Károly építtetett. A széles, négysávos út mentén itt-ott fabódék álltak, polcaik a helyi asszonyok kézzel fonott kosaraitól roskadoztak.

Harper lopva a mellette ülő Taylorra pillantott, aki le sem vette a szemét az útról. Harper szerette a férfi határozott arcélét, sűrű szemöldökét, egyenes orrát és telt ajkát. Taylor a kormányon dobolt a rádióból kiszűrődő zene ütemére. Nem sokat beszélgettek az úton, jólesett a meghitt csend, Harper a csodálatos tájat figyelte az ablakon át. Taylor a csendes, erős férfitípus megtestesítője volt. Nem félénk, inkább tartózkodó és talán óvatos. Harper úgy érezte, hogy még mindig nagyon sok mindent nem tud róla. Igaz, gondolta gúnyos mosollyal, ő sem volt soha az a csacsogós alkat.

Harper kihúzta magát ültében, és észrevette, hogy Taylor indexelni kezdett. Egy sárgán villogó jelzőlámpa jelezte egyedül, hol kell lefordulniuk.

– Már nincs messze – mondta Taylor, miközben lehajtott a végtelenül hosszúnak tűnő tizenhetes útról, és kelet felé haladt tovább a tenger irányában. A Pinckney Street tölgyek, fenyők és pálmafák augusztusi hőségben enyhet adó sűrű lombja alatt és bozótos cserjék között kanyargott. Harper az ablakon át nézte a buja tájat és a mellettük elsuhanó házakat.

Röviddel később egy kis, festői halászfalucska központjába jutottak. Csak néhány háztömbből állt, mesébe illő, régi házakkal, és hatalmas tölgyek alatt megbúvó kis boltokkal. Harper úgy érezte, mintha visszament volna az időben. Gyerekek játszadoztak a pázsiton, kutyák szunyókáltak a verandákon, és felnőttek sétáltak a kis utcát szegélyező, keskeny járdákon. Eles szeme azonnal felfedezte a tengerparti lét elszomorító hatását is, a falakról lepergő festéket, a faházak oldalán elburjánzott vadszőlőt és a rozsdafoltokat. A Taylor által említett nehéz időket a bezárt üzletek üresen tátongó kirakatai és az üres házakon látható Eladó tábla is jelezte. De még így is volt a városkának egy kortalan bája, amitől Harper szívében megmagyarázhatatlan sóvárgás támadt.

Taylor csigalassúsággal haladt végig a történelmi belvároson, a lánynak elég ideje volt a nézelődésre. Ajkán sokatmondó mosollyal itta magába a környék látnivalóit. A Pinckney Street végét a Jeremy folyó csillogó vize jelezte. Taylor megfordult az autóval, és visszaindult a Pinckney Streeten, majd rátért az Oak Streetre, a vízzel párhuzamosan futó egyik kisebb utcára. A fák lombja árnyékot vetett az utcára, amelynek két oldalát nagyobb, kétszintes viktoriánus házak és szerény, régi házak eklektikus kavalkádja szegélyezte. A kanyargós utca végéről idelátszottak a rákászhajók.

Taylor a rakparton parkolt le. Az enyhe szélben hajladozó élénkzöld mocsári fu egészen a part széléig húzódott. A távolra nyúló kikötőt egy cölöpsor vette körül, mint valami sirályok által kidekorált, egyenetlen kerítés. Két pelikán telepedett a cölöpökre, onnan figyelték a vizet némi élelem reményében. A hajók úgy zsúfolódtak össze a kikötőben, mint gázlómadarak a part keskeny fövenyén. Az árbócrudak csúcsán színes zászlókat lengetett a szél, alattuk ott lógott a hatalmas zöld háló, ami a halászok megélhetését biztosította. A sirályok rikoltozása mellett az elöregedett fa nyikorgása és a víz halk csobogása töltötte be a csendet.

A felületes szemlélőnek úgy tűnhetett, hogy a rákász iparágban nincsenek gondok. Harper tucatnyi rákászhajót számolt meg a fő dokk mellett. További öt hajó egy másik dokknál horgonyzott. A hajókat finoman ringatta a víz a recsegő famólók mellett. Ekkor azonban feltűnt neki, hogy ezekkel a hajókkal már nem rákásznak. Több hajóra is ki volt téve az Eladó tábla.

– Az ott a hajónk – mutatott Taylor büszkén a kikötött rákászhajók közül a legutolsóra.

A Miss Jenny egy nagyobb, fehér és sötétzöld festéssel ellátott, nagyjából húsz méter hosszú rákászhajó volt, és nem éppen fiatal. Miközben a lány a hajót méregette, a málló festéket, a rozsda látható nyomait, arra gondolt, hogy bár a hajó elég régi, mégis fenséges látványt nyújtott. Taylorra nézett. A férfi tengerzöld szemében csillogott az öreg hajó iránti szeretet.

– Lehet, hogy a Miss Jenny egy régi rozsdatemető, de a miénk. Kicsit nehézkes feljutni a fedélzetre, de előremegyek, és felsegítelek – mondta Taylor.

Harper lenyűgözve figyelte a férfit, amint az fürgén felkapaszkodott a hajó meredek oldalán, majd megfordult, és a kezét nyújtotta.

– Nem is tudom…

– Mi az? Attól félsz, hogy elejtelek? – gúnyolódott a férfi. – Hűtőtáskákat is emeltem már ide fel, azok nehezebbek voltak, mint te.

Harper nagyot sóhajtott, majd elfogadta a férfi felé nyújtott kezét. Megpróbált a lehetőségekhez képest nőies maradni, miközben Taylor felhúzta a hajó oldalán. A korláton nem sikerült átlendülnie, így megtámaszkodott a hasán, miközben az egyik lába a levegőben kalimpált. Pont olyan kecses vagyok, mint egy víziló, gondolta, miközben felegyenesedett a fedélzeten. Mikor végre sikerült visszanyernie az egyensúlyát, Taylor gyakorlott mozdulattal átugrotta a korlátot.

– Úgy ugrálsz itt, mint Johnny Depp – viccelődött Harper.

Taylor felnevetett.

– Csak nem kalóznak neveztél?

– Nagyon jóképű kalóz válna belőled.

A férfi gyanakvóan nézett vissza rá, miközben könnyedén felkapta, és a kezébe adta az ellátmányukat. Amikor mindent felpakoltak, a férfi felkapta a hűtőtáskát, és visszamászott a hajóra.

– Tudod, a Muir család tagjai vonzódnak a kalózokhoz. Nem tehetünk róla, a vérünkben van – jelentette ki Harper.

Taylor szeme vidáman csillogott.

– Tudod, mit mondanak a kalózok a nőkről, ugye? – kérdezte.

Harper tagadólag megrázta a fejét.

– Halál a hölgyekre! – csapott az öklével a levegőbe Taylor.

Harper elnevette magát. Örült neki, hogy a férfi még emlékezett a gyerekkori csatakiáltásra.

– Már kalózként is csókolsz.

– És mégis, hogy csókol egy kalóz? – kérdezte a férfi összehúzott szemmel. Harper arra gondolt, hogy ez az első belső viccük.

– Döf és hárít.

Taylor hirtelen magához húzta a lányt, mintegy bizonyítva kalózságát, és keményen megcsókolta, majd ugyanolyan hirtelen el is engedte.

– Na, te pimasz fehérnép, állj odébb! Itt az ideje, hogy a nyílt vízre kormányozzuk ezt a bárkát.

Harper a korlát mellé állt, hogy ne legyen a férfi útjában, és nézte, ahogy Taylor könnyedén mozgott a fedélzet, a kormányosfiilke és a hajó oldala között, miközben felkészült, hogy kihajózzanak. Nem tudta nem észrevenni a férfi feszülő izmait és a szemöldöke fölött gyöngyöző izzadságcseppeket.

Taylor beindította a hajó motorjait, és a levegőt betöltötte az üzemanyag mindent átható szaga. A motor zúgása keveredett a sirályok rikoltozásával. Taylor a kormányosfülkébe sietett, megmarkolta a kormányt, és rádiózni kezdett. Lassan manőverezve eltávolodtak a mólótól. Harper szerint a férfi nagyon jól festett, született hajóskapitánynak nézett ki, ahogy széles terpeszben állt a kormány mögött, és tekintetével a vizet pásztázta. Harpernek eszébe jutottak az ősei. Már értem, mit érzett Claire, amikor találkozott az ő kalózával, gondolta.

A nagy motor felbőgött alattuk, néhány sirály felrikoltott és lebukott mögöttük, ahogy egyre távolodtak a kikötőtől. Taylor átkarolta a lány vállát, mialatt elhajóztak a Jeremy folyót szegélyező házak hosszú sora mellett. Egymás mellett álltak, arcukat a tenger felé fordítva, miközben a férfi a hajót irányította a buja, zöld lápvidéken kanyargó, gyors folyású folyón. Harper arra gondolt, hogy élete végéig emlékezni fog erre a pillanatra, ahogy Taylor karjával a vállán ott álltak a rákászhajó kormányánál. Az unokáinak is elmeséli majd. Ekkor elmosolyodott. Nem, gondolta, inkább megírja. Papírra veti ezt a pillanatot, hogy újra és újra elolvashassa, és átélhesse. Érezte, ahogy a szavak majd szétvetik a szívét.

Amikor az utolsó forduló után kiértek az Atlanti-óceán nyílt vizére, Taylor elengedte a lányt, és kezét a motor gázkarjára tette.

– Kapaszkodj, kislány! – kérte.

A motorok felbőgtek, és a hajó megremegett a lábuk alatt. A felkorbácsolt víz fehér tajtékot vetett. Harper felnevetett. Hangjában öröm és ámulat keveredett. Miközben kiszaladt a fedélzetre, hogy a korlátba kapaszkodva csodálja a tájat, érezte, ahogy a motorok ereje átjárja a testét. A szél körbejárta, belekapott a hajába, fellebbentette a válláról, és hideg vízcseppeket csapott az arcába.

A nagy rákászhajó gyorsan haladt a nyílt vízen, miközben a fejük felett a támaszfákra kihúzott hálók nyikorgása elnyomta a köröző sirályok hangját. Taylor odakiáltott Harpernek, és a hajó oldalánál a vízre mutatott. A lány kihajolt a korláton, és a vízre nézett.

– Nézd csak! – Harper újra felnevetett. Egy delfin kísérte a hajót, kihasználva az általa keltett hullámokat. Kecses, szürke teste fel-felbukkant a hullámok között, és látszólag nagyon élvezte az úszást. Harper szíve összeszorult, mert a látványról Palack jutott az eszébe, és azon tűnődött, hogy az a kedves delfin, akit annyira megszerettek, élvezheti-e valaha a szabad életet. A korlátba kapaszkodva figyelte a delfint, amíg az elúszott mellőlük, és eltűnt a vízben. Nem sokkal később Taylor visszafogta a motorokat, hogy lassan, nagyon lassan haladjanak. A férfi mellé lépett, és átkarolta a derekát.

– Tetszik?

Harper ránézett.

– Nagyon.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog. Reméltem, hogy tetszeni fog.

– Be kell vallanom, nem gondoltam volna, hogy ennyire szép. A lápvidék innen a vízről a legszebb.

– Így fedezték fel az emberek ezt a területet. Ott, egy kicsit fentebb – mutatott a part felé Taylor –, ott folyik a hatalmas Santee, ahol az első ültetvényeket alakították ki.

– Még mindig termesztenek gyapotot errefelé?

Taylor felnevetett.

– Miért gondolja mindenki, hogy a déli ültetvényeken csak gyapotot termesztettek?

– Mert mind láttuk az Elfújta a szél című filmet.

– Az igazság az, hogy ezeken a területeken az ültetvényeken rizst termesztettek. Sárga aranynak hívták. A gazdaság ezen alapult, és a rabszolgák erős hátán. A mocsaras, szubtrópusi éghajlat tökéletesen megfelelt ennek a terménynek. A Sierra Leone-i területekről idehozott rabszolgák pedig nemcsak a rizstermesztéshez értettek, de a saját kultúrájukat is magukkal hozták.

– A gullah kultúrát.

– Így van. Sok minden, amire ma azt mondjuk, hogy déli szokás, innen ered. – Taylor a part menti vidék felé mutatott. –Gondolj bele, régen több mint százötvenezer hold földet borítottak be a rizsültetvények.

Miközben Harper a hatalmas területet nézte, próbálta elképzelni, milyen nehéz lehetett a rabszolgák élete, milyen nehéz lehetett az elárasztott területeken dolgozni, harcolni a kígyókkal, az aligátorokkal és a betegségekkel, a perzselő napfényben, a párától nehéz levegőben. És eszébe jutottak a béklyók, amelyeket a kertben találtak.

– El se tudom képzelni – fordult Taylorhoz. – A te őseidnek is volt rizsültetvényük?

Taylor megrázta a fejét.

– Mi nem voltunk ültetvényesek. Amikor a McClellan család a lápvidékre tekint, nem rizst lát – mosolygott a férfi szárazon –, hanem garnélát.

– A garnélák nem fenéklakók? – ugratta a lány.

– De igen – válaszolt a férfi nyugodtan. – De a tölcsértorkolatokban – csillant fel a szeme –, kislány, ott vannak a garnélaóvodák. Ott fejlődik, növekszik a mi terményünk.

– Tehát te, Taylor McClellan, egy tengerész fiának a fia vagy – jelentette ki Harper. Taylor elnevette magát. A szemén látszott, örül, hogy a lány ismeri a kedvenc Jimmy Buffet-dalát, a Son of a Son of a Sailort.

– Igazából egy rákász fiának a fia vagyok – javította ki a férfi. – De a garnéláról jut eszembe: remélem, éhes vagy.

– Nagyon.

– Az jó. Rengeteg kaját csomagoltam.

– Csomagoltál? Egy rákászhajón vagyunk, hogyhogy nem mi halásszuk ki a vacsoránkat?

Taylor kétkedve pillantott rá.

– Van fogalmad arról, hogy milyen nehéz hálóval garnélát fogni? Nagyon. Erő kell hozzá, gyakorlat és nagyon sok türelem. A tenyeredet feltörné a kötél, és mire végeznénk, olyan szagod lenne, mint egy halas kofának. Megtehettük volna, de nem gondolnám, hogy a sajgó tenyér és az átható halszag mellett romantikusan éreznéd magad az este.

– Akkor legalább mutasd meg nekem a hajót.

– Rendben. Először is, rákászhajónak hívják.

Taylor körbevezette Harpert. Elmagyarázta, hogyan engedik le a hatalmas hálókat a támasztórudakkal együtt a hajó mellett, mint valami óriási pillangó szárnyait. Megmutatta, hogyan kell csomót kötni a hálórögzítő vastag kötélre, hogy az elbírja a több száz kiló garnélát. Elmesélte, hogyan húzzák végig a hálót a tengerfenéken, így felkavarva a garnélákat, hogy beleakadjanak a hálóba.

– Nem tudom szavakba önteni, hogy milyen az, amikor behúzzuk a hálókat, kibontjuk azt a csomót, és végignézzük, ahogy kizúdul az a rengeteg garnéla. De ha szeretnéd, akkor egyszer majd megmutatom. Amikor úgy leszel öltözve.

– Megígéred?

Taylor lehajolt, és megcsókolta a lány orrát. A szeme csillogott az örömtől.

– Meg.

– Betartatom veled ezt az ígéretet.

– Számítok is rá – mondta a férfi széles mosollyal, majd elengedte a lányt, és bement a kormányosfülkébe, ahonnan egy összecsukható asztallal a hóna alatt tért vissza.

– Ma be kell érnünk azzal, amit a helyi garnélahalászok fogtak, tisztítottak és főztek meg.

– Szeretném, ha tudnád, hogy meg tudom tisztítani a garnélát – védekezett Harper. – Lucille-tól tanultam, még gyerekkoromban. Mindig velünk pucoltatta meg a garnélát, azokkal a piros, műanyag késféleségekkel. Elég gyors is vagyok. Igaz, még soha nem vágtam le egy garnéla fejét sem.

– Pedig könnyű – felelte Taylor, és a mutató-és hüvelykujjával megmutatta, hogyan kell.

– Köszönöm szépen, kihagyom – válaszolta Harper fintorogva.

– Kezdő vagy.

– Inkább makacs – javította ki a lány. Harper mosolygott, tetszett neki ez az évődés. Elővette a kék és fehér kockás térítőt a kosárból, és az asztalra terítette. – Fel sem fogod, milyen ritka ott, ahonnan én jövök, hogy valaki tudja, honnan származik a garnéla. Az még ritkább, ha valaki tudja, hogyan kell megpucolni őket. Megpucolva, tiszta papírba csomagolva vesszük a boltban vagy a halpiacon.

– Valószínűleg importált garnélát – mondta mogorván Taylor.

– Valószínűleg. – Harper szalvétát, tányért és evőeszközt tett az asztalra. – Tudom, mi a különbség. Hogy is szól a mondás? Egy igaz barát nem hagyja, hogy importalt garnélát egyél.

Taylort meglepte, hogy a lány ismeri a szólást. Mosolyogva bólogatott.

– Így van.

Miközben a férfi felbontott egy üveg hideg fehérbort, Harper kinyitott egy dobozt, amiben sajtdarabok voltak. A naplementével hűvösebbre fordult az idő, és enyhült a napközbeni forróság. A hirtelen feltámadó szél fellebbentette az abroszt, és Harper a nehéz műanyag poharak után kapott. Még idejében elkapta őket, mielőtt lerepültek volna a fedélzetről. Nevettek, és Taylor bort öntött a poharakba. Nemsokára minden elkészült, és leültek egymással szemben az egyszerű kis asztalhoz. A levegő friss volt, és szeli ős, az óceán vize nyugodt, és a nap egyre lejjebb bukott az égbolton.

Harper hátracsúsztatta a székét, és úgy helyezkedett, hogy lássa a férfi arcát és a mögötte pompázó csodálatos naplementét. Az esti égbolt ragyogó, egzotikus színekben tündöklőit, mint egy papagájvirág. A lassan lenyugvó nap vibráló narancssárga, rózsaszín, lila és arany színkavalkáddal töltötte be az égboltot. A balzsamos szellő finoman simogatta mezítelen karját és lábát. Az ajkán érezte a hűs fehérbor ízét, és arra gondolt, ez maga a mennyország.

Miközben a helyi halászok által fogott és elkészített hideg garnélarákhúsból, fűszerezett articsókából, bazsalikomos paradicsomból, sajtból és ropogós francia fehér kenyérből lakmároztak, a tenger illata lengte körbe őket. Taylor viharlámpákat gyújtott, amik csillagokként pislákoltak az alkonyatban. Harper a pohara alján lévő bort forgatta, és elmerengett, hogy bár már sok luxusjachton és luxus-óceánjárón járt, amikor édesanyjával körbehajózták a földet, ahol mindig ínyencételeket és drága borokat szolgáltak fel nekik az elegánsan öltözött pincérek, mégsem emlékezett tökéletesebb estére a nyílt vízen, mint amit épp most élt át a Miss Jenny fedélzetén Taylorral kettesben. A fejük felett nagy halászhálók himbálóztak a hajót ringató hullámok ütemére, a háttérben a ragyogó naplemente vibrált a végtelen horizonton, ahol az ég és az óceán összeér.

Harper a férfira nézett, és látta, hogy ő is az eget kémleli. A bíborszínű égbolt által megvilágított alakja örökre az emlékezetébe vésődött.

– Ez – mondta halkan – a legromantikusabb vacsora, amiben valaha is részem volt.

– Ennek igazán örülök – válaszolta Taylor, miközben felvette a borosüveget. – Még egy kis bort?

– Nagyon jólesne.

A férfi megtöltötte Harper poharát, és visszatette az üveget az asztalra, majd a hűtő táskába nyúlt, hogy kivegyen magának egy üveg vizet.

– Te nem iszol?

– Én vezetek – válaszolta a férfi, állával a kormányosfülke felé bökve.

– Igaz.

– De egyébként sem iszom már sokat. Persze megiszom egy-egy pohárral, de nem többet. Már nem.

– Régen sokat ittál?

– Eléggé.

– Mi változott?

Taylor elgondolkodott a válaszon.

– A poszttraumás stressz és az alkohol nem jó páros.

A pislákoló gyertyafényben Harper látta a férfi arcán, ahogy elgondolkodik, elkomorodik, és magába zárkózik.

– A természet a legjobb orvosság. Biztos vagyok benne, hogy ez – mutatott Harper az őket körülvevő csodálatos látványra – gyógyírként hat a sebeidre.

Taylor elmerengett a táj szépségén. A lány ismerte már annyira, hogy tudja, a férfi rágódik valamin. Hagyta, hadd gondolkodjon, és csendben maradt, inkább a vizet nézte, amíg Taylor beszélni nem kezdett.

– Amikor hazajövök, egyszerűen magába szippant ez a hely és a történelme. Ez a környék a szívemben él. Az őseim hosszú hajóút után állapodtak meg itt. A családom megélhetése az óceántól, a lápvidéktől és a kanyargó folyóktól függött. A történeteink, legendáink, az ételünk, a kultúránk… – Taylor elhallgatott. – Minden itt van. Nem tudom, hogy csak a családom története miatt szeretjük ennyire ezt a földet és a környék vizeit, vagy a génjeinkbe van kódolva az érzés. Mindegy is, ez a víz olyan volt számunkra, mint az anyatej. A történelmünk az ereinkben csorog az óceán sós vizével együtt. Ettől vagyunk azok, akik. De ez kötelezettséggel is jár. Nemcsak a családom iránt tartozom felelősséggel, hanem ez iránt a rákászhajó és a környező vizek iránt is. A hely iránt is. Nem tudom, hogy valaha is szét lehet-e választani a kettőt.

– És ez rossz?

– Nem… Igen. – Taylor megrázta a fejét. – Megnehezíti a maradásunkat, és lehetetlenné teszi, hogy elmenjünk.

Harper elbűvölten hallgatta a férfi elérzékenyült hangját, és figyelte a szemét, ami pont olyan zöld volt, mint az óceán vize.

– Megértem, hogy ennyire szereted a családod történetét, és azt is, hogy kötődsz hozzá. Gyerekkoromban meg kellett tanulnom az előkelő, angliai James család történetét. Több tucat merev arcú ősömet meg tudom nevezni a Greenfields Park-béli ház folyosóin függő festményeken.

– Legalább úgy érzed, tartozol valahova.

– Inkább csak felelősségtudatot érzek.

– Az nem ugyanaz, ugye?

Harper tagadólag megrázta a fejét.

– Tudod, mit gondolok? – A lány kérdésére Taylor is fejrázással felelt. – Úgy gondolom, hogy azért olyan nehéz itt hagynod ezt a helyet, mert a szíved mélyén tudod, hogy igazából ez az otthonod.

Taylor nem felelt. Tekintete az eléjük táruló szépséget pásztázta.

– Otthonra vágyom – folytatta a lány. – Gyerekkoromban egyik házból a másikba költöztünk, és soha nem tartoztam sehová. Mindig úgy éreztem magam, mint egy látogató. – Harper összerezzent. – Nem emlékszem, hogy anyám akár egyszer is a karjába zárt vagy megölelt volna, amikor hazaértem az iskolából. Esetleg vigasztalt volna, amikor éjjel sírtam az ágyamban. – Taylor a lány keze után nyúlt, és megfogta. – Biztos most azt gondolod rólam, hogy egy elkényeztetett liba vagyok, mivel olyan sok házban laktunk, és ennek ellenére még mindig nem találtam meg az otthonomat.

– Egyáltalán nem hiszem, hogy el lennél kényeztetve –válaszolta Taylor. – Egy házat a benne élő emberek tesznek otthonná.

– Igen. – Harper felbátorodott, amikor látta, hogy a férfi megérti. – Pontosan. Hatalmas űr tátongott bennem. Igaz, hogy nagyon szeretem a lápvidéket, de nagyi és a testvéreim miatt éreztem úgy, hogy tartozom valahová. – A lány elmosolyodott. – Az igazat megvallva, James nagymamától is sok szeretetet kaptam otthon, Greenfields Parkban. Az életem során a nagymamáim voltak a vezércsillagaim. Szerencsés vagyok, hogy támaszkodhatott! rájuk. – Az arcán félénk mosoly játszott. – És most már rád is.

Taylor mellé állt, egyik kezével átkarolta a derekát, a másik kezével pedig kivette a kezéből a poharát. Egyetlen korttyal felhajtotta a pohárban maradt bort, és az üres poharat letette az asztalra. Harper a szemébe nézett, és rezzenéstelen tekintetében látta, hogy ő is érzi a feltörő érzelmeket, a tagadhatatlan vonzalmat, a kettejük között kialakult, megmagyarázhatatlan, spontán kapcsolatot.

A férfi hirtelen elengedte, felállt az asztaltól, és a fedélzeten keresztül a kormányhoz sietett.

Harper mozdulatlanul ülve figyelte. Az esti fuvallat lehűtötte felhevült bőrét. Csak pislogni tudott zavarában. Mi történhetett, ami miatt a férfi felugrott, és magára hagyta?, tűnődött kábultan. Mit mondhatott? Talán túl őszinte volt? Túl sokat mesélt magáról, vagy túl gyorsan haladtak?

Egy pillanattal később Taylor kilépett a kormányosfülkéből, karján egy hatalmas takarót tartva. Megállt a fedélzet közepén, és kirázta. A takaróba belekapott a szél, és úgy lobogott, mint egy zászló, mielőtt Taylor leteríthette volna a fedélzet deszkáira. Végül Harperhez lépett, és a szemébe nézve felé nyújtotta a kezét.

Harper apró kezét a férfi tenyerébe tette, akinek ujjai abban a pillanatban összezárultak a keze körül. Taylor egy határozott rántással a karjába kapta, a lány melle a férfi mellkasához préselődött. Harper orrát megcsapta a férfi bőrének a tenger sós párájával keveredő édeskés illata. Ahogy közelebb húzódtak egymáshoz, egyre jobban elöntötte őket a vágy. Harper a férfinak dőlt, arcát az arca felé fordította, szája birtokba vette a száját. Csókjuk elmélyült, és a lány érezte, hogy Taylor egyre hevesebben kívánja. A keze a lány testét simogatta, végig a hátán, majd a mellén. Harper mélyen felsóhajtott az érintéstől, és még jobban hozzásimult.

Taylor a két tenyere közé fogta Harper arcát. Ahogy elhúzódott tőle, Harper érezte a forró leheletét. Miközben az éjszaka sötétje elborította az eget, Taylor lágyan megcsókolta a homlokát, a szemét és az arcát. Amikor végül elengedte, megfogta Harper kezét, és a szájához emelte. A szeme hívogatón csillogott a lány kézfeje felett. A férfi szemébe nézve Harper tudta, milyen kérdés ül a tekintetében.

De mára már nem maradt mit eldönteni. Már hetekkel ezelőtt meghozta ezt a döntést, amikor kinyitotta az ajtót, és megpillantotta a férfit. Ma nem fogja megkérdőjelezni a döntését, és nem fog a következményeken elmélkedni. Ma estére elfelejti a racionális énjét, és átadja magát a pillanatnak. Átadja magát Taylornak. Soha nem érezte még, hogy ennyire kötődne valakihez. Nem fogja elengedni ezt az érzést anélkül, hogy teljesen meg ne tapasztalná.

Harper szemében fellobbant a vágy. Megfogta a férfi kezét, és megcsókolta az ujjait. Taylor a fedélzet közepére vezette, és leültek a kiterített takaróra. Miközben kibújtak a ruháikból, ezüstösen csillogtak a fejük felett a csillagok, a bőrük földöntúli fényben ragyogott. Taylor csókjaival borította a lányt, aki szemét becsukva hallgatta a hajót csapkodó hullámok morajlását.

Amikor végre Taylor beléhatolt, a lány csípője egyszerre mozgott vele a vízben lágyan ringó hajó ritmusára. Harper a férfi hátába kapaszkodott, és arcát a nedves nyakába temette. Felemelte a fejét, és belesikoltott az éjszakába.

Később, amikor egymást átölelve, egymásba gabalyodva feküdtek, Harper a tenger felett felkelő holdat nézte. A telihold fénye aranyszínbe vonta őket.

13. fejezet

Másnap korán reggel Carson a hasában tompán lüktető fájdalomra ébredt. Ahogy magához tért, az oldaláról a hátára fordult. Azzal próbálta nyugtatni magát, hogy furcsa pozitúrában aludt. A hátfájás gyakori vendég a terhesség során. Kezével finoman simogatta a hasát, így próbálva elűzni a görcsös fájdalmat.

De a fájdalom nem szűnt, így Carson nem tudott elaludni. Kelletlenül letolta magáról a takarót, és végigment a csendes folyosón a konyha felé. Azt olvasta valahol, hogy a langyos tej segíti az elalvást, és úgy gondolta, hogy ez a babának is jó lehet. Tejet öntött egy bögrébe, betette a mikrohullámú sütőbe, és gyorsan félrelépett, mielőtt beindította. Egy másik újságcikk arról írt, hogy nem ajánlatos a mikrohullámú sütő előtt álldogálni. Sok könyvet, cikket és honlapot olvasott mostanában a terhességről. Ha már úgy döntött, hogy végigcsinálja, akkor jól fogja csinálni.

Ahogy ott támaszkodott a konyhaszekrényen, és figyelte a mikrohullámú sütő óráját, amint visszaszámolt, a tompa fájdalom egy csapásra olyan éles, erős szúrássá vált, amitől összegörnyedt. Carson fájdalmában felkiáltott.

Ez nem lehet jó, gondolta, és elöntötte a páni félelem, ez nem lehet normális. Újra belehasított a fájdalom, és érezte, hogy vér folyik végig a lábán.

– Nem, nem, nem – nyögte, és összegörnyedve próbált végigszaladni a folyosón a fürdőszoba felé. Érezte, hogy minden reménye elszáll.

Nagyi korábban gyakran járt kórházban. Az ablak mellett ült, és a hímzésével babrált, hogy várakozás közben lekösse a kezét és a gondolatait. Szemben vele Harper ült egy kényelmetlen fémszéken. Dorának Natetel kellett maradnia, így ők ketten hozták be a hisztérikusan zokogó Carsont a kórházba. A sürgősségi osztály várójában egy tucatnyi ember zsúfolódott össze, mindnyájuk arcán ugyanaz az aggodalmas arckifejezés ült, miközben a kezelés alatt álló szeretteiket érintő hírekre vártak.

Szerencsére nagyinak és Harpernek nem kellett sokáig várnia. Egy alacsony, barna haját lófarokba kötő, műtősruhás doktornő jött át a lengőajtón.

– Mrs. Muir? – kérdezte.

– Itt vagyok. – Nagyi felemelkedett a székből, hogy köszönjön neki. Harper közelebb húzódott hozzájuk, hogy hallja, mit mond az orvos.

– Dr. Carr vagyok. Sajnos Carson elvesztette a kisbabáját, de mindent egybevetve, jól van.

– Bemehetünk hozzá? – kérdezte nagyi.

– Még nem. Még tart a műtét. De ha pihen egy keveset, akkor teljesen rendbe jön. Nagyon sajnálom a kisbabát.

Ahogy az orvos elment, nagyi visszament az ablakhoz, és Charleston épületeit bámulta. Nyolcvan évének minden napját itt töltötte ebben a városban. Olyan sok jó napja volt, és oly sok rossz. Visszagondolt a vetélésekre, amit neki kellett elszenvednie. Az a rengeteg vér, a veszteség borzasztó érzése, a tudat, hogy kudarcot vallott, és az érzés, hogy minden hiábavaló. Szegény Carson, gondolta. Fájt a szíve az unokájáért. Olyan nehezen kötelezte el magát a baba mellett. Pár héttel ezelőtt még megkönnyebbült volna a vetéléstől. Most azonban le fogja sújtani a baba elvesztése. Nagyi tudta, hogy a sebei idővel begyógyulnak, ahogy azt is, hogy semmi sincs, amivel most enyhíteni tudná unokája fájdalmát. Csak azzal tud segíteni, hogy ott van mellette, és fogja a kezét. Megvárja, amíg beengedik hozzá, és mellette marad.

Elvesztette a kisbabáját, gondolta.

Carson a hátán feküdt, kibámult a steril kórházi szoba ablakán, és nem tudta elfogadni ezt az új valóságot.

Még csak most szokott hozzá a gondolathoz, hogy édesanya lesz, hogy bízzon az ösztöneiben, és hagyja, menjen minden a maga útján. Vagy talán éppen így megy minden a maga útján? Vagy így viccel vele a világmindenség? A kezét a hasára tette, és finoman dobolt az érzékeny bőrön. Csak tegnap volt, hogy ott bent egy kisbaba fejlődött. Most pedig csak ürességet érzett, hatalmas ürességet. És mélységesen szomorú volt. Reszketett a vékony kórházi hálóingben, és lenyúlt, hogy magára húzza a takarót, amit korábban lerúgott magáról. A mozdulattól erős fájdalom hasított bele. Felnyögött. Az ajtón belépő nővér észrevette, hogy mit csinál, és odasietett az ágyhoz.

– Hadd segítsek! – A nővér visszafektette Carsont a párnájára. – Még egy ideig nem szabad felüléseket csinálnia – próbált viccelődni.

– Csak a takarót akartam magamra húzni.

A nővér megfogta a takarót, és betakarta a lányt, majd gyorsan feltett még egy zacskót az infúziós állványra, és bekötötte.

– Ki van száradva. Vissza kell állítani a folyadékháztartását.

Carson majdnem elmosolyodott. Eszébe jutott nagyi folyamatos dorgálása, hogy igyanak eleget, és hidratálják a bőrüket.

– Van kedve látogatót fogadni?

– Ki az?

– Egy fiatalember, Blake Legare a neve.

– Blake itt van?

– Az a szerencsétlen a kezét tördelve vár, amióta csak bejött. A barátja?

– Igen – Carson elgondolkodott egy pillanatra. – Legalábbis az volt.

– Ha nem akarja látni, hazaküldhetem.

– Várjon! – A lány annyira vágyott arra, hogy lássa Blake-et, hogy az szinte fájt. Szerette volna megosztani ezt a felfoghatatlanul szomorú pillanatot az egyetlen emberrel, aki ugyanazt a gyászt és fájdalmat érezte, mint ő. – Kérem, küldje be!

Nem sokkal később kopogtak a szoba ajtaján, majd az ajtó kinyílt.

Blake állt az ajtóban, nagyon ziláltan festett, és félénken kapaszkodott a kilincsbe. A szeme vörös volt, sötét haja borzas, mintha folyamatosan a hajában turkált volna.

– Carson…

Carson kitárta a karját a férfi felé.

Másnap reggel Harper a hasán feküdt az ágyában, lábával a levegőben kalimpált, és a telefonját bámulta. Két nap telt el a Taylorral közös hajóútjuk óta. Negyvennyolc órája várta, hogy megcsörrenjen a telefon, hogy a férfi felhívja, vagy legalább üzenetet küldjön neki. De semmi sem jött. Harper biztos volt benne, hogy nem mulasztotta el a hívását vagy az üzeneteit, mert naponta vagy százszor megnézte a telefonját. Próbált a könyvén dolgozni, de túlságosan nyugtalan volt hozzá. Csalódottan lemászott az ágyról, és Carsont keresve keresztülsétált a házon. A verandán talált rá. A nővére az árnyékban ült, lábát egy ottománon nyugtatva egy magazint olvasott. Könnyű, kék, nyomott mintás, hosszú ruha volt rajta, hosszú fekete haját befonta, a fonat a vállán pihent.

– Jó reggelt! – köszöntötte Harper, és lehajolt, hogy puszit nyomjon az arcára.

Carson a homlokát ráncolta.

– Mi olyan jó benne?

Harper szíve összefacsarodott, annyira sajnálta a testvérét. Leült az egyik nagy, fonott székbe a testvére mellé az árnyékba.

– Jaj, kedvesem, rosszul aludtál?

– Fáj a hátam, és görcsölök. Igen, elég rossz éjszakám volt.

Harper nem válaszolt. Carson eléggé ingerlékeny volt, amióta hazajött a kórházból. Harper, Dora és nagyi úgy gondolták, hogy csak idő kell neki, hogy feldolgozza a depressziót, ami természetes velejárója a vetélésnek.

Harper megpaskolta a nővére kezét.

– Tehetek érted valamit? Hozzak neked valamit?

Carson megrázta a fejét, és becsukta a magazint, amit addig lapozgatott.

– Sajnálom. Csak melegem van, mindenem fáj, és még csak a vízbe sem mehetek be. Hisztis vagyok, de nem lenne szabad így viselkednem veled.

– Csináld csak, kibírom. Nagyon jó okod van a szomorúságra. Ha ez vigasztal, be kell vallanom, én is morcos vagyok.

– Mi a baj? Tegnap még alig tudtad abbahagyni a mosolygást. Csak arról bírtál beszélni, hogy milyen csodálatos volt a randevúd Taylorral. A hajó, a holdfény… mi történt azóta?

– Semmi sem történt. Semmi – válaszolt Harper zaklatottan, és lecsapta a lábát az előtte lévő ottománra. – Fel sem hívott.

Carson a húga felé fordult.

– Nem hívott fel? Egyszer sem?

– Nem.

– Ti ketten…

– Igen.

Carson döbbenten nézett a testvérére.

– Hát, ez furcsa. De nem értem. Azt hittem, olyanok vagytok, mint a szerelmesek, akik korábban elvesztették egymást, de most újra egymásra találtak, vagy mi.

– Úgy tűnik, egyoldalú volt az egész – rázta meg a fejét Harper, és a nyílt vizet kémlelte. – Felejtsd el! Van éppen elég bajod így is. Nem akarlak a szerelmi életemmel untatni.

– Nem untatsz. Kérlek, mesélj tovább! Csak jobb lehet, mint az önsajnálat.

Harper felbátorodva felült, maga alá húzta a lábát, és a testvére felé fordult.

– Volt már egyéjszakás kalandom, de ez nem annak tűnt. Tudom, hogy érez irántam valamit. Legalábbis azt hittem. Megbántott, összezavarodtam. Miért nem hív fel?

Carson levette a napszemüvegét, és Harperhez hajolt.

– Kedvesem, tudod, hogy Taylornak poszttraumás stressz szindrómája volt?

– Elmesélte. Miért?

– Ez lehet az oka annak, hogy nem hív fel téged. Az elkerülés a betegség klasszikus tünete. – Carson a gondolataiba merült. – Azt hittem, már túl van ezen, de úgy tűnik, mégsem.

A nővére rátapintott arra, amitől Harper a leginkább tartott. Megnyalta a szája szélét.

– Tudod, hogy mennyire volt komoly a problémája? – kérdezte.

Carson megrázta a fejét.

– Nem beszéltünk róla. Nem ismerjük egymást annyira jól. Az biztos, hogy zárkózott, és sokszor harapófogóval kell kihúzni belőle a szavakat. De egyébként, úgy tűnik, rendben van. A delfinek nagyon jó emberismerők, jobbak, mint maguk az emberek. És a delfinek nagyon szeretik Taylort. De… – Carson nagyot sóhajtott – van, aki soha nem jut túl ezen a problémán – mondta, majd visszavette a napszemüvegét, és felvette a magazinját. – Utálok ilyet mondani, de lehet, hogy jobban jársz, ha nem hív fel.

– Miért mondod ezt? – motyogta Harper.

– Azért, kedvesem, mert biztos vagy benne, hogy el tudod viselni a problémáit, ha még mindig a poszttraumás stressztől szenved?

Harper hátrahőkölt. Carson teljes mellbedobással próbálta lebeszélni őt Taylorról. A lány depressziós volt, ettől gúnyolódott is, ami egyébként nem volt jellemző rá. Máskor olyan pozitívan állt az élet dolgaihoz.

– Nézd, Harper, gondolkozz gyakorlatiasan! – folytatta Carson amolyan mindentudó nagy testvéri hanghordozással. – Te visszamész New Yorkba. Mit gondoltál, mi lesz veletek?

Harper a körmeit nézegetve megvonta a vállát.

– Talán azt, hogy velem jön.

Carson szipogott.

– Te lány, te semmit sem tudsz a déli fiúkról.

– Miért? Te ismered őket? – csattant fel Harper mérgesen. Carson nekidőlt a párnáknak a karosszékben, és nem válaszolt. – Mi lesz veled és Blake-kel?

A nővére egy pillanatra elhallgatott. Érezte, hogy a harciassága alábbhagy.

– Nem tudom – válaszolta elhaló hangon, majd ő is felcsattant. – Azt sem tudom, saját magammal mihez kezdjek.

– És hogy érzed magad? – kérdezte a húga óvatosan.

– Csak céltalanul sodródom az élet árjában.

– De most vesztetted el a kisbabádat.

– Igen, tudom. De… – Carson az asztalra dobta a magazint. – Többről van itt szó. Nemcsak a babámat vesztettem el, hanem saját magamat is.

Harper elgondolkodott.

– De hogyan?

– Hiszel az álmokban?

– Nekem is vannak álmaim.

– Nem, nem azt akartam mondani. Szerinted az álmoknak jelentésük van? Hogy üzennek valamit?

– Amolyan Jung-féle magyarázat?

– Gondolom. – Carson megvonta a vállát, jelezve, hogy fogalma sincs, kiről beszél a testvére.

– Ez bonyolult. Sokat olvastam az álomfejtésről, és azt gondolom, hogy álmunkban a tudatalattink üzen nekünk. Így az álmok a segítségünkre lehetnek abban, hogy megoldjuk az aktuális problémáinkat. Mintha egy másik énünkbe nyernénk betekintést.

Carson habozott, majd sóhajtott egyet.

– Igen, de… én azt hiszem, hogy máshonnan kaptam üzenetet. Nem hiszem, hogy saját magamtól kaptam volna.

– Álmodban?

– Igen. Amikor altatásban voltam. Akkor volt az első alkalom. Azóta folyamatosan ugyanazt álmodom.

Harper érdeklődve nézett rá.

– Van egy irányzat, ami szerint az álmok a tudatalatti üzeneteit közvetítik, vagy akár az istenekét. Miről szólt az álmod?

– Egy állatról.

– Milyen állatról?

Carson a távolba révedt.

– Egy cápáról.

Harper meglepetten nézett rá. Fogadni mert volna, hogy delfint említ majd.

– Cápáról?

– Igen.

Harper a nővére arcát kutatta, és látta rajta, hogy őszintén beszél.

– Mesélj, hallgatlak!

– Amikor elaltattak – kezdett Carson remegő hangon a történetbe –, úgy éreztem, mintha víz alatt lebegtem volna. Olyan volt, mint valami… álom. Éppen Palackot kerestem, de nem találtam sehol. Csak úsztam, úsztam, miközben a delfint hívogattam. Annyira szomorú és magányos voltam. Azután megláttam egy hátúszót, és a szívem megdobbant, mert azt hittem, hogy Palack az. De ahogy közeledett, feltámadt bennem a félelem. Fázni kezdtem. Nagyon fáztam. Egy cápa volt az. Ugyanaz a cápa, akivel májusban találkoztam kint a nyílt vízen. – Összerázkódott az emléktől. – Megpróbáltam elmenekülni előle, de tudod, milyen az, amikor álmodban megpróbálsz mozogni? A víz olyan volt, mint a sűrű iszap. Egyszerűen nem tudtam kiszabadulni belőle. A cápa közeledett. Annyira közel jött, hogy bele tudtam nézni sötét, lelketlen szemébe. Nem tudtam elszakítani a tekintetem attól a szempártól. A szívem a torkomban dobogott. Megint a saját halálommal kellett szembenéznem, mint májusban. Csak most, ahogy belenéztem a cápa szemébe, elmúlt a félelmem. Azután én lettem a cápa. – Carson felnézett, és próbálta felmérni a testvére reakcióját. – Ezek után felébredtem.

Harper egy darabig szótlanul ült.

– Nahát!

– Ugye? – kérdezte Carson alig hallhatóan. – Tudom, hogy el van benne rejtve valahol egy üzenet, de egyszerűen nem tudom megfejteni.

Harper elővette a telefonját, és elkezdett benne keresgélni. Pár perc múlva felnézett.

– Hallottál már a totemállatokról? – kérdezte Harper.

– Nem.

– Léteznek olyan ősi mítoszok, amelyek az ember állatokkal való kapcsolatáról szólnak. Rá kell hangolódnunk az állatokra, tisztelnünk kell őket, így megtanulhatunk kommunikálni velük. – Harper felnézett, hogy lássa, Carson érti-e. Testvére felegyenesedett a székben, és élénken figyelt. Láthatólag az elevenére tapintott. – Tehát az itt leírtak szerint a totemállat egy hírnök. Sok hírnökünk lehet az életünk során, és ha nyitottak vagyunk, akkor sokat tanulhatunk tőlük. – Harper némán tovább olvasta a szöveget. – Azt írják, hogy a találkozásod a cápával nem volt véletlen. Megérintette a szívedet és a lelkedet.

– Persze hogy megérintett. Nagyon féltem.

– És úgy tűnik, hogy rég szunnyadó érzéseket kavart fel benned. Tessék – nyomta Carson kezébe a telefont. – Rákerestem, mit jelent a cápa mint totemállat. Olvasd el, és mondd el a véleményed!

Carson elvette a telefont, fölé hajolt, hogy árnyékot vessen a képernyőre, és el tudja olvasni. Egy perce olvashatott, amikor a telefon vibrálni kezdett a kezében.

– Taylor hív – mondta Carson. Harper felegyenesedett. – Vedd fel! – utasította Harpert, és visszaadta neki a telefont. A húga elvette, és hangtalanul megköszönte neki a biztatást. Harper végignézte, ahogy Carson felugrik a székéből, és az ajtóhoz siet, hogy a házban tovább kutassa a totemállatokat. Harper a füléhez emelte a készüléket, és beleszólt.

– Halló?

– Szia, én vagyok – szólt bele élénken Taylor. – Elvihetlek ma este vacsorázni?

Harper egy szót sem szólt, hagyta, hogy elmélyüljön kettejük között a csend, így akarta a fiú tudtára adni, hogy neheztel rá.

– Biztos, hogy találkozni akarsz velem? – kérdezte tompán.

– Hogy kérdezhetsz ilyet? Persze hogy találkozni akarok veled.

– De két napig fel sem hívtál.

A férfi elhallgatott, majd halkan megszólalt:

– Tudom, és nagyon sajnálom. Ezt szeretném elmagyarázni neked.

– Hallgatlak.

Taylor mélyen felsóhajtott.

– Ez olyasvalami, amiről inkább személyesen szeretnék beszélni veled, Harper. Kérlek, hadd vigyelek el ma este vacsorázni, hogy megbeszélhessük ezt!

– Rendben – mondta Harper, tökéletesen utánozva édesanyja jégkirálynői hangját. – De ne hidd, hogy ennyivel megúszod!

– Hétkor?

– Rendben – ismételte meg a lány.

– Akkor hétkor találkozunk.

Harper azonnal letette a telefont, de önkéntelenül is elmosolyodott.

Aznap este fél hétkor Harper elégedetten csukta le a számítógépét. Már majdnem befejezte a könyvét. Reggelente alig várta, hogy visszatérhessen a kézirathoz. A munka nehezét már elvégezte, a könyv csúcspontját is megírta, és már csak a történet vége volt hátra. Úgy érezte, mintha egy szánkón ülve csúszna lefelé egy meredek lejtőn, és egyre gyorsabban közeledne a célvonal felé.

Az órájára nézett, és látta, kevés ideje maradt, hogy összeszedje magát a vacsorára Taylorral. Még mindig bántotta, hogy a férfi nem hívta fel azután, hogy a csillagos ég alatt egymáséi lettek. Aznap délután néhányszor eszébe jutott, hogy felhívja, és lemondja a vacsorát, hagyja kínlódni pár napig, csak hogy tudja, milyen érzés. De ha őszinte akart lenni magához, akkor be kellett vallania, hogy hiányzott neki. Látni akarta. Remélhetőleg a hűvös hangja a telefonban elég volt ahhoz, hogy a férfi megértse, nem tetszett neki, ahogy viselkedett vele.

A fürdőszobába ment, megmosta az arcát, hidratáló-krémet kent rá, és kifésülte a haját. Tincseit a füle mögé simítva a tükörbe nézett. A megszokott, ismerős arc nézett vissza rá, de mégis valahogy más volt. Felszedett pár kilót, amióta Sea Breeze-be érkezett, igaz, ez javarészt izom volt a futástól és a kertészkedéstől. Arca már nem volt úgy beesve. Közelebb hajolt a tükörhöz, és az orrnyerge meg az arccsontja felett látta a halvány szeplőit. Mániákusan kente magát naptejjel, folyamatosan kalapot hordott, de világos bőre így is kiszeplősödött. De jobban tetszett neki így, egészségesen ragyogva, enyhén lebarnulva, mint alabástromfehéren. Vörös hajában kiszőkült néhány tincs, és az általában állig érő, éles kontúrokkal formázott haja megnőtt, így most lágy fürtökben borult a vállára. Harper ajakfényt kent a szájára, és elfordult a tükörtől. Ez ő, gondolta, ő maga, természetesen. És ennek elegendőnek kell lennie.

Taylor pontban hétkor csengetett az ajtón. Úgy döntöttek, hogy a környéken választanak éttermet, így elmentek a Bushido nevű szusiétterembe Isle of Palmson. A köztük lévő feszültség miatt mindketten különösen udvariasan viselkedtek egymással. Még udvariasabban, mint az első randevújukon. Kényelmetlenül érezték magukat. Mielőtt Harper bemászott volna a férfi autójába, Taylor elkapta a kezét, és megállította.

– Beszélhetnénk most? – kérdezte, megtörve a kényelmetlen csendet.

– Ha azt szeretnéd – mondta Harper mogorván, mivel nem tudott parancsolni magának. Megbántva érezte magát, és dühösnek. Nagyon dühösnek.

– Sétáljunk egyet a parton – javasolta Taylor.

Nyakukon volt a szeptember. A lánynak feltűntek az apró változások a parton. A nap korábban ment le. A nappali kék eget már befestette a naplementét megelőző sötétkék és lila misztikus keveréke. A fehéren habzó óceán szivárványszínekben játszott, ahogy visszaverte az ég ezüstös ibolyaszínét.

A parti dűnéket elszórtan pettyezték a vadvirágok, amelyek az enyhülő időben kibontották a szirmaikat. Harper megpillantotta az aranyvessző első ágait, a varádics virágait és kedvencét, a sárga kankalint. A gázlómadarak hatalmas csoportja látszott a távolban, a délre tartó madarak első csoportja az atlanti partok mentén. Nemsokára a királylepkék is útra kelnek, és átvonulnak a lápvidéken.

A nyár végére Harper mindig hazament északra, és elhagyta a lápvidéket. Örült, hogy az idén életében először itt lehet, és tanúja lesz a part őszi átalakulásának. A víz mentén sétáltak, egymás mellett, de nem fogták meg egymás kezét. Harper általában reggelente futott a parton, amikorra a fövenyt simára mosta a visszavonuló apály. Most mindent beleptek a lábnyomok, és itt-ott szemét tarkította a tiszta homokot, amelyet a figyelmetlen strandolok hagytak maguk után. Taylor levette a napszemüvegét, és az inge zsebébe tette.

– Baj, ha rágyújtok?

– Nem, gyújts csak rá nyugodtan, de remélem, hogy majd valamikor leszoksz a dohányzásról. A cigaretta egyszer megöl.

Taylor halványan elmosolyodott.

– Örülök, hogy érdekel.

Harper megállt, és megvárta, míg a férfi a nagy tenyerével leárnyékolva a parti szelet, meggyújtja a cigarettáját, és nagyot szippant belőle. Ezután újra elindultak a part mentén. Taylor Harperre nézett, a tekintete komor volt.

– Sajnálom, hogy nem hívtalak.

Harper elfordította a fejét. Túl kevés, túl későn, gondolta.

– Én is sajnálom – felelte a lány kurtán.

– Megmagyarázhatom?

Taylor kihallotta a lány hangjából, hogy elzárkózik előle. Harper ránézett, a férfi egyenes háttal sétált mellette, de a szeme tükrözte nyugtalanságát. Kifésült egy párától nedves hajtincset az arcából.

– Rendben, magyarázd meg!

– Nem hívtalak fel, mert azután, hogy hazamentél, elbújtam a világ elől. Ezt szoktam csinálni, ha ki kell engednem a gőzt. Ez a túlélési mechanizmusom. Én teknősbéka-üzemmódnak hívom. Olyankor visszavonulok, és csendben maradok. Más ez, mint a relaxácíó, afféle teljes befelé fordulás. – Taylor nagyot szippantott a cigarettájából. – Tudod, amikor nem hívtalak fel, nem azért volt, mert nem számítasz nekem. Pont az ellenkezője: azért nem hívtalak, mert nagyon fontos vagy számomra.

Harper nem értette pontosan, mire gondol a férfi, de egy reménysugár csillant meg előtte.

– A poszttraumás stressz szindrómának sokféle tünete van. Nyugtalanság, állandó éberség, depresszió. Nekem a legrosszabb az alvás volt. – Taylor röviden felnevetett. – Na jó, ez erős túlzás. Mindenkinek, aki ebben a betegségben szenved, problémája van az elalvással, vagy felriadnak az éjszaka közepén, és nem tudnak visszaaludni. Nekem rémálmaim voltak. – Az állát dörzsölgette, és próbálta összeszedni a gondolatait. – Nagyon rossz álmok. Borzasztóak, mert rohadtul valóságosnak tűntek. Almomban újra ott voltam, újra átéltem, ami velem történt. Amikor ilyen álmod van, az egész tested reagál, a szíved egyre gyorsabban ver, a véred száguld az ereidben. Arra tanítottak, hogy harcoljak, így ha felkeltettek egy ilyen álom közben, úgy viselkedtem, mintha a harctéren lennék. Felkaptam a pisztolyomat, és átkutattam a szobát. – Taylor a hajába túrt, láthatóan felzaklatták a feltörő emlékek. – A pokolba is, még csak ébren sem voltam. Meg is ölhettem volna valakit.

Harper némán hallgatta.

– Amikor először hazatértem a háborúból – folytatta Taylor –, ki sem mentem a házból. Távol tartottam magam a tömegtől, a bevásárlóközpontoktól, minden olyan helytől, ahol emberek gyűlnek össze. Állandó készültségben éltem. Volt egy barátnőm akkoriban. Még az egyetem alatt kezdtünk találkozgatni. Nagyon kedves lány volt. Leveleztünk, amíg kiküldetésben voltam. De amikor hazajöttem, nem tudta kezelni a helyzetet. Azt mondta, hogy megváltoztam. Próbált valahogy megbirkózni a dologgal, de… – A férfi megvonta a vállát. – Szakítottunk.

Harper előtt megjelent egy kép, amit Taylor pénztárcájában látott. Egy szép nő fogta rajta a férfi kezét. Lehet, hogy feleségül is akarta venni. Nem tudta elnyomni a fellobbanó féltékenységet.

– Találkoztál vele, amikor a legutóbbi kiküldetés után hazajöttél?

Taylor megrázta a fejét.

– Nem lett volna helyes. Azóta már férjhez ment, és én is továbbléptem.

Amilyen gyorsan megjelent az a kép a lányról, pont olyan gyorsan el is tűnt.

– Mi változtatott a helyzeten?

– Thor, a kutyám – mosolygott Taylor.

– Thor… – ismételte a nevet Harper.

– Thor több mint egy kutya. Ő a megmentőm. Éjjel-nappal együtt voltunk. Az ágyam mellett alszik, és ha az alvás REM-fázisába érek, és elkezdődnek a rémálmaim, felkelt. Amikor kinyitom a szemem, és meglátom őt, tudom, hogy nincs semmi baj.

– Még mindig vannak rémálmaid?

Taylor megállt, és a lány felé fordult, hogy a szemébe nézhessen.

– Már elég régóta nem volt. Mint ahogy mondtam, nagyon jól érzem magam. Gyakran eljárok otthonról, a kutyát pedig otthon hagyom. De… – Taylor összeszorította a száját, tekintete a nyílt vizet pásztázta. Egy pillanattal később visszafordult a lány felé, és a szemébe nézett. – Harper – folytatta –, attól tartok, hogy visszatérhetnek. Attól félek, ha együtt alszunk, megint rám törnek a rémálmok, és esetleg bántanálak téged. Azt nem bírnám elviselni.

Harpernek elakadt a lélegzete. Megértette, hogy a férfi nem azért nem hívta fel az elmúlt napokban, nem azért fordult magába, mert nem gondolt rá. Épp az ellenkezőjéről volt szó: csak a lányra tudott gondolni.

– Nagyon örülök, hogy ezt elmondtad nekem – mondta, és megfogta a férfi kezét. – Jó lett volna, ha hamarabb teszed. – Felnevetett. – Legalább SMS-ben megírhattad volna.

Taylor a lány ujjaival játszott.

– Nehéz ezt SMS-ben elmagyarázni.

– Minél közelebb kerülünk egymáshoz, annál jobban kell bíznunk egymásban.

Taylor reménykedve nézett fel összekulcsolt kezükről.

– Szóval ezzel azt akarod mondani, hogy találkozol még velem?

Harper arcára kedves mosoly ült ki.

– Igen.

A feszültség elillant a férfi arcáról, és már ő is mosolygott. Taylor újra el akart indulni, de Harper visszahúzta.

– Soha ne szégyellj magadnak több teret kérni, ha arra van szükséged. Csak nyugodtan, annyi időt és teret kapsz, amennyit csak akarsz. De szólj nekem is. Jó?

Taylor csillogó szemmel nézett rá.

– Most nem szeretném, ha túl sok tér lenne köztünk – mondta, és a lány fölé hajolt, közben átölelte a derekát, és magához húzta.

Később, ahogy tervezték, megvacsoráztak a Bushidóban. Az étterembe sokan jártak. Visszafogott ázsiai hangulat, elegáns, hívogató berendezés, mind a helyiek, mind pedig az ide érkező turisták egyaránt kedvelték. Amikor leültették őket, azonnal érkezett is a pincérnő, hogy felvegye az italrendelésüket.

– Egy mangós martinit kérek – mondta Harper.

Taylor a pincérnőre nézett.

– Egy mangós martinit kérek a hölgynek, magamnak pedig egy világos sört.

Az italok hamar megérkeztek, és a felszolgáló írótömbbel a kezében várta, hogy felvehesse a rendelésüket.

– Szükségük van még egy kis időre?

Harper az egyik szemöldökét felvonva Taylorra pillantott. A férfi száraz mosolyából tudta, hogy ő is felfigyelt a kérdés kétértelműségére.

– Igen, szükségünk lenne még egy kis időre – válaszolta a férfi a pincérnőnek.

Harper belekortyolt a martinijába, élvezte a hűs, édes italt. Taylor odahajolt hozzá, és nem tudta visszatartani az arcán szétterülő széles vigyort.

– Megkaptam az állást.

Harper meglepődött.

– De hát ez nagyon gyors volt! Gratulálok!

– A Boeing legújabb projektmenedzserével ülsz szemben. Három hét múlva kezdődik az oktatás.

Harper tapsolt örömében.

– Olyan büszke vagyok rád.

Taylor belekortyolt a sörébe, és megrázta a fejét, mintha még mindig nem tudná felfogni az örömhírt.

– Tudod, két évvel ezelőtt azt hittem, nincs jövőm. Ez is a poszttraumás stressz szindróma egyik tünete. Most már ezt is tudom. De akkor nagyon mélyen benne voltam. Nem is álmodtam karrierről, házasságról, gyerekekről, azaz normális életről. De most, hogy megkaptam ezt a nagyszerű állást, és te is itt vagy mellettem… – Taylor megint megrázta a fejét. – Úgy érzem, enyém a világ. – Felemelte a sörösüvegét. – A jövőnkre!

Harper is felemelte a poharát, és koccintottak. Közben az agyában egy kérdés visszhangzott: Milyen jövőre? Belekortyolt az italába, majd letette a poharat a kis négyzet alakú szalvétára.

– Tehát – kezdte, és a férfi szemébe nézett –, te itt maradsz Charlestonban.

– Igen.

– De én New Yorkban leszek.

Taylor karja megállt a levegőben. Ivott egy kortyot, majd letette az üveget az asztalra.

– Ez biztos?

– Nincs más tervem.

– Visszaköltözöl anyádhoz? – A férfi hangjából döbbenet hallatszott ki.

– Azt azért nem – tiltakozott Harper. – De visszaköltözöm New Yorkba. Valószínűleg.

– De miért éppen New York?

– Mert ebben az országban még mindig New York a könyvkiadás központja. Ott vannak a kiadói állások. De ha nem New York, akkor London.

Taylor döbbenten meredt rá.

– Az angliai London?

– Természetesen az angliai. Nagyon jó kiadói állásokat lehet ott megcsípni. A nagyszüleim közel laknak a városhoz, még jól is elsülhet.

– Errefelé nincs olyan állás, ami megfelelne?

– Talán van. De sokkal kevesebb a lehetőség. Kisebbek a cégek, és kevesebb munkaerőt alkalmaznak. Egyébként miért is akarnék én itt dolgozni?

Taylor hátradőlt a székében, és széttárta a karját.

– Azt hittem, erre a kérdésre egyértelmű a válasz.

Ezekre a szavakra Harper lehorgasztotta a fejét. Hirtelen nagyon rosszul érezte magát.

– De azt mondtad, nagyon szeretsz itt lenni – folytatta Taylor tompa hangon –, hogy itt otthon érzed magad. Ezt nem gondoltad komolyan?

– Nagyon jó, hogy itt otthon érezhetem magam. De sajnos az egyetlen helyet, amit otthonomnak nevezhetek, éppen árulják, és egyébként is munkát és lakást kell találnom – mondta Harper halkan. – Velem jöhetnél New Yorkba.

– Tessék? Épphogy megkaptam ezt az állást. A tökéletes munkát, amit már régóta kerestem.

– Tehát akkor nekem kell elköltöznöm.

Taylor döbbenten nézett rá.

– Hű, tényleg a költözésről beszélgetünk? Ilyen hamar?

Harper a martinispoharán lefolyó páracseppeket kergette az ujjával, közben próbált csendben maradni. Taylor döntött, talált munkát, egyenesben volt. A férfi azt hitte, hogy Harper egyszerűen követni fogja, arra nem is gondolt, hogy ő esetleg Charlestonon kívül építené a karrierjét.

Nem lehet, hogy ő pontosan ugyanezt várta el Taylortól? Meggondolatlanul azt hitte, hogy a fiú majd vele megy New Yorkba. De a férfi ambiciózus volt, és nagyon hamar talált magának egy nagyon jó állást Charlestonban, miközben ő maga még a kisujját sem mozdította, hogy felkészüljön az őszre, pedig már augusztus vége volt.

– Igen, most a költözésről beszélgetünk – felelte Harper kimért hangon. – Már ha szeretnél beleszólni abba, hogy menjek vagy maradjak.

– Erre egyszerű a válasz. Maradj! – jelentette ki a férfi.

– Jaj, Taylor… – sóhajtott fel a lány.

Tekintetük találkozott, majd mind a ketten félrenéztek. Harper felhajtotta a maradék italát.

– Megpróbálhatnánk a távkapcsolatot – törte meg a csendet a lány. – Iderepülhetnék a hétvégékre, és néha te is eljöhetnél New Yorkba.

– Nagyon sűrű lesz a programom a tréning ideje alatt: nappali, éjszakai műszakok, hétvégék. Elég nehéz lenne összehoznunk egy randit még akkor is, ha itt lennél a városban. De hogy máshol találkozzunk? – A férfi megrázta a fejét. – Felejtsd el! Nem működne.

– Értem. Tehát az még rendben lenne, hogy én költözöm, vagy oda-vissza repkedek a két város között, de te nem tudnád megoldani.

– Nem ezt mondtam.

Harper még érezte a mangó ízét a szájában, miközben a férfi szavait ízlelgette. Taylor ragaszkodott a saját elképzeléséhez. Harper tudta, hogy ha jobban hasonlítana az anyjára, akkor meginná az italát, mosolyogna, udvariasan megköszönné a vacsorát, és kisétálna az étteremből és ezzel együtt a férfi életéből is. Semmi és senki sem állhat Georgiana James útjába.

De ő nem hasonlított az anyjára. És nem hasonlított az apjára sem, aki képtelen volt elkötelezni magát. Harper előtt nem volt példakép, akit most követhetne. Ezt a döntést önmagának kell meghoznia.

A pincérnő visszajött, hogy felvegye a rendelésüket. Harper kézbe vette az étlapot, és átfutotta. Elment az étvágya. Rendelt egy szusitekercset és még egy martinit. Taylor egy nigiritálat és egy újabb sört. A pincérnő elvette az étlapokat, és otthagyta őket, feszült csend telepedett rájuk. Taylor szemöldökét összevonva kutatta Harper arcát. Azután megfogta a lány kezét.

– Nem akarok veled veszekedni. Tegyük félre ezt a beszélgetést addig, amíg találsz állást. Egy olyan állást, amit szeretsz, és ami örömmel tölt el. Nem tisztességes, hogy bármilyen döntésre kényszerítselek.

Harpert elöntötte a megkönnyebbülés.

– Annyi mindent át kell még gondolnom. Gyakorlatiasnak kell maradnom, és el kell fogadnom mindent úgy, ahogy van, ahelyett hogy ábrándoznék.

– Tudom.

Harper nagyot sóhajtva próbált lehiggadni, igyekezett visszatartani a könnyeit.

– Nem tudom, hogy képes leszek-e itt maradni.

Taylor higgadtan bólintott.

– Ezzel is tisztában vagyok.

14. fejezet

Másnap Taylor elkezdte kifesteni a házat, és Harper komolyan nekiállt munkát keresni. Nem is sajnálta, hogy most nem volt különösebb oka a férfi körül legyeskedni. Előző este szomorú, feszült csendben fejezték be a vacsorájukat, mintha mindketten érezték volna, hogy egyre fogy az idő, amit együtt tölthetnek. Az estét egy gyengéd csókkal zárták Sea Breeze verandáján, de Harper tudta, hogy mindkettejüknek szükségük lesz egy kis időre és magányra, hogy rendezzék a gondolataikat.

Eközben Dora egyre jobban belejött a munkába a ruhaboltban, és Nate is egész jól beilleszkedett az új iskolában. Nagyi végre elkezdte átválogatni a házban lévő dolgait. A ruhákkal kezdte. A dugig telt fekete nejlonzsákok kezdték ellepni a szobáját. Csak Carson maradt a szobájában a bezárt ajtó mögött, leverten. De a munkálatok ellenére Sea Breeze egész nyugodtnak tűnt.

Egészen addig, amíg Devlin fel nem hívta őket, hogy megmutatná a házat néhány vevőnek.

Ezután viharos takarításba kezdtek. Harper összegereblyézte és kigyomlálta a kertet. Taylor apja is eljött, hogy segítsen a festésben. Mindenki keményen kivette a részét a munkából, közben megpróbálták elfojtani a ház eladása felett érzett fájdalmukat. Szeptember első hétfőjére Sea Breeze csillogott és villogott. Azon a reggelen, amikor a vevőket várták, mind elhagyták a házat, de mindenki másfelé indult.

A ház eladása után is így szélednek majd szerteszét, gondolta Harper.

Carson egy kávézó felé vette az irányt. Jelenleg semmi mást nem akart az élettől, mint egy szép nagy jeges chai lattét egy légkondicionált helyiségben. Autóval elment az üzleti negyedbe a Middle Streetre. Nagyon szerette ezt a régies eleganciával épített pár épületet, ahol éttermek, boltok sorakoztak egymás mellett. Mindnek sajátos, furcsa külseje volt. Ezen a környéken nem állt egyetlen nagy üzlet vagy étteremlánc sem.

Még csak délelőtt tíz óra volt, az ebédelni vágyók még nem lepték el a környéket. Régen ez csak egy álmos kisváros volt, ahol a helyieken kívül kevés turista fordult meg. De mostanában olyan sok látogató és turista érkezett nyaranta, hogy a környék kezdte elveszíteni a báját. Carson soha nem tudott belépni a Café Medley ajtaján anélkül, hogy Blake-re és az első, itt elköltött kávéjukra ne gondolt volna. A férfi itt bocsátott meg neki, amiért hazudott neki Palackról. Sok mindent át kellett gondolnia Blake-kel kapcsolatban. Megrendelte az italát, és karba tett kézzel, komor gondolatokkal várt.

Az első találkozásuktól kezdve tudta, hogy Blake Legare bajt jelent. Még csak nem is volt az esete. Nem egy hűvös Los Angeles-i pasi, nem szexis filmszínész, se nem gyönyörű modell. Még csak köze sem volt a filmiparhoz, és gazdag sem volt. Beleszeretett egy közalkalmazottba, aki rengeteget túlórázott az alacsony fizetéséért, mert nagyón szerette, amit csinált. Egyszerű ember volt, egyszerű ízléssel és biztos meggyőződéssel. A férfi szerette a lápvidéket, a családját, a kutyáját, a delfineket és Carsont. Igen, Blake szerette őt, és ez megijesztette.

– Carson?

Meglepődött, hogy a férfi hangját hallja épp akkor, amikor őrá gondolt., Felkapta a fejét, és a hang felé fordult. A férfi kezében egy hatalmas, gőzölgő bögrével állt előtte. A szokásos, bő szárú drapp rövidnadrágot viselte, és egy kifakult, barna pólót, aminek a gallérja félig be volt gyűrődve a póló nyakába. Carson halványan elmosolyodott, hiszen tudta, hogy Blake nem ad az ilyen dolgokra.

– Mit keresel te errefelé? – kérdezte a lány.

A pincér kihozta az italt. Carson Blake-kel a nyomában elindult egy asztal felé. Egy kissé bosszantotta a férfi jelenléte. Egyedül akart maradni, gondolkodnia kellett volna. De újabban akármerre fordult, mindenütt Blake-be botlott. Letelepedett egy aprócska asztalhoz.

– Nem dolgoznod kellene? – kérdezte.

– Épp azt csinálom. Egy partra vetett delfinhez hívtak ki. Kevesen vagyunk, és én fogadtam a hívást. De nagyon örülök neki, hogy így tettem. – Blake szeme csillogott, miközben kihúzott egy széket magának.

Egymással szemben ültek a kis, kerek asztalnál. Blake előrehajolt az asztal felett, tekintete a lány arcába fúródott.

– Hogy vagy?

Carson csüggedten meredt a bögréjére.

– Jól.

– Mi a baj? – kérdezte Blake aggodalmasan.

– Blake, nincs semmi bajom. Ne kérdezgess folyton!

– Csak aggódom érted.

– Ne lógj már rajtam állandóan!

Blake fájdalmas arckifejezéssel hátradőlt.

– Nem lógok rajtad. Csak bejöttem ide egy kávéra, és itt álltál előttem a sorban.

– De igen, rajtam lógsz. Folyamatosan eljársz hozzánk, esténként, reggel, napközben, hogy megnézd, hogy minden rendben van-e, és folyton azt kérdezgeted, hogy vagyok.

Blake döbbenten nézett rá.

– De hát elvesztetted a babát! A mi babánkat. Törődöm veled! – vetette ellen dühösen. – Nem ezt kell tennie egy tisztességes barátnak?

Carson nem válaszolt. Egy kis idő elteltével a férfi arca elkomorodott.

– Ja, értem. Már megint itt tartunk. Nem akarsz barátot.

A lány a kezét bámulta, ahogy a párás bögrét markolja. Blake felnyögött. Hátradőlt a székkel, a szék hátsó két lábán egyensúlyozott, közben elfordította a fejét, és merev arccal kibámult az ablakon.

Carsonnak fájt a szíve a férfi láttán. Legalábbis a szívének az a része, amelyik szerette őt. Blake az asztalra tette a tenyerét, és ránézett. Hangja hűvösen csengett.

– Nem akarok most erről beszélni.

A lány újra a bögréjére nézett.

– Én sem, de beszélnünk kell róla. – Gyorsan felpillantott a férfi arcára. Blake lehajtott fejjel ült, feszülten. Ő is a bögréjét nézte.

– Blake, nem akarlak folyton megbántani – kezdte Carson. Kétségbeesetten kereste a szavakat, hogy meggyőzze erről a férfit. – Ez nem én vagyok. De folyamatosan, újra és újra csak bántalak.

Blake továbbra is a bögréjére meredt.

– Igen.

– Fontos vagy nekem. Talán még szeretlek is. – Ezekre a szavakra a férfi felemelte a fejét, a lányra nézett. Sötét szeme csillogott.

– Nehéz időszakon mész most keresztül. Sok mindent át kell gondolnod – mondta Blake gyorsan. Próbálta megnyugtatni a lányt. – Ezt értem. De ne taszíts el mindig magadtól! Mindig ellöksz, azután újra visszajössz. Nem vagy egyedül.

– De igen, egyedül kell végigcsinálnom.

Carson a férfira nézett, tekintete könyörgött, hogy értse meg, amit mondani akar. A beállt csendben megpróbálta összeszedni a gondolatait. Kinézett az ablakon, hogy elkerülje a férfi tekintetét, és beszélni kezdett.

– Mindig is úgy gondoltam, hogy egyszer lesz gyerekem. Valamikor, majd. Azután teherbe estem, és a szervezetem feltöltődött hormonokkal. Hirtelen új érzések törtek fel a lelkem legmélyéből. Érzések, amelyeket addig még soha nem éreztem. Feléledt bennem az anyai ösztön. Nagyon szerettem volna megtartani a kisbabát. – Ekkor elnémult, és a férfira nézett. – És azután egyik pillanatról a másikra elvesztettem. – Nagyot sóhajtott, hogy valamennyire megnyugtassa remegő hangját. Nehéz volt erről sírás nélkül beszélni. – A baj csak az, hogy a hormonok még mindig dühöngnek. Indulatos vagyok, szomorú és nagyon dühös… Sokat sírok. És néha majdhogynem megkönnyebbülést érzek, amiért így alakult. – Szétmorzsolta a könnycseppeket a szeme alatt. Blake adott neki egy papírszalvétát, amibe a lány azonnal bele is fújta az orrát. Amikor újra megszólalt, halkan beszélt, de sikerült nyugalmat erőltetni a hangjába. – Valahol, ennek a káosznak a mélyén ott van a régi énem. Az erős, magabiztos énem. Az a lány, akit szerettem. Valaki, aki nem ilyen – mutatott Carson magára.

– De még mindig ugyanaz az ember vagy.

– Nem, nem vagyok! – vágta rá indulatosan Carson.

Blake hallgatott.

– Újra meg kell találnom azt az embert, önmagamat. Ezt viszont egyedül kell megtennem.

– De miért egyedül? Mindig ezt teszed, amikor nehézre fordulnak a dolgok. Sarkon fordulsz, és elfutsz. Most ne tedd ezt Carson! Ne csak magadért, miattam se!

Carson ellökte maga elől a bögréjét.

– Történt valami. Amíg altatásban voltam, volt egy álmom. Később újra és újra visszatért. Kezdtem nagyon megijedni tőle. Beszéltem Harperrel, és megkérdezte, hogy hallottam-e arról, hogy minden embernek van egy totemállata. – Carson elmosolyodott, és megvonta a vállát. – Én… érted, én és a totemállatok. De azután mutatott valami cikket az interneten, és rákerestünk a cápákra. – Carson nagyot sóhajtott. – Nagyon furcsa volt. Hirtelen mintha az egész kezdett volna értelmet nyerni.

– De mi kezdett értelmet nyerni?

– A könyv szerint, amiből a cikket írták, ha valaki egy cápától kap üzenetet, az a túlélést jelképezi. A cápa a túlélés mestere. Azok, akiknek a cápa a totemállatuk, életüket az ösztöneikkel összhangban élik. Ekkor értettem meg az egészet. Lucille a halála előtti éjszakán azt mondta nekem, hogy bízzak az ösztöneimben. Lucille-nál jobban nem ismert senki, és ő ugyanazt mondta, mint az álmom. Miután meghalt, az ösztöneimre hallgattam a babával kapcsolatban. Óvni akartam azt az életet. – Carson hangja megbicsaklott, és Blake szeme is megtelt könnyel. – Ezért döntöttem úgy, hogy megtartom. Az ösztöneimre hallgattam.

Blake bólintott, képtelen volt megszólalni. Kinyújtotta a kezét, hogy megfogja a lány asztalon fekvő kezét. Abban a pillanatban együtt gyászolták az elvesztett gyermeküket. Carson finoman megpaskolta a férfi kezét, és elengedte, majd hátradőlt a székében, és próbálta összeszedni a gondolatait, az érzéseit. Az agya tiszta volt, de a szíve nagyon nehéz.

– Tovább is van – folytatta. – Azok, akiknek cápa a totemállatuk, folyamatosan előretartanak. Ha nem mozognak, nem haladnak, akkor elsüllyednek, ami egyenlő a halállal. Sokat gondolkodtam ezen a vetélés óta. Mind a ketten tudjuk, hogy csak úgy, céltalanul lézengtem itt már jó ideje. Azt hiszem, ez volt a cápa üzenete. Újra el kell kezdenem úszni az árral, vagy egyszerűen elsüllyedek.

– De én nem hagylak elsüllyedni. Itt vagyok, és segítek.

Carson behunyta a szemét, szinte fájt neki, hogy a férfi folyamatosan meg akarta menteni. Tudta, hogy soha többé nem engedné egyedül úszni, mindig szorosan tartaná.

Ha ezt hagyja, akkor csapdába esik, mint egy cápa, és képtelen lenne tovább haladni.

– Blake, arra szeretnélek kérni, hogy hagyj egy kicsit békén. – Ezekre a szavakra a férfi hangosan dohogni kezdett. – De csak egy kis időre. Újra magamra kell találnom, hogy vissza tudjak menni a vízbe. És ezt egyedül kell végigcsinálnom.

– Tehát tényleg szakítasz velem. Már megint.

– Nem, nem szakítok veled. Csak időt kérek.

Blake olyan hévvel tolta hátra a székét, hogy az hangosan csikorgott a padlón, és majdnem felborult, amikor felállt. Merev arccal, keményen nézett a lányra, de a szemében látszott, hogy Carson mennyire megbántotta.

– Jó, rendben, semmi gond – felelte. Széttárta a karját, hogy ezzel az egyértelmű gesztussal jelezze, elege van. Elindult kifelé a kávézóból, majd pár lépéssel később megállt, visszafordult, és visszament az asztalhoz. Carson felkészítette magát, tudta, hogy valami nagyon fájdalmas következik.

Blake lehajolt, hangja halk volt, és érzelemmel teli.

– De tudod mit? Nem egyedül vesztetted el a gyereket. Én is elvesztettem a kisbabámat.

A tekintetük összekapcsolódott. Mindkettőjüké tele volt fájdalommal és makacssággal. Majd Blake sarkon fordult, és otthagyta a lányt a kávézóban.

Nagyi Girard házának hátsó verandáján üldögélt. Onnan, ahol ült, gyönyörű kilátás tárult elé Sea Breeze mólójára. A ház körül álló pálmafák sűrű koronáját finoman mozgatta a lágy szellő. Marietta felsóhajtott. Girard megfogta az asszony kezét, és összekulcsolta a sajátjával az ölében.

– Merre járnak a gondolataid?

Nagyi fáradtan mosolygott.

– Hát, elég sokfelé. – Azzal a férfi jóképű, kedvességtől sugárzó arcára nézett. Girard biztatóan mosolygott vissza rá. – Minden rendben. Csak arra gondoltam, hogy az én imádott otthonom, Sea Breeze itt fekszik előttem, és épp kifolyik a kezem közül. Elég megrendítő a helyzet.

– Marietta, mindig is tudtad, hogy ez a nap is eljön egyszer. Még készültél is rá.

– Nem, éppen az a probléma, hogy nem készültem fel erre a helyzetre. Itt rontottam el. Fiatal koromban sokkal előrelátóbbnak kellett volna lennem. Edwarddal együtt. Egyszerűen kifolyt a kezem közül a pénz anélkül, hogy bármikor is gondoltam volna a jövőre. Talán mindig is abban bíztam, hogy majd Edward eltart. És ezt meg is tette, nagyon jól – tette hozzá sietve. Nem akarta a drága, halott férjére kenni a felelősséget. – Túl sok pénzt adtam Parkernek, túl sokáig hagytam, hogy rám támaszkodjon. És azt hiszem, sem Edward, sem én nem gondoltunk arra, hogy ennyire megnövekszenek Sea Breeze fenntartásának költségei.

– Ezért nem hibáztathatod magad. Senki sem láthatta előre, hogy ennyire megemelkedik a helyi adó és a biztosítás. Nem te vagy az egyetlen, aki el akarja adni a házát.

– Tudom, tudom – motyogta Marietta, de a szíve még mindig nehéz volt a gondolattól, hogy elvesztheti hőn szeretett otthonát. – Már végiggondoltam az összes lehetséges magyarázatot, a végletekig kielemeztem a helyzetet. De még mindig úgy érzem, hogy elbuktam.

– Annak nincs semmi értelme, hogy bűnbakot keress. Az élet nem ilyen egyszerű. Nem lehet mindig hibáztatni valakit.

– A szüleim csinos kis vagyont hagytak rám. Edward szüleitől is örököltünk pénzt, és még Sea Breeze-t is megkaptuk tőlük. De mit hagyok én a lányaimra? Semmit. Semmit, amivel segíthetném őket, hogy elinduljanak az életben. – Marietta hangja megremegett. – Az én nyaraló lányaim. Nemsokára itt a tél, és én cserben hagytam őket.

– Ne legyél olyan kemény magaddal – vigasztalta a férfi.

– Mi ketten, Girard, elértük azt a kort, amit aranykorként szoktak emlegetni – pufogott nagyi. – De az én aranyam mintha megkopott volna egy kicsit.

– Ne mondj már ilyet! Minden aggodalmad ellenére nagyon is jól felkészültél a következő lépésre. Egyáltalán nem vagy teher az unokáid számára. Erre büszkének kell lenned.

Nagyi nem válaszolt.

– Az viszont tény, hogy a mi korunkban nem bölcs dolog egyedül lakni. Marietta, a mi korunkban már ki kell használnunk az erősségeinket, és el kell fogadnunk a korlátainkat.

– De te még nem adod el a házad.

– Nem, még nem. De meg kell vallanom, hogy ugyanazokkal a gondokkal küzdőm én is, amikkel te. – Girard körbehordozta a tekintetét a birtokán. – Nagy feladat rendben tartani a házat és a környékét. A gyerekeim alig járnak erre látogatóban. És őszintén szólva, elég magányos vagyok itt egyedül – mondta, és megpaskolta Marietta kezét. – Akár csatlakozhatnék is hozzád abban a nyugdíjas-otthonban.

A férfi szavaira Marietta felegyenesedett.

– Tényleg?

Girard elmosolyodott, és meglökte nagyi térdét a térdével.

– Nem semmi pár lennénk ott a többi vénember között!

Nagyi hangosan felnevetett, és szemérmesen a férfi kezére csapott.

Késő délután Sea Breeze hölgyei nyugtalanul, kétségek között várták, mit szólnak az érdeklődők a házhoz. Nem kellett sokat várniuk. Egy hosszú fekete BMW fordult be a felhajtóra, megkerülte a hatalmas tölgyfát, és megállt a ház előtt.

– Ez Devlin – mondta Harper nagyinak, az ablakon kilesve.

Harper izgatottan figyelte, ahogy nagyanyja magára erőltetett higgadtsággal félreteszi a hímzését, és felemelkedik a kárpitozott székéből. Kisimította a korallszínű tunikáját, és kisöpört az arcából néhány elszabadult tincset. Kinyitotta a bejárati ajtót, és Devlin besétált a házba. Így, munkához öltözve, a férfi nagyon kifinomultnak tűnt, élére vasalt keki színű nadrágban, keményített sárga ingben, aminek színe a hajáéhoz hasonlított. Egy vékony fekete aktatáska volt nála.

– Jó napot kívánok, Mrs. Muir! – mosolygott Devlin szélesen az idős hölgyre. Kék szeme szinte világított.

Harper felkapta a fejét. Devlin, amióta kapcsolata elmélyült Dorával, általában Miss Mariettának hívta nagyit.

Még nem nevezte nagyinak, de már Mrs. Muirnak sem. A tény, hogy a férfi a családi nevén szólította nagyit, azt jelezte, hogy nem baráti látogatásra jött.

– Harper – köszönt neki is Devlin –, örülök, hogy látlak.

– Kimenjek? – kérdezte a lány.

– Nem, maradj, kérlek! – mondta nagyi. – Nincsenek titkaim előtted. Devlin, kérem, üljön le!

– Köszönöm. – Devlin követte nagyit a házba. Egyenesen a nappaliba mentek, ahol hellyel kínálták, a férfi leült egy fotelba. Letette az aktatáskáját a köztük lévő kis asztalra, rátette a kezét, és nagyi felé hajolt. – Jó hírem van – folytatta.

– Igen? – Nagyi arcán inkább aggodalom tükröződött, mint öröm.

– Van egy ajánlatom a házra.

– Ilyen hamar? – kérdezte Harper döbbenten.

– Mondtam, hogy hamar el fogom tudni adni – válaszolta Devlin, miközben kinyitotta a táskáját, és kiemelt egy vastag papírköteget. Átadta nagyinak a szerződést, aki az olvasószemüvegéért nyúlt, feltette az orrára, majd felemelte a lapot, és olvasni kezdett. Nemsokára felnézett, és Devlinhez fordult.

– Ez meg sem közelíti az árat, amiről beszéltünk.

– Ez várható volt – mondta Devlin rezzenéstelenül.

– Ez egy nagyon méltányos ajánlat, és az ajánlattevő egy ellenajánlatot vár. Ami nagyon vonzóvá teszi ezt az ajánlatot, hogy készpénzben fizetnek. A vevők ezen a hétvégén csak azért repültek ide, hogy megnézzék a házat, és rögtön a látogatás után azonnal ajánlatot tettek. Nagyon lelkesek.

Nagyi a papírköteget lapozgatta, majd felnézett.

– És mi a helyzet a feltételeimmel?

– Mindet elfogadták. Önök mondhatják meg, hogy mikor akarnak kiköltözni.

Nagyi hátradőlt, és levette a szemüvegét. Harperre nézett támogatásért, de a lány megrázta a fejét, és tehetetlenségében széttárta a karját, mivel nem tudott segíteni a nagyanyjának. Ő is tűkön ült.

– Mit tanácsol, mit tegyek? – nézett nagyi Devlinre.

– Mint az ingatlanosa vagy mint a barátja?

– Mindkettő.

– Mint az ingatlanosa azt tanácsolom, hogy tegyen ellenajánlatot. Ez a pár nagyon szeretné megkapni ezt a házat. Évek óta egy ilyen patinás épületet keresnek. Egy kicsit oda-vissza dobálnánk a labdát, és viszonylag gyorsan lezárnánk az ügyletet. – Harper összeszorította az ajkát, a szíve elnehezült. – Mint a barátja – folytatta Devlin – azt mondanám, hogy várja meg, amíg valaki annyit ajánl, amennyit ön kapni szeretne érte. Nem kaptam még választ néhány lehetséges vásárlótól, akikkel kapcsolatba léptem. Miss Marietta, nincs másik ilyen ingatlan a piacon. Az olyan hely, aminek ilyen jó az elhelyezkedése, olyan varázslatos környéken fekszik, mint ez, és ilyen patinás, ritka, mint a fehér holló. Számomra ez a legkedvesebb ház a szigeten. Nem kell sietnie. – A férfi hátradőlt a székében, és hintázott vele egy kicsit. – Van három napja, hogy reagáljon erre az ajánlatra. Használja ki ezt az időt! Így legalább van lehetősége gondolkodni.

Amikor nagyi és Devlin az eladási stratégiáról kezdett beszélgetni, Harper kimentette magát, és lassan távozott a nappaliból. Amikor becsukta maga mögött az ajtót, a testvéreit hívta, a hangján páni félelem érződött. Nate kirohant hozzá a konyhából, egy mogyoróvajas szendviccsel a kezében.

– Mi történt? – kérdezte ijedségtől elkerekedett szemmel.

– Semmi baj, kicsim – sietett oda hozzá Harper, hogy megnyugtassa. – Hol van az anyukád?

– Carson nénivel a mólón.

Harper futva indult el a konyhából, át a hátsó ajtón, keresztül a hátsó verandán, a medence és a hatalmas, árbócszerű zászlórúd mellett a móló felé. A késő délutáni napot el-eltakarták a sötét felhők, amelyek a nyílt óceán felé siettek az égen. A lába hangosan csattogott a mólón, ahogy végigfutott rajta. Testvérei a stég fedett végén, az árnyékban ültek, lábukat a fapadokon pihentették, és jeges teát kortyolgattak. Carson a szokásos bikinijét viselte, Dora pedig egy szerény egyrészes fürdőruhát, és egy strandkendőt tekert maga köré. Abbahagyták a beszélgetést, és várakozás teljes arckifejezéssel figyelték a feléjük rohanó Harpert.

– Ég a ház? – kérdezte Dora, ahogy a húga közelebb ért hozzájuk.

Harper érezte, hogy az arca lángvörös a futástól. Kezét a szívére tette, levegőért kapkodott.

– Igyál egy kortyot – nyújtotta át neki Dora a poharát –, mielőtt kileheled a lelked.

Harper szomjasan döntötte magába az italt, majd nem túl nőiesen, a keze fejével megtörölte a száját, mielőtt visszaadta a poharat.

– Nagyi el akarja adni Sea Breeze-t – bökte ki.

Carson a móló korlátjának dőlt.

– Ennyi? Ezért rohantál idáig? De hát ezt mind tudjuk.

– Azt akarom mondani, hogy épp most adja el a házat. Itt van Devlin, egy ajánlattal érkezett.

– A francba. Ilyen hamar? – pattant fel Carson a padról.

– Devlin itt van? – kérdezte Dora. – Hol?

– A nappaliban üldögél nagyival. Tudtam, hogy történt valami, amikor megérkezett, kiöltözve, mint egy páva, kezében az aktatáskájával.

– Ez a megjegyzés nem volt túl szép tőled – nézett rá csúnyán Dora a nem túl kedves leírás miatt. – Nem Devlin itt az ellenség, nagyi bízta meg a ház eladásával. Csak a munkáját végzi – húzta fel az orrát. – Egyébként meg szerintem nagyon is jól néz ki, amikor rendesen felöltözik – tette hozzá büszkén.

– Bocsánat. Te is tudod, hogy kedvelem Devlint – mondta Harper megszeppenve. – Csak tudod, a rossz hír hozója…

– És nagyi elfogadja az ajánlatot? – kérdezte Carson.

– Nem hiszem – felelte Harper. – Hál’istennek, nem ajánlottak annyit, amennyit kért. Devlin azt javasolta, hogy gondolkodjon még egy kicsit.

– Ez megnyugtató – mondta Carson.

– Nem igazán – jegyezte meg Dora. – Akkor rálicitálnak. Adnak egy másik, jobb ajánlatot. Egy olyan ajánlatot, amire nagyi nem fog tudni nemet mondani.

– Ebben igazad van – mondta Harper. – Ez a pár csak azért repült a városba, hogy megnézzék a házat. Devlin azt mondta, hogy már évek óta egy ilyen ingatlanra várnak, és nagyon szeretnék megvenni. – Harper leroskadt a padra Carson mellé, és megtámasztotta a fejét, mivel hirtelen nagyon megszédült. – Úgy néz ki, eljött az idő. Nagyi eladja Sea Breeze-t. – A nővéreire nézett. A szemükben ugyanazt a fájdalmat és szomorúságot látta, mint amit ő maga is érzett.

Hosszú percekig ültek néma csendben, elmerülve a gondolataikban. Mindannyian tudták, hogy egyszer eljön ez a nap. De mint a távolban morajló vihart, még a gondolatát is elűzték, mondván, majd foglalkoznak vele, amikor eljön az ideje. És most itt a baj a nyakukon.

– Eladja Sea Breeze-t? – kérdezte Carson nagyon lassan, egyenként, nehézkesen ejtve ki a szavakat. – El se tudom hinni. Ez az egyetlen ház, amit valaha is szerettem. Az egyetlen állandó dolog az életemben. Mindegy volt, merre utazok a nagyvilágban, mindegy, milyen sokáig voltam távol, mindig is tudtam, hogy Sea Breeze itt vár rám, ide nyugodtan hazatérhetek. Ez a ház biztos menedék volt számomra.

– Nekem is, főleg a válásom alatt – jelentette ki Dora.

– De Sea Breeze nem tűnik el – mondta Harper. – Itt marad, csak egy másik családé lesz. Csak nem a miénk.

– A szavai nem nyugtatták meg a lányokat. Felnézett a házra, és próbálta elképzelni, hogy nem a nagyanyja, nem a Muir család, hanem valaki más lakik itt.

– Olyan büszke voltam mindig, hogy ez a ház a miénk –mondta Dora. – Vagyok akkora sznob, hogy ezt be is ismerjem. Azt akarom mondani, hogy számomra Sea Breeze több, mint egy egyszerű ház. Sea Breeze fontos szerepet játszott Sullivan’s Island történelmében.

– Ez a hely mentett meg minket – mondta Carson érzelgősen. – Mind a hárman csak csapódtunk ide-oda egész nyáron. Mi lett volna velünk, ha nem jöhetünk ide? – Carson felhúzta hosszú lábát a padra, és átkarolta a térdét. Harper tudta, mit jelent ez a mozdulat. A nővére kislány kora óta ezt csinálta, ha megijedt valamitől, vagy sebezhetőnek érezte magát. – És mihez fogunk most kezdeni? – kérdezte Carson kétségbeesetten. – Nincs elegendő pénze nagyinak arra, hogy megtartsa a házat? Fizethetnénk bérleti díjat a szobánkért – vetette fel. – Olyan régóta itt él már. Nem tudom, mennyi lehet a ház fenntartásának havi költsége, de biztosan kevesebb, mint ha most venne egy új házat. Gondoljatok bele, hogy felment az ingatlanok ára az elmúlt évek során! Mi lenne, ha összeadnánk a pénzünket, és bérleti díjat fizetnénk neki?

– Kedvesem, a házon jelzáloghitel van – emlékeztette Dora. – Nagyinak kellett a pénz, hogy segíteni tudja apát. Különben már rég kitalált volna valamit. Carson, neked amúgy sincs egy fillér megtakarított pénzed sem, és még ha én be is adom mindazt, ami az én részem lenne a saját házam eladása és a válás után, ha egyáltalán sikerül a házat eladni, akkor is az a pénz csak csepp a tengerben. De ha ki is tudnánk fizetni a bérleti díjat, nem biztos, hogy a ház adóterheire is futná.

– Nézzük meg, hogy mink van, és az mire elég – válaszolta Carson. – Nagyi megtenne értünk mindent, amit csak tud. Tudjátok ti is.

– Nem tudom, hogy elmondjam-e nektek – kezdte Dora habozva –, de alig tudtam beíratni Nate-et az iskolába. Cal azt mondta, hogy nincs elég pénze a beiratkozási díjra. Nekem sem volt semmi félretéve – folytatta, majd egy pillanatra elhallgatott. – Nagyinak se volt pénze, így eladta a gyémánt fülbevalóját. Csak azért, hogy kifizesse Nate iskolai beiratkozását. – Dora látta testvérei arcán a döbbenetet. – Nem örültem, hogy így kellett tennie – tette hozzá gyorsan. – Még Edward nagypapa vette azokat a fülbevalókat neki. De el sem tudom képzelni, hogy mihez kezdtem volna, ha nem ad kölcsön. El kellett mondanom, hogy tudjátok, mennyire meg van szorulva. Nem tud minket kisegíteni.

– Ezt említette akkor is, amikor elmesélte, hogy el kell adnia a házat – mondta Carson. – Azt hiszem, nem fogtam fel, mekkora a baj.

– Nem kérhetünk több segítséget tőle. Soha többet – mondta Harper nyomatékkal, a nővéreire nézve.

– Visszafizetem neki a pénzt, amikor végre eladom a házat – mondta Dora halkan.

Carson hátrafordult, és csüggedten nézte a házat.

– Nem tudom, mit is gondolhattam. Sehogy sem lenne elég pénzünk, hogy kibéreljük Sea Breeze-t.

Harper a móló korlátjának dőlt, és azon elmélkedett, hogyan változik meg az életük a ház eladása után. Sea Breeze mindig is az összetartozást és a biztonságot jelentette nekik. A nővérei sohasem éltek anyagi biztonságban. Dora jó úton volt, hogy egyenesbe jöjjön, volt állása, és hátha sikerül a házát; is mihamarabb eladnia. Azt pedig mindenki tudta, hogy Devlinnel egyszer össze fognak házasodni. Carson már más tészta. Se munkája, se lakása, se félretett pénze. Ő volt a legbizonytalanabb helyzetben hármuk közül.

Harper az öbölre nézett, mint már oly sokszor ezen a nyáron. Tekintete az ismerős, kanyargó folyót pásztázta benne a sok örvénnyel, és a sűrű, élénkzöld fűvel borított, életteli és titokzatos lápvidéket. Mélyet lélegzett. Érezte a levegőben a sós víz ízét. A balzsamos óceáni fuvallat a hajtincseivel játszott. A távolból már hallatszott a rovarok egyre hangosabb kórusa. Augusztusban elkezdődött a vándorlás a lápvidéken. Szeptember a változás és az átalakulás időszaka volt. Aki szerint a lápvidéken nem változnak az évszakok, az nem látta a millió csodát, ami az évszakok váltakozását jellemezte a partvidéken.

Bejárta a sziget minden négyzetméterét egyedül és Carsonnal is, a gyerekkori kincsvadászataik alatt. A strandokat, a történelmi erődöket és emlékműveket, a titokzatos lápvidéket. Egy fuvallat felborzolta a vizet. Harper nagyot sóhajtott.

Azon merengett, hogy az összes ház közül, ahol felnőtt vagy eddig lakott, Sea Breeze-ben érezte magát leginkább otthon. A hely iránt érzett szeretete mélyen a szívében gyökerezett. A bioritmusa is az apályhoz és a dagályhoz igazodott. Sea Breeze nem csak egy megálló volt az életében, nem csak egy hely, ahol pihent egy kicsit, és feltöltődött, mielőtt újra útnak indult.

Igaz, hogy Carson itt élt kislány korában. Igaz, hogy Dora délen nőtt fel. De az ő ereiben is Muir-vér folyt. Idetartozott, pontosan annyira, mint a testvérei. Az öböl vize őt is a lápvidék lányává keresztelte.

És egy itteni fiúba volt szerelmes.

Carsonnak igaza volt, döbbent rá hirtelen, és felnevetett. Soha nem fogja rábírni Taylort arra, hogy összecsomagoljon, és elköltözzön vele New Yorkba. Túlságosan kötődött ehhez a tájhoz, hogy elhagyja a környéket. Harper ekkor jött rá, hogy ő is sokáig kereste önmagát, de végre sikerült itt megtalálnia. Semmiért sem hagyná itt ezt a helyet.

Érezte, ahogy az izmai ellazulnak a megvilágosodástól, és magabiztos, nyugodt mosoly ült ki az arcára. Azzal töltötte a nyarat, hogy mindenféle dologra figyelt – apróságokra és nagy horderejűekre, kereste a magányt, hogy gondolkodhasson, felkészítette magát a nagy változásra, amiről sejtette, hogy be fog következni. Hónapokig nem tudta, mire vár, de türelmesen és hittel a szívében várakozott. Amikor megismerte Taylort, azt hitte, hogy a férfi lesz a válasz minden kérdésére. Részben így is volt, de nem teljesen. Taylor azt mondta, hogy egy ház magától még nem lesz otthon, hanem a benne élő emberek teszik azzá – és ebben nagyon igaza volt. Sea Breeze Dora, Carson és persze nagyi miatt lett az otthona. Az otthon, amit mindig keresett.

De még csak nem is a testvérei válaszolták meg a kérdését. Annyira megtévesztően egyszerű volt a megoldás, hogy Harpernek nevetnie kellett saját magán, hogy ilyen sokáig tartott, amíg rájött. Mint Dorothy az Óz, a csodák csodájában, ő is mindvégig birtokában volt a megoldásnak. A piros cipellő varázsereje mindvégig megvolt benne. Felfedezte a saját erősségeit és képességeit. Író lett belőle, még akkor is, ha egyetlen könyvét sem adták még ki. Sea Breeze volt az ő menedéke. A sajátos illata, az ízei, az időjárása, a környező táj, a vadvilág: idetartozott. Sea Breeze az otthona.

Harpert elöntötte az izgalom, és megszorította testvérei kezét. A lányok döbbenten, elkerekedett szemmel néztek rá: szokatlan volt tőle ez a hirtelen gesztus. Dora és Carson érezte, hogy Harpernek valami ötlete támadt, pontosan úgy, ahogy az emberek megérzik, amikor fontos döntések születnek.

– Tudom, mit kell tenni – mondta Harper. Először Carson szemébe nézett, majd Doráéba, és újra megszorította a kezüket. – Én veszem meg Sea Breeze-t.

15. fejezet

Harper megállt nagyi hálószobájának ajtajában, és bekukucskált. Nagyanyja a hatalmas, párnázott, mintás kárpitú karosszékében ült, lábát egy puffon pihentette. Annyira elmerült az ölében tartott könyvben, hogy észre se vette az unokáit. Harper a mellette álló testvéreihez fordult. Az arcuk kipirult az izgalomtól.

– Várjatok itt. Először egyedül szeretnék beszélni a nagyival.

Dora és Carson morgott egy kicsit, de beadták a derekukat. Harper halkan kopogott az ajtón.

– Zavarok? – kérdezte, amikor bedugta a fejét az ajtón.

– Dehogy zavarsz! Gyere csak be, Harper – mondta nagyi, és behívta a lányt. – Be kellett jönnöm a verandáról, elviselhetetlen ma a meleg. De félre ne érts, nem panaszkodom. Az Atlanti-óceán csendes, hurrikánnak nyoma sincs, így mint mindenki itt délen, hálás vagyok az apró áldásokért is. – Nagyi arrébb tette a lábát a puffon, hogy Harper le tudjon ülni, és becsukta a könyvét. Harper becsukta maga mögött az ajtót, átment a vastag, puha szőnyeggel borított szobán, és leült a puffra.

– Miben segíthetek, kedvesem? – kérdezte nagyi. – Nyugtalannak tűnsz.

Harper előrehajolt.

– Szeretnék tőled kérni valamit, és nagyon szépen kérlek, légy velem teljesen őszinte.

– Ajjaj, ez nagyon komolyan hangzik – viccelődött nagyi.

– Mert az is.

Nagyi kiérezte Harper hangjából, hogy most tényleg komoly dologról van szó, és eltűnt a derű az arcáról. Figyelmesen nézte az unokáját.

– Rendben van, figyelek.

– Nagyi… – kezdte Harper, de hirtelen kiszáradt a szája. Megnyalta az ajkát, és újra belekezdett a mondanivalójába. – Nagyi, szeretném megvenni Sea Breeze-t. Nagyon elkéstem vele?

Nagyi döbbenetében levegő után kapkodott. A szája tátva maradt a meglepetéstől. Egy pillanatig meg se tudott szólalni, majd előrehajolt, és a két keze közé fogta Harper kezét.

– Hála a jóistennek!

Nagyit, Carsont és Dorát végtelen boldogsággal töltötte el a lehetőség, hogy Harpernek hála Sea Breeze a család kezében maradhat. Nagyi megpaskolta az unokája kezét, és biztosította róla, hogy a lány megkapja a „családi kedvezményt”. Ezen a kifejezésen mind jót nevettek, és tudták, hogy nagyi fel fogja hívni a pénzügyi tanácsadóját és az ügyvédjét, hogy kiderítse, hogyan tudná a házat eladni neki. Harper ragaszkodott hozzá, hogy nagyanyja számolja bele az árba a kifizetendő hiteleket, fennmaradó számlákat, hogy azután is maradjon pénze, amiből nyugodtan megélhet.

Miközben a többiek boldogan beszélgettek, Harper visszavonult, és komoly terveket szőtt. Sok mindennek utána kellett járnia, és még annál is több dolgot kellett elintéznie, hogy ez az ügylet létrejöhessen. Miután egész nyáron pihent, érezte, ahogy visszatér belé az életerő. Agytekervényei beindultak. Szégyellte, hogy milyen keveset tud a számára letétbe helyezett pénzről, és arról, hogyan juthatna hozzá. Elég hanyagul kezelte a vagyonát, keveset tudott a részletekről, csak gondtalanul felhasználta a neki elutalt pénzt. A lusta talán jobb kifejezés lett volna. Itt az ideje, hogy felkösd a gatyádat, mondta magában. Az első feladata elég félelmetes volt, beszélnie kellett az édesanyjával. Georgiana kezelte az örökségét.

A lány az íróasztalánál ült, és a vagyonkezelés szabályairól tájékozódott az interneten. Azután összerakta a csekkeket, és megpróbált egyenleget vonni. Amikor végzett, akkor ébredt rá csak igazán, hogy mennyire hanyag volt. Egész nyáron meggondolatlanul költekezett, arra nem is gondolt, hogy mi lesz vele, ha elapad a pénzforrás. Semmi más nem maradt hátra, fel kellett hívnia az anyját. Az ágya szélén ült, próbált felkészülni rá, hogy ne az asszisztenseként, hanem a lányaként beszéljen az anyjával, majd felvette a telefont, és tárcsázott.

– Georgiana James – szólt bele az anyja a vonal másik végén.

– Anya, Harper vagyok, szervusz.

– Igen? – hangzott a kurta válasz. Az anyja hangján érződött, hogy mérges, vagy azért, mert Harpernek ilyen sokáig tartott, hogy válaszoljon az ajánlatára, vagy azért, mert nem tért vissza hamarabb New Yorkba. Vagy mindkettő miatt.

– Hogy vagy?

– Egész jól. Épp most tértem vissza Hamptonsból. Borzasztó volt a forgalom. – Egy pillanatra elhallgatott. – Azt hittem, hogy itt talállak, amikor visszatérek.

– Hát igen. Attól tartok, más terveim vannak.

– Édes istenem, Harper! Ugye nem tesszük fel újra azt a rég lejárt lemezt?

– Nem, anya, semmilyen lemezt nem fogunk feltenni.

– Az nagyon jó, mert híreim vannak. Megüresedett egy szerkesztői állás. Igaz, hogy az ismeretterjesztő részlegen, de csak idő kérdése, és áthelyezünk a fikciós részlegre.

– Nagyon köszönöm, hogy rám gondoltál, de nem fogadhatom el. Úgy döntöttem, hogy Charlestonban fogok állást keresni.

A vonal egy pillanatra elnémult.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy azt tervezed, végleg ott maradsz?

– Nagyon jól érzem magam itt. És találkoztam valakivel – sóhajtott Harper. – Anyu, szerelmes vagyok.

– Szerelmes vagy? – Harper hallotta, hogy édesanyja gúnyosan felkacag. – Mégis kibe, ha szabad kérdeznem? –folytatta.

Harper nem hagyta, hogy az édesanyja elbagatellizálja a kapcsolatát Taylorral. Komoly hangon válaszolt.

– Taylor McClellannek hívják. A nyáron találkoztam vele. Nagyon kedves ember. Remélem, hogy kedvelni fogod, mert én szerelmes vagyok belé.

– Értem. És mivel foglalkozik?

– Projektmenedzser a Boeingnél. A repüléstechnikai cégnél.

– Milyen családból származik?

– A McClellan egy ősi család. McClellanville-ből származnak. – Harper szándékosan említette, hogy egy ősi családról van szó, akik egy városról kapták a nevüket. Tudta, hogy ezzel lenyűgözheti édesanyját.

– Ott nőtt fel délen? – Georgiana hangjából kihallatszott az undor.

– Igen, anya, de te semmit sem tudsz a déliekről, se délről.

– Egy délihez mentem hozzá.

Harpert feldühítették az anyja szavai.

– Mesélj a családjáról!

– Jó emberek.

– Az rendben, de mivel foglalkoznak?

– Rákászok.

– De mit jelent az, hogy rákászok?

– Az apjának van egy hajója, és garnélát halásznak.

– Van egy flottájuk?

– Az ég szerelmére, anya! Nem, nincsen flottájuk. Van egy hajójuk, amit az édesanyja után Miss Jennynek hívnak. Az édesanyja tanárnő. Van egy testvére, de ő még középiskolába jár. Őt hagyjuk is, adjunk még neki pár évet, amíg eldönti, mit akar kezdeni az életével – tette hozzá Harper szarkasztikusan. – Őszintén szólva, anya, nem értem, hogy ez az egész miért számít? Szeretem Taylort, ő is szeret engem. Nem örülsz neki?

– Akkor fogok örülni, ha elmondod, mit teszel magadért. Nem azért neveltelek fel, hogy háziasszony legyen belőled. Egy vagyont költöttem arra, hogy első osztályú iskolákba járassalak. Fontos szerkesztői állás vár rád a jövőben. Ha tényleg szeretitek egymást, akkor meg fogja ezt érteni, és vár egy kicsit, amíg a karriered újra felfelé ível. Talán még utánad is jöhetne New Yorkba, valamikor a jövőben, ha akar.

– Erről már beszéltünk – mondta Harper. – Úgy döntöttünk, hogy az nem nekünk való. Hálásan köszönöm az ajánlatodat, de igazából nem szeretnék visszatérni New Yorkba. És – Harper nagy levegőt vett – van itt valami fontos, amiről szeretnék veled beszélni. Szükségem van a tanácsodra.

– Mondd csak, hallgatlak! – mondta az anyja kis tétovázást követően.

– A letétemről volna szó. Soha nem kérdeztem még rá, de van arra lehetőség, hogy az összes pénzt megkapjam egy összegben?

– Ki van zárva – mondta Georgiana gyanakvóan. – Miért szeretnéd éppen most? Miért olyan sürgős?

– Szeretnék venni egy ingatlant.

– Ingatlant? – Georgiana döbbenete kézzelfogható volt. – Hol? Ugye nem Dél-Karolinában?

– De, itt Dél-Karolinában. Sullivan’s Islanden. – Harper egy pillanatra elhallgatott, hogy erőt gyűjtsön, majd bedobta a bombát. – Meg akarom venni Sea Breeze-t. – A lány bejelentését hosszas csend követte. – Itt vagy még, anya? – kérdezte Harper a beállt csendben.

Georgiana hangja halk volt, a szavai élesek.

– Csak nem Marietta vett erre rá?

– Hogy micsoda? Nem! Semmi köze hozzá. Májusban mondtam, hogy el akarja adni a házat. Ezért akarta, hogy mind itt töltsük a nyarat, hogy egy kicsit együtt lehessünk, mielőtt eladná a házat.

– Értem én, hogy mi történik. Istenem, az a nő teljesen kifürkészhetetlen. Lehet, hogy édesen mosolyog, és mindenkit elbűvöl a barátságossága és a déli bája, de ne bízz benne. Olyan, mint egy pók, aki folyamatosan a hálóját szövi. Ravaszul manipulálta az apádat, és most ugyanezt csinálja veled. Annyira egyértelmű, hogy az már nevetséges. Neked is rá kellett már jönnöd, hogy csak ezért hívott meg Sea Breeze-be a nyárra. Azt akarta, hogy vedd meg a házat, és mentsd meg a teljes anyagi csődtől.

– De ő nem…

– Nem mondta neked, hogy a Muir család kalózoktól származik? Hát hidd csak el! Az utolsó filléredet is elveszik, ha hagyod.

– Elfelejted, hogy Muir-vér csörgedezik az én ereimben is.

– És éppen most ütközik ki rajtad.

– Te hallod, amit mondasz? Milyen tizenkilencedik századbeli könyveket olvastál a déliekről? De tényleg! Kalózok és déli dámák? Nem érzed, milyen eszementen hangzik ez az egész? – Harper felállt, és az ablakhoz ment. Kinyitotta a zsalugátert, és kibámult az öbölre. Az ablaka alatt elterülő buja növényzet, a pálmafák és az áramló víz mindent kitörölt az agyából. Érezte, ahogy a dühe elszáll, pont olyan gyorsan, ahogy jött.

– Anya, figyelj rám! – folytatta nyugodtabb hangon. – Nagyi azt tervezi, hogy bevonul egy nyugdíjasotthonba. A házat már meghirdették, már van is rá ajánlat. Nagyinak nincs szüksége rá, hogy én vegyem meg a házat. Én viszont meg akarom venni, és ha nem tudok elég gyorsan lépni, elveszítem ezt a lehetőséget. Miért nem akarod megérteni? Szeretek itt lenni. Szeretem ezt a házat, a szigetet, a lápvidéket. Az én ötletem volt, hogy megveszem. Ez egy családi ház, én pedig ennek a családnak a tagja vagyok. Miért ne vehetném meg?

– Mert megtiltom neked. Nem fogok itt ülni ölbe tett kézzel, és hagyni, hogy elherdáld az örökségedet. Hogy tönkretedd az életedet.

– De ez az én életem, anyám. És az én örökségem.

– Mindig is így viselkedtél, miután eltöltöttél egy kis időt Sea Breeze-ben. Még gyerekkorodban is. Megtelt a fejed mindenféle bolond ötletekkel, és amikor hazajöttél, elviselhetetlenül goromba és önző voltál.

– Nem volt az gorombaság. Inkább csak elmondtam a véleményemet. Amikor Sea Breeze-ben vagyok, szabadon eldönthetem, mit tegyek, senki sem akar helyettem döntéseket hozni. Ha nem mondtam el a véleményemet, vagy ahogy te mondod, nem vitatkoztam, amikor New Yorkban éltem, az nem azért volt, mert boldog és elégedett voltam. Szimplán azért, mert hagytam, hogy irányíts.

– Értem – mondta az anyja fagyosan.

– Már nem vagyok kislány. Én hozom meg a döntéseimet.

– Tényleg? Nem is tudod, hogy Marietta Muir mire képes, hogy elérje a célját. A fiát is ugyanebből a fából faragták.

– A fia az apám volt – válaszolta Harper dühösen. – És volt neki neve is, anya. Parkernek hívták.

– Csak nem véded a családodat? Nos, Parker – az anyja hangjából csöpögött az utálat, amikor kimondta a volt férje nevét – azért csábított el, és vett feleségül, hogy kiadjam a regényét. Hát, rossz áldozatot választott. A tintának sem volt ideje megszáradni a házassági anyakönyvi kivonatunkon, már ki is tettem a szűrét. Miután te megszülettél, egy fityinget sem kaptam tőle. Semmit se adott nekem.

– Köszönöm – mondta Harper. Mélyen megbántották anyja szavai.

– Harper, tudod, hogy nem úgy értettem – visszakozott Georgiana bűnbánó hangon. – Te a lányom vagy, és fontos vagy nekem. Ezért megőrülök, amikor azt hallom, hogy el akarod herdálni az életedet.

– Ez az én életem. Huszonnyolc éves vagyok. Azért hívtalak fel, hogy a segítségedet kérjem. Nem a hozzájárulásodat.

Hosszas csend állt be a beszélgetésben, amelyet csak az anyja cigarettázása tört meg. Majd Georgiana halk, nyugodt hangon megszólalt:

– Huszonnyolc éves vagy. Ez a legfontosabb.

Harper megint összerezzent. Amikor az anyja halkan beszélt, akkor volt a legveszélyesebb.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Harper.

– Azt mondod, hogy már nem vagy gyerek? – nevetett Georgiana keserűen. – Az elmúlt években gondtalanul felvetted a járandóságaidat a letét után, mintha a pénz az égből hullott volna alá. Ha valaha is érdekelt volna, és utánakérdezel, akkor tudnád, hogy a letétedre vonatkozó záradék szerint nem nyúlhatsz a tőkéhez, amíg be nem töltöd a harmincat. Még ha szeretném is neked odaadni a pénzt, amit persze nem akarok, akkor sem tehetném meg a harmincadik születésnapod előtt. Azt meg kell várnod.

Harper lehuppant az ágyára. Még két évet kell várnia, amíg a pénzéhez juthat. Az álma, hogy megvegye Sea Breeze-t, egy csapásra meghiúsult.

– Hajlandó lesz az a fiatalember megvárni, amíg betöltöd a harmincat?

– Őt nem érdekli a pénz – mondta Harper monoton hangon. – Nem is tud róla.

– De a te Muir nagymamád biztosan tisztában van a helyzettel.

Harper nem válaszolt a vádaskodásra.

– Kedvesem, én a te oldaladon állok. Tudom, hogy elég nagy nyomást gyakorolnak rád. Jó szíved van, és sikerült beléd plántálniuk, hogy a te felelősséged megmenteni a családi fészket. De az biztos, hogy ez nem a te kötelességed.

– És mi a helyzet Greenfields Parkkal? Az az én felelősségem?

– Te fogod Greenfields Parkot örökölni. Senki sem kér rá, hogy mentsd meg.

– Te sem?

– Ne beszélj badarságokat! – Georgiana hangja megváltozott, mintha megzavarta volna valami. – Megjött értem az autó. Harper, nincs időm arra, hogy ezt megmagyarázzam. Így is komoly késésben vagyok egy találkozóról.

– Be kell fejeznünk ezt a beszélgetést.

– Már be is fejeztük. Az új állásod itt vár, de ne várasd sokáig. Tudod, hogy ősszel beindul a mókuskerék. Ki sem fogunk látszani a munkából. – Georgiana választ várt a lányától. Amikor Harper meg se mukkant, nyersen megkérdezte: – Itt vagy még?

– Igen, itt vagyok.

– Sokkal jobban fogod érezni magad, ha visszajössz New Yorkba. Kiszellőzteted azt a déli levegőt a fejedből. Tudod, hogy igazam van.

– Nem, nem tudom.

– Elég volt. Nincs több időm ezen vitatkozni. Ha nem jössz haza azonnal, nemhogy a letéted tőkéjét nem fogod megkapni, de még azt is elintézem, hogy a belőle származó járadékot sem kapd meg. Megértetted?

Harper nem válaszolt.

– Akkor – folytatta az anyja – elmondom úgy, hogy még egy gyerek is megértse. Azonnal visszajössz New Yorkba, vagy nem kapsz több pénzt. Egy petákot sem. Szereted annyira ezt a fiút, hogy mindent feladj érte?

Harper döbbenten ült. Tudta, hogy az édesanyja kezeli a letétjét, de azt nem sejtette, hogy ezt is megteheti. Édesanyja ellene fordította a fegyverét. Azt követelte tőle, hogy megint engedelmes, jó kislány legyen, és tegye azt, amit mondanak neki. Ahhoz, hogy ezt megtegye, nemcsak Sea Breeze megvásárlásáról kell lemondania, de fel kell adnia azt az álmát is, hogy ideköltözzön a lápvidékre. Elveszítené Taylort is.

– Hallottad, amit mondtam? – kérdezte Georgiana élesen.

– Tökéletesen.

– Rendben. Ha megvan a foglalásod, hívj fel, melyik géppel érkezel, és majd küldök érted valakit. Gyere haza, Harper, oda, ahova tartozol.

Harper csendben állt, és furcsamód nyugodtnak érezte magát. Nem érezte a dühöt vagy a lelkifurdalást, amit anyja kitörései korábban kiváltottak belőle. Azt érezte, amit bárki más, ha pontosan úgy mennek a dolgok, ahogy várta. A tekintete körbejárt a hálószobáján, amit a nagyanyja csak neki csináltatott, hogy otthon érezze magát itt, hogy legyen egy saját zuga, hogy különlegesnek érezze magát, hogy érezze, szeretik. Nagyi a szobában mindent csak neki választott: a visszafogott színeket, az íróasztalt, amit gyerekkorában használt, a könyveket. Majd a zsalugáterekkel fedett ablakokon keresztül a torkolat felé pillantott. A víz folyamatosan, határozottan hullámzott. Ez a víz és a környék megvédte minden gonosz ellen.

– Ott vagy még? – hallotta Harper anyja nyers, türelmetlen hangját a vonal végén, és tudta, hogy Georgiana soha nem fog megváltozni. Mindig lenne valami probléma, egy megbeszélés, egy könyv, egy szerető, valami, ami fontosabb lenne nála. Tudta, hogy ha valaha is változást szeretne az életében, akkor először neki magának kell megváltoznia.

– Igen, itt vagyok. Pontosan ott, ahova tartozom. Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom neked, anya, de ahogy mondtam, nem fogok visszatérni New Yorkba. De most mennem kell. Pá! – Harper hüvelykujja apró mozdulatával bontotta a vonalat. – Elég volt – mondta, anyja szavait ismételve.

A szobájából a folyosóra lépve Harper beszélgetést és edénycsörgést hallott a konyhából. Látnia kellett a testvéreit, ezért követte a hangokat, de megtorpant az ajtónál, amikor meghallotta, hogy valaki a nevét említi. Bekukucskált az ajtón. Testvérei a mosogatónál álltak, éppen mosogattak. Harper bedugta a fejét az ajtón, hogy jobban hallja, mit mondanak.

– Igen – hallotta Carson hangját –, nagyon örülök, hogy megveszi Sea Breeze-t. Persze. De… de nézzünk szembe a tényekkel. Nem lesz már ugyanolyan, ha vendégként hívnak meg ebbe a házba.

– Milyen nem lesz? – kérdezte Dora a mosogatóba folyó víz csobogása felett. – Most is vendég vagy.

– Igen is, meg nem is. Ez nagyi háza. Mind vendégek vagyunk, egyenlő jogokkal. De mi lesz, ha Harper megveszi?

– Akkor az övé lesz.

– Pontosan.

– Ne mondd már, hogy dühös vagy Harperre, mert megveszi a házat!

– Dühös? Nem, nem vagyok dühös. Csak irigy – vallotta be Carson.

– Én is az vagyok. Azt kívánom, bárcsak meg tudnám venni. Ki ne akarna ebben a házban lakni? De hát, ez a helyzet.

– Bárcsak engem is a James-vagyonból tartanának el!

– Hát, engem Devlin tart el – mondta Dora nevetve. – Mégis, mit akarsz ezzel mondani?

– De Devlin nem tart el téged. Hiszen fizetsz neki bérleti díjat.

– Nem eleget… Egyébként meg ne ezen járjon az agyad. Ez születéskor eldől. Mintha feldobnának egy érmét.

– Igaz. Harperé a fej, enyém az írás. Jól leírtak.

– Na, ez jó volt – nevette el magát Dora.

– Pedig nem akartam viccelődni.

– Fel a fejjel. Nagyon szerencsések voltunk, hogy ennyi éven át idejöhettünk. Más ember nem is álmodhat egy ilyen helyről. A jó dolgokat kell számba vennünk, nem a rosszakat. Hidd el nekem, ezen a nyáron megtanultam, hogy az élet sokkal boldogabb, ha úgy nézed a poharat, hogy félig teli van.

– Bárcsak nagyi hármunkra hagyhatta volna a házat! Úgy ugyanazok maradhattak volna a feltételek, mint eddig.

– De ezt nem teheti. Tudtuk egész nyáron, hogy el kell adnia a házat. Össze tudtad szedni a pénzt, hogy megvedd Sea Breeze-t? Nem. Nekem sem sikerült. Harpernek viszont van pénze. És ez ránk nézve nagyon szerencsés, mert legalább látogatóba visszajöhetünk.

– Vissza fogunk ide jönni valaha? Harper állandóan itt fog lakni. Egyszer majd férjhez megy, és itt lesz a férje és a gyerekei is. Nem biztos, hogy örülne nekünk, ha folyton beugranánk.

– Kedvesem, Harper örömmel lát majd minket. De légy egy kicsit gyakorlatias – tette hozzá Dora némi csalódottsággal a hangjában. – Az természetes, hogy nem fogsz tudni ideállítani bejelentés nélkül, hogy itt tölts pár hónapot, mint eddig, amíg nagyié volt a ház. Sajnálom, drágám, de azoknak a napoknak már végük.

– Fogd be!

Mozgás hallatszott, majd szekrényajtók nyíltak és csukódtak. Harper bekukucskált, és látta, ahogy Carson eltette az elmosott edényeket a szekrénybe. Dora az egyik új, rozsdamentesacél fazekat súrolta, amit Harper nemrég vett. Amikor Carson visszafordult, Harper bebújt az ajtó mögé.

– Most már tudom, miért vette ezeket az edényeket – mondta Carson irigykedve.

– Fejezd be! – szólt rá Dora. Harper hallotta, ahogy Dora elzárja a vizet. – Mind tudjuk – folytatta –, hogy te már gyerekkorod óta különösen magadénak érezted a házat. Gondolj csak bele egy pillanatra! Te nagyival éltél kiskorodban, és nagyon gyakran kijártatok ide. Mi ketten Harperrel csak nyaranta jöttünk ide. A tiéd volt a legnagyobb hálószoba. Tudod, milyen irigy voltam rád miatta? – Harper hallotta, hogy Carson elneveti magát.

– Természetesen én azt gondoltam, hogy nekem járna a legnagyobb szoba, mivel én vagyok hármunk közül a legidősebb. De nem az enyém lett. Nagyi egy nap leültetett, és elmondta, hogy a nagyobbik szoba a tiéd, és ezzel meg kell barátkoznom. Úgyhogy megbarátkoztam, ahogy később Harper is. – Dora hangja megváltozott, szinte már könyörgött a testvérének. – Carson, most pedig neked kell elfogadnod, hogy Harper meg fogja venni a házat, és az övé lesz a nagyobb szoba. De hidd el nekem, te mindig is a magadénak fogod érezni a házat, mert az emlékeid idekötnek. Ezt semmi sem tudja megváltoztatni. És képzeld, én nagyon örülök, mert Nate továbbra is idejöhet, és egyszer majd te is idehozhatod a gyerekeidet.

Harper hallotta, ahogy a fazék nagy robajjal a mosogatóba esik.

– Jaj, Carson, ne haragudj! – mentegetőzött Dora. – Nem gondolkodtam.

– Semmi gond – felelte Carson, de úgy hangzott, mintha megindultak volna a könnyei. – Csak… én tényleg úgy tekintettem erre a helyre, mint az otthonomra. A baj az, hogy még mindig így tekintek rá – szipogott. – Az, hogy meghívnak ide, már nem elég, ha nincs saját otthonod.

– Jaj, kedvesem – Harper mozgást hallott, és úgy gondolta, a nővérei megölelték egymást. – Tudom, hogy érzed magad. Borzasztó, amikor nincs hova mennie az embernek.

Carson félig sírva, félig nevetve felnyögött.

– Harpernek pont erre van szüksége. Még egy házra.

– Hát… – nevette el magát Dora.

Harper dühös lett, a szavak az elevenébe találtak. Az egy dolog, hogy az anyja mindennek lehordta, amiért meg akarja venni Sea Breeze-t, de az, hogy a testvérei is támadják, mert meg akarja menteni a házat, nagyon fájt neki. Az anyjával folytatott telefonbeszélgetés után nagyon igazságtalannak tűnt a testvérei élcelődése. A feszültség, amit eddig elnyomott magában, egyszer csak kitört belőle. Berobbant a konyhába, és csípőre tett kézzel megállt a nővérei előtt, a szeme szikrázott. Dora és Carson a meglepetéstől és a lelepleződéstől döbbenten, tágra nyílt szemmel néztek rá.

– Jó híreim vannak számodra, Carson! – kiáltotta Harper, és felé bökött az ujjával. – Nem kell attól félned, hogy lesz még egy házam. Igazából attól sem kell tartanod, hogy bármilyen házam lenne. Épp most beszéltem anyámmal, a jégkirálynővel. Megpróbáltam kikérni az örökségemet, hogy megvehessem Sea Breeze-t magunknak, magunkért. De nemhogy nem kaptam meg a pénzt, de még az örökségemből is kitagad, ha most azonnal nem megyek haza. Örülhetsz, valóra vált a kívánságod, én is elmegyek. Ahogy te, én is elmegyek.

Harper érezte, hogy arcbőre tűzforró lesz, biztos volt benne, hogy pont olyan lángvörös, mint a haja.

– Nem veszem meg a házat! – folytatta kiabálva. Vulkánként törtek fel belőle az elfojtott indulatok. – Sea Breeze-t idegeneknek fogják eladni. Most boldog vagy? – Azzal sarkon fordult, és kirohant a konyhából. Szó nélkül elment a nagyanyja mellett, aki hamuszürke arccal, egyik kezével az ajtófélfán támaszkodva állt a konyhaajtóban.

Harper bevágta maga mögött a bejárati ajtót, amikor kiment a házból. A lába hangosan dübörgött a falépcsőn, ahogy lerobogott rajta. Keresztülvágtatott a feljárón az utca felé. Miért gondolták mindig azt róla, hogy ő a szerencsés? A pénze miatt? Hát a testvérei még mindig nem értették, hogy pont úgy sodródik ő is, pont olyan sebezhető, mint ők? A fájdalom szinte lyukat égetett a szívébe, könnyek folytak az arcán, levegő után kapkodott, ahogy rohant, egyre gyorsabban, minél távolabb hajtotta az indulat Sea Breeze-től. De mindegy volt, milyen gyorsan és milyen messzire ment, tudta, hogy ettől nem múlik el a fájdalom, a megbánás és a félelem, ami a lelkét mardosta.

Nagyi a konyhaajtóban állt, Carson és Dora döbbent arcára meredt. A lányok csendben, bűnbánó tekintettel néztek egymásra. Igaz, nagyi nem volt tanúja a teljes beszélgetésnek, de épp eleget hallott. Carson szemébe nézett, majd megszólalt: – Szégyelld magad! – Ezzel lassan megfordult, és kiment a konyhából.

16. fejezet

Harper ökölbe szorított kézzel, teljes erejéből futott a parton. Apály volt, így a sarka mély gödröcskéket hagyott a homokban. Addig futott, amíg már nem bírta tovább. Majdnem elérte Breach Inletet. Lihegve feljebb mászott a dűnékre, és lábát maga elé nyújtva leült a meleg homokba.

Nagyon gyorsan futott, megpróbált elmenekülni a fájdalom elől, amit Carson gúnyos szavai okoztak. Cinikus volt, gonosz, teljesen igazságtalan, és nagyon megbántotta az amúgy is érzékeny Harpert. De a futás segített, hogy elvegye a fájdalom élét. Ahogy ott ült a meleg homokban, kifulladva, mérgét kiadva, lehiggadt annyira, hogy megértse, a nővére szavait nem más tüzelte, mint a fájdalom, az irigység és a félelem. Ezeket az érzéseket pedig ő maga is nagyon jól ismerte.

Belemarkolt a meleg homokba, és azon gondolkodott, hogy jobban a szívére vette-e a hallottakat csak azért, mert Carson mondta. A nővére általában mindig lelkes volt, őszinte és gondoskodó. Harper az első találkozásuk óta mindig is csodálta, felnézett rá. Felidézte azt a pillanatot, amikor először pillantotta meg. Harper akkor érkezett Sea Breeze-be. Hatéves volt. Olyan volt, mint egy játék baba. Kicsi és törékeny. Szépen fel volt öltöztetve egy kis hímzett ruhácskába, lábán csipkés szárú bokazokni, és egy hatalmas masnit tűztek vörösesszőke hajába. Ezzel szemben Carsonon egy fürdőruha volt, amire rászáradt a homok, meg egy levágott szárú farmer, és még cipőt sem viselt. A bőre csodálatosan barna volt, vad, sötét haja a sós víztől csomókban összetapadva száradt meg, és a szélrózsa minden irányába meredezett.

Harper abban a pillanatban megszerette Carsont. Vadnak tűnt, és magabiztosnak, pont olyannak, amilyen ő akart lenni. Olyan volt, amilyennek Harper a hősnőit képzelte. Védelmezően megfogta a kezét, és bevezette a könyvtárszobába, ahol nagyi kialakította a kislány hálószobáját. Harper akkor mosolyodott el először, amikor belépett a szobába, és meglátta a könyveket.

Barátságuk lassan fejlődött azon a nyáron. Visszatekintve Harper úgy érezte, hogy a gondviselés rendezte úgy, hogy pont azon a nyáron érkezzen Sea Breeze-be, amikor Dora kezdte elengedni Carson kezét. A legidősebb nővér kezdett kinőni a gyerekkorból, a játékokból, a mesékből, és örömmel vetette bele magát a tinédzserkor viszontagságaiba. Harper épp jókor érkezett, hogy betöltse az űrt, amit Dora hagyott.

Valójában Harper, mivel annyi kalandregényt olvasott, sokkal jobb volt a szerepjátékokban, mint Dora. Milyen sokat játszottak Carsonnal! Tom Sawyerral és Huck Finn-nel együtt hajóztak le a folyón Indián Joe nyomai után kutatva. A Kincses sziget és nagyi jeles őseiről meg az Úriember kalózról szóló történetei miatt minden egyes évben elindultak felkutatni az elrejtett kincset. Az Örök kaland meggyőzte őket arról, hogy megtalálhatják az örök élet forrását. A legnagyobb kaland azonban a Pán Péter volt a szigeten élő kislányoknak, akik szerették a kalózókat, a sellőket és a tündéreket.

Harper megértette, hogy Carson segítségével mindig kivirágzott Sea Breeze-ben. Minden egyes nyáron úgy érkezett, mint egy szégyenlős kisiskolás, akit kirándulásra hoztak. Néhány nap elég volt a szigeten, és a félénk, engedelmes kislány helyett egy okos, kíváncsi, kalandvágyó lánnyá vált, aki mindig is benne lakozott. Elválaszthatatlanok voltak Carsonnal. Szívük a tenger hullámzására dobogott.

Azután megtörtént az elkerülhetetlen. Carson is idősebb lett, és már nem érdekelték a gyerekkori játékaik. Az utolsó nyáron, amit együtt töltöttek, leginkább a parton süttették magukat. A tizenhat éves Carson megőrült a szörfözésért, a tizenegy éves Harper pedig követte mindenhova, és a napernyő alatt ülve olvasott. A következő évben nagyi leveléből megtudta, hogy Carson úgy döntött, a nyáron Los Angelesben marad, és munkát keres magának, így nem jön Sea Breeze-be. Igaz, Harpert szeretettel várta nagyi, a kislány azonban nem akarta egyedül tölteni a nyarat. Az anyja épp akkor vett egy házat Hamptonsban, és Harper inkább ott nyaralt. Így értek véget a gyerekkori nyarak.

Carson évekkel később, Dora esküvőjén látta újra Harpert. A két lány felnyögött, amikor rájöttek, hogy fel kell venniük a rózsaszín, habos-babos ruhát, de kötelességtudóan tették a dolgukat mind a ketten. Egy évvel később találkoztak újra, sokkal szomorúbb körülmények között. Carson túlságosan zaklatott volt az apjuk temetésén ahhoz, hogy bármit is megosszon a testvéreivel. Nem sokkal később Edward nagypapa temetésére gyűltek össze újra. Az egykor oly vidám Sea Breeze-re szomorúság telepedett.

Akkor voltak együtt utoljára Sea Breeze-ben, amíg idén nyáron újra nem találkoztak. És ez a nyár bebizonyította, hogy az idő és a távolság nem tudja elszakítani a köteléket, ami kialakult közöttük. Igaz, Harper gyakran dühbe gurult a testvérei miatt, megkérdőjelezte a döntéseiket, és néha magukra hagyta őket, de a lányok mindig vele voltak. Egy hús, egy vér voltak, a családja.

És most eljött az ideje annak, hogy támogassák egymást. Harper felállt, és leverte a nedves lábáról a homokot. Lassan kinyújtózott, miközben a nyugodt óceánt nézte, a partot nyaldosó csendes hullámokat, ahogy egyik jött a másik után. Megértette, hogy nem maradt sok idejük hátra Sea Breeze-ben most, hogy árajánlatot kaptak a házra. Nem akarta az utolsó itt töltött napjaikat veszekedéssel tölteni. Elszaladt velük a ló. Csúnyán beszéltek egymással, indulatosan. Egyetlen percet sem akart haragra vesztegetni.

Tudta, mit kell tennie. Visszafordult Sea Breeze felé, és futni kezdett.

Carson a mólón ült, lábát a vízbe lógatta, és mozdulatlanul nézte a gyorsan kavargó, sodró vizet. Úgy érezte magát, mint egy darab uszadék fa, ami céltalanul, értéktelenül sodródik az árban. A bal kezében egy kis barna papírzacskót tartott. Benne egy kis üveg tequila, amit még a nyár elején rejtett el, amikor testvérei és nagyi is megfogadták, hogy nem isznak alkoholt, és minden italt kitiltottak Sea Breeze-ből.

Nagyi éles szavai visszhangzottak a fejében: Szégyelld magad! Mélyen érintették ezek a szavak, mert tudta, hogy megérdemelte őket. Nagyon szégyellte magát. A szíve mélyén tudta, hogy Harper önzetlenségből szeretné megvenni Sea Breeze-t, és az ajánlata mögött nincs hátsó szándék. A húga csodálatosan nagylelkű volt, sokkal inkább, mint bárki, akivel valaha is találkozott. És nem azért, mert volt pénze. Carson rengeteg embert ismert, akiknél hegyekben állt a pénz, de foggal-körömmel ragaszkodtak hozzá, és gyanakvással tekintettek mindenkire, nehogy kihasználják őket, vagy elvegyék a pénzüket. Nem voltak jó emberek. Harper viszont azon kevesek közé tartozott, akiken nem látszott, hogy gazdag, előkelő családból származnak. Egyedül azért gyanakodott az emberekre, hogy esetleg csak a pénze miatt közelednek hozzá.

Carson a kezébe temette az arcát. Nagyon szégyellte magát, mert tudta, hogy ez Harper legérzékenyebb pontja, és ő éppen ezen a ponton találta el.

Nagyon meg tudta bántani az embereket. Miután Blake ott hagyta őt a kávézóban, pár órán keresztül egyedül rótta az utakat, és hagyta, hogy magával ragadja a depresszió. Blake búcsúszavai visszhangzottak az agyában. Én is elvesztettem a kisbabámat. Carson szorosan behunyta a szemét.

Miért érezte mindig, hogy minden az ő hibája? – gondolkodott. Miért nem látta be Blake, hogy még nem áll készen arra, hogy olyan közel engedje magához őt, se bárki mást? Egész életében magára vigyázott, vagy az apjára. Bízott az ösztöneiben.

De mi van, ha becsapja magát? – gondolta komoran. Mi van, ha egyáltalán nem jók az ösztönei? Eddig hova jutott velük? Teljes csőd lett minden, amibe valaha is belefogott. Állás, sport, kapcsolatok… Még Palack is. Az egyetlen élőlény, akivel valaha is sikerült mély kapcsolatot kialakítania, akit szeretett, akiben megbízott. És mi történt vele? Mindezt azért, mert a delfin elkövette azt a hibát, hogy megszerette őt. Mi a baj velem? – gyötörte magát. A többi embernek felfelé ívelt a karrierje, megházasodtak, és gyerekeket neveltek. A testvérei… különösen a testvérei. Dora szerelmes lett, felfedezte a képességeit, és elköltözik nagyitól egy házba. Harper és Taylor új jövőt épít magának. Ő megint egyedül maradt. Olyan jó volt, amikor dolgozott, és elutazhatott valami egzotikus forgatási helyszínre. Ha nem is tartozott senkihez, legalább volt karrierje. Valami, ami csak az övé volt.

De mi a helyzet most? Carson fintorgott, és a kezébe temette az arcát. Semmi. Blake sokkal jobbat érdemelt. Most nem lehet senkivel. Egyedül akart lenni, hogy gondolkozzon, és hogy igyon.

Isten segítse meg. Az alkohol utáni vágya olyan erős volt, hogy egész testében fájdalmat érzett, és égette a torkát. Elfordította a fejét, a tequilásüvegre nézett a barna papírzacskóban, és arra gondolt, mit jelentett számára az alkohol – felejtést, zsibbadtságot, védelmet.

Cuppantott. Szinte a szájában érezte a tequila ízét. Nem vagyok alkoholista! – sikoltotta az agya. Hónapok óta nem ivott egy kortyot sem. Az eredeti fogadás szerint, amit a testvéreivel kötött, az alkoholmentesség egy hétre szólt. Azóta bebizonyította, hogy nem alkoholista. Vagy mégsem? Mitől fél ennyire? Csak ki kellett volna nyitni a zacskót, kivenni az üveget, lecsavarni a kupakját, és inni egy kortyot. Egyetlen kortyot, hogy bebizonyítsa, abba tudja hagyni az ivást. Még ebben az elgyengült állapotban is tudta, hogy a függők gondolkodnak így.

A keskeny mólón dübörgő lábak hallatán elvette az arcától a kezét. Letörölte a könnyeit, és a válla felett átnézve látta, amint Harper végigfut a mólón, egyenesen felé tartva. Homlokán gyöngyözött a veríték.

Carson érezte, ahogy elönti a testvére iránti szeretet. Felállt, majd felfutott a mólón, hogy elébe menjen. Ahogy találkoztak, szorosan átölelték egymást. Carson érezte, hogy Harper csupa víz, orrát megcsapta a verejték szaga.

– Úgy szégyellem magam – sírta el magát a húga karjai között. – Olyan nagyon sajnálom.

– Ne, ne, semmi baj. Túlreagáltam – mondta Harper, és ő is elsírta magát.

– Nem gondoltam komolyan, amiket mondtam. Aljas dolog volt tőlem. Nagyon csúnyán viselkedtem.

– Hát igen – mondta Harper, és csuklott egyet.

Carson elnevette magát, és elhúzódott a testvérétől annyira, hogy a szemébe nézhessen.

– Azért nem kell egyetértened velem.

– Csak úgy mondtam… – felelte Harper. Ahogy jobban megnézte a testvérét, feltűnt neki, hogy milyen vörös a szeme.

– Csupa izzadság vagy.

– Tudom. Futottam.

– Gyere, üljünk le a móló végén, és lógassuk a lábunkat a vízbe. Jól lehűt majd.

Carson előrement a móló végéhez, a kedvenc helyükhöz, ahol beszélgetni szoktak. Diszkréten félretolta a barna papírzacskót a tequilásüveggel. A móló végén ülve belelógatták a lábukat a hűs vízbe, ahogy mindig is tették, amikor kijöttek ide. Harper hátradőlt, a könyökére támaszkodott, és élvezte, ahogy a hűs szellő végigsimítja bőrét.

– Tényleg nagyon sajnálom – ismételte magát a nővére. – Egy barom voltam. Csak… csak szenvedek. Elveszettnek érzem magam, és egyszerűen nem tudom összeszedni magam. Tudom, hogy könnyen elvesztem a türelmem, és elég gonosz tudok lenni, amikor depressziós vagyok. Sajnálom, hogy rajtad töltöttem ki a dühömet. Nem ezt érdemelted tőlem. Te csak segíteni akartál.

Harper előrehajolt, és a vízbe lógatta a kezét.

– Téged mindig zavart, hogy a családom gazdag.

– Te is tudod, hogy az egész csak az én saját bizonytalanságomról szól, arról, hogy nekem nincs egy fillérem sem.

Harper kihúzta a kezét a vízből, és a blúzába törölte.

– Hát, most már nekem sincs. Úgyhogy nem felejtenéd el ezt a témát?

– Tényleg nincs pénzed?

– Ha itt maradok, akkor anyám leállíttat minden járadékfizetést a letétemből.

– És ezt megteheti?

– Ő a letét kezelője.

Carson döbbenten nézett rá.

– Mekkora összegről beszélünk?

– Elég nagyról ahhoz, hogy eddig nem kellett aggódnom a költségeim miatt – vonta meg a vállát Harper.

A nővére nagyot sóhajtott.

– Jó lehet neked.

– Carson…

– Ne haragudj, de az én szemszögemből nézve ez nagyon jól hangzik!

– A letétben lévő összes pénzemet odaadnám azért, hogy megvegyem Sea Breeze-t. Engem nem érdekel a pénz.

A nővére felhorkant.

– Csak azok az emberek tudnak ilyet mondani, akiknek rengeteg van belőle.

– Mondhatok valamit anélkül, hogy mérges lennél rám?

Carson óvatosan rápillantott.

– Mondd!

– Keress már magadnak valami munkát! Folyamatosan azon siránkozol, hogy le vagy égve. Akkor menj, és keress pénzt!

– Már próbáltam! – kiáltotta Carson. – Senki sem akar felvenni.

– Lehet, hogy itt a környéken nem is. Te fotós vagy, filmeken és a tévének is dolgoztál. A legjobbak között vagy a szakmában. Nem fogsz megfelelő állást találni itt a környéken. Menj vissza Los Angelesbe, és kezdd el járni az irodákat! Csak kapsz valami feladatot.

– Nem hiszem – ingatta a fejét Carson.

– De miért nem? – kérdezte Harper elkeseredetten.

Carson a lábát bámulva a vizet rugdalta maga előtt.

– Azt hiszem, minden hidat felégettem magam mögött. Figyelmetlen voltam, és gondatlanul végeztem a munkámat.

– Ez akkor történt, amikor ittál? – kérdezte Harper csendesen.

Carson felnyögött, és dühösen rugdalta a vizet maga előtt.

– Igen. Egyetlen törvénye van a szakmának. A saját szabadidődben úgy rúgsz be, ahogy akarsz, de a felvétel alatt nem. Nagyon elszúrtam a dolgaimat. Azután összejöttem a rendezővel. Istenem, amit lehet, azt elrontottam. Híre ment a szakmában, és most senki sem akar foglalkoztatni.

Harper a testvére elfordított arcát nézte. Carson levertnek tűnt. Nyakánál összefogott sötét haját szétborzolta a szél.

– Carson, nagyon régóta nem ittál egy kortyot sem. Már három hónapja. – A lány bólintott, de továbbra is a vízben csapkodó lábát nézte. – Akkor – folytatta Harper – most miért kezdted újra?

Carson a döbbenettől tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Nem most jöttem le a falvédőről – jelentette ki Harper. A Carson mellett lévő üvegre mutatott. – Azt gondoltad, hogy nem fogom látni azt a barna zacskót az üveggel? Lebuktál.

Carson nagyot nyelt, fájdalom tükröződött az arcán.

– Nem ittam egy kortyot sem – mondta.

Harper hitetlenkedve nézett rá.

– Tényleg nem. De nagyon közel voltam hozzá – magyarázkodott Carson, és hangosan sóhajtott. – Annyira vágytam rá.

– De nem fog segíteni, és ezt te is tudod. Ha azt most megiszod, csak rosszabbul érzed magad tőle.

– Nem hiszem, hogy ennél rosszabbul érezhetném magam. Jobban lennék tőle. Legalább eltompítana.

Harper hallotta a testvére hangján, hogy depressziós.

– Carson, hogyan tudnék segíteni?

– Sehogyan. Ezen nem lehet segíteni – válaszolta Carson. Tekintete a távolba révedt.

– És mi a helyzet Blake-kel?

– Szakítottam vele.

– Már megint? – kiáltott Harper összeszorult szívvel. – De hát szereted!

– Tudom – mondta Carson. Nyomorultul érezte magát.

– De hát miért?

– Mert úgy össze vagyok zavarodva – bökte ki végül Carson. – Elvesztettem a babát. Nincs munkám, a karrieremnek lőttek. Nemsokára Sea Breeze is elkel. Minden, amit szeretek, odalesz.

– Szerintem pont most kellene a legjobban ragaszkodnod Blake-hez.

Carson felhúzta a lábát a vízből, és karjával átkulcsolta a térdét.

– Totál káosz vagyok. Sokkal jobban jár nélkülem.

– De…

– Az a totem dolog. Emlékszel még rá? A cápára?

– Én azért nem hoznám meg a döntéseimet egy álom alapján.

– De nekem azt kell tennem. A könyv szerint. És az ösztöneim szerint is. Tudod – fordult Carson Harper felé összehúzott szemmel –, olyan ez az egész, mintha a régi énem eltűnt volna. – Az előttük elterülő víztükör felé intett. – A bátorságomat, a magabiztosságomat és a szívemet is magával vitte – tette hozzá megtört hangon.

Harper közelebb hajolt a testvéréhez, és vigasztalóan a vállára tette a kezét, hogy ezzel a kis gesztussal is megmutassa neki, nincsen egyedül.

– Újra meg kell találnom a régi énemet – mondta Carson remegő hangon. Szipogott, és megrázta a kezét maga előtt, ahogy Nate szokta, amikor ideges volt. – És – folytatta már nyugodtabban – ezt egyedül kell végigcsinálnom. Senki sem tud segíteni. Érted, mit akarok mondani?

Harper arra gondolt, hogy ő ugyanezt tette ezen a nyáron Sea Breeze-ben. Elszigetelte magát, teret és időt hagyott magának, hogy rátaláljon az erősségeire és arra, amit szeret. Azaz, adott magának időt arra, hogy megtalálja önmagát.

– Értem – felelte őszintén. – Pontosan tudom, mire gondolsz. – Nagy levegőt vett. Nem tervezte, hogy Tayloron kívül mással is megosztja a titkát, de most megértette, miért mondta a fiú, hogy az írás ajándék is lehet. – Ezen a nyáron én is azt tettem, amiről beszélsz. És… – Harper megnedvesítette a szája szélét – elkezdtem írni.

A nővére megtörölte a szemét, és felé fordult.

– Írni kezdtél? – Carson gyanakvóan összehúzta a szemét. – Mit kezdtél el írni?

– Egy könyvet.

Carson szeme elkerekedett.

– Tudtam! – A testvére felé bökött. – Mindig pötyögtél valamit azon a gépen. Fogadtunk Dorával, hogy könyvet írsz. Én azt mondtam, hogy rólunk fog szólni. Dora arra tippelt, hogy valami történelmi könyv lesz az Úriember kalózról. Szóval melyikünknek volt igaza?

Harper arcára ördögi vigyor ült ki.

– Te nyertél.

– Basszus – kapkodott levegő után Carson.

– De nem mondhatod el senkinek. Megígéred?

– Megígérem. De miért ne mondhatnék róla senkinek semmit? Büszke lehetsz magadra.

– Hallottad, mi történt apuval. Nem vagyok még kész arra, hogy bárkinek is elmondjam. Legkevésbé az anyámnak. – Harper elhallgatott. – De neked megmutatom.

Carson ledermedt.

– Nekem? De miért nekem?

– Te vagy a hősnőm. Még mindig nem érted? Carson, mindig te voltál a hősnő a történeteimben.

Carson elhúzta a száját, majd odahajolt a húgához, és esetlenül megölelte.

– Gyere! – bontakozott ki Harper az ölelésből, majd felhúzta a nővérét a mólóról. – Menjünk be érte! Ja – torpant meg, és a mólóra mutatott –, hozd csak magaddal azt a barna zacskót!

Harper szobájában Carson elterült az ágyon, és a lábával izgatottan a levegőben kalimpált.

– Olyan, mintha karácsony lenne, és én kaptam volna a legjobb ajándékot.

Harper a fejét csóválta, amíg az asztalához ment.

– Majd meglátjuk, hogy érzed magad, miután elolvastad – válaszolta, és kinyitotta a legalsó fiókot, majd elővette belőle a hatalmas kéziratot. A lapok már szamárfülesek voltak, de Harper úgy tette a papírköteget Carson elé, mintha egy aranytömb lenne. Tulajdonképpen az is volt, felfoghatatlan értékű kincs Harper számára. Lelkének egy része is ott van a könyv lapjain. A legmélyebb, legsötétebb titkait is leírta benne. És most valakinek odaadta ezt a mindent leleplező írást.

A nővére felült az ágyon, arcán aggodalom tükröződött, ahogy Harper egyre közeledett a kézirattal.

– Először is, csereüzletet kell kötnünk. Az üveget kérem a regényért cserébe.

– Rendben. – Carson lenyúlt az ágy mellé, hogy felvegye az üveget, és átadta a testvérének. – Dobd csak ki nyugodtan.

– Ki is fogom.

Carson várakozóan nézett rá. Harpernek megizzadt a tenyere.

– Nem mutathatod meg senkinek. Megígéred?

– Már megígértem.

– Mondd ki!

– Megígérem – jelentette ki Carson ünnepélyesen.

Harper nagy levegőt vett, majd kinyújtotta a kezét, amiben a kézirat volt, és átadta a könyvét. Carson mintha kitépte volna a könyvet az ujjai közül. A rövidnadrágjába törölte a tenyerét, majd lesimította az első oldalt, és megnézte. Csodálattal a szemében nézett a húgára.

– Az lett a címe… – kezdte Carson, de Harper az ajkára tette az ujját.

– Azt ígérted, nem mondod el senkinek!

Már késő volt. Éjfél is elmúlt. Carson kiosont a házból a garázsba. A keze remegett az izgalomtól, miközben beindította a Cadillac nagy motorját. Megijedt attól, amire készült, de tudta, hogy meg kell tennie.

A könyv a megvilágosodást jelentette számára. Igaz, hogy regény volt, és a szereplők kitalált nevet kaptak, de Harper alig leplezte, kik ők valójában. Aki ismerte a családot, meg tudta állapítani, hogy melyik szereplőt melyik nővér után mintázták.

Carson szorosan fogta a kormányt, miközben könnyek öntötték el a szemét. Harper tényleg ilyennek látja? – merengett. Callie a könyvben erős volt, és nem ismert félelmet. Imádta a tengert, a családját és különösen egy elbűvölő delfint. Ez a nő minden szempontból tökéletes hősnő. Ez tényleg én lennék? Még mindig sírok, gondolta bosszúsan, miközben letörölte a könnyeket az arcáról. Milyen hősnő tölti sírással az estét? De mintha a feltörő könnyei elmosták volna a kétségeket, amelyek gyötörték. Ma este majdnem beleesett a kétségbeesés és az önpusztítás csapdájába. Harper – és a könyve – segített neki lelkileg eltávolodni ettől a csapdától, de senki más nem tudta megmenteni őt, csak saját maga. A saját történetében kell hősnek lennie.

Nagy levegőt vett, hogy kicsit megnyugodjon, majd sebességet váltott. Kitolatott a garázsból, és határozottan indult észak felé a Middle Streeten. Pár perccel később leparkolt a Dunleavy’s előtt. Még mindig zsúfolt volt a parkoló, de talált egy helyet közel a bejárathoz. Az utcára kihallatszó nevetés harsányabb volt, a késő esti vendégek egy része rendesen felönthetett a garatra. Carson elérte az utcasarkot, ahol a sötétzöld bár állt, és a kerti asztalok mellett elhaladva bekukucskált az ablakon. Már majdnem zártak, de még volt bent néhány ember, a legtöbbjük húsz és harminc közötti fiatal. A késő esti vendégek.

Nagy levegőt vett, majd kinyitotta az ajtót. Orrát azonnal betöltötte a frissen pattogatott kukorica illata, és eszébe jutott az az idő, amikor ez még az ő feladata volt. A közkedvelt ivó ajtajában állva körbenézett a teremben. Régi sörösdobozok és az ország minden területéről származó rendszámtáblák borították a falakat, köztük a helyi sportcsapatok fényképei, illetve néhány híres vendég dedikált képe. Csendes zaj töltötte be a bárt. A pult fölé függesztett tévében baseballmeccset közvetítettek. Korábbi munkatársa, Ashley mosolyogva közeledett felé, kezében egy tálca mosogatásra váró pohárral, amit épp a konyhába vitt.

– Szia, kislány. Nagyon régen nem láttalak!

– Átvetted az esti műszakot?

Ashley megrázta szőke fürtjeit. Fáradtnak tűnt a hosszú műszak végén.

– Nem, csak besegítek. Azért jó volt látni – mosolygott Ashley fáradtan, és tálcájával együtt a konyha felé sietett. Carson tekintete a bárpultot kutatta, a bár ékkövét, ami teljes egészében elfoglalta a hátsó falat. A pult mögött, a megszokott helyén, a pultos állt, és poharakat törölgetett.

Carson egyenesen a pulthoz ment, belekapaszkodott a politúrozott fába, és előrehajolt. Egyenesen Billre nézett.

Ő volt a bár tulajdonosa, vezetője és a főnöke is, amikor még Carson itt dolgozott pincérnőként. Nagyi régi barátja volt, ezért kapta meg olyan könnyen az állást. Igaz, Bill kirúgta, miután ellopott egy üveg italt.

Bill nagydarab ember volt, hosszúkás, petyhüdt arccal, amiről lerítt, hogy már sok mindent látott, és nem szerette, ha nem veszik komolyan. Már akkor észrevette Carsont, amikor a lány belépett az ajtón. Szokása volt, hogy azonnal végigmért mindenkit, aki belépett. Tekintete követte a lányt, amint átsétált a termen, és próbálta kifürkészni az arcát, amikor megállt a pult előtt.

– Carson – bólintott Bill köszönésképpen. Letette a poharat, amit éppen törölgetett, és a törlőruhát, majd odament hozzá, és egymással szemben álltak meg a pult két oldalán. – Tudok valamiben segíteni?

A lány összeszedte minden bátorságát.

– Emlékszel még, amikor azt mondtad nekem, hogy lennél a szponzorom az anonim alkoholistáknál?

A férfi arca megváltozott.

– Emlékszem.

– Akkor szeretnélek megkérni rá.

17. fejezet

Másnap a tizenhetes főúton haladva Harper nem látta a kisboltokat, a kerítések és kapuk mögött megbúvó lakóparkokat, amelyek mellett elautózott, de még csak a Francis Marion Nemzeti Park hatalmas fenyvesét sem. Ahogy észak felé autózott McClellanville felé, agya sebesen járt, elborította az érzelmek és gondolatok sűrű forgataga. Otthagyta Carsont egyedül a szobájában. Nem tudott ott maradni, miközben a nővére a könyvét olvasta. Túlságosan személyes volt.

Erősen szorította a kormányt, és újra a Carsonnak adott tanácsára gondolt: Pont most kellene a legjobban ragaszkodnod Blake-hez. Itt volt az ideje, hogy megfogadja a saját tanácsát.

Piros lámpát kapott, és könnyedén sebességet váltva lelassította a Jeepet. Emlékezett még rá, hogy mennyire meg volt rémülve, amikor megvette az autót, és rájött, hogy kéziváltó van benne. Azonnal pánikba esett. Miért is nem hitte el magáról, hogy meg tudja csinálni? Ahogy feltette magának a kérdést, már meg is kapta rá a választ. Félt. Félt attól, hogy elbukik. Félt attól, hogy nem tökéletes. Minden problémájának a gyökere a félelme volt. A félelmei.

A lámpa zöldre váltott, és Harper megint elindult. Keresztülhajtott a hatalmas Francis Marion Nemzeti Parkon.

Ahogy fogytak a kilométerek az autó duruzsoló kerekei alatt, a dühe egyre forrt. Milyen beteg az az anya, aki azzal fenyegeti meg a gyerekét, hogy kitagadja az örökségéből? – morfondírozott. Nagyi soha nem csinált ilyet Parkerrel, még a fia legrosszabb időszakaiban sem. Nem feltétlen szeretetet kellene minden anyának éreznie a gyereke iránt? Tényleg létezik feltétlen szeretet, vagy ez is csak egy mese?

Rengeteg könyvet olvasott a családi dinamikáról. Meg se tudná számolni, hány könyvet olvasott el az anya-lánya kapcsolatról. Több ilyen könyvben ódákat zengtek az édesanyák feltétlen szeretetéről. A szeretetről, ami nem ismer határokat. Soha nem fogja elfelejteni, amit Erich Fromm írt: az anyai szeretetet nem kell megszerezni, nem kell kiérdemelni.

– Persze – morogta keserűen. Soha nem érezte még az anyai szeretet tiszta, békés biztonságát.

Nem is volt olyan nehéz megszakítani minden kapcsolatot az anyjával, mint azt korábban gondolta. Mindig úgy képzelte, hogy egyszer majd leválik róla, de most arra is rádöbbent, hogy ez is csak egy mese volt, amivel áltatta magát. Túl sokáig, túl könnyen elfogadta a pénzt, amit kapott tőle, és cserébe az anyja egy aranykalitkába zárta. Az anyjának igaza volt: olyan, mint egy gyerek.

Végre elérte a villogó lámpát, ami a Pinckney Streetet jelölte. Miután gyorsan rákeresett a Google-ön, megtalálta Taylor címét, és beleírta a telefonja GPS-ébe. Egyébként nem tudta volna, hol kell bekanyarodnia. Felkapcsolta az irányjelzőt, és lefordult a főútról. Emlékezett a hosszú, fakoronák által alagútszerűen borított útra a tenger felé, és McClellanville felé indult.

Atautózott a néhány háztömbből álló városkán, majd ráfordult az Oak Streetre, és leparkolt az autófeljárónál, ami mellett egy csoportban magasra nőtt, hosszú ágú bokrok álltak. Megnézte a címet. Jó helyen járt. A kövezetlen felhajtót hatalmas, mohával borított törzsű tölgyfák szegélyezték. A fák lombja mögül egy bájos, szerény, fehér házikó kandikált ki, fekete zsalugáterekkel és élénk, meggypiros, lejtős bádogtetővel. Harper úgy érezte, mintha egy klasszikus déli festményben találta volna magát. Két manzárdablak állt őrt a tető két oldalán, a házat, mint két ölelő kar, tágas veranda fogta közre. A ház mögött a Jeremy folyó vize csillogott a ragyogó napfényben.

Harper befordult a felhajtóra, és meglátta Thort a verandán. A kutya azonnal felemelte a fejét. Harper leállította a motort. Teljesen tudatában volt, hogy a hatalmas kutya minden mozdulatát figyeli. Amikor kilépett az autóból, Thor azonnal mélyen vakkantott egyet, majd leügetett a veranda lépcsőin, keresztül a pázsiton, közben sötét szemével folyamatosan a lányt figyelte.

– Szia, Thor – mondta Harper, és a kutya elé tartotta a kezét, hogy az megszagolhassa.

Thor megszimatolta a kezét, majd a fejével finoman meglökte a lány lábát, hogy az simogassa meg jobban. Halkan nyüszített, majd izgatott ugatásba kezdett, és a farkát is csóválta a simogatásra. Harper felkacagott, örült a meleg fogadtatásnak.

– Thor, vissza! – kiáltotta Taylor a verandáról. A kutya azonnal reagált a parancsszóra, és elhátrált a lánytól.

Taylor áthajolt a veranda korlátja felett, és vidáman mosolygott a lányra, amikor meglátta. Azonnal lerohant a lépcsőn, futva szelte át a távolságot kettejük között. Harper az arckifejezéséből megtudott mindent, amit tudnia kellett. Karját kitárva ő is futni kezdett a férfi felé. Futott, egyenesen a karjába. Taylor átölelte, majd felemelte őt, és megforgatta a levegőben. Amikor a lány lába újra földet ért, a fiú arcával Harper arcához közelített, forró leheletük egyesült, ajkuk összeért.

– Végre itt vagy! – mondta Taylor, kezével a lány hajába túrt, és újra lehajolt, hogy megcsókolja. Végigcsókolta az arcát, a haját, a szemét, finoman megharapdálta a fülét, mire végre elért az ajkához. Harper törte meg a csókjukat, és csillogó szemmel nézett fel rá.

– Itthon vagyok.

Harper ismét a Miss Jenny fedélzetén volt. Az elmúlt órát Taylorral a fedélközben töltötték; a nagy kabinban lassan, egymást felfedezve szeretkeztek. Miközben az óceán hullámai csendesen ringatták a hajót, Harper érezte a férfi szeretetét, és teljes biztonságban érezte magát az erős karokban. Taylor suttogva ismételgette a nevét, újra és újra, úgy hangzott, mint egy fohász, Harper sóhajokkal válaszolt rá. Azt szerette volna, ha soha nem ér véget ez a pillanat.

Utána Taylor szorosan magához ölelte. Harper arca finom bőrén érezte a férfi borostáját, fülében érezte forró leheletét.

– Miről akartál mesélni nekem? – kérdezte Taylor. A lánynak összeszorult a szíve. Nem akarta, hogy megtörjön ez a csábító, békés hangulat, amit a Miss Jenny fedélzetén átéltek. Taylor megérezte a lány gyors hangulatváltozását, és a keskeny ágyon fölé kerekedett, hogy a szemébe nézhessen. Tekintetével az arcát kutatta. – Minden rendben? – kérdezte aggodalmasan.

– Nem igazán – felelte Harper.

– Mi történt? – kérdezte Taylor. Eltűnt a varázs, a férfi most már feszülten figyelte a lány minden szavát.

– Annyi mindent kell elmondanom neked, hogy azt sem tudom, hol kezdjem.

– Apukám mindig azt mondta, hogy kezdd az elején.

Harper halkan elnevette magát.

– Akkor talán ott kellene kezdenem, amikor eldöntöttem, hogy megveszem Sea Breeze-t – kezdett bele Harper. És mindent elmesélt. Elmondta az egész történetet. A szavak kitörtek belőle, áttörtek egy gátat, semmi sem állíthatta meg őket. Mindent elmondott, egyetlen részletet sem hagyott ki attól a pillanattól, hogy Devlin megjelent Sea Breeze-ben az ajánlattal. Elmesélte, hogyan csatlakozott a testvéreihez a mólón, a döntését, hogy megveszi a házat, a nagyanyja végtelen örömét, és az anyjával folytatott, maró gúnytól csöpögő beszélgetést, aminek az lett a vége, hogy az anyja megfenyegette őt, hogy elveszíti az örökségét, ha nem engedelmeskedik neki.

Taylor a hátára fordult, és a feje mögött összekulcsolta a kezét.

– Szóval, ha jól értem, már nem vagy gazdag örökösnő.

– Sajnálatos módon már nem vagyok az. Szegény vagyok.

– Hát akkor, kölyök – mondta a férfi, és játékosan meglegyintette a lány fenekét –, örülök, hogy ismerhettelek.

Harper hozzávágott egy párnát. Taylor a kezét felemelve kivédte a párnát, majd megfordult, lefogta a lányt, és visszanyomta az ágyra. Hangos nevetésben törtek ki. A férfi határozottan megcsókolta a lány ajkát, majd visszafeküdve az ágyra, magához húzta, hogy hozzábújhasson. Amikor kényelmesen elhelyezkedtek, Taylor a kezébe vette a lány kezét, és az ujjaival játszadozott.

– Nagyon örülök, hogy hozzám jöttél. Azt szeretném, ha mindig azt éreznéd, hogy hozzám fordulhatsz a problémáiddal.

– Így lesz. Mindig.

Taylor mosolygott.

– Tényleg azt mondtad anyádnak, hogy itt maradsz, és Charlestonban fogsz munkát keresni?

– Igen – válaszolta Harper. Érezte, ahogy a férfi mellkasa emelkedik és süllyed.

– Az jó – mondta Taylor.

– De realistának kell maradnunk. Nem vicceltem, amikor azt mondtam, hogy szegény vagyok. Egész nyáron meggondolatlanul költekeztem, így most elég kevés pénz maradt a bankszámlámon.

– Figyelj, ha az a pénz a gond, amit nekem fizettél, inkább visszaadom.

– Nem fogadsz el pénzt bajba jutott hölgyektől?

– Nem, asszonyom.

Harper megsimogatta a férfi arcát.

– Ó, én hősöm! – incselkedett.

– De én nem viccelek. Nem kell a pénzed. Soha nem is lesz szükségem rá.

– Megleszek – mondta Harper. Megsimogatta a férfi mellkasát. – Csak korábban mindig a letétem járadékaira hagyatkoztam. Mindig természetesnek vettem, hogy nem kell aggódnom az anyagi helyzetem miatt. De most, hogy anyám nem utal több járadékot, szétfoszlott a biztonsági hálóm.

– De én itt vagyok neked – mondta Taylor őszintén.

Harpert megnyugtatták ezek a szavak.

– Igen, de nem akarok másra támaszkodni, nem akarom, hogy más gondoskodjon rólam. Nem mintha nem értékelném – tette hozzá gyorsan. – Kicsit inkább arról van szó, hogy szeretnék valamennyire önállósodni. Végre. De állásom sincs.

– Egyelőre.

– Azért maradjunk a realitás talaján. Mennyi időbe telik majd állást találnom? Carson egész nyáron munkát keresett a szakmájában, de még nem talált semmit. Én pedig szerkesztő vagyok. Nagyon kevés állás üresedik meg a szakmában. És mindennek tetejébe, nemsokára ki kell költöznöm Sea Breeze-ből.

– Ezek igazából csak kifogások, nem érvek a költözés mellett.

– Nem, ezek nemcsak kifogások, hanem tények. – Harper a férfi mellkasán göndörödő szőrrel játszott.

– Azon gondolkodtam – folytatta –, hogy lehet, hogy vissza kell mennem New Yorkba. – Harper érezte, hogy a férfi lélegzete elakad. – Csak annyi időre, amíg egy kis pénzt gyűjthetek – tette hozzá sietve. – És itt találok magamnak munkát. Nyernem kell egy kis időt.

– Nem – mondta Taylor határozottan. – Ha visszamész, ha csak egy napra is visszamész, anyád beléd mélyeszti a karmait, és ott tart majd maga mellett.

– Semmi ilyesmit nem fog tenni.

– Nem fogsz visszajönni. Eltemet majd az új munkád, aztán talán találkozol valaki mással.

– Szó sincs róla.

– Hajlandó vagy ezt megkockáztatni?

A férfi kérdésére egy hatalmas sóhaj volt a válasz.

– Ne menj el, Harper! – Taylor magához szorította a lányt, és könyörögve nézett rá. Hangja fátyolos volt az érzelmektől. – Maradj!

– Taylor…

A fiú felült, és szembefordult a lánnyal, majd maga elé ültette Harpert. A lány gyorsan felkapta a lepedőt, hogy eltakarja a meztelenségét. Szemben vele Taylor meztelen válla és mellkasa olyan szélesen és impozánsan magasodott, mint egy hegység.

– Nézz rám! – kérte a férfi.

Amikor Harper végre a szemébe nézett, a tekintetük összekapcsolódott. A férfi tengerzöld szemében az érzelmek vihara tombolt.

– Harper, én ismerem a félelmet – kezdte. – Nagyon jól ismerem. Újra és újra szembe kellett néznem a halállal. Az emberek azt mondják, hogy ehhez kell bátorság. De az volt az egyszerűbbik része a dolognak. Ha össze kell hasonlítani, a neheze akkor következett, amikor hazajöttem. Itthon megtanultam, hogy az igazi bátorság ahhoz kell, hogy szembenézz a félelmeiddel. Ahhoz kell csak a mersz, hogy szembenézz velük, és legyőzd őket, különben azok győznek le téged. – Taylor a két tenyere közé fogta Harper arcát, és megtartotta a fejét. Kényszerítette, hogy a szemébe nézzen. – Harper, én tudom, hogy mitől félsz, hogy mi az, amit nem mersz bevallani. Író akarsz lenni, ugye?

A lány döbbenten nézett Taylor szemébe. A választ már régóta dédelgette magában. Egy olyan álom volt ez, amiről eddig elhitették vele, hogy közhelyes, irreális, és ami a legrosszabb, csak árt vele magának. Mindig is megpróbálta mindenki elől elrejteni ezt az álmot.

– Igen.

– Akkor írj.

Harper szíve a torkában dobogott.

– Írtam. Egész nyáron.

– Pontosan – mondta Taylor mosolyogva. – Ha jól emlékszem, azt is mondtad, hogy itt sokkal jobban megy az írás, mint bárhol másutt.

– Ez igaz. – Harpert a sírás fojtogatta. – Itt biztonságban érzem magam.

Taylor tekintete ellágyult.

– Megígérem neked, hogy mellettem semmitől sem kell félned. Soha.

Harper hátradőlt, magasabbra húzta mellén a lepedőt.

– Arra kérsz, hogy minden bizalmamat vessem beléd. Hogy tegyek fel mindent, a munkámat, az örökségemet egy lapra, és maradjak veled. Mondd meg nekem, Taylor, miért kellene ezt tennem?

A férfi a homlokát ráncolta, szemöldökei között mély árkok jelentek meg. Rezzenéstelen tekintettel nézett Harper szemébe.

– Mert szeretlek.

A lány érezte, ahogy kiszalad belőle a szusz. A férfi kimondta a szavakat, amire várt. Hangosan kimondta az egyetlen okot, amivel itt tudja tartani őt. Taylor továbbra is várakozva nézett rá. A tekintetén látszott, mennyire sebezhető.

– Én is szeretlek – felelte Harper.

Taylor szemében elhatározás csillant. Gyengéden letörölte a lány arcáról a könnyeket.

– Tudom, hogy ez egy kicsit gyors. Talán még bolondság is. Alig pár hete találkoztunk. De úgy érzem magam, mintha örökké ismertelek volna. – A kezükre nézett, az összekulcsolt ujjaikra, és elmosolyodott. – Igazad volt. Be kell vallanom, hogy abban a pillanatban, amikor először megláttalak, tudtam, hogy te vagy számomra az igazi. Csak a megfáradt szívemnek idő kellett, amíg ezt belátta. – Taylor a lányra nézett. – Én nem vagyok olyan bátor, mint te.

A férfi szavai elborították a lányt, mint a nyári zápor, elmosták minden félelmét, kétségét. Ebben a pillanatban megértette, hogy tényleg létezik feltétel nélküli szeretet. Soha el nem múló, határtalan szeretet, mert ő ezt érezte Taylor iránt.

– Nincs sok pénzem. Épp most kezdek egy új munkahelyen. Még csak gyűrűt se tudok venni neked. Ez majd később kialakul. Rengeteg időnk van, hogy megbeszéljük a részleteket. De nem akarlak elveszíteni. Engem nem érdekel, hogy anyád kitagad az örökségből. Nekem csak te kellesz.

Harper a férfi szemébe nézett, és azon merengett, hogy ezt még soha nem mondta neki senki. Az emberek mindig akartak tőle valamit. A pénzét, a kapcsolatait. Ez az ember viszont semmi mást nem akart, csak őt magát.

Taylor megfogta Harper kezét. A lány visszafojtott lélegzettel figyelte.

– Harper Muir-James New York városából, neked ajánlok mindent, amim van, és amim valaha is lesz. Felajánlom neked mindazt, ami vagyok, és valaha leszek. Hozzám jössz feleségül?

Alig ismerték egymást, és máris össze akarják kötni az életüket. Esztelen volt, logikátlan, irracionális. Harpernek még állást kell találnia. Semmije sem maradt, amire támaszkodhat, ha nehezebb helyzetbe kerül. És abban biztos volt, hogy nehéz helyzetbe fog kerülni.

És mégis… egyszerűen nem tudta kiverni a fejéből a tudatot, hogy Taylor az igazi. Azt, hogy a férfi iránt érzett érzelmei valódiak. A döntését nem az agya hozta meg – azokat a döntéseket általában alapos kutatás és a gondolatainak meg korábbi döntéseinek hosszas elemzése, mérlegelése előzte meg. Most a szíve döntött.

– Igen, Taylor McClellan McClellanville városából, hozzád megyek feleségül.

Másnap reggel Harper és Taylor hosszan búcsúzkodott. Homlokukat összeérintve köszöntek el egymástól, miközben magukba szívták a kora reggeli fényeket. Harper örömmámorban úszva indult vissza Sea Breeze-be. Teljesen más emberként tartott dél felé, a hosszú hazavezető úton, mint aki egy nappal korábban volt. Ahogy áthaladt az Isle of Palms felé vezető összekötő úton, úgy érezte, mintha szárnyalna a hatalmas lápvidék felett az óceán felé. Az összekötő út legmagasabb pontján megpillantotta a sugárzó napfényben kéken csillogó Atlanti-óceánt. Jobboldalt a part menti csatornarendszer pompázott teljes szélességében. Harper hangosan felnevetett örömében, és lehúzta maga mellett az ablakot, hogy beengedje a nyár utolsó meleg fuvallatait. Megérkezett az ősz. A mocsári füvek hegye már aranyszínűre váltott, ezzel is jelezve a várható változást.

Változás. A szó elgondolkodtatta.

Milyen sok változást megélt ezen a nyáron! Májusban jött ide, amikor a fu még épp zöldült, és lágy tavaszi színekben pompázva hajladozott a finom szellőben. Sok szempontból ő is pont olyan volt, mint a tavaszi fó, ami errefelé bárhol megterem. A nyáron úgy nőtt, fejlődött, mint a fu, egyre erősebb, egyre magabiztosabb lett. Most, hogy eljött a nyár vége, és kezdődik az ősz, szíve megérett a szerelemre, és alig várta, hogy ezt mással is megossza.

Elautózott az út mellett, ahol, ha lefordul, és még három háztömbnyit halad, megtalálja Dora új otthonát. Harper felkuncogott. Hát, Dora élete tényleg megváltozott! Ő nemcsak önmagát találta meg ezen a nyáron, de a szerelmet is, amit már nagyon megérdemelt.

A telefonjára pillantott, ami őrjítő némasággal nézett vissza rá a műszerfalon kialakított helyéről. Nagyot sóhajtott, pedig örömteli érzések kavarogtak benne. Többször próbálta felhívni az anyját aznap reggel, mert meg volt győződve róla, hogy annyira lelkes lesz az eljegyzése miatt – még ha ilyen hirtelen történt is –, hogy elfelejti a korábbi veszekedésüket. De az anyja nem vette fel, amikor kereste. Végül küldött neki egy e-mailt az örömhírrel, de a telefon még mindig nem csörrent meg. Harper lefordult a Middle Streetről a Sea Breeze felé vezető útra. Elgurult a magas sövénykerítés mellett, majd befordult az ismerős, kör alakú felhajtóra. Úgy érezte, mint mindig, amikor megállt a hatalmas tölgy árnyékában megbúvó, magas, manzárdablakos házzal szemben, hogy Sea Breeze rá vár, tárt karokkal üdvözli.

Majd szétvetette a vágy, hogy megossza testvéreivel az örömhírt. Felszaladt a veranda lépcsőjén, és kinyitotta a bejárati ajtót.

– Sziasztok! – kiáltotta az ajtóból. Megállt, hogy letegye a táskáját a hall asztalára. Meglátta a falat díszítő festményt, ami a Miss Jennyt ábrázolta, és újra elmosolyodott.

– Sziasztok! – ismételte meg, és bement a konyhába. – Nincs itt senki?

Carson robbant be a konyhába a verandáról. Egy aprócska bikini volt rajta, vizes haját laza fonatban fogta hátra.

– Visszajöttél! – mondta. Hátranézett, hogy meggyőződjön, senki sincs a háta mögött, majd ragyogó szemmel Harperhez rohant, és szorosan magához szorította. – Csodálatos volt! Egyszerűen le sem tudtam tenni.

Harpernek elállt a lélegzete.

– A könyvem? Tényleg?

– Nagyon, nagyon, nagyon tetszett. Különösen az a rész… – Dora jelent meg Carson háta mögött, egy csinos egyrészes fürdőruhában. Úgy néztek ki, mintha most jöttek volna ki a medencéből. Dora anyai szigorral nézett Harperre, mielőtt megszólalt.

– Nem jöttél haza tegnap este.

– Híreim vannak – bukott ki Harperből. Nem tudta tovább visszatartani a bejelentést. – Eljegyeztek! – kiáltotta.

Egy pillanatnyi döbbent csend után Dora és Carson egyszerre kezdett sikítani örömében. A lányok azonnal összeölelkeztek, és így, egyként ugráltak, sikongattak örömükben. Nagyi belépett a konyhába. Sohasem szerette, ha kihagyták valamiből.

– Az isten szerelmére, mi folyik itt? – kérdezte mogorván.

Harper kibontakozott a testvérei öleléséből, nagyihoz szaladt, és szorosan átölelte.

– Eljegyeztek!

Nagyi döbbenten nézett rá.

– Eljegyeztek? Ki? Taylor? – Az idős hölgy ritkán kapkodott, de most ez is megtörtént.

– Hát persze hogy Taylor! – nevetett Harper. – Jaj, nagyi, egyáltalán lehetséges ilyen boldogságot érezni?

– Édes gyermekem, annyira örülök! – Nagyi zavarában Harper bal kezére pillantott. Harper elértette a gesztust, és eltakarta a gyűrű nélküli ujját.

– Még nincs gyűrűm – mondta bátor mosollyal. – Mindkettőnk számára meglepetés volt a leánykérés. Nem is igazán érdekel, hogy Taylor ad-e nekem gyűrűt, vagy sem. Szeretem, és ő is engem, csak ez számít.

– Igazad van – válaszolta nagyi remegő hangon, és a két keze közé fogta Harper kezét, majd finoman megszorította. – Nem ismered túl régóta a fiatalembert. Biztos vagy a dolgodban?

– Igen – vágta rá Harper meggyőződéssel. – Mind a ketten tudjuk, hogy az egész nagyon gyorsan történt, de van, hogy az ember egyszerűen csak tudja. Nagyi, ő önmagamért szeret. Csak magam miatt. Egész életemben arra vártam, hogy valaki ezeket a szavakat mondja nekem. Nagyi, ő az igazi.

– Akkor meg is érdemel téged, gyermekem – mondta nagyi elérzékenyülve. Harpert újra eltöltötte a boldogság, amikor meghallotta a nagyanyja beleegyezését.

– Esküvő lesz! – kiáltotta Dora. – Végre! Kitűztétek már az időpontot?

– Jaj, dehogy. Még nem is beszéltünk róla.

– De mindenképp ki kell tűznötök az időpontot – sürgette Harpert a nővére. – Charleston közkedvelt város házasulandó párok körében. Nagyon korán lefoglalják a rendezvénytermeket, éttermeket. Azonnal el kell kezdenünk helyet keresni.

– Azért fogd vissza magad. Talán már meg is rendelnéd a menyasszonyi ruhát Vera Wangtól? – korholta Carson. – Még csak most kérték meg a kezét. Hagyd szegény lányt, hadd örüljön legalább egy napig, mielőtt bedobjuk az esküvőszervezés mizériájába.

– Még azt se tudom, hogy hagyományos esküvőnk lesz-e – mondta Harper. – Az egész olyan távolinak tűnik.

– Hát persze hogy hagyományos esküvőd lesz! – jelentette ki nagyi.

– Anyám biztosan nem jön el. És az is biztos, hogy nem fogja fizetni a ceremónia költségeit.

– Miért ne tenné? Te vagy az egyetlen lánya – mondta nagyi.

– Nagyon csúnyán összevesztünk. Próbáltam többször felhívni ma reggel, de nem vette fel. Küldtem neki egy e-mailt is, de azóta sem hívott. – Harper megvonta a vállát. – Nem hiszem, hogy felhív. Anyám képes vasbetonból építeni falat maga köré, ha ki akar zárni valakit az életéből. Ezzel mutatja meg, ki a főnök. Sokszor láttam már így viselkedni, most is látom, mi történik.

– Ez kemény – mondta Carson. – Adj neki egy kis időt! Végül is az egyetlen lányának kérték meg a kezét.

– Nincs szükségünk Georgiana Jamesre ahhoz, hogy esküvőt szervezzünk – mondta nagyi büszkén. – De nagyon előreszaladtunk. Először is, mindenképpen szeretnék egy vacsorát rendezni a tiszteletedre, hogy megünnepeljük az eljegyzést. Itt az ideje, hogy megismerjük Taylor szüleit.

– Nagyon jó vacsorát kell adnunk – mondta Dora. – Lehet, hogy ez lesz az utolsó a házban. Tehát akkor adjuk meg a módját!

Sea Breeze hölgyei lelkesen elkezdték megvitatni az egyik ötletet a másik után a vacsorával kapcsolatban. Amikor a tetőfokára hágott a hangulat, az ajtócsengő megzavarta a beszélgetésüket.

– Majd én kinyitom – mondta Carson. – Ez biztosan Blake. Ne nézzetek így rám – húzta fel a szemöldökét –, csak azért jön, hogy elmesélje, mi a helyzet Palackkal. – Azzal megfordult, és kiszaladt, hogy kinyissa az ajtót. Pár perccel később zavart arckifejezéssel, kezében egy sárga borítékkal tért vissza a konyhába.

– Harper, táviratot kaptál. Nem is tudtam, hogy még küldenek az emberek egymásnak táviratot.

Harper el sem tudta képzelni, ki küldhetne neki manapság táviratot egy egyszerű e-mail helyett. Carsonhoz sietett, hogy átvegye a borítékot. A nővére a válla felett figyelte, miközben Harper feltépte a borítékot. Harper kétszer elolvasta a táviratot, de még mindig nem értette a dolgot.

– Ki küldte? – kérdezte Carson, és közelebb húzódott Harperhez.

– A nagymamám Angliából. James nagymama.

– James nagymama? – kérdezte nagyi, és ő is közelebb lépett Harperhez. – Mi olyan közlendője van, amihez távirat szükségeltetik?

Harper felemelte a kezében tartott papírt, és hangosan olvasni kezdett.

– „Szerdán délután négykor érkezem Charlestonba. Stop. Kérlek, gyere ki értem. Stop.”

Egy pillanatra döbbent csend ült a konyhára. Nagyi egyenes háttal, a mellén karba tett kézzel állt, a homlokát összeráncolva gondolkodott.

Dora szólalt meg először.

– Szerdán érkezik? Azaz holnapután?

– Gondolom – válaszolta Harper.

Dora félrefordította a fejét, és úgy fintorgott, mintha bogár ment volna a fiilébe.

– A nagymamád eljön idáig Angliából? Csak így? Anélkül, hogy előtte felhívna, és megbeszélné veled?

– Hol fog lakni? – kérdezte Carson.

– Gondolom, egy hotelben – mondta Harper.

– Az ki van zárva! – Nagyi hangjára a három lány felkapta a fejét, és felé fordultak. Hangja szigorú volt, határozott. – Harper, ha a nagymamád Európából elrepül egészen idáig, akkor szeretettel fogadjuk itt Sea Breeze-ben. Ha nem így tennénk, az udvariatlanság lenne. Még akkor is – mondta pajkosan –, ha volt olyan udvariatlan, hogy hívatlanul érkezik.

Harper érezte nagyi szavainak az élét is, és úgy gondolta, meg kell védenie a nagymamáját. James nagymama egyáltalán nem volt olyan, mint az anyja. Harper magányos gyerekkorában szinte csak tőle kapott szeretetet.

– Biztos vagyok benne, hogy nem akart a terhünkre lenni. Az nem vallana rá. Valószínűleg már le is foglalt magának egy szobát valamelyik szállodában – mondta Harper, a kezében tartott táviratra bámulva. – De ez annyira nem jellemző rá. El sem tudom képzelni, hogy miért jön ide így, ilyen sietve, anélkül hogy felhívna.

– Biztos vagy benne? – kérdezte nagyi.

– Pont olyan tapintatos, mint az elefánt a porcelánboltban – mondta Dora. – Nagymamád azért jön, hogy ellenőrizze a te fiatalemberedet.

– De még csak most jegyzett el. Honnan tudhatná? – És ahogy Harper kimondta a szavakat, már tudta is a választ. Nagyi mindent értő szemébe nézett. Miután meghallgatta a hangpostáján hagyott üzenetet, Georgiana felhívta az édesanyját, és egy hisztérikus nagyjelenet közben kétségkívül borzasztó történeteket adott elő Harper bukásáról. Szinte hallotta az anyja által használt válogatott jelzőket.

– Anya…

– Igen – mondta nagyi szűkszavúan. – Ez Georgiana keze munkája.

– Borzasztó képet festhetett le, ha James nagymama repülőre ül, hogy iderohanjon beszélni velem. Már majdnem nyolcvanéves.

Nagyi hangosan kifújta a levegőt.

– Azért még nem dinoszaurusz.

– Nem ezt akartam mondani – válaszolta gyorsan Harper. – De tavasszal eltörte a lábát. Csak vészhelyzetben tenne ilyet.

– Ő a nagymamád. Ha azt hallja, hogy el akarod dobni magadtól az örökségedet, és sebtében férjhez akarsz menni, akkor nyugodtan gondolhatja, hogy nagyon nagy a baj – hagyta helyben Marietta.

– Hát, ha innen nézzük… – kuncogott Dora.

– Igazad van – mondta nagyi, szárazon mosolyogva. – Ha innen nézzük, akkor a nagymamád csodálatra méltó dologra szánta el magát. Saját szemével akar megbizonyosodni a helyzetről. Nem akart az érkezésére figyelmeztetni, mert biztos attól tart, hogy elszaladsz. – Nagyi felsóhajtott. – Azt hiszem, én is ezt tenném a helyében – tette hozzá vonakodva.

Harpert elöntötte a nagymamái iránt érzett szeretet.

– Nagyon sokban hasonlít rád, nagyi. Ő is erős, kifinomult, művelt – Harper elmosolyodott –, és konok.

– Hát, ez jó lesz – mondta Carson. – A párbajozó nagymamák.

Dora kuncogott, és elkezdte a Gyilkos túra című film híres bendzsópárbaját dúdolni.

– Elég volt a hülyéskedésből – mondta nagyi, határozottan összecsapva a tenyerét. – Ha alig több mint negyvennyolc órán belül vendég érkezik a házba, és egy vacsorát kell megszerveznünk, több munkánk van, mint amennyit itt mi, négyen elbírunk.

– Hol fogjuk elszállásolni? – kérdezte Dora.

– Nekiadhatnám a szobámat – vetette fel Harper.

– Ó, dehogy fogod! – mondta nagyi. – Nem szeretnék egy vadidegennel osztozni a fürdőszobán.

– Szeretnéd, ha valamelyikünk átadná a szobáját? – kérdezte Dora. – Mármint csak Nate maradna a helyén – tette hozzá. – Mindannyian emlékszünk, milyen nehezen viseli a változásokat.

– Senkinek sem kell átadnia a szobáját. Ott van a kis ház, az tökéletesen megfelel. Frissen van festve, és Mrs. James számára is kényelmes lesz, ha lesz egy saját kis birodalma.

– De nagyi, a kis ház majdnem üres – mondta Carson. – Semmi más nincs benne, mint az a kovácsoltvas ágy és az íróasztal. Minden mást elvittek a jótékonysági szervezetek.

– Azért nem mindent – javította ki Dora. – A csomózott szőnyegek csak a tisztítóban vannak. Holnap hozzák őket vissza.

– De akkor is, nincs nappali.

– Se függönyök, se edények…

Nagyi feltartotta a kezét.

– Lányok, meg tudjuk oldani. Taylor és az édesapja csodálatosan kifestették a házat. A falak már megszáradtak. Van bútorom a raktárban. Csak pár apróságot kell megvennünk. Soha nem gondoltam volna rólatok, lányok, hogy nem mertek vásárolni. Dora, neked van a legjobb szemed a berendezéshez, a dekorációhoz, és Harper, nézd csak, milyen szépen rendbe tetted a konyhát ilyen hamar! Carson, te kordában tarthatod őket, hogy ne szálljanak el nagyon. Mennyire lehet nehéz három, energikus fiatal lány számára, hogy berendezzenek egy kis házat?

– Egyszerű és tiszta lesz a belső tér. Sok fehérrel és itt-ott kékkel. Itt a nyár vége. Nagyon sok nyári áru van leárazva. – Dorának kezdett megtetszeni az ötlet.

– De nagyi – ellenkezett Harper –, most nem tudom előhúzni a csekk-könyvemet. Azoknak a napoknak végük.

– Nem kell félni – mondta nagyi könnyedén. – Nem fog sokba kerülni, ha körültekintőek vagyunk. Csak a legszükségesebbeket vegyétek meg. Spártai berendezés. Értitek?

– Gondolj Szantorinire, Dora! – biztatta a nővérét Harper. – James nagymama nagyon szereti Görögországot.

Dora izgatottan csapta össze a tenyerét.

– Segítettem már Devlinnek berendezni néhány eladó házat, mielőtt megnézték őket az érdeklődők, és őszintén szólva, lányok, nagyinak igaza van. Nem kell sok minden. Igazából minél kevesebb dolgot zsúfolunk be, annál jobb. Írjunk egy listát a legszükségesebbekről.

– Várj csak egy pillanatot! – kiáltott Harper fellelkesülve Dora szavain. – Hozok papírt és tollat.

– Mi lenne, ha a beszélgetést a kis házban folytatnánk? –kérdezte nagyi vidáman. – Nem nagyon tudok már itt ácsorogni. És mindig jobban megy a gondolkodás egy csésze kávéval a kezemben.

18. fejezet

Szerdán délután Harper a charlestoni nemzetközi repülőtér biztonsági kapuinál ácsorogva a fonott táskáját szorongatta, amely egy üveg hideg vizet rejtett, és a kifelé érkező, nyúzott utasok hosszú sorát figyelte, amint átjöttek a kapun. Volt, aki határozottan, előreszegett fejjel, lengő karokkal igyekezett. Mások lassan sétálgattak, maguk mögött húzva a fedélzetre felvitt csomagjukat. Néhány szerencsést örömükben sikoltozó szeretteik fogadtak: csókok és ölelések.

Miközben a nagyanyját várta, Harper érezte, ahogy elönti a szégyen, amiért fel se tűnt neki, hogy több mint két éve nem látta James nagymamát. Korábban minden évben, általában a tavaszi szünetben, elutazott, hogy meglátogássa a nagyszüleit. Közben felnőtt, és anyja megvette a házat Hamptonsban, így nagymamája repült az Államokba, hogy magába szívjon egy kis napfényt. Szerette a meleg levegőt és a tengert. Ám az elmúlt néhány évben James nagypapa hanyatló egészsége miatt inkább otthon maradt.

Harper a szemöldökét ráncolta. Azon gondolkodott, hogy tudott a nagymamája ilyen messzire elrepülni a törött lábával. Mire gondolhatott az anyja, amikor arra bátorította az édesanyját, hogy vágjon neki egy ilyen hosszú útnak? Harper tovább kutatta a tömeget, egy kerekesszéket keresett.

Egy perccel később feltűnt neki egy határozottan felé tartó, csinos, átlagos magasságú, idős hölgy, állig érő, vörösesbarna hajjal. Egy konzervatív, de nagyon is stílusos, jól szabott, hófehér szegésekkel ellátott, sötétkék kosztümöt viselt, és egy méretes gyöngysort. Lába még mindig szép volt, de vastag talpú, sötétkék cipőt viselt. Harpernek eszébe jutott, hogy a nagymamája csak „ésszerű” lábbeliként emlegette ezt a típust.

Ez is James nagymama praktikus életfelfogását bizonyította. Egy virágmintás táskát cipelt. Harper biztos volt benne, hogy a táskában a kötése és a hatalmas, fekete bőr kézitáskája lapul.

– James nagymama! – kiáltott Harper integetve. A hölgy megállt, feltűnt neki a lány integetése, és szigorú arckifejezését gyönyörű, örömteli és megkönnyebbült mosoly váltotta fel.

– Drága kislányom! – James nagymama megpróbálta felemelni az egyik kezét, de a nagy, nehéz táska lehúzta. Határozottan áthaladt a biztonsági kijáraton, el az őrök mellett, és egyenesen Harper kitárt karjába ért. Ledobta a csomagjait, és átölelte az unokáját. Megállt körülöttük az idő. Harper magába szívta a jól ismert, szeretett illatot. Örült, hogy a nagymamája itt van.

Miután szétváltak, James nagyi kissé hátralépett, és megfogta a lány vállát. Szemben álltak egymással. Harper a nagymamáját tanulmányozta – a haja lágy hullámait oldalra fésülte, vörös színe sokkal erősebb, mélyebb, mint Harper hajáé. James nagymama finoman ívelt szemöldöke alatt a halványkék szeme az unokáját kutatta.

– Egész jól nézel ki – jegyezte meg, mintegy ítéletet mondva.

Harper elnevette magát.

– Persze, hiszen jól vagyok. Igazából még soha nem éreztem magam ilyen jól. Te hogy vagy?

James nagymama leengedte a karját, és nagyot sóhajtott.

– Csak ahogy az várható egy pokoli út után, amit egy repülő fémdobozba zsúfolva töltöttem. Turistaosztályon utaztam – mondta undorodva. – Nem kaptam helyet az első osztályra ilyen hirtelen.

Harper elnevette magát. Felvette nagyanyja csomagjait a földről, és a pár méterrel távolabb lévő, hatalmas üvegfalakra néző hintaszékekhez sétált. A váró nagyon szép volt, déli hangulatot árasztott.

– Egy kicsit zavarban vagyok – nézett Harper a nagyanyja lábára. – Azt vártam, hogy kerekesszékben jössz, vagy valami ilyesmit.

– Kerekesszékben? – kérdezte James nagymama sértődött hangon.

– Igen, a lábad.

– Mi van vele?

– Nem törted el?

– Hát te miről beszélsz?

– Anya azt mondta a nyár elején, hogy nem tudsz eljönni Hamptonsba az idén, mert elestél, és eltörted a lábadat. Azt szerette volna, ha elutazom Angliába, téged ápolni.

A zavart kifejezés James nagymama arcán rezignált megértésnek adta át a helyét.

– Anyukád azt mondta neked, hogy eltörtem a lábam? –Inkább volt ez kijelentés, mint kérdés. James nagymama szomorúan rázta meg a fejét. – Semmi ilyen nem történt. Csak a lábujjamat törtem el. Édesanyád elefántot csinált a bolhából. Mint mindig.

– A lábujjad… – ismételte Harper lassan, ahogy megértette a történteket. Édesanyja egy kicsit elferdítette az igazságot, így próbálta meg rávenni, hogy inkább Angliába menjen, ne Dél-Karolinába.

James nagymama szeretettől ellágyult arccal nézett rá.

– Szóval azt vártad, hogy majd kerekesszékben fognak kitolni ide?

– Hát, igen, vagy legalább azt, hogy mankóval kell járnod.

– Drága gyermekem, akkor sokat aggódhattál.

– Nem csak aggódtam. Nem tudtam elképzelni, miért repültél ide ilyen hirtelen.

– Tudod te azt, hogy miért. – Harper csendben várt. –Édesanyád felhívott. Nagyon fel volt zaklatva. – James nagymama habozott. – Drága kislányom, őszinte leszek, és egyenesen megkérdezem. Tényleg férjhez mész?

Harper elmosolyodott.

– Igen. Majd valamikor. Egyelőre csak eljegyeztük egymást.

James nagymama döbbenten nézett az unokájára. Leesett az álca.

– Hát akkor igaz.

– És mi mást mondott még anyu?

– Elég zaklatott állapotban volt, azt elárulhatom. Azt mondta, hogy eldobod magadtól az örökségedet. Elhagyod a családodat. És mindezt azért, hogy hozzámenj valami… halászhoz? Édesanyád úgy tüntette fel az egészet, mintha elrabolt volna egy szekta.

Harper elnevette magát.

– Szekta? – De amikor látta, hogy a nagyanyját mennyire felzaklatták az elmondottak, megértette, hogy James nagymama fáradt és aggódik. Nem szabad félvállról vennie a válaszát. – Nagymama, nagyon sok dolgot kell megbeszélnünk, és fáradt vagy. Menjünk el Sea Breeze-be, és ott kibeszélhetjük magunkat.

– A Charleston Place Hotelben foglaltam szállást. A visszaigazolás a táskámban van.

– Ó, nem, nem engedhetjük, hogy egy hotelben szállj meg. Sea Breeze-ben kell laknod. Mindent elrendeztünk.

– Nem akarok nektek kellemetlenséget okozni.

– Nem okozol kellemetlenséget. Már elő is készítettük a szobádat. Különben is, túl messze van a város ahhoz, hogy oda-vissza ingázzunk Charleston és Sullivan’s Island között.

– Arra gondoltam, hogy talán te is ott maradhatnál velem a szállodában. Neked is foglaltam egy szobát. Igazából csak hozzád jöttem. Nem szeretnék a többiekkel keveredni.

– A helyiekre gondolsz? – vigyorodott el Harper. – Pontosan azért szeretném, hogy Sea Breeze-be gyere, hogy találkozz Taylorral, Marietta nagyival és a testvéreimmel. Hogy te is megismerd őket, hogy milyen emberek. Szeretném, ha látnád, milyen az, amikor elememben vagyok. Szeretnélek magam mellett tudni. – Harper előrehajolt, és megcsókolta a nagyanyja arcát. – Bízz bennem, sokkal jobban érzed majd magad Sea Breeze-ben!

Úgy tűnt, ha Harper nem is győzte meg, de James nagymama megadta magát.

– Hát, ha ragaszkodsz hozzá – mondta összeszorított foggal.

– Igen, ragaszkodom hozzá. És köszönöm. – Majd anélkül, hogy nagyon udvariatlannak tűnne, Harper feltette a kérdést: – Meddig maradsz?

James nagymama kihúzta magát, és olyan tekintettel nézett rá, aminek láttán a személyzetét kirázta volna a hideg, majd megszólalt:

– Ameddig szükséges.

Harper elkérte Carsontól a Cadillacet, és azzal jött James nagymamáért a repülőtérre, mivel abba könnyebb volt beszállni, mint az ő Jeepjébe. James nagymama kék szeme csillogott, amikor meglátta a világoskék, lehajtható tetejű autót, aminek hátsó fecskefarkai főnixmadárként emelkedtek az autó mögé. Harper kidobta az autóból az üres vizesüvegeket, a mindent elborító homokot meg a szemetet, és kívül-belül rendesen kitakarította, lemosta. Egy kicsit kényszeresen ügyelt a tisztaságra, ezt ő maga is belátta, különösen a nővéréhez képest.

James nagymama végigsimította az autó fecskefarkait.

– Nagyon szép, régi autó. Ennek még van stílusa.

Harper vigyorogva nyitotta ki előtte az ajtót. Megérte annyit kínlódni a kocsival.

A kék, felhőtlen égről sütött rájuk a nap, miközben átszelték a lápvidéket Sullivan’s Island felé. Abbahagyták a beszélgetést, és James nagymama csendben nézte a tájat. Harper mosolygott. Nagyon jól ismerte azt a döbbent csodálatot, amit a nagymamája most átélt. Ő is minden egyes alkalommal megtapasztalta, amikor ezen a keskeny úton autózott.

Amikor elérték Sullivan’s Islandet, ráfordultak a Middle Streetre. Harper lelassított, amikor elhajtott a bájos kis éttermek, a galéria, a park és a tűzoltóállomás mellett. A távolban a Stella Maris-templom tornya emelkedett a magasba. A kis templom a helyi művészek kedvelt témája volt, pálmák és virágok között állt, távolabb az úttól.

A közeli Fort Moultrie erőd körül néhány ember lézengett. Harper röviden elmesélte az erőd hosszú történetét a függetlenségi háborútól a polgárháborún át egészen a második világháborúig. James nagymama csendben hallgatta, de a lány látta az éber tekintetén, hogy minden szavára figyel. Végül lekanyarodtak a Middle Streetről, és a kisvárosi utcákon át a sziget vége felé vették az irányt. Percekkel később elhajtottak a magas sövény mellett, és befordultak Sea Breeze íves felhajtójára.

James nagymama előrehajolt az ülésen, és éles szemmel vizslatta a házat, közben egyre szorosabban markolta a táskáját. Harper megkerülte a nagy tölgyfát, és leparkolt a ház elé.

– Itt vagyunk!

James nagymama kinyitotta az ajtót, és lassan, mereven kiszállt a kocsiból. Harper sietve megkerülte az autót, hogy segítsen neki.

– Engedd meg, hogy segítsek!

– Jól vagyok – mondta a nagymamája, és kedvesen elhárította Harper kezét. – Csak kicsit merev vagyok a hosszú repülőúttól.

Az erős napfényben Harper láthatta az újabb, mély ráncokat, amelyeket az idő rótt a nagymamája arcára.

– A bőröndöm a csomagtartóban van – mondta James nagymama, és közben a bejárati ajtóig vezető hosszú lépcsősort méregette. – Van, aki segíthet nekünk? Nagyon nehéz.

– Megoldom – mondta Harper. Kinyitotta a csomagtartót, egy halk nyögéssel kiemelte a hatalmas bőröndöt, és letette a földre. Nagyanyja arcán látta, meglepődött rajta, hogy fel tud emelni egy ilyen nehéz bőröndöt.

– A húszkilós földes-és trágyászsákok emelgetése csodákat művel az ember izmaival.

James nagymama zavartan nézett rá.

– Kertészkedtem… Ne törődj a lépcsővel! – Harper elkezdte a kis ház felé húzni a bőröndöt. – Itt fogsz lakni a kis házban. Nagyon szép, és így lesz egy saját kis birodalmad.

Miközben a kis ház felé tartottak, kinyílt a főépület ajtaja. Marietta, Dora és Carson lépett ki a verandára, és mosolyogva üdvözölték őket.

– Jó napot! – búgta Marietta. – Üdvözöljük Sea Breeze-ben.

James nagymama viszonzásképpen feléjük fordította a fejét, de Harpernek feltűnt, hogy nem mosolyog.

– Itt hagyom a bőröndöt a kis ház verandáján. Menjünk fel, és üdvözöljük a többieket.

James nagymama felment a nagy házhoz vezető lépcsőkön, de közben úgy kapaszkodott a táskájába, mintha valaki el akarná venni tőle. A lépcsők tetején Marietta állt, magasan, frissen, és kézfogásra nyújtott kézzel üdvözölte a vendéget.

– Annyira örülök, hogy végre megismerhetem! Marietta vagyok.

– Imogene – mutatkozott be James nagymama, miközben merev mosollyal kezet fogott Mariettával. – Nagyon remélem, hogy nem vagyok a terhükre. Foglaltam szállást, de Harper ragaszkodott hozzá, hogy idejöjjek.

– Ez csak természetes. Ön is a családhoz tartozik. Harper annyit mesélt önről! Ők itt az unokáim – lépett odébb Marietta, majd a lányok felé mutatott. – Dora a legidősebb, és ő itt Carson. Harper nővérei.

A nővérek a déli vendégszeretethez híven, széles mosollyal léptek elő, és megrázták James nagymama kinyújtott kezét.

– Önök mind féltestvérek, ugye?

A kérdés hallatán Marietta felvonta a szemöldökét. Harper tudta, hogy utálja a féltestvér kifejezést.

– Igen, a fiam, Parker volt az édesapjuk.

– Igen, de más az édesanyjuk. Mindhármuké?

Mariettán látszott, hogy megértette James nagymama rejtett kritikáját. Dora és Carson feszülten egymásra pillantottak.

– Így van – felelte Marietta határozott hangon. – De mi nem szoktunk féltestvérként tekinteni rájuk. A szüleik adták fel félúton. Az én lányaim soha nem adják fel – mosolygott Marietta melegen rájuk. – A nővérek, azok nővérek. Az én nyári lányaim – tette hozzá nyomatékkal. Mintha megnyerte volna az első menetet, felszegte az állát, majd mindenkit beinvitált a házba.

– Menjünk beljebb! Nagyon meleg van idekint.

James nagymama érkezése előtt alaposan kitakarítottak, így a házban citromos bútorápoló és tisztítószer illata fogadta őket. A hangulat elég kimért volt. Helyet foglaltak a nappali antik bútorain. A falat borító halványkék tapéta, a finom vonalú kis asztalok és az aranyozott keretes, többnyire a lápvidéket ábrázoló festmények elegáns, de mégis tengerparti hangulatot árasztottak. Harper nagyon büszke volt rá.

– Korai amerikai bútorok? – kérdezte James nagymama, miközben szeme a fiókos szekrényt kutatta. – Tizennyolcadik század, gondolom?

– Igen – mondta Marietta felcsillanó szemmel. Nagyon szeretett a bútorokról beszélgetni. – Az a fiókos szekrény Chippendale. Amikor a férjem, Edward nyugdíjba ment, kiköltöztünk a charlestoni házunkból ide, a szigetre. Nagyon sajnáltam, hogy a bútoraim nagy részének nem jutott itt hely. Csak a családi darabokat tartottam meg, és azok közül is csak a legkedvesebbeket hoztam el ebbe a házba. A többit egy raktárban tárolom, távol a szigettől és a hurrikánoktól.

James nagymama a levegőbe szippantott, mintha penészszagot érezne.

– Hát igen, nem ajánlatos bútort tárolni egy szigeten a magas páratartalom és a folyamatos napsütés miatt. Ez árt a bútornak. Mármint a jó bútornak. A mi családi bútoraink természetesen jóval korábbról származnak. Nehéz volt feladnia a charlestoni otthonát – James nagymama a nyomaték kedvéért körülnézett – ezért a különös kis szigetért?

Marietta még jobban kihúzta magát, és mereven mosolygott.

– Lehet, hogy különös, de pontosan megfelelt a szükségleteinknek. A férjem nyugdíjazása után készen álltunk rá, hogy egy kisebb házba költözzünk. Edwarddal együtt nagyon szerettük ezt a házat és a szigetet. Ez egy családi ház. Azelőtt itt töltöttük a nyarakat. – Nagyi Harperre nézett. – A lányokkal – folytatta, majd elkomolyodott.

– Ami nehéz volt, hogy Edward meghalt alig egy évvel azután, hogy ideköltöztünk.

– Egyedül élt ebben a házban? Annyi éven át?

– Igen. Lucille-lal, aki szolgáló és társ is volt egyben. Sajnos ezen a nyáron ő is eltávozott. És most, hogy én is megértem a nyolcvanadik évemet, annak ellenére, hogy nagyon szeretem, attól tartok, túl nagy nekem ez a ház.

– Túl nagy? Tényleg? De hát ez egy nagyon kedves ház. Kényelmes. Azt gondolnám, hogy pont tökéletes.

Marietta még inkább felegyenesedett.

– El se tudja képzelni, hogy milyen sok a munka a szigeten lévő házakkal.

James nagymama feszülten figyelt.

– Azt hallottam, el akarja adni Sea Breeze-t.

Marietta arcán kíváncsiság látszott erre a megjegyzésre.

Közben Dora és Carson is bejött a szobába, teát és kekszet hoztak. Dora teleöntötte James nagymama csészéjét, a fekete tea illata töltötte be a szobát. Harper felkészítette a nővéreit, hogy ez James nagymama kedvence.

A lány megkönnyebbült, amikor látta, hogy a nagymamája örömmel fogadja a teát. Áthelyezte a testsúlyát a selyembevonatú kanapén, miközben a kezében tökéletesen egyensúlyozta a teát, és belekortyolt. James nagymama fintorgott.

– Ó, ez a tea nem forró! Önök is a kikötőben áztatják, mint a telepesek? – James nagymama úgy nevetett, mintha egy viccet mondott volna, majd letette a csészéjét az alátéttel együtt az asztalra, és szorosan összekulcsolta a kezét az ölében.

Harper összerándult. Muir nagyi arca merev volt, mint a gránit. Carson és Dora csendben fortyogtak. Egyre melegebb van a szobában, gondolta Harper. Annak ellenére, hogy a légkondicionáló be volt kapcsolva, Marietta soha nem hagyta a ház hőmérsékletét huszonkét fok alá esni. Nagyi a szokásos lenvászon tunikát viselte, most épp egy halványkéket, ami kiemelte a szeme csodálatos kék színét. Dora nagyon jól nézett ki, csakúgy, mint Carson a fehér kaftánban. Harperen zöld ruha volt, amihez felvette a gyöngysorát. Úgy tűnt, James nagymamának nagyon melege volt a sötét kosztümben, de Harper tudta, hogy a nagyanyja inkább meghal, semhogy levegye a blézerét.

Nagyi épp bele akart kezdeni a programok felsorolásába, amiket James nagymama látogatása alatt terveztek. Egy kirándulás Charlestonba, hogy megnézzék a régi házakat, talán megállhatnának az ültetvényes udvarházakat is megnézni. Harper látta, hogy a nagymamája arca egyre merevebbé válik, a tekintete elhomályosul.

– Talán jólesne, ha felfrissíthetné magát – vetette fel nagyi ehelyett. – Kellemes vacsorát készítettünk. Hatkor tálalunk.

James nagymama lassan felállt, magával húzva hatalmas táskáját.

– Attól tartok, nem fogok önökkel vacsorázni. Nagyon fáradt vagyok, tudja, az időeltolódás. Ha nem bánja, inkább szeretnék visszavonulni a szobámba – James nagymama sóhajtott –, vagyis a kis házba.

Marietta szája megremegett, de tartotta magát, és mosolyt erőltetve magára, ő is felállt.

– Persze, természetesen. Nagyon fáradt lehet a hosszú út után. Manapság már nem úgy van, mint régebben, mielőtt a légitársaságok csökkentették a költségeiket. Azelőtt finom ételt és különleges elhelyezést biztosítottak az időseknek. És úgy látom, nagyon melege van. Mi nem viselünk sötét színeket itt a szigeten. – Marietta Harperre nézett. – Légy oly kedves, és mutasd meg a nagymamádnak a kis házat, és segíts neki kényelmesen berendezkedni. Van ott egy kis konyha is – magyarázta James nagymamának. – Feltöltöttük gabonapehellyel, teákkal és egyéb ropogtatnivalóval, ha esetleg később megéhezne. De kérem, szóljon, ha bármire is szüksége van!

Marietta összekulcsolta a kezét maga előtt – az ő vendéglátói feladatai itt véget értek.

Abban a pillanatban, hogy belépett a kis ház ajtaján, James nagymama levette a sötétkék kosztümkabátját, majd a hajához nyúlt, hogy megigazítsa. A fehér kanapé karfájára terítette a kosztümkabátot, és körbejárta a néhány bútorral berendezett, frissen festett fehér szobát. Felmérte a falra függesztett, briliáns Jonathan Green-festményt, a fonott dohányzóasztalt, a mocsári fűből szőtt szőnyegeket és a hosszú, fehér pamutfüggönyöket az ablakon. Harper követte a nagyanyját a hálószobába. A lány nyitva hagyta az ablakokat, és a halványkék lenfüggönyök lengedeztek a friss szellőben. Itt is fehérek voltak a falak, az ágynemű viszont a függönyhöz hasonlóan halványkéken ragyogott.

– Olyan, mintha Szantorinin lennék – mondta James nagymama egy halvány mosollyal az arcán.

– Reménykedtem benne, hogy emlékeztetni fog rá.

Az ágy mellett James nagymama kinyújtotta a kezét, és előrehajolt, hogy tesztelje a matracot.

– Új – biztosította Harper. – Minden új, ami itt van. Azelőtt Lucille lakott itt. Kiürítettük, kifestettük és felújítottuk. Te vagy itt az első vendég.

– Remélem is. Ha jól értettem, az a nő itt halt meg.

– Nagyi nagyon keményen dolgozott azon, hogy megpróbálja kényelmessé tenni az ittlétedet. Sea Breeze nagyon fontos neki.

– Hát igen, nagyon büszke nőnek tűnik – mondta James nagymama, miközben kivette a füléből a zafír fülbevalóját. – Pedig nincs mire.

– Behozom a bőröndödet – mondta Harper a fejét rázva. Mire visszatért a szobába, a nagyanyja már kilépett a cipőjéből, és az ablak mellett állt, az elé táruló látványban gyönyörködött. Most, hogy levette a szögletes szabású kabátkát, Harper látta, hogy megőrizte karcsú, formás alakját.

– Nem, nem Szantorini – mondta James nagymama vágyakozóan. – Ez a kis ház egyenesen visszarepít Cornwallba. A családomnak volt ott egy nyaralója, a tengerparton. Nagyon hasonlított erre a házra – nagyot sóhajtott. – Igen fiatal voltam még, és nagyon szerettem ott lenni.

Harper behúzta a nagy fekete bőröndöt a szoba közepére.

– Elég ruhát hoztál egy hosszabb látogatáshoz.

A nagyanyja visszafordult az ablakból.

– Nem tudtam, mit hozzak magammal, így minden eshetőségre felkészültem.

– Egy fürdőruha és egy rövidnadrág elég lett volna Sea Breeze-be.

– Igen, most már én is rájöttem – mondta James nagymama. Az ágyhoz sétált, és leült, belesüppedt a toll ágytakaróba. – Harper, kedvesem, kérlek, ülj ide mellém!

Harper letelepedett az ágy mellett a kis antik karosszékbe.

– Ez a te eljegyzésed… – vágott bele a közepébe James nagymama. – Nekem úgy tűnik, mintha elsietted volna. Még nem találkoztam ezzel a fiatalemberrel, se a családjával.

Harper elnevette magát.

– Tudom, de minden nagyon gyorsan történt. Még mi is meglepődünk néha, hogy mibe vágtuk a fejszénket. De valahogy úgy érzem, hogy így van rendjén.

– De a házasság, Harper, túlságosan fontos döntés ahhoz, hogy ne vedd komolyan.

– James nagymama – mondta Harper felegyenesedve ültében –, mi nem siettetjük a házasságot. Még csak a dátumot se tűztük ki. Nekem munkát kell találnom, meg valami lakhelyet. Taylor is most kezd az új munkahelyén. Mind a ketten tudjuk, hogy sok elrendeznivalónk van, mielőtt összeházasodhatunk. – Harper higgadtan nézett a nagymamája szemébe. – Biztosíthatlak, hogy komolyan vesszük a dolgot.

James nagymama Harper arcát tanulmányozta, majd nagyot sóhajtott.

– Rendben, mára ennyi elég. Beszélgethetünk még erről holnap, csak te meg én. – James nagymama a szája elé tette a kezét, hogy eltakarja az ásítását. – Teljesen ki vagyok merülve. És – mondta, miközben ölébe ejtette a kezét – nincs szándékomban turistát játszani.

Miután rövid úton elbocsátották, Harper odament hozzá, és szemérmesen megcsókolta az arcát. James nagymama még a legörömtelibb pillanataiban sem osztogatott gyakran puszikat, és még annál is ritkábban fordult elő, hogy megölelte az unokáját. Nem úgy, mint Marietta nagyi, aki mindig szeretettel ölelte magához őket.

– Jó éjszakát! – James nagymama arca ellágyult, és kezét egy kicsit tovább hagyta Harper karján. – Jó téged újra látni, kedvesem. Nagyon hiányoztál.

Harper mosolygott a kedves szavakon.

– Te is hiányoztál nekem. Jó éjszakát.

Amikor elhagyta a kis házat, Harper becsukta maga mögött az ajtót.

19. fejezet

Másnap reggel, ahogy Harper felébredt, kisietett a konyhába, hogy elkészítse James nagymama reggelijét. Egy lábas tartalmát kavargatta a tűzhelyen, amikor Marietta jókedvűen bejött a konyhába mandarinsárga felsőben és keki nadrágban. Friss, édes illat követte.

– Jó illata van. Mit főzöl? – Nagyi belenézett az edénybe. – Kukoricadarát?

– Gondoltam, ízlene nagymamának, ez is egy déli étel.

– Szerinted meddig szándékozik aludni? – kérdezte nagyi, alig leplezve a rosszallását. Közben előkészítette a saját, szokásos reggelijét: kávét sűrű tejszínnel, egy zsemlét és apróra vágott gyümölcsöt.

– Általában korán felkel – válaszolta Harper a nagymamája védelmében. – Anglia öt órával előttünk jár, tehát tegnap este az ő ideje szerint jóval éjfél után feküdt le. És azt gondolom, nagyon aggódott értem. Nem hiszem, hogy az elmúlt pár napban nyugodtan aludt volna.

– Ezért talán elnézhetjük neki a tegnap esti felettébb goromba visszavonulását – mondta nagyi. Harper a szavak hallatán felhúzta a szemöldökét. – De miért aggódott?

– Anyám felhívta – mondta Harper a száját elhúzva –, és mindenféle történetekkel traktálta arról, hogy elszöktem, és férjhez megyek.

Nagyi a torkát köszörülte.

– Ettől féltem. És gondolom, Georgiana azt is elmondta neki, hogy meg akarod venni Sea Breeze-t?

– Attól tartok, igen.

– Borzalmas egy nő. Tehát most a nagymamád eljött, hogy megmentsen? – Nagyi szavai inkább kijelentésnek hangzottak, mint kérdésnek. A lány nem nézett fel a dinnyéről, amit éppen szeletelt. – Azon tűnődöm, hogy lesz-e kedve körbejárni ma velünk Charlestont.

– Nem – válaszolta gyorsan Harper. – Azt akarom mondani, hogy hagyjunk neki pár napot pihenni. Tudod, te is mindig azt mondod, hogy kell az embernek három nap, amíg hozzászokik a szigetidőhöz.

Nagyi keze megállt a levegőben, majd aggodalmas hangon megszólalt.

– Meddig szándékozik itt maradni?

Harper megvonta a vállát.

– Nem tudom. Pár napig biztosan.

– Hallottam már olyan európai látogatókról, akik hónapokig maradtak. Tudod, akármilyen kedves vendég…

– Nem gondolnám, hogy sokáig marad – Harper gyorsabban kevergette a lábas tartalmát, közben eszébe jutott a nagymamája hatalmas, ruhákkal teli bőröndje. – Végül is, mi magunk sem leszünk már itt egy hónap múlva.

Nagyi a reggeliző tálcáját nézte.

– Gondolom, nem – válaszolta monoton hangon.

Harper nem akart a költözésre gondolni.

– Azt hiszem, jobb, ha összekészítek egy tálcát a nagymamádnak. Menj, és nézd meg, hogy van!

A beszélgetésüket egy kopogás szakította félbe, majd női hang hallatszott a hallból.

– Jó reggelt!

– Itt vagyunk, James nagymama!

Harper kisietett, hogy köszöntse a nagymamáját. Sokkal könnyebben öltözött, mint az előző nap: szürke, lábszárközépig érő, lenvászon rakott szoknya volt rajta, és egy hófehér lenvászon ing, ami mivel lenből volt, meggyűrődött; a lábán papucscipőt viselt. Haját kifésülte az arcából. Kipihentnek tűnt, fiatalabbnak, mint tegnap, de még mindig sápadt volt, a szeme pedig karikás.

– Mondd meg nekem őszintén, hogy vagy?

– Nagyon jól. Kicsit merev vagyok ugyan, de egy jó séta a parton megoldja majd ezt is. Viszont mindjárt szomjan halok. Megittam az üveg vizet, amit bekészítettetek, de nem mertem a vízcsapból inni ebben a dzsungelben.

– Nem leszel tőle beteg. És a konyhai csapon van egy vízszűrő. De inkább gyere be, készítettem neked reggelit.

Ahogy beléptek a konyhába, Harper látta, hogy Muir nagyi már kimenekült. Nagyot sóhajtott. Tudta, hogy valahogyan majd enyhítenie kell köztük a feszültséget. Öntött egy nagy pohár vizet meg egy csésze teát tejjel, és átadta őket James nagymamának. Az idős hölgy a teára nézett.

– Te csináltad?

– Igen.

– Rendesen felforraltad a vizet?

– Igen, és még a teáskannát is előmelegítettem.

James nagymama belekóstolt az italba.

– Sokkal jobb. Ezeknek a jenkiknek még mindig nem sikerült megtanulniuk, hogyan kell egy csésze rendes teát elkészíteni.

– Ez elegendő folyadék lesz neked. Vágtam fel egy kis friss gyümölcsöt. És valami különlegeset is készítettem neked.

– Már főzöl is?

Harper elnevette magát. A nagymamája gyakran ugratta azzal, hogy mennyire nem találja fel magát a konyhában.

– Ezt nem lehet főzésnek hívni, de legalább próbálkozom.

– És mégis mit csináltál? Zabkását? – kérdezte James nagymama iszonyodva.

– Nem – nevetett Harper. – Csak kukoricadarát. Malomkővel megőrölt, tejjel, vajjal és sajttal felfőzve. Ez egy klasszikus déli étel.

– Darát? – fintorgott James nagymama. – Nem azzal etették a rabszolgákat?

– Nem tudom. Azt gondoltam, hogy megkóstolnál egy déli különlegességet reggelire. De ha nem – Harper a pékségből hozott finomságokkal teli doboz felé intett –, akkor van zsemle és édes péksütemény is.

James nagymama ráérősen körbenézett a konyhán, majd a széles ablakokhoz lépett. Rezzenéstelen arccal, de éber tekintettel kinézett az öbölre. Harper odalépett hozzá.

– Pazar látvány, nem?

James nagymama hátralépett, és belekortyolt a teájába.

– Véleményem szerint elég szép kis folyószakasz.

– Ez nem egy folyó. Sok kanyargó folyó szeli át a lápvidéket, de ami ott kint van, az az öböl része. Egy mennyei vízfelület, ami a csatornarendszerhez csatlakozik. Eljuthatsz Floridából egészen New Englandig anélkül, hogy ki kellene menni az óceán nyílt vizére.

– Tényleg? – kérdezte James nagymama. Úgy tűnt, mintha érdekelné a téma.

– Szeretnél kimenni, és megnézni?

James nagymama türelmesen sóhajtott.

– Hát, ha már itt vagyok, akár meg is nézhetem – mondta, majd kezében a csészéjével kilépett a verandára. A tekintetét le sem tudta venni a széles vízfolyamról, ami a szélben hajladozó zöld füvek között tekergőzött, és csodálatosan csillogott a reggeli napfényben.

– Jó reggelt kívánok, Imogene! – köszöntötte őket nagyi. A fekete, fonott asztal mellett ült, és reggelizett. Előtte az aznapi újság feküdt kiterítve.

James nagymama megfordult, meglepődve látta meg nagyit a verandán. Merev mosollyal sétált az asztalhoz.

– Hogy aludt? – kérdezte nagyi udvariasan.

– Ó, csak ahogy szoktam. Csukott szemmel, ritmusosan lélegezve.

– Kérem, csatlakozzon hozzám! – intett nagyi az egyik szék felé. – Mindig itt reggelizem, korán reggel, mielőtt ránk tör a meleg. Harper, kérlek, légy oly kedves, és hozz a nagymamádnak egy tálcát!

Harperbe belenyilallott a félelem a gondolatra, hogy magukra hagyja őket, akár csak egy pillanatra is. Nem egy egyszerű vitára számított, legalábbis nem pontosan arra. Besietett a konyhába egy tálcáért. Ott találta Carsont, éppen egy brióst szedett szét két ujjal.

– Kérlek, gyere ki hozzánk a verandára! – könyörgött neki Harper. – Szükségem lenne a segítségedre. Úgy érzem magam, mintha a Titanicot kellene elkormányoznom a jéghegyek között.

– Na, én nem! – hátrált a nővére. – Ne haragudj meg érte, de a nagymamád eléggé hűvös asszony – mondta, és didergést mímelt.

– De hát nem is olyan borzasztó. Általában. Tegnap este nagyon fáradt volt – védte Harper. Carson kétkedve pillantott rá.

– És mi a kifogása ma reggel?

– Rendben, kell neki egy kis idő, amíg megszokja ezt a helyzetet. Kérlek! – könyörgött Harper.

– Nem lehet. Megbeszélésre megyek Blake-kel a Nemzeti Éghajlati Adatközpontba. Sietnem kell.

Harper egy tálcáért nyúlt, de habozott.

– Blake-kel?

– Ne gondolj semmi rosszra! – mondta Carson csillogó szemmel. – Palack szabadon engedését szervezzük.

Harper elengedte a tálcát, és Carsonhoz szaladt, hogy megölelje. Tudta, hogy milyen sokat jelent nekik, hogy Palack visszakerülhet a vadonba. A delfint a ház minden lakója szerette.

– Annyira örülök – lelkendezett. – Ez nagyon jó hír. Mikor?

– Hamarosan – Carson szeme csillogott. – Blake-kel együtt azt szeretnénk, ha minden simán menne, ezért együtt tervezzük meg a részleteket. Így legalább együtt kell dolgoznunk. Nagyon szeretném, ha barátok maradnánk. És ha már az együttlétről beszélünk – váltott témát Carson, és fejével a veranda felé intett –, én a helyedben azonnal kimennék hozzájuk.

Harper nagyot sóhajtott, és felvette a tálcát. Amikor kiment a verandára, a két idős hölgyet az újság fölé hajolva találta. Csendben olvastak.

– Itt is vagyok – tette le a tálcát vidáman. – Hoztam neked egy napszemüveget is – mondta, és átadta a szemüveget James nagymamának. – Eléggé idetűz a nap.

– Mindig is figyelmes kislány voltál – mondta James nagymama, és feltette a napszemüveget.

– Ez így is van rendjén – mondta nagyi. – A déli lányokat mindig úgy nevelik, hogy tudják az illemet.

– De Harper jó brit családból származik. Az angoloknak a jó modor olyan természetes, mint a levegő, amit belélegeznek. – James nagymama az újsággal legyezte magát. – Olyan meleg van itt, mint a Kongó partján. – Fintorogva nézett a kására, majd tétován belekóstolt. – Ó, kicsim… ez egész finom! – mondta, és kényszeredetten nagyot nyelt, majd a gyümölcsöket kezdte eszegetni, azok nem jelentettek akkora kihívást az ízlésének.

A három nő pár percig csendben ült.

– Nagyon szép ez a kert – jegyezte meg végül James nagymama. – Megmutatod majd?

Harper sugárzott a büszkeségtől.

– Ez az a kert, amit tegnap említettem neked. Én ültettem.

– Tényleg? – nézett rá James nagymama hitetlenkedve.

– Egész jól haladok a ház körüli munkálatokkal – válaszolta Harper büszkén.

– Itt délen, a jól nevelt hölgyek mind ügyesek a házimunkában – tette hozzá nagyi.

– A fiatal hölgyek a James családban is megtanulják, hogy mi a teendőjük a ház körül – tette hozzá egy száraz mosollyal Imogene nagymama. – Hogy tudjuk irányítani a személyzetet. – Majd Harper felé fordulva folytatta: – Gyere, kedvesem, mutasd meg nekem ezt a kis földdarabot, amit te kertnek hívsz!

James nagymama felállt. Harper tudta, hogy a nagyanyja csak el akarta távolítani Muir nagyi mellől, hogy egy kicsit magukra maradjanak. Ahogy a kertben sétálgattak, Harper hosszasan ecsetelte, hogy mit csináltak. Elmagyarázta, hogy Dorával ketten telepítették a kis kertet, kigyomlálták a mélyen gyökerező gyomokat a tűző napfényben, és elmesélte azt is, hogy kiástak egy béklyót.

– Azt akarod mondani, hogy te magad ástad a földet? Nem volt kertész, aki segített volna?

Harper felnevetett.

– A kertész itt áll veled szemben – felelte büszkén. – Minden egyes virágot, rózsabokrot és fűszernövényt én ültettem. Úgy vigyázok rájuk, mintha a gyerekeim lennének. Sokkal büszkébb vagyok így a kertre, mint ha csak kiadtam volna egy kertésznek, hogy mit csináljon. Jaj – torpant meg hirtelen –, ne haragudj, nagymama! A te kerted olyan nagy. Nem tudnám… Nem akartalak megbántani.

– Ez csak természetes – válaszolta a nagyanyja kényszeredetten.

– De nagyon élvezem. Élvezem, hogy beletúrhatok a földbe, hogy csinálhatok valamit, ami az enyém. Ki gondolta volna, hogy éppen én fogom élvezni ezt a fajta munkát?

Nagymama levette a szemüvegét, és komolyan tanulmányozta a lány arcát, majd elgondolkodva válaszolt.

– Igen, éppen te.

Harpernek tetszett nagymamája arckifejezése. Úgy nézett rá, mintha most látta volna először, vagy nem is őt, hanem a nőt, akivé vált. Másnak érezte magát, és szerette volna azt hinni, hogy ez a változás a külsején is meglátszott.

– Légy nagyon óvatos! – intette James nagymama, és visszavette a napszemüvegét. – Kezdenek megjelenni a szeplőid. Most pedig üljünk le egy pillanatra, ott a víz mellett, az árnyékban, jó?

A kertből lesétáltak a lankás pázsiton a fedett mólóig. Dagály volt, az örvénylő víz csillogott a napfényben. Az alsó móló nyikorogva feszült neki a tartóköteleknek, miközben a víz csapkodta a gerendákat. Felettük, nagy szárnyaikat kitárva, szürke pelikánok sora repült el. Valahonnan a víztükör felől Harper hallotta egy felugró hal csobbanását. James nagymama a vizet nézte, a szeme csillogott a csodálattól. Ezután Harper felé fordult, és komoly, de szeretetteljes arckifejezéssel megszólalt.

– Mesélj el mindent!

Harper elmesélte, mi minden történt ezen a csodálatos nyáron. Azzal kezdte, hogy Carson találkozott egy delfinnel, Palackkal, hogyan barátkoztak össze, hogyan bűvölt el mindenkit az állat, hogyan hozott örömet és nevetést az életükbe, pontosan akkor, amikor oly nagy szükségük volt rá. Beszámolt a szomorú balesetéről is. Beszélt arról, hogy újra megismerte a testvéreit és az unokaöccsét. Mesélt arról, hogyan csábította el az óceán, a partok, a pálmafák, a láp, a lápvidék illatai és hangjai. Beszélt a találkozásáról Taylorral, hogy úgy tűnt, mintha villám csapott volna belé, hogy olyan érzései támadtak, amilyenekről eddig csak könyvekben olvasott. Azt is elmondta, hány órát töltött itt azzal, hogy az elé táruló csodálatos természetet nézte, és azon gondolkodott, hogy ki is ő valójában, és mit akar az élettől.

– Sea Breeze a menedékem. Itt találtam meg önmagam.

– Az egyértelmű, hogy nagyon szeretsz itt lenni. És – sóhajtott James nagymama – azt is látom, hogy miért. Gyönyörű itt. A buja, érintetlen természet. De nézzünk a dolgok mélyére, jó? Bármilyen szép is itt, nem azért jöttem idáig Angliából, hogy a kilátásban gyönyörködjek.

– Nem tudom, anyám mit mondott neked, de először is szeretném, ha tudnád, hogy nem őrültem meg, és boldogabb vagyok, mint bármikor az életemben.

– Azt látom. – James nagymama elgondolkodott. –Mondhatjuk, hogy a friss levegő az oka? Vagy csak azért érzel így, mert szerelmes lettél abba a fiatalemberbe?

Harper elvigyorodott, és hirtelen megölelte a nagymamáját. James nagymama merev maradt, de Harper tudta, hogy az idős hölgy nagyon szereti, még akkor is, ha ezt nem tudja kifejezni szavakkal vagy gesztusokkal.

– Annyira boldog vagyok – húzódott el a nagyanyjától Harper. – Taylornak hívják, Taylor McClellan a teljes neve. A haditengerészetnél szolgált. Most projektmenedzserként fog dolgozni. Nem rákász, igaz, az apja garnélahalászatból élt. Bátor és kedves, szenvedélyes és nagyon okos. Nagymama, szeretem. Igazán szeretem.

– Rendben, de ő megérdemel téged?

– A valódi kérdés az, hogy én megérdemlem-e az ő szeretetét.

– Én komolyan kérdeztem.

– Tudom. Meg kell ismerned, és saját magadnak kell eldöntened.

– Szeretném is. Ezért jöttem – mondta James nagymama, és megfogta Harper kezét. – Kedvesem, ha megismertem ezt a fiút, meghallgatod a véleményemet?

– Természetesen.

– És ha nekem nem tetszik?

– Nagyon szeretném, ha nem ez lenne a helyzet – mondta Harper, visszahúzva a kezét –, de ha nem tetszik, akkor is hozzámegyek.

Nagymama Harper arcát tanulmányozta, majd kinézett a vízre. Amikor visszafordult, az arca határozott volt.

– Ami a letétedet illeti – folytatta nagymama, témát váltva –, mondd el nekem, mi történt! Miért kérdezted meg édesanyádat, hogy hozzáférhetsz-e azonnal a vagyonodhoz?

– Meg akartam venni Sea Breeze-t.

– Ezt mondta édesanyád is – bólintott James nagymama önelégülten.

Harper nagyot sóhajtott.

– Miért nem kezdjük azzal, hogy elmondod pontosan, mit mondott neked az anyám?

– Hát – James nagymama felszegte az állát –, azt hiszem, a májusi beszélgetéssel kell kezdenem. Georgiana felhívott, miután összevesztetek. Nagyon felzaklatta, hogy csak úgy egyszerűen otthagytad az állásodat a kiadónál. De tényleg, kedvesem – korholta nagymama –, csak így, felmondani, felmondási idő nélkül.

– Folytasd! – mondta Harper. Fortyogott a dühtől.

– Felzaklatta, hogy nem akartál visszatérni New Yorkba, de még Angliába se voltál hajlandó eljönni, hogy engem meglátogass. Próbáltam lecsillapítani. Emlékeztettem rá, hogy már nem vagy gyermek. Felnőtt nő vagy, aki képes meghozni a saját döntéseit.

– Köszönöm.

James nagymama szigorúan nézett rá.

– Azért be kell vallanom, jólesett volna, ha felhívsz.

– Igazad van – mondta Harper megbánással a hangjában –, önző voltam, és udvariatlan. Sajnálom.

James nagymama egy intéssel elfogadta a bocsánatkérést.

– Mindegy. A nyár elmúlt, és ezen a héten Georgiana megint felhívott, hogy elmondja, nemcsak hogy itt akarsz maradni, de Marietta Muir, a nagymamád arra akar rávenni, hogy kérd ki a letétedet, hogy megvehesd a házát, és kisegítsd anyagilag. Georgiana elég sok mindent összehordott, és párhuzamot vont az apáddal. Egyik sem volt túl kedves rájuk nézve, így nem is foglak megsérteni azzal, hogy elismételem őket.

– De hát ez nevetséges! – mondta Harper dühösen. – Semmi sem állhat távolabb az igazságtól.

– Miért nem meséled el nekem a te oldaladról ezt a képtelen történetet?

– Először is, anyám borzasztóan bánt velem a kiadóban. Nem fogok belemenni a személyes kapcsolatunkba, vagyis annak a hiányába. Ezt már sokszor megbeszéltük, csak isten a megmondhatója, hányszor sírtam neked emiatt.

– Hát igen, kedvesem – mondta James nagymama lágyabb hangon, és megsimogatta Harper kezét. – Anyád elég kemény tud lenni.

Harper felhorkant, nem épp hölgyhöz illően.

– Nem kemény, kegyetlen. És borzasztó főnök. Azt várnád tőle, hogy legalább a munkahelyen nem kezel a lányaként. Úgy bánt velem, mint egy szolgálóval, nem pedig úgy, mint egy szerkesztői asszisztenssel. Nem volt hajlandó előléptetni. Úgy éreztem, élvezi, hogy a markában tarthat. Májusban vitatkoztunk. – Harper nem tette hozzá, hogy James nagymama miatt veszekedtek, mert az anyja azt követelte, hogy repüljön el Angliába a nagymamáját ápolni. – Elmondta, hogy kizárólag az a feladatom, hogy azt tegyem, amit mond, és semmi más. – Harper megvonta a vállát. – Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Ekkor felmondtam. Hinned kell nekem, ennyi történt köztünk. Marietta nagyinak semmi köze az egészhez.

– Kivéve, hogy éppen Sea Breeze-ben voltál, amikor ez az egész történt.

– Marietta nagyi nyolcvanadik születésnapi ünnepségére jöttem ide. Igaz, eleinte csak pár napra terveztem, de akkor nagyi meghívott minket, hogy töltsük együtt a nyarat itt. Mint gyerekkorunkban. Hívhatod szerencsének vagy sorsnak, de pont úgy alakult, hogy mind a hárman itt tudtunk maradni. Tudnod kell, hogy nagyi még akkor elmondta, hogy a nyár végén el akarja adni a házat. Ezért volt ennyire fontos ez a nyár. Mindhármunknak. Nagyinak nincs szüksége a pénzemre, arra sincs szüksége, hogy megvegyem az otthonát. Az a helyzet, hogy már kapott két nagyon jó vételi ajánlatot.

– Értem – mondta James nagymama kétkedve.

– Minden szó, amit elmondtam, igaz. De mit mondhatnék még? Nagyon szeretek itt lenni. Idetartozom. – Harper az öböl felé intett. – Sea Breeze csodálatos hely, és meg akartam venni. Örökké itt akartam élni. Még mindig szeretnék – tette hozzá sóvárgóan. – Itt érzem otthon magam.

– És mi a helyzet Greenfields Parkkal? Az iránt a hely iránt nem vonzódsz? Nem érzed, hogy az otthonod lenne?

Ez kényes téma volt, és Harper nem szerette volna megbántani a nagymamáját.

– Persze hogy szeretem Greenfields Parkot, azért, mert te és nagypapa ott éltek. Nagyon sok időt töltöttem ott gyerekkoromban. De… – Harper a nagymamáját nézte, próbálta felmérni, hogyan fogadja, amit mondani akar neki. Az idős hölgy mozdulatlanul ült, mint egy szfinx, és áthatóan nézett rá.

– De?

– De nem érzem, hogy az otthonom lenne – mondta ki a lány az igazságot.

– Értem – mondta James nagymama nyugodt hangon, közben a kezét vizsgálgatta. Hosszas csend állt be a beszélgetésben. Harper hallgatta, ahogy a móló nyikorog, és együtt mozog az apállyal, meg-megfeszítve a szorosra húzott rögzítőköteleket.

James nagymama harcra készen emelte fel a fejét.

– Tehát arra kérted édesanyádat, hogy engedjen hozzáférni a letétedhez.

– Igen. Érkezett egy ajánlat Sea Breeze-re, és megijedtem, hogy kifutok az időből. Azt hittem, ha nem vehetem meg a házat azonnal, akkor örökre elveszítem. A letét az én ötletem volt. Ezt el kell hinned nekem. Nem kértem semmi olyat, ami nem az enyém, így összeszedtem a bátorságomat, félretettem a büszkeségemet, és felhívtam anyámat.

– De miért őt? Miért nem engem?

– Mert ő a letét kezelője. Megkérdeztem, hogy megkaphatnám-e a tőkét korábban, hogy meg tudjam venni a házat. – Harper elmerengett. Érezte, ahogy feltör benne a keserűség az anyja reakciója miatt. – Naiv voltam, hogy tőle vártam segítséget. Nem tudom, miért gondoltam, hogy úgy fog reagálni, mint egy anya. Hogy érdekli majd ez az egész, és azt akarja, hogy boldog legyek. Azt hinné az ember, mostanra már megtanultam a leckét.

James nagymama nem válaszolt.

– Ami ezután történt, azt már ismered. Mindig így reagál, ha nem éri el, amit akar. Mindenfélét összehordott rólam, nagyiról és az apámról, szidta az egész Muir családot. Borzasztó volt. Megfenyegetett, hogy kizár az örökségből, ha nem térek vissza azonnal New Yorkba. Ismered már annyira, hogy tudd, meg is tette volna. Összezavarodtam, összekavarodott körülöttem minden. Szégyellem bevallani, de egy hajszál választott el attól, hogy jól nevelt lányként hazamenjek, ahogy parancsolta. Ahogy eddig mindig meg is tettem. Ahogy ő azt tőlem elvárta.

James nagymama érdeklődve, csillogó szemmel nézett rá.

– De nem mentél haza – mondta.

– Nem – mosolygott szégyenlősen Harper. – Azt mondtam neki, hogy fogja a pénzt, és csináljon vele, amit akar. – A szavak hallatán James nagymama kérdőn összevonta a szemöldökét. – Azután beültem az autóba – folytatta a lány –, és egyenesen Taylorhoz mentem. Igen, tudom, ösztönös cselekedet volt, de vele akartam lenni. Tudtam, hogy mellette biztonságban leszek. – Harper várt egy kicsit, majd lágy hangon folytatta. – Akkor kérte meg a kezem.

– Most értünk el ahhoz a részhez, ami a legjobban aggaszt.

– A házasság?

– Természetesen. Te vagy az egyetlen unokám. – James nagymama a homlokát ráncolva előredőlt a padon. – Georgiana azt mondta nekem, hogy ez a férfi, hogy finoman fogalmazzak, egy hozományvadász.

Harper érezte, hogy újra elönti a düh.

– Csak ennyi? – kérdezte mosolyogva. – Azt nem mondta, hogy rászoktatott a kábítószerre?

– Ne gúnyolódj rajtam! Több ezer kilométert utaztam az óceánon át, hogy…

– Megments.

– Az igazat megvallva, igen.

Harper látta nagymamája szemében a szeretetet, és kezdett lecsillapodni.

– Nagyon szeretlek, de engem nem kell megmenteni.

– Én is szeretlek – mondta nagyot sóhajtva James nagymama –, de a többiről a saját szememmel szeretnék meggyőződni.

– Nagymama, kérlek! – Harper drámai mozdulattal a kezébe temette az arcát.

– Mondd el nekem, gyermekem, ez a te fiatalembered, ez a Taylor McClellan – nagymama megállt, megvárta, amíg Harper felnéz a tenyeréből, és rá figyel – tud a letétedről?

– Igen – válaszolta Harper. James nagymama olyan arcot vágott, mint aki megütötte a főnyereményt. – Elmondtam neki – folytatta a lány –, hogy elvesztettem az örökségemet, amikor úgy döntöttem, hogy itt maradok. Azt tudja, hogy mindent feladtam.

– De nem vesztettél el mindent. Harmincéves korodban a teljes összeget megkapod.

– Azt tudom, anyám elmondta. De ő nem tudja.

– Ó!

– Taylor egy szegény lányt kért feleségül, akinek nincs hol laknia. – Harper szemét elfutotta a könny. – Jaj, nagymama, egész életemben erre a férfira vártam. Valakire, aki csak engem szeret. – Harper a szívéhez emelte a kezét. – És nem a nyavalyás vagyonomat.

– De még alig ismeritek egymást.

– De a találkozásunk pillanatától kötődünk egymáshoz.

– Ó, Harper…

– Történnek ilyen dolgok, nagymama – bizonygatta Harper csökönyösen.

Nagymama arcán derűs mosoly áradt szét, az a fajta, amit feltörő emlékek csalnak az ember arcára.

– Azt tudom. De a házasságot nem szabad félvállról venni. Nem szabad összekeverni a szerelmet, a feltörő vágyat az elköteleződéssel. A szerelem egy sprint, de a házasság már egy maraton, nagy állóképesség kell hozzá.

– Nagymama, ezt mind tudom. Sok férfival randevúztam.

– Kérlek, ne avass be a részletekbe!

Harper felnevetett.

– És mi a helyzet Howard Salisburyvel? – kérdezte James nagymama. A hangján érződött, hogy ez a végső érve. – Annyira kedves fiatalember! Jóképű. És egyenrangúak vagytok. Nagyon tetszel neki, mindig rólad kérdezősködik. Azt hittem, hogy ti ketten egy pár vagytok.

– Howard nem belém szerelmes, hanem Greenfields Parkba.

– Ne légy ebben olyan biztos – mondta a homlokát ráncolva James nagymama. – A Salisbury nagyon jó család.

– A McClellan is. Nagymama, mindig is tudtam, hogy szerelemből szeretnék házasodni, hogy nem elégszem meg kevesebbel – paskolta meg Harper a nagymamája kezét, jelezve, hogy vége a beszélgetésüknek. – Miért nem várod meg, amíg találkoztok? Majd azután mondj véleményt!

– Rendben. Szeretnék találkozni vele.

– Az szuper, mert ma este ő is eljön vacsorára.

20. fejezet

Ez a meglepetések éjszakája volt.

Nagyi, ahogy nagyapa szokta mondani, báli ruhát öltött. Régen, amikor kilépett a budoárjából egy új ruhában, és sürögve-forogva, mint egy modell a kifutón, bemutatta a ruhát a férjének, az mindig így dicsérte meg. Bolondos játék volt ez, amit mind a ketten élvezettel játszottak. Nagyi végigsimított a málnaszínű selyemruhán. Mint az összes többi ruhája, ez is úgy szorította, hogy alig kapott levegőt. Miért van az, hogy amit megeszik, az rögtön meglátszik a hasán?

Nagyot sóhajtott, és végigtekintett a halványzöld ebédlőn. Elégedett mosoly jelent meg az arcán. Legalább itt minden tökéletes volt. Ma este önmagán is túltett. A hosszú, Sheraton-stílusú asztalt a legjobb belga abrosz borította. Addig fényesítették az ezüst evőeszközöket, amíg úgy nem ragyogtak a kristálycsillár fényében, mint a csillagok. Egyiptomi csillagcsokor, rózsa, Harper kertjében növő virágok és sötét, olajzöld, sima felületű magnólialevelek töltötték meg az alacsony vázákat.

Kezét a Chippendale székeken nyugtatta, miközben gondolatai elkalandoztak: régi vacsorák jutottak az eszébe. Egykor az East Bay-i nagy házban rendezett vacsoráiról ódákat zengtek Charlestonban. Úgy tartották, hogy ő az egyik legjobb vendéglátó a Broad Streettől délre fekvő, előkelő negyedben. Az emlékek örömmel töltötték el.

Sea Breeze-ben viszont már csak kevés estélyt adtak. Az élete drámaian megváltozott, miután Edward meghalt. Sajnos egy kézen meg tudná számolni, hány vacsorát tartott itt. Az utolsó májusban volt, amikor az unokái megérkeztek, hogy együtt ünnepeljék a nyolcvanadik születésnapját. Nagyi kuncogott az emlékeken. Milyen jó este is volt! Sokat nevettek, és sok titkot osztottak meg egymással a száraz rozépezsgő mellett.

Pedig nagyon szerette a partikat. Nagyon szerette, ha volt lehetősége szervezni egyet. Meg kellett ragadnia a lehetőséget, amíg Sea Breeze még az övé, hogy még egyszer megmutassa a világnak, hogyan is kell ezt csinálni. Harper be akarta mutatni az udvarlóját. Ő pedig, gondolta nagyi mosolyogva, kihasználja a lehetőséget, hogy bemutassa a saját barátját, Girardot.

Az órájára nézett. Girard nemsokára megérkezik. Felállt, és a nappalin át a hall felé indult. Mosolyogva köszöntötte az unokáit, Taylort, Devlint és Imogene-t, ahogy elhaladt mellettük. Egy olyan helyen állt meg, ahol a többiek nem látták, a bejárati ajtó mellett. Semmi oka nincs az idegességre, teljesen normális, hogy meghívta egy kedves barátját a ma esti vacsorára, győzködte magát. De mégis izgul, gondolta, kezét nyugtalankodó gyomrára szorítva. Úgy érezte magát, mint egy fiatal lány az első randevúja előtt. A lányok már mind találkoztak Girarddal, de először jött vendégként az otthonukba. A meghívás azt jelentette, hogy a jószomszédi viszonynál több van közöttük. Csak reménykedni tudott benne, hogy Dora tartja a száját.

Megriadt a csengő hangjától. Nagy levegőt vett, megpróbált úrrá lenni az idegességén, és kinyitotta az ajtót.

Ahogy meglátta Girardot, nagyot sóhajtott. A férfi különösen jól nézett ki ezen az estén, igazi gavallérnak tűnt a sötétkék öltönyében, piros nyakkendőjével. Kék szeme kedvesen csillogott, arca szépen le volt barnulva.

– Marietta – üdvözölte a férfi, és átnyújtott egy fréziából és rózsából álló csokrot. A virágok édes illata betöltötte nagyi orrát, szinte megrészegítette. – Nagyon szép vagy ma este.

– Köszönöm, Girard, kérlek, gyere be – mondta idegesen nagyi, és ellépett az ajtóból. Girard a hallban állt, amíg nagyi becsukta az ajtót.

– Nagyon régen volt, hogy belülről láttam Sea Breeze-t. Éveken át néztem a mólóról a ház hátulját. Már el is felejtettem, milyen bájos – Girard kacsintott. – Pont, mint az úrnője.

Nagyi érezte, ahogy elpirul.

– Vén bolond, gyere, hadd mutassalak be a családomnak, mielőtt még itt elcsavarod a fejem.

Amikor Girarddal az oldalán belépett a nappaliba, mindenki abbahagyta a beszélgetést, és feléjük fordult. A lányok meglepődve és kíváncsian néztek rájuk. Nagyinak feltűnt, hogy Imogene szemöldöke enyhén megemelkedik, és érdeklődve figyeli őket, miközben az italát kortyolgatja.

– Lányok, emlékeztek Girard Bellowsra, a szomszédunkra.

– Azt akarod mondani… – kezdte Dora, de nagyi fagyos tekintete beléfojtotta a szót. Majdnem kiszaladt a száján, hogy Bellows bácsi, ahogy Nate hívta Girardot, de gyorsan kijavította magát, és kézfogásra nyújtva a kezét, így szólt: – Ön az a kedves ember, aki segített Nate-nek horgászni.

– Hogy van a fiatalember? – kérdezte Girard.

– Nagyon jól van, köszönöm. Vacsoránál találkozhat vele.

– Akkor jó.

Carson és Devlin is elővették a legjobb modorukat, és előléptek, hogy bemutatkozzanak. Pár udvarias mondat után félreálltak, hogy helyet adjanak Taylornak és Harpernek.

– És a mai díszvendégeink – jelentette be nagyi, magához intve a fiatalokat. – Girard, az unokám, Harper és a vőlegénye, Taylor. – A vőlegény szót könnyedén mondta ki, annyira helyénvalónak tűnt. Nagyi észrevette, hogy a bemutatás hallatán Imogene egy pillanatra rosszallóan megdermedt.

Később nagyi Girardot a kicsit távolabb álló, poharát két kézzel markoló angol hölgy felé terelte. Imogene az éjszakai ég sötétkékjét idéző selyemruhába burkolózott, amely kiemelte kecses alakját. A fülét és csuklóját díszítő gyémántok úgy világítottak, mint a csillagok. Vagy inkább, mint a kisbolygók – gondolta nagyi epésen. Ahogy közeledtek felé, Imogene felnézett, és a tekintete megállapodott Girardon.

– Imogene, szeretném önnek bemutatni a barátomat, Girard Bellowst.

Imogene mosolygott.

– Egy szomszéd – jegyezte meg kacéran –, aki nem déli kiejtéssel beszél.

– Ahogy mondja – válaszolt Girard. – Északról származom, Connecticutból.

– Tényleg? – kérdezte Imogene elismerő tekintettel. – Elbűvölő.

Egy fekete nadrágos, fehér inges pincér lépett nagyihoz.

– A szakácsnak volna egy kérdése.

– Rendben – mondta nagyi, és Girardhoz fordult. – Bocsássanak meg, egy pillanatra el kell mennem, megtennéd, hogy újratöltöd Imogene poharát?

Miközben az utolsó simításokat végezték a vacsorán, James nagymama a hátsó veranda egy csendes zugába terelte Taylort, távol a kíváncsi fülektől, egy magánbeszélgetésre. Ezen a csodálatos estén a páratartalom alacsony volt, a hold magasan járt az égen, és Imogene azt gondolta, miközben körbenézett a verandán, hogy Marietta nagyon bölcsen tette, hogy kitette azokat a tahiti stílusú gyertyákat, mert távol tartották a szúnyogokat.

Az angol hölgy a vodka-martinijét iszogatta, és a vele szemben álló férfit tanulmányozta. Nagyon jóképű, ez már biztos. Magas, erős fiatalember, aki bármelyik lány fejét elcsavarhatta volna. Nagyon jól nézett ki a keki színű nadrágban, a vasalt ingben és a sötétkék zakóban. Igaz, a zakó nem volt egy igazi mestermű. Biztosan egy konfekcióboltban, készen vásárolta. Nem úgy, mint Dora barátja, akinek jól szabott zakója és selyempólója inkább megfelelt az ő ízlésének. De emiatt nem ítélhette el. Taylor haja nagyon rövidre volt vágva, nem úgy, mint Dora barátjának.

Más, a frizuránál és az öltözéknél sokkal fontosabb részletre is felfigyelt a férfival kapcsolatban. Nem tudott fenntartani egy beszélgetést haszontalan fecsegéssel, igaz, ez Harpernek sem ment. Viszont Harperhez hasonlóan értelmes volt, és gyorsan vágott az esze. Imogene büszke volt arra, hogy a gyanútlan vendégekből mindig ki tudta szedni a fontos információt – a családi kapcsolatokról és a lakóhelyükről (mert a lakcím jelzi, hol állnak a társadalmi ranglétrán). Taylor szégyentelenül őszinte volt mindezzel kapcsolatban. Nem okozott meglepetést.

Sajnos, gondolta nagymama, miközben ivott egy korty martinit, a férfi minden ízében megfelelt Georgiana leírásának. Egy halász fia, katona… vagyis tengerészgyalogos.

A fiatalember azonnal kijavította. Kevés pénze volt, a szüleivel élt, és egyáltalán nem tűnt megfelelő vőlegényjelöltnek az unokája számára. Igaz, nagyon kedves fiatalembernek látszott.

Egy levendulalila hajú pincérnő jelent meg a verandán, hogy bejelentse, a vacsorát tíz perc múlva tálalják.

Akkor itt az ideje, hogy nekifogjon, gondolta Imogene nagyot sóhajtva. Még egyet kortyolt, és az üres poharát a fiatal pincérnő kezébe adta, akinek a karját tetoválások borították. Amikor a pincérnő távozott, James nagymama Taylorhoz fordult.

– Nem értem, hogy vehettek fel egy lila hajú, tetoválásokkal borított nőt, hogy vacsorát szolgáljon fel – dohogott gunyorosan. – Az evéstől is elmegy a kedve az embernek, ha ránéz.

– Nem hiszem, hogy a haja színének bármi köze lenne ahhoz, hogyan szolgál fel – jegyezte meg Taylor mosolyogva.

– Ez egy elég merész kijelentés egy tiszt szájából.

– Hogyhogy?

– Ha jól tudom, akkor a tetoválás tiltott dolog a fegyveres erők tisztjei között.

– Van olyan részlege a seregnek, ahol tényleg tiltva van a tetoválás. De az a hölgy nem katona.

– Önnek van tetoválása?

– Nekem nincs.

James nagymama bólintott, mintha bebizonyosodott volna, hogy igaza van.

– És már ön sem szolgál a seregben.

– Nem, asszonyom.

– Mi, britek, mindig is csodáltuk a férfiakat, akiknek ilyen kötelességtudatuk van. A walesi herceg is szolgált a hadseregben, és Harry herceg is. Ha lenne egy fiam, szeretném azt gondolni, hogy ő is megtette a kötelességét. – Imogene egy pillanatra elhallgatott. – Nem akarok kíváncsiskodni, de most mivel foglalkozik?

Igaz, hogy a hanglejtése enyhén sértő volt, annak is szánta, de Taylor olyan tartással válaszolt, amely még őt is meglepte.

– Projektmenedzser vagyok.

– Ezt már hallottam, de az mit jelent pontosan?

– Embereket irányítok.

James nagymama összevont szemmel nézett rá.

– Értem. Úgy, mint a seregben, gondolom?

– Igen.

– És szereti ezt a munkát?

– Igen.

– Gondolom, jól is csinálja. – Nagymama valóban úgy gondolta, hogy a férfi jól végezheti az ilyen feladatokat. A természetes tartózkodása és határozott válaszai segíthetnek neki a feladatok kiosztásában. Nem beszélt feleslegesen, amit nagymama nagyon idegesítőnek talált a férfiaknál. Minden szót komolyan meggondolt, mielőtt kimondta. – És nőket is fog irányítani?

– Lesznek nők is, akik a vezetésem alatt fognak dolgozni.

– És a magánéletében? Ott is irányítja a nőket?

Taylor elnevette magát, és egyik lábáról a másikra állt.

– Nem így gondolok erre.

– Hanem hogy?

Taylor arcáról lefagyott a mosoly

– Sehogy Nem próbálom irányítani a nőket az életemben.

– És mégis – vonta fel a szemöldökét James nagymama –, nekem úgy tűnik, hogy egész jól irányítja az unokámat.

Taylor dühösen felhúzta a szemöldökét. James nagymama megnyalta a szája szélét, örült, hogy végre sikerült kihoznia a sodrából a férfit.

– Ha azt gondolja, hogy irányítom Harpert, akkor nem ismeri az unokáját elég jól.

– Ó, én úgy gondolom, hogy sokkal jobban ismerem Harpert, mint ön – válaszolt nagymama dölyfösen, majd megmagyarázta, mire gondolt az előbb. – Harper nagyon szeret örömet szerezni. Nagyon sokat ad magából, különösen azoknak, akiket szeret.

Taylor összefonta a karját a mellkasán, és komoran nézett az angol hölgyre.

– Szégyellem kimondani, de a lányom, Harper édesanyja nárcisztikus személyiség. Saját maga és a szeretet, amit a munkája, a karrierje iránt érez, mindennél előbbre való számára. Nagyon kevés hely marad így bárminek vagy bárkinek. Mindig is ilyen volt, még a gyerekkorában is. A saját gyermekével sem viselkedett másképpen. Egészen a születésétől kezdve addig hajszolta azt a lányt, amíg megfelelt az ő elvárásainak. Kihasználta Harper kedves, készséges természetét.

– Nem inkább terrorizálta?

James nagymama gúnyosan felnevetett.

– De kérem! Nem volt az teljesen kedvezőtlen Harpernek sem. Kiváltságos élete volt. Mindene megvolt, amire szüksége lehetett. Soha nem bántotta senki.

– A gondatlanság, az elhanyagolás sokkal rosszabb is lehet egy gyermek számára, mint a fizikai bántalmazás.

James nagymama érezte, hogy szégyen tölti el a szívét.

– Ez nem igaz.

– Dehogynem. Ahogy Harper mondaná, nézzen utána.

Imogene-t megrázták a férfi szavai, de összekulcsolta az ujjait, és folytatta:

– Még ha ez igaz is, az önző indítékai ellenére Georgiana csak azt szeretné, ami a legjobb a lánya számára. Harper mindent megkapott. A férjemmel gondoskodtunk róla, hogy semmiben se szenvedjen hiányt.

– Talán ami az anyagiakat, a pénzzel megvehető dolgokat illeti, így is volt. Vagy a letétére utal? Ugye tudja, hogy Harper lemondott róla?

– Hogy férjhez menjen önhöz.

Feszült csend állt be a beszélgetésben.

– Még mielőtt igent mondott volna nekem, Harper saját maga döntött arról, hogy merre induljon. Az már csak a véletlen műve, hogy pontosan az ellenkezőjét választotta, mint amit az édesanyja várt tőle.

– Az édesanyja nagyon erős, határozott asszony. Olyan, mint ön. – Imogene elhallgatott egy pillanatra a nyomaték kedvéért. – Tudnia kell, hogy Harper mindig is hagyta, hogy az édesanyja irányítsa őt.

– Igen.

– Biztos benne, hogy nem ugyanez a helyzet önök között?

Taylor arca megdermedt, amiből Imogene tudta, hogy most átlépte azt a bizonyos határt. A férfi elgondolkodott, csípőre tette a kezét, és a lábát nézegette. Amikor felemelte a fejét, a szavai kimérten és hűvösen hatottak.

– Meg kell vallanom, én is tartottam ettől. – James nagymama méltányolta a férfi őszinteségét, sőt meg is lepődött, pedig ilyesmi már csak nagyon ritkán történt meg vele. Taylor összevonta a szemöldökét. – A különbség az, hogy én szeretem Harpert.

James nagymamának ennyi elég volt.

– Hiszek önnek – mondta halkan. Taylor arca ellágyult a szavak hallatán. – De – folytatta James nagymama, egyenesen a férfi szemébe nézve – ha igazán szereti, akkor elengedi. Harper briliáns elme. Az ő végzettségével, a kapcsolataival, a gyakorlatával és képességeivel nagyon nagy jövő, nagy karrier áll előtte. És ön mégis itt tartaná? Egy ilyen nagy halat ebben a kis pocsolyában?

Taylor egyik lábáról a másikra állt, a kezét összefogta a háta mögött. Amikor komor arcára kiült egy mosoly, James nagymama meglepődött.

– Azon tanakodom, mennyire ismeri ön az unokáját. Nem Harpert, a kislányt, hanem azt a nőt, akivé lett. Nem olyasvalaki már, aki hagyja magát ide-oda lökdösni. Ez volt az édesanyjával történt veszekedés lényege. Georgiana megparancsolta neki, hogy menjen vissza New Yorkba, ő pedig nemet mondott.

– És ön azt mondta, hogy maradjon. És Harper igent mondott.

Taylor az állát dörzsölgetve könnyedén felnevetett.

– Ő nem egy jól idomított állat, aki hallgat a gyere ide vagy a maradj parancsokra. Bízzon benne egy kicsit! Tudja, hogy mit akar. Harper egyedül jutott arra a döntésre, hogy itt marad. – Imogene megvonta a vállát, mintha azt akarná mondani: Majd meglátjuk. – Mrs. James – folytatta Taylor –, tisztában van azzal, hogy Harper nem akar szerkesztő lenni?

Imogene a döbbenettől elkerekedő szemmel meredt a férfira.

– Tessék?

Mintha csak végszóra érkezne, Harper kijött a verandára. Az arca ragyogott a boldogságtól. Egy lágy esésű, vállpánt nélküli, halvány rózsaszín ruha volt rajta, amelynek bő szoknyája szinte örvénylett karcsú lába körül. Megkereste őket a verandán, és odalépett hozzájuk.

– Hát itt vagytok! – kiáltotta, miközben belekarolt a jegyesébe. Imogene-ről Taylorra nézett. – Jaj, miért vagytok mind a ketten ilyen komorak? Nagymama, éppen vallatod a vőlegényemet? Elővetted a kínzóeszközeidet is? Figyelmeztetlek, Taylor tengerészgyalogos. Arra képezték ki, hogy ellenálljon a kínzásnak.

Taylor elnevette magát, és megpaskolta a lány karjára simuló kezét.

– Semmi olyan nem történt, amivel ne tudnék megbirkózni.

James nagymama ravaszul nézett rá, majd mosolyogva megszólalt, hogy megnyugtassa az unokáját.

– Egész jól viselte magát.

– Mennünk kellene. Nem szeretnénk megvárakoztatni a vendégeket. – Harper lábujjhegyre állt, hogy könnyedén megcsókolja Taylort. – Mi vagyunk a díszvendégek.

Ezt a részét szereti a legjobban az estélyeknek, gondolta nagyi elégedetten, miközben a személyzet elvitte az utolsó tányérokat. Amikor befejezték az étkezést, az edényeket elvitték, a vendégek hátradőltek, és élvezték az ételeket és a jó borokat. Az este folyamán több pohárköszöntőt is mondtak, élénk és érdekes beszélgetés folyt. Most mind készen álltak a kávéra és a brandyre.

Nagyi hátradőlt, a tekintete végigfutott a körülötte ülők arcán. Girard, Dora, Nate, Taylor, Harper, Carson és Devlin. Mind oly kedvesek voltak számára. Ekkor Imogene-re pillantott. Hát, legalábbis majdnem mind, helyesbített. Úgy szeretett volna erre az estére visszaemlékezni, mint egy fényképre, amit bármikor felidézhet, miután a lányok elmennek, és ő visszavonul az idősek otthonába. Az unokái ma este ragyogtak a szépségtől. Voltak olyan kedvesek, hogy mindhárman felvették a gyöngysort, amit májusban, a születésnapi ünnepség estéjén ajándékozott nekik.

Harper a háromsoros gyöngysort viselte, csodálatosan fénylő elefántcsontszínű gyöngyöket, rubin-és gyémántberakású kapoccsal. A gyöngyök tökéletesen kiemelték a lány selymes bőrét és gyönyörű, vörös haját. A látványos gyöngysorral a nyakában úgy nézett ki ma este, mint egy királynő. Arca magabiztosságot és örömet sugárzott. Nagyi soha nem látta még ilyen szépnek.

Dora is nagyon elegáns volt. Szőke haját egy rafinált kontyba tekerte. Gyönyörű, skarlátvörös, csónaknyakú ruhát viselt. Tökéletesen mutatott rajta a gyöngysor, kiemelte érzéki dekoltázsát. Marietta a saját esküvőjén viselte ezt a gyöngysort, és ezért is szerette különösen. Kilencven centiméter, tökéletesen egyforma gyöngy. A nyáron Dora lebarnult, így napbarnította bőre együtt ragyogott az ékszerrel.

Nagyi tekintete végül Carsonra tévedt. Csodálatosan nézett ki fényes, aranyszínű ruhájában, amely szorosan körbeölelte testét, és remekül hangsúlyozta bőre barnaságát. A nyakában a pompás déltengeri fekete gyöngyök voltak, amiket csak egy szenvedélyes nő viselhet méltóan. De ma este, a testvéreivel ellentétben, Carson nem olyan volt, mint egy egzotikus virág, inkább, mint egy penészvirág. Részt vett a vacsorán, válaszolt a neki feltett kérdésekre, és a kellő időben nevetett, de a rá jellemző fanyar humornak és életörömnek nyomát sem látták. Nem ivott egy kortyot sem, és a vacsora nagy részét azzal töltötte, hogy a borospoharát bámulta. Nagyi aggódott.

Imogene felháborodva kapkodott levegő után: ez zökkentette ki nagyit a gondolataiból, és visszatért a vendégeihez. Összerándult. Az a nő mindent megtett az este folyamán, hogy felbosszantsa a körülötte lévőket. Egész vacsora alatt szemérmetlenül flörtölt Girarddal. Nagyi azon se lepődött volna meg, ha az a pimasz nőszemély az asztal alatt is közeledett volna a férfihoz.

Imogene kihúzta magát, és az asztal felett a vele szemben ülő Devlinre meredt.

– Mit akar mondani azzal, hogy a monarchiának nincs jelentősége a mai világban? Elmondanám, hogy Angliában már akkor monarchia volt, amikor ebben az országban még nyoma sem volt a demokráciának, és köszönjük szépen, nagyon jól érezzük magunkat. Lehet, hogy kis ország vagyunk, de büszkék vagyunk a történelmünkre. A királynőt szeretik az alattvalói.

Devlin nagyot nevetett. Megrázta a fejét.

– A pokolba is, annak a nőnek már rég le kellett volna mondania a trónról. Mikor fog már lehetőséget adni a fiának? Úgy ragaszkodik a királyi hatalomhoz, mint a kutya a csonthoz.

Nagyi a szája elé tette a szalvétáját, így rejtette el a nevetését. Nem mintha egyetértett volna Devlinnel. Nagyon szerette Erzsébet királynőt. De a férfiból ma este előbújt a kisördög. Szándékosan adta a vidéki fiút: régi helyi kifejezéseket használt, rájátszott a déli modorosságra, csak hogy bosszantsa Imogene-t.

Az angol hölgy felsőbbrendűsége biztos tudatában emelte fel az állát.

– Kérem, hagyja abba, mielőtt egy újabb képzavart ejt ki a száján. Önök, amerikaiak, nagyon jól tudják, hogyan kell kitekerni az angol nyelvet.

Devlin hangosan felkacagott, de az asztal körül ülők sértődötten morogni kezdtek.

– Nem szeretnék faragatlannak tűnni – visszakozott Imogene.

– Dehogynem – mondta nagyi, és röviden felnevetett. A két nagymama tekintete összecsapott. Carson, aki viccből úgy tett, mintha a szalvétáján vezetné az állást, ekkor Harperhez hajolt, és odaszólt neki.

– Nagyi, James nagymama: négy-három.

– Ha megbocsátanak – mondta Imogene, és felemelte a szalvétát az öléből –, csodálatos este volt. Csak nekem nem.

Az asztal körül ülők némán figyelték, amint Imogene kivonul az ebédlőből, olyan méltóságteljesen, mint a királynő, akiről épp beszélgettek. Nagyi Girardhoz hajolt, és elég hangosan, hogy mindenki hallja, megszólalt:

– Ez a nő azt hiszi, hogy a nap csak miatta kel fel.

Nate, aki eddig tökéletesen viselkedve ült az édesanyja mellett, úgy érezte, itt a lehetőség a szabadulásra.

– Én is elmehetek, anya?

– Igen, te is mehetsz – mondta Dora. – Köszönöm, hogy úriemberként viselkedtél egész este.

Harper felemelkedett, tekintete szinte felnyársalta Devlint.

– Örülök, hogy legalább valaki tud úriemberként viselkedni.

– Jaj, ne már, Harper! – mondta kedélyesen Devlin. – Egész este vizsgáztatott bennünket. Csak visszakapott egy keveset abból, ahogy velünk viselkedett.

– Harpernek igaza van. Ő is vendég a házban, Devlin –korholta Dora.

– És akkor én mi vagyok?

Dora elkapta a férfi tekintetét, és próbált nem mosolyogni.

– A család tagja.

A férfi hátradőlt, a szeme csillogott az örömtől.

Harper nagyira nézett, aki egyenes háttal ült a székén az asztal másik oldalán. Szeme élénken figyelte a történteket, de nem szólalt meg. Harper a jobbján ülő Taylorhoz hajolt, és a fülébe suttogott.

– Mindjárt visszajövök. Szeretném megnézni, hogy van.

– Biztos, hogy minden rendben? Veled menjek?

Harper érezte, hogy Taylor feszült volt a James nagymamával folytatott beszélgetése óta. Vacsora közben látta, amint a nagymamáját méregeti, mintha felmérné az ellenfelét.

– A világért sem. Nemsokára visszajövök – mondta a lány, és letette a szalvétát az asztalra, majd kisietett a konyhába a nagymamája után. A személyzet már majdnem befejezte az étel és az edények elcsomagolását. Fekete nadrágban és fehér ingben két nő és egy férfi dolgozott a konyhában. Nagyon koncentráltak; alig várták, hogy befejezzék a munkát, és hazamehessenek. James nagymama a konyhapultnál állt, egy nagy pohár vörösbort töltött magának. Amikor meglátta az unokáját, egy tiszta pohárért nyúlt, a levegőbe emelte, és megkérdezte Harpert, ő is kér-e.

Harper bólintott.

James nagymama teleöntötte a második poharat is, és átadta a lánynak, majd a sajátja után nyúlt, és magasra emelte.

– Az élet nagy kérdése, gyermekem, az, hogy félig üresnek vagy félig telinek látod ezt a poharat.

– Nagymama, mi történt odabent? – kérdezte Harper. Érezte, hogy elönti a düh.

James nagymama a konyhában serénykedő személyzetre nézett.

– Gyere ki egy kicsit, kedvesem, rám férne egy kis friss levegő.

Harper aggódva nézett vissza az ebédlő felé, ahonnan hangok szűrődtek ki. Vonakodva követte a nagymamáját a hátsó verandára. Nem akart goromba lenni, és otthagyni a vendégeket, de szeretett volna pár szót váltani vele. A házon kívül az esti levegő nem hűlt le.

– Nagymama, mérges vagy, esetleg megsértettek?

– Egyik sem, csak szerettem volna egy kis szünetet.

– Szünetet? Elfáradtál a benti előadásban? Soha életemben nem láttalak még így viselkedni.

– Hogy viselkedni? – kérdezte James nagymama, és belekortyolt a borába.

– Mint a felső osztálybeli brit sznob tökéletes mintapéldánya.

Nagymama felnevetett, majdnem kilöttyentette a borát.

– Én? Mintapéldány? Ez azért egy kicsit túlzás, nem? És mi a helyzet azzal a fickóval?

– Devlinnek hívják.

– Az a férfi, akihez hozzámegy a nővéred? De hát ő egy vidéki ugribugri…

Harper elnevette magát.

– Azt akarod mondani, hogy bugris?

– Mindegy – mondta nagymama a poharával legyintve.

– Nagymama, ő csak fel akart dühíteni – sóhajtott Harper. – Annyira megkönnyítetted a dolgát!

James nagymama a borát kortyolgatta, majd felsőbbrendű hangon megszólalt:

– Én is csak játszottam velük.

– És Mr. Bellowsszal is? – kérdezte Harper pimaszul. Nagymama arcán ravasz mosoly futott át.

– Girardra gondolsz? – kérdezte James nagymama dorombolva, nagyi déli kiejtését utánozva.

– Pontosan tudod, hogy róla beszélek. Nem flörtöltél valami ízlésesen. Azt hittem, Marietta nagyi felrobban dühében.

James nagymama nevetett, aztán úgy mosolygott, mint egy macska, amely megevett egy kanárit.

– Tényleg majd felrobbant, ugye?

– Gondolom, akkor ez is szándékos volt.

– Természetesen. Annyira önelégült tud lenni. És nem volt nagy erőfeszítés – jelentette ki James nagymama, a pohara alján maradt bort forgatva. – Az a Girard felettébb jóképű férfi.

Harper nem bírta tovább, annak ellenére, hogy próbált komoly maradni, elnevette magát a nagymamáján. Reménytelenül tárta szét a karját, aztán a nevetése egy pillanat alatt sírásba csapott át.

James nagymama letette a poharát, és Harper karjára tette a kezét.

– Mi a baj, kedvesem?

– Te! – kiáltotta Harper, majd leengedte a kezét. Úgy biggyesztette az ajkát, mint egy kislány, pedig pont annak nem akart látszani. Főleg nem a nagymamája előtt. – Annyira örültem, hogy itt vagy velem, hogy megoszthatom veled az eljegyzésemet. De attól tartok, elrontottál mindent.

– Nagyon sajnálom, ha megbántottalak – mondta James nagymama gyengéden, és vigasztalóan simogatta az unokája karját. – És talán tényleg át is léptem egy határt. – Azzal visszahúzta a kezét. – De nem sajnálom, hogy, a te szavaiddal élve, kifaggattam a fiatal barátodat. – Nagymama lesimította a haját. – Tudnod kell, hogy tökéletesen vizsgázott.

Harper felkapta a fejét.

– Tényleg?

James nagymama mosolygott.

– Kemény voltam vele. Nagyon nehéz kérdéseket tettem fel neki. De nagymamaként ez a feladatom.

– És?

– Nagyon jóravaló fiatalember. Büszke, magabiztos. Van benne valami tiszteletre méltó. De ami a legfontosabb, hogy nagyon szeret téged. Ha őt választod, azt hiszem, megérdemel. Az áldásomat adom rátok.

– Jaj, nagymama! – Harper hirtelen megölelte a nagymamáját.

– Hát, gyermekem – mondta James nagymama, aki zavarba jött az unokája ölelésétől –, az biztos, hogy érzelgősebb lettél.

– Lehet – csuklott egyet Harper, és próbálta elnyomni a sírását. – Szerelmes vagyok. És téged is nagyon szeretlek.

Nagymama Harper arcára tette a kezét.

– Én is téged. Most pedig menjünk vissza az asztalhoz, mielőtt egymás vállára borulunk itt a verandán. Ígérem, hogy a lehető legjobban fogok viselkedni. Látod? – Azzal kiitta a borospoharát. – Az oroszlán kezes báránnyá változott.

Mindenki elcsendesedett, amikor Harper és James nagymama visszatértek az ebédlőbe, kezükben pezsgőspoharakkal, csokoládéval, különleges, spanyol mandulával és egy üveg pezsgővel. Mosolyogtak.

Nagyi és Girard összenézett. Körbetekintve az asztalnál ülőkön, nagyi mindenki arcán tanácstalanságot látott a hirtelen hangulatváltozás miatt. Nagyi megnyugodott, hogy Harper és James nagymama között újra helyreállt a béke.

– Még több pezsgő? – kérdezte. – Drágáim, nem hiszem, hogy még egy kortyot meg tudnék inni.

– Csak még egy pohárköszöntő! – kiáltotta James nagymama, és Taylornak adta a pezsgős üveget. – Kedvesem, megtennéd nekem, hogy kinyitod ezt az üveget? – Incselkedve vonta fel a szemöldökét. – Elég erősnek tűnsz a feladathoz.

Ahogy Taylor egy halk pukkanással kinyitotta a pezsgőt, James nagymama felkiáltott.

– Ó, mily csodálatos hang! A kedvencem!

Devlin Dorára kacsintott.

Imogene egyik vendégtől a másikhoz sétált, vidáman töltögette tele mindenki poharát.

– Sok pohárköszöntőt hallottunk ma az ifjú pár egészségére – kezdte, miután körbejárta az asztalt, és az utolsó poharat is teletöltötte. Határozottan Devlinre nézve folytatta. – Egyik-másik színesebbre sikerült a többinél. – A férfi elnevette magát. Végre megtört a jég. – De én még nem mondtam pohárköszöntőt.

Nagyi előredőlt, és látta, hogy Carson és Dora gondterhelten összenéznek. Imogene egy pillanatra megállt, és szeretetteljes mosollyal nézett az unokájára.

– Harper az egyetlen unokám. Nem vagyok olyan szerencsés, mint Marietta, akit három szeretetre méltó unokával áldott meg a sors. Így remélem, hogy megbocsátanak nekem, amiért, hogy is mondjam, ennyit vallattam önöket.

– Mint az inkvizíció – morogta nagyi. Halk, majdnem meglepett nevetéssel nyugtázták a szavait az asztal körül. Imogene megkönnyebbülve hallotta a humort a hangjában, így ő is bekapcsolódott a nevetésbe.

– El tudják képzelni, mennyire meglepődtem, mikor eljutott hozzám az unokám eljegyzésének a híre – folytatta már komolyabban. – Eljegyzés? Korábban nem is hallottam Harper szájából Taylor McClellan nevét. Így összecsomagoltam, és átkeltem az óceánon, hogy megnézzem, az unokám jövője biztos kezekben van-e. – Imogene Taylor felé fordult. A férfi felnézett az idős hölgyre, közben mereven ült, vállát hátrafeszítette, úgy festett, mint az oroszlán, amely támadni készül. Ha lenne farka, jobbra-balra csapkodná. – Beszélgettünk egy kicsit – mosolygott rá az idős hölgy kedvesen –, és azt kell mondanom, az unokám jövője biztos kezekben van. Jó, szerető – James nagymama elmosolyodott –, erős kezekben.

Tayloron látszott, hogy megkönnyebbült. Halványan elmosolyodott, és a mellette ülő Harperhez fordult igazolásért. A lány rámosolygott, és megfogta a férfi nagy kezét.

– Taylor, a férjem, Jeffrey nevében is mondhatom, hogy üdvözöllek a családban! Emelem poharam Harperre és Taylorra! – Imogene magasabbra emelte a poharát. Míg korábban a homlokát ráncolva ült, most már nevetett, örömteli, ragyogó mosoly öntötte el az arcát.

– Harperre és Taylorra! – csatlakozott hozzá mindenki az asztal körül, magasra emelve a poharát.

Az asztal körül ülő társaság nevetésben tört ki, és koccintottak a fiatal párra. Nagyi ámulva kifújta az eddig visszatartott lélegzetét. Sohasem fogja elfelejteni az örömteli nevetést, ami összevegyült a koccintás közben megcsendülő kristály hangjával.

Girard közelebb húzódott nagyihoz, csak a borospohara választotta el őket. Nagyi odafordult, az arca csak néhány centiméterre volt a férfitól. Az este annyi minden történt, hogy alig foglalkozott szegénnyel. De Girard még ezt is udvariasan és sármosan viselte.

– Marietta – szólalt meg a férfi halkan, hogy csak az idős hölgy hallotta a szavait. – Igyunk kettőnkre.

Nagyi incselkedve vonta fel a szemöldökét.

– Nem inkább Imogene-nel kettőtökre akarnál inni?

Girard nagyot nevetett.

– Nem, biztosan nem – villant fel a szeme.

Nagyi szíve nagyot dobbant, amint felemelte a poharát, és a férfi szemébe nézve az italába kortyolt. Soha nem volt még pezsgő ilyen édes.

21. fejezet

– Ne menjetek még! – kiáltott Harper. – Még van egy meglepetésem.

Devlin már félig felemelkedett, a szalvétája az asztalon hevert. A többiek is így akartak tenni, de Harper szavaira mindenki visszaült, és izgatottan néztek egymásra. Harper felállt, miközben a többiek visszaültek a helyükre, aztán gyorsan elindult a folyosó felé.

Imogene is visszaült, és udvarias mosolyt váltott nagyival. Marietta odahajolt hozzá, hogy megkérdezze tőle:

– Ön tudja, hogy miről van szó?

– Fogalmam nincs. Úgy néz ki, mostanság én vagyok a legutolsó, aki megtud valamit.

Míg várakoztak, senki sem mert beszélgetésbe kezdeni. Devlin köhögött, és a vize után nyúlt. Carson az asztalon dobolt, Dora pedig vett még egy darab csokoládét. Taylor a folyosót kémlelte, várta, hogy Harper újra feltűnjön. Amikor meglátta a lányt a karjában egy papírköteggel, felugrott, és odasietett hozzá. Kiemelte a kezéből a papírköteget, és követte az ebédlőbe.

– Hova tegyem ezeket?

– Csak tedd le ide mellém – paskolta meg az asztalt maga mellett Harper. A halmazban kisebb papírkötegek voltak, amelyeket Harper piros szalaggal kötött át. Taylor két magas oszlopba rendezte a papírokat; mindenki szeme ezeken az oszlopokon nyugodott.

– Mi ez, kislányom? – kérdezte nagyi a várakozástól csillogó szemmel.

Harper Taylor felé fordult, az egyetlen ember felé, aki tudta, hogy mi történik.

– Felkészültél? – kérdezte a férfi.

– Amennyire csak lehet – mondta Harper, és a türelmetlenül várakozó család felé fordult.

– Ne csigázz tovább! – mondta Dora, és előrehajolt, hogy jobban lássa, mi történik. – Már így is elég késő van.

Harper megköszörülte a torkát, és szorosan összekulcsolta a kezét.

– Egy bölcs ember egyszer azt mondta nekem – nézett jelentőségteljesen Taylorra –, hogy ha megosztod másokkal azt, amit írtál, az olyan, mintha ajándékot adnál. Mert az írásoddal együtt átadod a lelked egy darabját is. Mindannyian adtatok már nekem ajándékot, de egyik sem jelentett többet számomra, mint a szeretetetek. Ez itt – tette a kezét Harper a kézirathalmokra – az én ajándékom nektek. – A tekintete körbejárt az asztalnál ülőkön, kiélvezte a pillanatot. – Írtam egy könyvet. – A vallomásra mindenkinek elakadt a lélegzete.

– Tudtam! – kiáltotta Dora, majd Carsonhoz fordult. – Megmondtam neked, nem?

Carson önelégülten mosolygott.

– Én már el is olvastam.

– Micsoda? – kérdezte Dora elkedvetlenedve.

Harper James nagymamára nézett. A nagymama szeme éberen figyelt magasra emelt szemöldöke alól. Ezt biztosan nem látta előre. James nagymama kérdő tekintettel nézett Taylorra, aki egy „én megmondtam” vigyorral viszonozta az idős hölgy pillantását. Nagyi meglepődött, úgy nézett ki, mint aki szellemet látott.

– Kiosztod a kéziratokat? – kérdezte Taylor halkan. Harper megnyalta a szája szélét, mert hirtelen nagyon száraznak érezte, aztán levett két papírcsomagot a kupacok tetejéről, és egyenesen nagyihoz ment.

– Megígértem, hogy egy nap majd elolvashatod – mondta neki Harper csendesen. Nagyi lassan átvette a kéziratot, a keze remegett az izgalomtól.

Harper továbblépett, hogy átadjon egy példányt a kéziratból James nagymamának is.

– Szóval ezzel voltál elfoglalva? Ez a legújabb szenvedélyed? – kérdezte James nagymama viccelődve.

– Igen – felelte Harper egyenesen a nagymamája szemébe nézve. James nagymama komolyan átvette a kéziratot, az ujjai végigsimítottak a papírkötegen.

– Le vagyok nyűgözve. Mélységesen le vagyok nyűgözve.

– Nem tudom, hogy mennyire jó – Harper hátat fordított a nagymamájának, majd visszament Taylor mellé, ahol a többi kiosztásra váró kézirat feküdt –, de befejeztem. Van eleje, közepe és vége is.

Taylor magához húzta Harpert. Nagyi a kezében tartotta a kéziratot, és az unokájára nézett. Hirtelen mintha évtizedeket öregedett volna. Arca elsápadt, kék szemét elhomályosították a könnyek, amelyek a régi emlékek nyomán törtek rá. Harper tudta, hogy a fiára gondol, Parkerre, az ő édesapjukra. Harper a nővéreire nézett, de ők is nagyit figyelték. Nagyi letette a kéziratot az asztalra, majd óvatosan kibontotta a piros szalagot.

James nagymama felállt, a szívéhez szorította a vastag papírköteget.

– Én most jó éjt kívánok mindenkinek. Nagyszerű estét tölthettem önökkel. Csodálatos ünnepet. Köszönöm! De most – mondta mosolyogva, tekintetével az unokáját kutatva – van egy kis olvasnivalóm.

Nagyi felnézett, fel sem tűnt neki, hogy James nagymama elhagyta az ebédlőt. Szeme elkerekedett a meglepetéstől.

– Harper, a cím!

Harper elnevette magát.

– Mi más címet adhattam volna neki?

Nagyi ajka megremegett, millió emlék jutott az eszébe, amikor a könyv címét felolvasta: Nyári emlékek.

Késő este, amikor már nem ült senki a vacsoraasztal mellett, és a meghívottak mind kényelmesen elhelyezkedtek az ágyukban, Carson kiment a konyhába, hogy igyon egy csésze teát. A szekrény alatt futó világítás homályos fénybe burkolta a konyhát, és mutatta az utat a sötét folyosón keresztül. Ahogy belépett a helyiségbe, meglepetten látta, hogy nagyi ott áll a tűzhely mellett, és épp vizet forral.

– Te még mindig ébren vagy?

– Hát persze – mondta nagyi. – Nem hiszem, hogy bárki is aludna ma este. Mind olvasunk.

Carson átment a konyhán, hogy hozzon magának is egy csészét a szekrényből.

– Hol tartasz a könyvben?

– Még az elején. Minden egyes szót külön kiélvezek. Ott tartok, ahol kalózosat játszotok Harperrel, és megmásszátok a Fort Moultrie körüli hegyet. Soha nem tudtam, hogy bementetek azokba a sötét pincékbe. Megtiltottam volna.

Carson letette a csészéjét a konyhaszekrényre, a nagyié mellé.

– Ezért nem mondtuk el neked.

A teáskanna fütyülve jelezte, hogy felforrt a víz. Nagyi leemelte a kannát a tűzről, miközben Carson kivett két teafiltert a konyhaszekrényen álló kamillateás dobozból. Nagyi feltöltötte a csészéket forró vízzel. Ahogy a víz elérte a teafüvet, a kamilla édes illata betöltötte a konyhát.

– Különlegesen ír – mondta nagyi, miközben visszatette a kannát a tűzhelyre.

– Igen.

– Alig mertem belekezdeni az olvasásba. Attól tartottam, hogy nem fog tetszeni.

– Én is, de milyen megkönnyebbülés, nem?

– De az – nevetett nagyi.

Carson elővett két kanalat a fiókból, majd levette a polcról a mézet, óvatosan kivett egy teáskanálnyit az üvegből, és beletette a csészéjébe, majd átadta a mézet nagyinak.

– Valaki a családból megörökölte apu írói vénáját.

Nagyi kanala halkan koccant a csésze alján, miközben kevergette a teáját.

– Nekem is úgy tűnik.

– Drága apu! Nekem csak az alkoholista gén jutott. Hát, köszönöm!

Nagyi letette a kanalat a konyhaszekrényre, majd egy kicsit igazított rajta, mielőtt megszólalt.

– Nem bánt a Harper körüli felhajtás?

– Nem, dehogy! – válaszolt Carson őszintén, habozás nélkül. – Nagyon örülök a boldogságának. Már épp itt volt az ideje.

– De az ő fényétől viszont még mélyebb lesz körülötted a sötétség. Ez a gond?

– Lehet – mondta Carson. Két keze közé fogta a csészéjét, élvezte, ahogy a tea melege átjárja a tenyerét.

– Drága gyermekem – mondta nagyi, és letette a saját csészéjét –, nem akarod elmondani az öreg nagymamádnak, hogy mi a baj?

Carson nagyot sóhajtott.

– Mindig csak a problémáimról beszélek. Már elegem van magamból.

– De nekem még nincs elegem belőled.

Carson hálásan mosolygott rá.

– Csak…

– Csak mi?

– Ott ültem az asztal mellett ma este, és néztem a boldog arcokat. Harper és Taylor, Dora és Devlin. Még te és Girard is.

Nagyi búsan mosolygott az unokájára.

– Mind párok.

– Igen. És akkor ott vagyok én, szegény Carson. Egyedül. Már megint egyedül.

– De ez a te döntésed volt.

– Tudom, tudom – felelte Carson, és keserveset sóhajtott. – Annyira ügyesen teszem tönkre az életemet.

– De abban is jó vagy, hogy teljes életet élj. Kedvesem, nem használhatsz ki mindent az életben anélkül, hogy néha ne sérülj meg. Csak annyira tudsz szeretni, amennyire el tudod viselni a fájdalmat.

– Ezért nem akarok én kapcsolatot. Olyan nagyon fáj. Annyira megbántom őket. – Carson határozottan megrázta a fejét. – Az egész nem ér annyit.

– És akkor milyen lehetőségeid vannak? Felvértezed magad a szerelem ellen? Magadra zárod az ajtót? – Nagyi Carson karjára tette a kezét. – Carson, ez nem te vagy.

– De lehet, hogy ilyennek kellene lennem.

Nagyi felvette a csészéjét, becsukta a szemét, és ivott egy korty teát, hogy erőt gyűjtsön.

– Gondolj vissza májusra! Amikor az a cápa megijesztett. Rettegtél attól, hogy visszamenj a vízbe. Emlékszel, milyen borzasztóan érezted magad? Úgy érezted, el vagy zárva attól, ami a legtöbb örömet adta neked az életben. De aztán találkoztál Palackkal. Ő sok más mellett megtanított arra, hogy élj a mában. Megtanított újra nevetni. Megtanított arra, hogy nem kell félni, hanem fejest kell ugrani a vízbe.

– És megsérült.

– De aztán meggyógyult.

Carson a homlokát ráncolva a teájára meredt.

– Az évek hosszú sora alatt annyi tervet szőttem már –nevetett magán nagyi. – Ezt te is tudod. De megtanultam, hogy a prioritások idővel változnak, és a terveimet a változások szerint kell alakítanom. – Lemondással a hangjában, de vidámsággal a szemében rázta meg a fejét. – Az élet tele van meglepetésekkel. És az időzítés… Az emberek mindig alábecsülik, milyen fontos a jó időzítés. – Nagyi egy pillanatra csendben a semmibe révedt. Vágyakozó arckifejezése láttán a homályos fényben Carson előtt egy pillanatra megjelent, hogy nézhetett ki fiatalon, amint éppen a terveit szövögeti. A profilja olyan elegáns volt. A tekintetéből áradt az intelligencia, a céltudatosság és az egyéniség. Carson látta benne az édesapja profilját. És a sajátját.

Nagyi száraz mosollyal újra felé fordult.

– Engedd meg, hogy megosszak veled egy tanácsot! Örülj a változásnak. Fogadd el a jót és a rosszat is. A sikereidet és a hibáidat is. Mind a kettőből rengeteg lesz az életben, ebben biztos lehetsz. Ez mind része a folyamatnak. A boldogság titka az, hogy alázatosan fogadd el, ami jön, és hogy legyen elég bátorságod nyitott szívvel folytatni az életedet.

Carson a konyhaszekrénynek dőlt, és megint a cápára gondolt.

– Továbbhaladni.

– Igen, kedvesem – mondta nagyi, és gyengéd csókot nyomott unokája homlokára, majd felegyenesedett, és megfogta a teáscsészéjét. – Azt hiszem, eleget beszélgettünk egy estére. Én fogom a forró teámat, és jó éjszakát kívánok. – Felvonta a szemöldökét, és megszólalt. – Megyek olvasni.

Később Carson az ágyán feküdt, kezét a feje mögött összekulcsolta, egyik bokáját átvetette a másikon, és a falon függő, szépen megmunkált keretből visszanéző őse, Claire Muir képét tanulmányozta.

Nagyi még Carson tinédzserkorában akasztotta fel a képet a hálószobájában. Még a rút kiskacsa korszakában járt, és nagyon szeretett volna olyan szőke és hamvas bőrű lenni, mint Dora, aki igazi déli szépség volt. Nagyi ekkoriban mesélte el neki a legendát, miszerint Claire arcátlanul szembeszállt családja akaratával, hogy hozzámenjen a híres Úriember kalózhoz. A szerelmük története legendás volt. Azóta, ha Carson bizonytalan volt, vagy nyugtalan, felnézett ennek a gyönyörű, fekete hajú, csillogókék szemű nőnek a képére, és azonnal megnyugodott, tisztábban látta a dolgait, és ihletet kapott.

Most, miközben a képet nézte, azon merengett, hogyan fedezte fel Claire magában a bátorságát és önállóságát. Magában felidézte a nagymamája szavait. A boldogság titka az, hogy alázatosan fogadd el, ami jön, és hogy legyen elég bátorságod nyitott szívvel folytatni az életedet.

– Claire nagymama – suttogta –, adj nekem erőt!

Carson feltápászkodott, és törökülésbe ült az ágyon. Az anonim alkoholistáknál azt tanulta, hogy meg kell vizsgálnia a múltban elkövetett hibáit, és bocsánatot kell kérnie értük. Felvette a telefont, és megtalálta a telefonszámot, amit keresett. Miután megnyomta a hívás gombot, mélyet lélegzett.

Egy férfihang válaszolt.

– Halló?

Carson egy pillanatra ledermedt, majd gyorsan kibökte a mondandóját.

– Halló, Jason Kowalskival beszélek?

– Igen – válaszolta a hang a vonal végén türelmetlenül, mintha sajnálta volna, hogy felvette a telefont. – Kivel beszélek? – kérdezte.

– Carson Muir vagyok, remélem, nem zavarom.

– Carson Muir? – kérdezte a férfi olyan hangon, amiből kiderült, nem emlékezett a névre.

– Igen. Én készítettem a fényképeket a Céltalan című filmjében. Ön rúgott ki.

Egy pillanatnyi csend állt be.

– Ó, igen – hangzott az óvatos válasz.

– Nem fogom az idejét rabolni. Csak tudja, nemrég csatlakoztam az anonim alkoholistákhoz, és a program része, hogy bocsánatot kérjek a hibáimért. Azért hívom, hogy bocsánatot kérjek, amiért ittasan mentem dolgozni. Tudom, hogy miattam késett a film befejezése. Tudom, hogy nem viselkedtem profi módon, és nagyon sajnálom. – Carson mély lélegzetet vett. – Ennyit szerettem volna mondani. Köszönöm, hogy meghallgatott.

– Várjon. Azt mondta, hogy csatlakozott az anonim alkoholistákhoz?

– Igen – válaszolta Carson kis habozás után.

– Mikor ivott utoljára?

– Három hónapja.

– Kezdésnek jó.

– Köszönöm.

Mr. Kowalski köhögött.

– Én magam is tagja vagyok az anonim alkoholistáknak.

– Igen? – kérdezte a lány, lélegzet-visszafojtva.

Egy kis gondolkodás után Mr. Kowalski megköszörülte a torkát.

– Figyeljen ide, maga nagyon jó munkát végzett, amikor józan volt – mondta. – Ha érdekli, lehet, hogy lenne egy munkám az ön számára.

22. fejezet

A reggel halkan osont be Sea Breeze-be. A lakók sokáig aludtak, teljesen kifárasztották őket az előző este eseményei.

Harper lassan ébredt, hangosan ásított, és hunyorgott a zárt zsalugáterek között beszűrődő éles, világos napfényben. Késő délelőttre járhat, gondolta, de hónapok óta először nem érezte a késztetést, hogy kiugorjon az ágyból. Eldöntötte, hogy nem megy futni. Túl sokat ivott előző este, és még annál is több izgalmat élt át, és miközben úgy nyújtózkodott, mint egy elégedett macska, eszébe jutott, hogy túl sok volt a csók. Megdörzsölte az arcát, megint ásított, és nagyon lassan felkelt az ágyból. A szoba forogni kezdett vele, így gyorsan visszaült az ágy szélére. Várta, hogy megszűnjön a szédülés.

– Vizet – motyogta kiszáradt ajkával. – Nagyon, nagyon sok vízre van szükségem. – Felkelt, és az asztalához ment, hogy megigya az ott lévő fél pohár vizet. Most, hogy egy kicsit nedves lett a szája, kinyitotta a tolóajtót, ami elválasztotta a szobáját a nagyiétól, és elindult a konyhába. Megtorpant, amikor meglátta, hogy nagyi az ágyában ül.

– Bocsáss meg! – kiáltotta Harper szégyenkezve, amiért rátört nagyira. Amióta nagyi Harper hálószobájává alakította saját szobája egy részét, a lány nagyon vigyázott, nehogy megzavarja. Harper általában korán felkelt, és a verandára nyíló ajtón át elhagyta a szobáját, de már akkor is gyakran találta nagyit a konyhában a kávéfőző mellett. Nagyon szokatlan volt, hogy ilyen sokáig ágyban maradt. Harper gyorsan hátrálni kezdett, és elkezdte behúzni a tolóajtót.

– Várj egy kicsit, Harper! – szólt utána nagyi. A lány megállt. – Eddig arra vártam, hogy felébredj. Gyere ide, gyermekem – mondta nagyi, és kitárta a karját. Harper mosolygott, és a nagy ágyhoz sietett. Felmászott rá, és nagyihoz bújt, mint gyerekkorában. Nagyi átölelte, Harper beszívta a parfümének az illatát.

– Nem akartalak felébreszteni.

– Nem is ébresztettél fel. Nagyon sokáig olvastam. Aztán úgy aludtam, mint a bunda. Csodálatos álmaim voltak. – Nagyi lehajtotta a fejét, hogy megcsókolja Harper feje búbját. – Az én nyári emlékeim. – Harper megígérte magának, hogy nem fog rákérdezni, de nem tudta megállni. Felemelte a fejét, és nagyi szemébe nézett.

– Tetszett?

Nagyi mosolya olyan volt, mint a felkelő nap: ragyogó és lélekemelő.

– Nagyon, nagyon tetszett. Imádom.

Harper kifújta eddig visszafojtott lélegzetét. Szinte sugárzott az örömtől. Nagyi véleménye számított neki a legjobban.

– Szeretnék neked köszönetet mondani.

– Nekem? Miért?

– Azért, hogy biztattál. Mert hittél bennem, amikor még én sem hittem magamban.

– Ó, kicsim…

– Nagyon féltettelek.

– Féltettél? De miért?

– Mert nyugtalannak tűntél tegnap este, amikor átadtam neked a könyvet – mondta Harper. Szavai hallatán nagyi arcáról eltűnt a zavartság, és átadta a helyét a megértésnek.

– Meg kell vallanom, volt egy pillanat, amikor nagyon elszomorodtam. De nem azért, mert írtál egy könyvet – tette hozzá nagyi, hogy megnyugtassa Harpert –, hanem mert a nagyratörő álmai ellenére Parker ezt nem tudta megtenni. – Nagyi elmerengett, majd halkan folytatta. – Szerettem volna látni, hogy befejezi a könyvét. Nem is a kiadás miatt, de legalább ezt a projektet végigcsinálta volna az elejétől a végéig! Hogy kiírta volna az utolsó oldalra: Vége. De azt hiszem, nem volt hozzá elég ereje. És ez elég szomorú, nem?

Harper a nagymamája mellkasának támasztotta a fejét, és bólintott.

– Talán nem az erő hiányzott belőle – helyesbített Harper kis idő elteltével. – Inkább félt. Annyi éven át beszélt róla, annyit mondta, hogy írja, annyi pénzt fogadott el tőled. Elég magasra tette a lécet. Azzal dicsekedett, hogy épp a nagy amerikai regényt írja. – Harper szomorúan felnevetett. – Ki tud felnőni ezekhez az elvárásokhoz? Azt hiszem, úgy döntött, hogy inkább nem fejezi be a könyvet, és ő maga bukik bele, mint hogy befejezze, és a könyv bukjon meg. Mert az az álma végét jelentette volna. Annyira félt, hogy a végén kiderül, tehetségtelen. Ismerem ezt a félelmet. Nagyon nagy bátorság kell ahhoz, hogy befejezzünk egy könyvet. És még több bátorság kell ahhoz, hogy megengedjük, hogy mások elolvassák.

– Nagyon bátor kislány vagy.

– Azt nem tudom. Minden ízemben reszkettem tegnap este. Apu hírneve megelőzött.

Nagyi szomorúan sóhajtott.

– Ó, Harper! Ne szégyelld apádat!

– Nem, nem szégyellem – válaszolt gyorsan Harper. – De úgy éltem az életemet, hogy a családomban mindig apun viccelődtek. Hogy elmondjam anyámnak, így vele együtt James nagymamának, hogy írtam egy könyvet… Bele se merek gondolni, mit is szóltak volna hozzá. El kellett titkolnom előttük, aztán annyira titkoltam, hogy már másnak se tudtam beszélni róla. Még neked sem, nagyi. Legalábbis addig nem, amíg be nem fejeztem. Apu miatt legalább annyit el akartam érni, hogy befejezem. – Harper még jobban a nagymamájához bújt.

– Fogalmam sem volt róla.

– Nem is lehetett. Nem mondtam el neked. – Harper elcsendesedett, amikor Taylor arca felvillant előtte. – Nem tudtam volna végigcsinálni Taylor nélkül. Nagyon sokat segített, hogy legyőzzem a félelmeimet.

– Taylor nagyon bátor ember. Egy igazi harcos.

– Igen, de nem ilyen bátorságra gondoltam. Vásárra vitte a bőrét a csatatéren, és meg is sérült. – Harper felnézett nagyi arcába. – De azt mondja, az volt a könnyebbik része a dolognak. – A lány felnevetett, amikor meglátta a nagymamája meglepett arckifejezését. Ő is pontosan így reagált, amikor a férfi elmesélte neki a történetét. – Taylor megtanította nekem, hogy az igazi bátorság az, amikor hiszel magadban, szembenézel a félelmeiddel, és legyőzöd őket, különben azok győznek le téged.

Nagyi az ablakon kinézve merengett az unokája szavain.

– Ismerem ezt a fajta bátorságot – jegyezte meg halkan.

– Tudom – felelte Harper, nagyi elvesztett szeretteire gondolva. A szeretteid elvesztése, különösen, ha a gyermekedről van szó, gondolta, nagyon nagy bátorságot igényel.

– Tudod – folytatta nagyi –, az angol courage, vagyis bátorság szó a francia coeur szóból ered, aminek a jelentése szív. Márpedig neked, Harper, nagyon nagy szíved van.

– Mi lett apu könyvével? – kérdezte a lány hirtelen. – Fent van még a padláson? Az egyik dobozban?

– Megsemmisítette – válaszolta nagyi szomorúan, a fejét rázva. – Parker megsemmisített mindent, amit valaha írt. Még a leveleit is. Semmi sem maradt utána.

– Ez borzasztó – mondta Harper, és nagyon sajnálta. Mennyi minden veszhetett oda! – És eléggé önző dolog. Nagyon szerettem volna elolvasni az írásait.

– Talán tényleg önzés volt a részéről. Olvastam pár korai írását. Maradjunk annyiban, hogy Parker nem viselte jól a kritikát. És talán úgy gondolta, hogy ha már nem sikerült kiadni életében, az ő műveit ne kritizálja senki, miután meghalt. – Harper érezte, ahogy nagyi megvonja a vállát a feje alatt. – Az ő döntése volt. De a lelke benned él tovább. – Nagyi megsimogatta az unokája haját. – És tudom, hogy nagyon büszke lenne rád. Annyira, mint amennyire én büszke vagyok rád.

Harpert elöntötte az öröm.

– Nagyon büszke vagyok arra, hogy olyan vagyok, mint ő.

– Igen – sóhajtott nagyi. – Csakhogy neked, kedvesem –nagyi megint megcsókolta Harper fejét –, van egy olyan képességed, ami apádból hiányzott. A határozottság.

Nagyi az arcát legyezte, miközben a kedvenc helyén ült, a hátsó verandán a fekete-fehér napellenző árnyékában. Késő délután volt, de a meleg pára még mindig súlyosan ült a víz felett. De ő nem panaszkodott. Szeptember volt, és az időjárás a trópusokon is nyugodt volt, sehonnan sem hallatszott viharjelzés. Inkább elviseli ezt a meleget mindennap, csak ne legyen vihar. De még így is, gondolta, miközben a teájáért nyúlt, ez a nyár is belekerül a délen mért tíz legmelegebb közé. Mind a tízet 1998 óta észlelték. A meleg és az, hogy az öbölben egyre jobban elszaporodtak a lamantinok, mind arról tanúskodtak, hogy a föld klímája változóban van.

– Istenem, istenem, nagyon meleg van – ismételgette, majd belekortyolt a teájába, és jólesően cuppantott. Ez nagyon jól sikerült, gondolta. Ahogy letette maga elé a poharat, felmérte a pasziánszban az asztalon fekvő kártyákat. A meleg ellenére nagyon jól érezte magát itt kint a verandán az árnyékban, ahol a víz felől érkező szellő hozott egy kis enyhülést. Nem tudott bent maradni a házban, mint valami csirke az ólban, hogy várja a hűvösebb időt.

– Jó napot, Marietta!

Nagyi megfordult, és egy nőt látott a ház oldalánál befordulni. Marietta hunyorogva nézett, hogy megbizonyosodjon róla, tényleg jól lát. Igen, Imogene jött felé, de egy pillanatra azt hitte, hogy valamelyik lány az. Az angol hölgy szürke melegítőalsót és egy olyan vékony futópólót viselt, amilyen Harperen szokott lenni. A széles karimájú kalap alatt nagy, fekete napszemüveg takarta a szemét. Arca kipirult a szokatlan melegtől. Úgy nézett ki, mint aki keményen dolgozott ebben a melegben.

– Borzasztó meleg van ma – mondta, ahogy közeledett nagyihoz. Marietta levette a napszemüvegét, és jól leplezve a véleményét, megkérdezte:

– Futott? Ebben az időben?

– Nem – felelte Imogene olyan hangon, amiből kiérződött, hogy annyira nem bolond. – Csak sétáltam. – Nehezen vette a levegőt a mozgás után. – Órákon át. Nagyon szeretem a partot – mondta energikusan. – És – vallotta be nagy nehezen – ez egy különösen szép föveny itt. Majdnem el is ájultam, amikor láttam egy teherszállító hajót.

Marietta a tálca felé nyúlt egy tiszta pohárért, és teleöntötte a termoszból, amit maga mellett tartott. Átadta Imogene-nek.

– Biztosan nagyon szomjas.

– Mi ez?

– Jeges tea.

– Tökéletes, köszönöm. – Imogene nagyot kortyolt a poharából, majd fintorogva fordult nagyi felé. – De hát ez nagyon édes!

– Persze hogy az. Ez édes tea. Mi így isszuk errefelé.

– Van olyan teája, amiben nincsen cukor?

– Készen nincs. Nem inna egy kis vizet inkább?

– Hagyja csak – mondta Imogene, és lemondóan sóhajtott, majd ismét belekortyolt a poharába. Megnyalta a szája szélét, és érdeklődve nézett a poharára. – Mi van ebben? Igazából nagyon finom.

Marietta mosolyogva nyúlt a poharáért.

– Én magam készítettem, egy régi családi recept alapján. Olyan édes, mint egy kisbaba csókja.

Imogene letette a poharát az asztalra a strandtáskája mellé. Marietta döbbenten nézte, ahogy az idős hölgy elkezdte lefejteni magáról az átizzadt pólóját és a nadrágját. A ruhák alatt egy fürdőruhát viselt. Egy szerény, egyrészes, sötétkék fürdőruhát, ami még így is kiemelte karcsú alakját. Vékony csontozatú volt, mint Harper, és a korához képest nagyon edzett. Bármilyen korú nőhöz képest, gondolta nagyi kelletlenül. Feszélyezetten lesimította a tunikáját, és nagyon örült, hogy Girard nincs jelen, hogy megtekintse a látványosságot.

– Gyorsan megmártózom a medencében, hogy egy kicsit lehűljek – mondta Imogene, és lesétált a lépcsőn a medencéhez. Megállt a szélén, a karját a feje fölé emelte, és egy lendületes ugrással a vízbe vetette magát. Marietta egy pillanatra irigy lett rá, ahogy látta, milyen frissen ússza át a medencét. Oda-vissza úszta egyik hosszt a másik után, a lábával elrúgva magát. Még ebből a távolságból is látszott, hogy nagyon élvezi az úszást. Amikor befejezte, kimászott a medencéből. Teste csillogott a víztől.

– Egészségére! – motyogta Marietta, és nagyot kortyolt a teájából.

– Most már sokkal jobb – mondta Imogene, amikor visszatért nagyi mellé az árnyékba. Hátrasimította barna haját az arcából, majd kivett egy nagy törülközőt a táskájából. Miután lerázta róla a homokot, határozott mozdulatokkal végigtörölte magát. Amikor befejezte, a vállára terítette, és leült Marietta mellé.

– Tölthetek? – kérdezte Imogene, felemelve a termoszt.

– Csak nyugodtan – Marietta mosolyogva nézte, ahogy Imogene teletölti a poharát teával.

– Sokat úszik?

– Mindennap. Legalábbis a szezonban. Megpróbálok minden tavasszal eljutni Georgiana hamptonsi házába, amikor Angliában még borzasztó az idő. Ott még egy kicsit hideg a víz, de gyerekként a családommal minden évben Cornwallban nyaraltunk, és ott megtanultam, milyen üdítő az első mártózás a jéghideg vízben. – Imogene a medencére nézett. – De az ön medencéjében olyan meleg a víz, mint egy fürdőkádban. Nem valami frissítő.

Ez a nő egy üres szobában is ki tudna robbantani egy vitát, gondolta nagyi, de barátságosan válaszolt.

– Errefelé a nap felmelegíti a vizet. Én így szeretem.

Imogene hümmögött, és hátradőlt a székében.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte.

– Elmentek.

– Harper is? – kérdezte Imogene a teáját kortyolgatva.

Marietta napszemüvegétől nem látszott, ahogy felhúzta a szemöldökét a kérdésre.

– Igen, Harper is elment. Elment Dorával, hogy segítsen neki felakasztani a függönyöket az új házában. A jövő héten költözik. Ő lesz az első, aki elmegy. – Nagyi hosszan sóhajtott. – Carson pedig vízmintákat gyűjt az öbölben, hogy előkészítsék Palack szabadon engedését.

– Palack az a delfin, akivel összebarátkozott? Az, aki megsérült?

– Igen. Örülök, hogy kezdi kibogozni a történet szálait.

– Elég sok történetük van – kortyolt bele Imogene a teájába.

– Hát, azt nem mondhatja ránk, hogy nem vagyunk érdekesek. És mind végtelenül örülünk annak, hogy az a delfin visszatérhet a vadonba. Már nem tart soká, bármelyik nap megtörténhet. Talán még ön is itt lesz, és tanúja lehet az eseménynek.

– Talán. – Az angol hölgy arca hirtelen elkomorodott. Lassan megrázta a fejét. – Nem tudom, meddig maradhatok még. Attól tartok, nemsokára el kell mennem. Jeffrey nem viseli jól, ha nem vagyok otthon.

Nagyi felfigyelt rá, hogy Imogene hangja megváltozott.

– A férje beteg?

– Hétköznapi értelemben véve nem. Alzheimer-kórban szenved.

– Nagyon sajnálom – mondta nagyi őszintén.

– Hát igen… – Imogene arcán látszott, mennyire megviseli a helyzet. Feltette a napszemüvegét, majd gyorsan le is vette. – Néhány éve diagnosztizálták. A korai szakaszt, egész jól átvészeltük. Kicsit feledékeny volt, időnként összekevert néhány dátumot, és ehhez hasonlók. Aztán két évvel ezelőtt megváltoztak a dolgok. Most már zavarodott, nem tud befejezni semmit, csak zavart tekintettel bolyong a házban. – Imogene a homlokára tette a kezét. – És már nem tud olvasni – mondta szomorúan. – Szívszorító nézni. Briliáns elme volt, és nagyon szeretett olvasni. A könyvek voltak az élete. De most – Imogene sóhajtott, és leengedte a karját – elfelejti, hogy mit olvasott. Újra és újra elolvassa ugyanazt a könyvet, és attól tartok, nem fogja fel, miről szól. Még a beszéde is…

Nagyi úgy érezte, hogy Imogene szavai kezdenek összefolyni.

– Ismétli magát – folytatta a hölgy közelebb hajolva nagyihoz. – Vagy a legfurcsább dolgokat mondja. Egyáltalán nem utazhatunk. Még Greenfields Parkon belül is eltéved. Nem tudna eligazodni egy idegen környezetben. És nagyon felizgatja magát, ha nem vagyunk otthon. – Imogene egy pillanatra megállt, hogy összeszedje magát. – Bocsásson meg nekem, nem tudom, mi történhetett velem. Biztosan a meleg az oka. Nem akartam ennyit beszélni.

– Ne kérjen bocsánatot! – mondta Marietta őszintén. – Néha ki kell mondani, amit gondolunk, mert ha nem, akkor egy idő után úgy érezzük, hogy felrobbanunk.

– Ugye. Nem sok időt töltöttem távol az otthonomtól mostanában Jeffrey miatt.

– Nagyon nehéz lehet önnek.

– Az – szipogta Imogene. – Mindig Jeffrey volt az én támaszom. És most…

– Megértem – válaszolta Marietta, ő maga is elérzékenyült. – Edwarddal olyan szép terveink voltak a nyugdíjazása utáni időkre. Aztán meghalt. Szívrohamot kapott.

– Nem is tudom, melyiket nehezebb elviselni. A gyors halált vagy azt, hogy végignézzük, hogyan épül le valaki, akit szeretünk.

Marietta nagyot kortyolt a teájából, miközben az elhangzottakon merengett.

– Nem is tudom. Van segítsége?

Imogene bólintott.

– Van egy nővér, aki naponta jár hozzánk. És van, aki vele marad, amikor én nem vagyok otthon. De ez persze nem olyan, mintha én lennék ott mellette. Mellettem megnyugszik. Bármennyire is szeretnék maradni, haza kell mennem.

– Megértem – paskolta meg Imogene kezét nagyi.

– Arról álmodoztam, hogy Harper visszajön velem Angliába – mondta az angol hölgy vágyakozó mosollyal az arcán. – Olyan megnyugtató lett volna, ha velem van. Elég magányos tudok lenni abban a nagy házban. Abban reménykedtem, hogy idővel át akarja venni a birtokot. Azt szerettem volna, ha annyira imádja Greenfields Parkot, mint amennyire Sea Breeze-t. De úgy gondolom, mindketten tudjuk, mi a helyzet, ugye? – Imogene megint a szájához emelte a poharat.

Marietta szótlanul kortyolgatta a teáját.

– Most már látom, hogy ez önzés volt részemről – folytatta Imogene. – Harper önálló, felnőtt nő, aki képes meghozni a saját döntéseit. Ha bűntudatot ébresztenék benne, és rákényszeríteném a Greenfields Parkkal járó felelősséget, csak kihasználnám a készségességét. Nem szeretném ezt tenni vele. – Imogene a szívére tette a kezét, és megtört hangon folytatta. – Túlságosan szeretem őt ahhoz, hogy ilyen terhet akasszak a nyakába.

Marietta érezte, ahogy a szíve ellágyul. Teletöltötte mindkettejük poharát.

– Minden korttyal egyre jobban ízlik nekem ez a tea. Jó hatással van rám. Mi a titkos hozzávalója?

– A rum – mondta Marietta huncutul mosolyogva.

– Tudtam, hogy van benne valami, ami ízlik! – nevetett Imogene, majd csuklott egyet. – Istenem, egy kicsit becsíptem.

– Azt hiszem, mind a ketten benne vagyunk a slamasztikában.

Imogene bűnbánó mosollyal nézett Mariettára.

– Tudja, amikor idejöttem, fel voltam készülve arra, hogy utáljam magát. Azt hittem, hogy Harper vállára akarja tenni a háza gondjait.

– Mint ön.

Imogene megvonta a vállát, és megrázta az ujját Marietta felé. Látszott, hogy az alkohol kezdi kifejteni a hatását.

– Nem akartam hagyni, hogy ezt megússza. – Imogene megvonta a vállát. – Most már tudom, hogy hibáztam. Harper saját maga döntött úgy, hogy itt akar élni.

– És mi lesz Greenfields Parkkal?

– Ez figyelmeztetés volt számomra is. Mint ön, Marietta, én is megértettem, hogy nem tudom tovább egyedül irányítani a házat. – Imogene a tenyerébe temette az arcát. – És azt is meg kell értenem, hogy már nem tudom tovább otthon ellátni Jeffrey-t. – Azzal leengedte a kezét. – Amikor visszamegyek, keresnem kell egy megfelelő intézetet számára – nehezen tudta kimondani a szavakat. – És amikor megtaláltam – hallgatott el egy pillanatra –, akkor magamnak is találnom kell egy új lakhelyet. Itt az ideje, hogy továbblépjek – jelentette ki.

Marietta felnevetett, és felemelte a poharát.

– Akkor igyunk a jövőre! – A két hölgy koccintott. Marietta feltette a kérdést, ami Imogene érkezése óta ott motoszkált benne. – És mi a helyzet a lányával? Ő nem akarja Greenfields Parkot?

– Georgiana? Istenem, dehogy! Sohasem akarna ekkora felelősséget vállalni magára. Georgianát semmi nem érdekli a karrierjén kívül.

– Nincs valami nagybácsi vagy unokaöcs?

– Miért?

– Aki átvehetné a birtokot. Tudja, megörökölhetné a házat.

Imogene félrebillentett fejjel gondolkodott.

– Ön azt hiszi, hogy Greenfields Park régóta a család tulajdona? Hogy a James família generációi nőttek fel ott?

– Miért, nem így van?

Újra felcsendült Imogene kacagása, ami olyan magával ragadó volt, hogy nagyi is vele nevetett.

– Nem, nem az – mondta Imogene komolyságot erőltetve magára. – Jeffrey-vel vettük. És most – mondta, felemelve a kezét – eladjuk. – Előrehajolt, közelebb intette magához Mariettát, mintha egy titkot árulna el. – Csinos kis profittal – tette hozzá halkan, majd bólintva hátradőlt. – Örülni fogok, ha megszabadulok tőle végre. Utazgatni akarok.

– Tényleg? – Marietta előredőlt ültében. – Én is!

– Bora Bora – mondták egyszerre.

A két idős hölgy mosolygott, és megint koccintottak. Imogene mosolyogva nézett nagyira.

– Azt hiszem, nagyon jó barátok leszünk.

– Én is így gondolom. Nagyon sokban hasonlítunk. Még egy más korszakban nőttünk fel – mondta Marietta elgondolkodva.

– Milyen igaza van! Ezek a mai fiatal nők nem akarják a nyakukba venni egy nagy családi birtok gondját, ami minden idejüket lefoglalná. Különben is, ki tud manapság fenntartani egy ilyen házat?

– Pontosan.

– Az élet sokkal egyszerűbb volt, amikor még fiatalok voltunk – folytatta Imogene. – Igaz, meg kell hagyni, én is leengedtem, amióta itt vagyok. Van valami fülledt, valami csábító ebben a helyben.

– Ez a lápvidék varázsa. És a rum – tette hozzá Marietta, és rákacsintott. A két hölgy felnevetett. Imogene felvette Marietta legyezőjét.

– Használhatom?

– Csak nyugodtan – intett Marietta. Imogene lustán legyezni kezdte magát.

– Tudja, csodálatos dolgot tett az unokáival, hogy idehozta őket, és együtt lehettek. Látom, milyen közel állnak egymáshoz. Nagyon szeretik egymást.

Imogene szavait hallva Mariettának elállt a lélegzete.

– El sem tudja képzelni, mit jelent nekem ezt az ön szájából hallani. Ösztönösen cselekedtem. Láttam, hogy a lányok nagyon messzire sodródtak egymástól. Nem csak térben; beszélni is alig beszéltek egymással. Majdnem idegenek voltak egymás számára.

– Sajnos ez a legtöbb családban így történik.

– Ez ellen nekünk kell tenni valamit. Megvádoltak már azzal, hogy irányítani akarom őket, hogy manipulálom őket. Azt is hozzá kell tennem, hogy legtöbbször Harper volt az. Az igazat megvallva, nem tudtam, hogy mit csinálok, de azt igen, hogy tennem kell valamit. Minden ízemben éreztem. Sea Breeze-t el kell adni, ezen nem tudok változtatni. Ha a ház már nem lesz ott a lányaimnak, azért ők még ott lehetnek egymásnak.

– Ön csodálatos nagymama – csuklott Imogene. Marietta levette a napszemüvegét, és megtörölgette a szemét egy papírszalvétával.

– De nem voltam jó anya. Találkozott a fiammal, Parkerrel, ugye?

– Egyszer. Olyan gyorsan összeházasodtak és elváltak. De nagyon jóképű volt.

– Ugye? – Nagyi szíve összeszorult. – Túlságosan elkényeztettem. Az orvosok szerint azzal, hogy mindent megadtam neki, és minden ballépését megbocsátottam, én vagyok a felelős minden problémájáért.

Imogene felhorkant, és elutasítóan legyintett.

– Ez hülyeség. Annyira szeretnek minket, anyákat hibáztatni mindenért! Rám is ezt mondták Georgiana miatt.

– Tényleg?

– Igen. Még hogy miattunk lettek ilyenek? Ugyan már! –Imogene megint legyintett. – Szégyellem bevallani, de általában azt sem tudtam, mit csinál az a lány.

Marietta elnevette magát, majd a szája elé kapta a kezét.

– Bocsánat.

– De minket is így neveltek fel. A gyereket látni lehet, hallani nem. Georgiana mellett is volt nevelőnő, pont úgy, mint Harper mellett. Természetesen – szabadkozott Imogene – személyesen én felügyeltem mindent, ami a lányomat érintette.

– Ön is csodálatos nagymama – mondta Marietta, és megpaskolta az angol hölgy kezét.

– Igen, az vagyok – helyeselt Imogene. – Harpert nagyon könnyű szeretni.

– Ez igaz – mosolygott vissza rá nagyi.

– Gondolt már arra, hogy mi lesz velük? Harperrel és Taylorral? – kérdezte Imogene. – El tudja majd az a férfi tartani az unokámat?

– Úgy gondolom, igen. Talán nem olyan pazarul, nem olyan stílusban, mint amilyenben felnőtt, de jól élnek majd. És ami még fontosabb, boldogok lesznek.

– Nagyon szeret itt lenni, ugye? – Imogene tekintete bejárta az öblöt, majd körbejárt a házon. – Itt, Sea Breeze-ben.

– Igen, nagyon.

– És ez a családé? Generációk óta, meg minden? – kérdezte Imogene Marietta korábbi, Greenfields Parkkal kapcsolatos kérdésére utalva.

– Igen. Egyszer kérjen meg rá, hogy meséljem el a családunk charlestoni alapítójának a történetét.

– A kalózét?

Marietta könnyedén felnevetett, és a szemöldökét huncutul felvonva nézett rá.

– Igen.

Imogene is elnevette magát, közben sebesen járt a kezében a legyező.

Kényelmes csend telepedett rájuk, miközben mindketten elmerültek a gondolataikban.

– Eladta már a házat?

Marietta megrázta a fejét.

– Még nem. Egyelőre még tárgyalunk róla. Őszintén szólva, húzom-halasztom a dolgot. Devlin azt mondta, hogy idővel meg kell adnom magam, és el kell fogadnom egy ajánlatot. Mindegyikre azt mondja, hogy „nagyon jó” ajánlat.

– Dora barátja? Ő az ingatlanügynöke?

– Igen.

– De hát Marietta, az egész jövőjét arra a vidéki ugribugrira teszi fel?

Marietta hangosan felnevetett.

– Ne hagyja, hogy a stílusa megtévessze önt. Ha üzletről van szó, az a fiú ravasz, mint a róka.

Imogene a vállán lévő törülközőt húzgálta, de nem látszott, hogy Marietta meggyőzte volna.

– Tehát a ház még eladó?

Marietta épp az ajkához emelte a poharát, de a keze megállt a levegőben a kérdés furcsa hangsúlya miatt. Imogene levette a napszemüvegét, és jelentőségteljesen nézett nagyira.

Marietta leengedte a poharát, és kiegyenesedett a székében.

– Igen, még eladó.

– Értem – felelte Imogene, és egy csattanással összehajtotta a kezében lévő legyezőt. – Akkor ne adja el.

– És mégis miért ne?

– Mert szeretném megvenni. Vagyis inkább Harper fogja megvenni.

– Harper?

– Idővel. Még ki kell gondolnom a részleteket. Konzultálok az ügyvédeimmel, amikor visszaérek Angliába. Ha az unokám ezt szeretné, méghozzá annyira, hogy lemond az örökségéről, ha nem kapja meg, akkor minden követ megmozgatok, hogy az övé legyen.

Nagyi mélyet sóhajtott, és érezte, hogy egy parányi reménysugár pislákolni kezd a szívében.

– De Imogene, biztos, hogy el akarja adni Greenfields Parkot azért, hogy segítsen Harpernek megvenni Sea Breeze-t?

– Miről beszél? Nem kell eladnom Greenfields Parkot. Maradjunk annyiban, hogy Harper tőlem fogja kölcsönkapni a pénzt, amíg harmincéves nem lesz. Amikor megkapja a letétet, akkor majd visszafizetheti a kölcsönt.

– Én azt hittem… – kezdte Marietta zavartan. – Georgiana azt mondta, megakadályozza, hogy Harper bármit is örököljön.

– Ugyan már! – méltatlankodott Imogene. – Hogy gondolhatja, akár csak egy percre is, hogy hagynám, hogy Georgiana kezelje Harper letétjét?

– Ő ezt mondta Harpernek.

– Persze hogy ezt mondta. Georgiana mindig úgy manipulálja az igazságot, hogy neki jó legyen. De ez nem igaz. Én vagyok a letét kezelője, és Harper nemcsak hogy megörökli a letétbe tett teljes összeget, amikor betölti a harmincat, de addig megkapja a havi járadékot is. Georgiana semmit sem tehet ellene.

Mariettából kitört a nevetés, megfogta a poharát, magasba emelte, és felkiáltott:

– Bravó, Imogene!

Imogene nagyi szájához emelte a poharát, és immáron harmadszorra is koccintottak. Miközben nagyi újratöltötte a poharaikat, Imogene az asztalon kiterített kártyákat nézegette.

– Pasziánszozik?

Marietta átadta Imogene-nek a csordultig töltött poharát.

– Igen. Mostanában már csak pasziánszozom.

– Girard nem kártyázik?

– Nem, nem igazán. Néha pókerezik a fiúkkal, de nem nagyon szeret kártyázni. – Marietta ravaszul nézett Imogene-re, miközben a kártyákért nyúlt.

– Én nagyon szeretek kártyázni – mondta James nagymama.

Marietta szíve nagyot dobbant. Összeszedte a pasziánszhoz kirakott lapokat.

– Mi a kedvenc játéka?

– A cribbage. Ismeri?

– Sajnos nem.

– És mit szól a römihez? Az egy közkedvelt amerikai kártyajáték, ha jól tudom.

Marietta arcán széles mosoly jelent meg. Imogene hirtelen nagyot nőtt a szemében.

– Igen, azt ismerem. Nem lenne kedve játszani egyet?

Imogene közelebb húzta a székét az asztalhoz.

– Dehogynem.

23. fejezet

Carson az öböl felé lejtő sólya végén ácsorgott. Az elmúlt pár napban Sea Breeze olyan volt, mint egy méhkas. Mindenki sürgött-forgott, megpróbálta elintézni az utolsó teendőit, mielőtt véget ér a nyár. Carson a napjait Palack szabadon engedésének a szervezésével töltötte. Dora oda-vissza autózott Summerville és Sea Breeze között, és csomagolt a közelgő költözéshez. Harper és James nagymama sok időt töltött együtt. Reggelente nagyokat beszélgetve sétáltak a parton, délutánonként meg külföldi és amerikai ügyvédekkel, pénzügyi tanácsadókkal konzultáltak. Esténként azonban James nagymama és nagyi együtt üldögéltek a hátsó verandán, fejüket összedugva beszélgettek, és folyamatosan kártyáztak.

Csak a hét végén hozta össze mindőjüket egy esemény. Nem meglepő módon az összejövetelük fő témája Palack volt.

A Nemzeti Éghajlati Adatközpont úgy döntött, hogy Palackot ezen a napon, ezen a sólyán fogják szabadon engedni Sullivan’s Islandről. Carson felnézett az égre. Megfelelő nap volt Palack szabadon engedésére. Felhők takarták el a napot, friss szellő fújt, semmi sem utalt esőre.

Elnézve a hatalmas vízfelületet, amit annyira szeretett, Carson felismerte a nyár végének első jeleit. Sok helyen a mocsári füvek csúcsa már aranybarna volt, és a csontjaiban is érezte a levegő változását, ami jelezte az új évszak beköszöntét. A parton, a magas zászlórudakon a szél lengette a zászlókat – az amerikai zászlót és Dél-Karolina kék alapon fehér félholdat és pálmafát ábrázoló állami zászlóját. Carson mindig is úgy tartotta, hogy ez a zászló a legszebb az államok zászlói között. Élete jó részét Kaliforniában töltötte, mégis Dél-Karolina zászlóját meglátva, úgy érezte, hogy hazaért. Távolabb a parton és a mólók mentén fémtáblák figyelmeztették a turistákat és a halászokat: Figyelem, ne etesse a vad delfineket! A táblákat Blake és a Nemzeti Éghajlati Adatközpont csapata szerelte fel, akik kihelyeztek még néhány gyűjtőt is a használt horgászzsinóroknak. Egy dolog biztos, gondolta Carson, miközben az öböl vizét nézte, ahol delfinek tucatjai úszkáltak: soha az életben nem fog még egy delfint vagy bármilyen más vadállatot megetetni.

A szél felborzolta a vizet, majd Carson hajának elszabadult tincseivel játszott. A lány a szél felé fordította az arcát, és szíve megtelt reménnyel. Nemsokára Palack itt fog úszkálni az öbölben, szabadon. Ez a mai nap az ünneplésé, ugyanakkor óriási kihívás is számára. Megígérte, hogy távol tartja magát Palacktól. Soha többé nem hívja, nem fütyül, nem jelez neki a lábával a mólón dobogva, nem ad neki enni. Nem lép vele kapcsolatba soha többé.

Carson aggódva harapdálta a szája szélét. Bele tud nézni Palack barátságos, meleg szemébe anélkül, hogy közeledne hozzá? Nem volt benne biztos, hogy tud-e ennyire erős lenni. Ez is volt az egyik oka annak, hogy elvállalta a Mr. Kowalski által felajánlott állást Los Angelesben.

De még nem mondta el Blake-nek. Még nem érkezett el a megfelelő pillanat. Az elmúlt pár hétben, miközben együtt dolgoztak Palack szabadon engedésén, baráti kapcsolat alakult ki közöttük. Igaz, minden alkalommal, amikor együtt voltak, alig tudták türtőztetni magukat. Csak legyen túl Palack szabadon engedésén, döntött Carson, majd utána elmondja a férfinak.

Valaki megérintette a könyökét. Megfordult, és Nate állt előtte. Szeme hatalmasnak tűnt, ahogy elkerekedett az izgalomtól. Carson szíve ellágyult az unokaöccse láttán. Tudta, hogy a kisfiút pontosan ugyanúgy megviselte Palack balesete, mint őt. És hogy ugyanúgy örül annak, hogy a delfin visszatérhet a vadonba, ahogy ő.

– Nate – mondta, lehajolva a kisfiúhoz –, izgulsz?

– Mikor ér már ide?

– Nemsokára. Most beszéltem Blake-kel. Palack biztonságban megérkezett a repülőtérre, és már úton vannak.

Nate lábujjhegyre emelkedett, és a kezét rázta izgalmában.

– Carson néni – mondta magas hangon –, mi, anyukám, én és Devlin is, elmentünk kajakozni. – A kisfiú nagy levegőt vett. – És olyan sok delfint láttunk! Anyukák voltak a borjaikkal. Az anyák halászni tanították a borjakat.

– Úgy van – mondta Carson. Örömmel hallgatta a kisfiút, ahogy lelkesen mesélte a történetét. – Közel mentek hozzád?

Nate tágra nyílt szemmel bólintott.

– A borjak igen. Azt hiszem, kíváncsiak voltak ránk. De az anyukák nem engedték közel őket a kajakunkhoz. Másfelé terelték őket, jó messzire a kajaktól.

– Igen, ez így van rendjén.

– Nem értem hozzájuk – tette hozzá a fiú komolyan. – De belenéztek a szemembe, és én visszanéztem rájuk. Carson néni, én tudom, hogy láttak.

– Én is tudom. Nagyon büszke vagyok rád, Nate – mondta Carson komolyan. Melegség áradt szét benne, hirtelen rádöbbent, mennyire szereti Nate-et. Tudta, hogy függetlenül attól, lesz-e saját gyermeke, ez a kisfiú mindig közel áll majd a szívéhez. – Gyere, menjünk, szóljunk a többieknek, hogy Palack úton van idefelé!

Odasétáltak a többiekhez, akik a móló házhoz közelebb eső végén gyülekeztek. Dora épp a saját verzióját adta elő a kajaktúráról nagyinak és James nagymamának.

– Azok a kisdelfinek olyan aranyosak voltak, nem, Dev?

– De. Kajakozás után vettünk garnélarákot a kikötőben, megpároltuk, és egyenesen a héjukból ettük ki őket – fordult a férfi James nagymama felé. – Na, én ezt nevezem tökéletes lápvidéki napnak. Készítenem kell önnek is egy adagot, mielőtt elmegy. Meg kell kóstolnia a különleges csípős szószomat – mondta, a szeme huncutul csillogott.

– Kedves Devlin, maga egy csiszolatlan gyémánt – incselkedett vele James nagymama. A férfi erre hangos nevetésben tört ki.

Carson előrelépett.

– Most beszéltem Blake-kel – mondta a telefonját felemelve. Azonnal elcsendesedett mindenki, és minden szem rá tapadt. Nate meghallotta Blake nevét, és odaszaladt hozzájuk.

– Mi történt? Itt vannak? – kérdezte. Az izgalomtól remegett a keze.

– Majdnem. – Ahogy felnézett az útra, Carson meglátta, hogy egy világossárga teherautó befordul a sólya elé. Érezte, hogy a szívverése felgyorsul, és ellenállhatatlan vágy tört rá, hogy találkozzon Palackkal. – Már itt is vannak.

Mindenki félreállt, ahogy befordult a teherautó, és hangos, ritmusos sípolással megtörve a rájuk telepedett csendet, elkezdett tolatni a víz felé. Kinyíltak az ajtói, és Carson felismerte a kimászó, a Nemzeti Éghajlati Adatközpont barna pólóját és egyszerű rövidnadrágot viselő Ericet és Justint. Blake követte őket.

A férfi odasietett Carsonhoz és a csendben várakozó családhoz. A lány arra gondolt, hogy bárhol megismerné a járásáról és a csapott válláról, a nyurga alakja mellett lendülő karjáról. Ahogy Blake közeledett, Carson kihúzta magát, kisöpörte a haját az arcából. Ismerte már a férfi arckifejezését. Nem ünnepelni jött. Ez neki komoly munka volt, és most csak Palackkal törődött.

– Sziasztok! – köszönt. – Nagy nap ez a mai, ugye? Hogy vagy, kishaver? – kérdezte Nate-től mosolyogva.

– Jól – válaszolta csillogó szemmel a fiú.

– Mindenki tudja, mi a feladata? Van valami kérdésetek? Taylor, Dev, szükségem lesz rátok a teherautónál. Csak megfogjuk a nedves szállítót, felemeljük a delfint, és beletesszük a hámba. De a delfin nagyon nehéz. Minden kézre szükségünk van. Ti, többiek, álljatok inkább oda! – mutatott a mólóra, ami messzire a víz fölé nyúlt. – Ott fogjuk elvinni mellettetek, onnan jó kilátás nyílik majd a történésekre.

A nők elfordultak, és elindultak a móló felé, ahogy Blake utasította őket. Dora próbálta Nate-et minél hamarabb elvinni a mólóhoz, miközben a férfiak a teherautó hátuljához indultak. Hirtelen Blake megfordult, és visszasétált Carson mellé. Az arca ellágyult, és biztatóan megsimogatta a lány karját.

– Tudom, hogy ügyes leszel. Palack nagyon jól néz ki. – Blake szeme csillogott. – Ő is rendben lesz.

Carson a férfi szemébe nézett. A tekintete megnyugtatta, minden aggodalma elszállt.

– Köszönöm – mondta. Ebben az egyszerű szóban benne volt minden, amit érzett.

– Rendben – mondta Blake, majd leengedte a kezét. Carson hallotta, hogy ismét hivatalos hangon beszél. – Te hozod majd a vizet. Ott a vödör a teherautóban, töltsd meg vízzel, és folyamatosan locsold a delfint. Szeretnénk hozzászoktatni a környezethez. És – folytatta hamiskás mosollyal – tudom, hogy szeretne látni téged.

Carson szívét elöntötte a hála, hogy a férfi megértette, mennyire aggódik a delfinért. Blake mindig meglepte azzal, hogy minden esetben szem előtt tartotta az érzéseit. Carson követte a férfit a teherautó hátuljához.

Blake már az előtte álló feladatra koncentrált, felmászott a zárt raktérbe, a többiek mellé. Felkapta a vödröt, és elszaladt a vízhez, hogy telemerje, majd visszacipelte a teherautóhoz. Visszamászott a raktérbe, és közelebb lépett az ott lévő nagy dobozhoz. A doboz belsejét kék, vízhatlan ponyva borította, és felette volt a hám, amiben a delfint leviszik a vízhez. Előrehajolt, majd megtorpant. Palack láttán elérzékenyült. Tekintete végigpásztázta a delfin testét. A horgászzsinór okozta sebek már begyógyultak, igaz, a megmaradt hegek még mindig látszottak a delfin csodálatos, szürke testén. Carson a delfin hátuszonyának csúcsát nézte, amibe belevágott a zsinór, majd a farokuszonyát, amibe a cápa harapott bele. Carson mosolyogva nézte a Palack farokuszonyának jobb oldalán látszó, pénzérme méretű lyukat, aminek a segítségével megállapították, hogy az öbölbeli delfinek közé tartozik. Palack nyugodtan feküdt, mozdulatlanul, félig csukott szeme kis réssé szűkült az oldalán.

Blake félreállt, hogy a lány jobban a delfinhez férjen. Carson Blake és Taylor közé lépett, és óvatosan Palackra öntötte az öbölből hozott vizet. Látta a delfinen, hogy felismeri. Palack szeme tágra nyílt, és lelkesen nézett körbe. Blake megkocogtatta Carson vállát, aki hátralépett, hogy a férfi átvehesse a helyét a doboz oldalán. Nem volt sok idejük. Miközben Carson elszaladt, hogy hozzon még vizet, a férfiak a teherautóban Blake utasításait követve megfogták a hám rúdjait. Két nő, akikkel Carson már korábban találkozott, dr. Pat Fair a Nemzeti Éghajlati Adatközpontból és dr. Karen Spencer, az állatorvos előrelépett, hogy segítsenek nekik. Hangosan, szinte egyszerre nyögve, együtt felemelték a delfint, és kiemelték a szállítótartályból.

– Óvatosan! – kiáltotta Blake, ahogy felkészültek arra, hogy leengedjék a delfint a teherautóról. Taylor és Eric, mivel mindketten magasak voltak, leugrottak a teherautóról, hogy megfogják a hám elülső tartórúdját.

Amikor leemelték Palackot a teherautóról, lassan kivitték a sólya elejére, ahol a víz csendesen nyaldosta a partot, és nagyon óvatosan letették. Carson visszaszaladt a műanyag vödörrel, és vizet öntött Palackra, miközben dr. Spencer az állat testhőmérsékletét és szívverését ellenőrizte. Blake és dr. Fair egy kis jeladót erősített Palack hátuszonyára. Dr. Fair elmagyarázta, hogy a jeladó három kilométer távolságból jelzi, hogy merre van Palack, és adatokat biztosít a hogylétéről. A jeladó két hónapon belül magától leesik majd a delfin uszonyáról. Közben Carson hordta a vizet Palackra az öbölből, a delfin pedig folyamatosan őt nézte.

– Csodálatosan nyugodt maradt egész úton – jegyezte meg dr. Fair. – Sok delfin izgatott lesz, felgyorsul a szívverésük.

– Ő egy különleges delfin – hagyta helyben Eric.

Blake elkapta Carson pillantását, és rákacsintott. Mindketten tudták, hogy Palack azért maradt ilyen nyugodt, mert a lány mellette volt.

– Add át valaki másnak a vízhordást! – kiáltotta Blake neki. – Maradj Palack mellett, hogy lásson. Szeretnénk, ha nyugodt maradna, amennyire lehet, amíg kivisszük a vízre.

Carson azonnal átadta Taylornak a vödröt, és visszaszaladt, hogy leüljön a delfin feje mellé.

– Itt vagyok – duruzsolta a fülébe. Palack abbahagyta a mozgást, csodálatos, mandulabarna szeme bizalommal nézett Carsonra. A lány ösztönösen meg akarta simogatni. A keze már a levegőben volt, amikor észbe kapott, és megdermedt. Blake-re nézett. A férfi sötét szeme követte minden mozdulatát. Amikor a tekintetük találkozott, Blake bólintott, ezzel is jelezve, hogy nyugodtan simogassa meg az állatot.

Hetek óta először érezhette Palack bőrét a tenyere alatt. Carson óvatosan megsimogatta a delfin fejét, miközben Taylor vizet öntött a csillogó, szürke testre.

– Érezd csak az öböl vizét! – súgta Carson Palacknak. –Érzed, milyen jó szaga van a lápnak? Hallgasd a madarakat! Újra itthon vagy.

– Készen vagytok? – hallotta meg Blake hangját.

Carson csatlakozott a többiekhez. Átkarolták a delfin kecses testét, és lassan kiemelték a hámból. A sólya enyhén lejtett a víz felé, így nemsokára már az öböl homokos, csúszós iszapját taposták. A víz kellemesen meleg volt a nyár vége felé, jólesően simogatta a lábukat. Még elég sokat kellett így menniük, amíg kijutottak a nyílt vízre, távol a mocsári füvektől és a mólóktól. Amikor a víz már elég mély volt, és a delfin a vízen lebegett, nagyon könnyűnek tűnt Carson karjában. A lány úgy érezte, hogy már nem viszik a delfint, hanem csak terelik egy biztonságos pont felé, ahol szabadon engedhetik. Ahogy mentek, Carson magán érezte Palack tekintetét. A delfin felé fordította a fejét, hogy a szemébe nézzen.

– Köszönöm – mondta Carson, miközben szeretettel simogatta a delfin fejét. – Köszönöm, hogy megtanítottál élni. – Könnyek folytak végig az arcán. – Köszönöm, hogy megmentetted az életemet. Köszönöm, hogy a barátom voltál. Köszönöm.

– Most jó helyen vagyunk – mondta Blake, amikor elhagyták a móló vonalát.

Megálltak, de még mindig lazán tartották a delfint a vízben. A feltámadó szél vízcseppeket sodort az arcukba. Carsonnak eszébe jutott a nap, amikor kivitték Palackot az öbölből. Aznap reggel viharos volt a szél, és a háborgó óceán hatalmas hullámokat csapott Carson arcába és a delfin légzőnyílásába. Ez a finom permet annyira más, gondolta a lány. Frissítő, mintha köszöntené a visszatérő állatot. Ezen a reggelen örömkönnyek potyogtak a szeméből.

– Háromra eleresztjük! – kiáltotta Blake. – Készen vagytok?

Carson közelebb hajolt Palackhoz, és amennyire tudta, magához húzta. Nézte az arcát, azt az édes, állandó mosolyát, és megpróbálta minden vonását az agyába vésni. Keserédes pillanat volt ez számára.

– Egy – számolt Blake –, kettő.

– Szervusz, kedves! – suttogta Carson.

– Három.

Egymás után elengedték a delfint, és hátraléptek. Carson engedte el Palackot utoljára. Palack egy pillanatig csak lebegett, aztán mintha puskából lőtték volna ki, kiúszott a nyílt víz felé. Hangos éljenzés töltötte be a partot. Carson hallotta Nate hangját, amint a delfin után kiáltott: – Viszlát, Palack!

Carson a vizet nézte, követte Palack útját. Jó irányba úszott, az öböl szíve felé. Aztán hirtelen visszafordult. Carson látta, hogy egyre gyorsabban úszik a part felé, egyenesen az ő irányába.

– Jaj, ne!

Carson aggódva Blake-re nézett. Mindketten tudták, hogy ha Palack nem úszik el, ha az emberek körül marad, nem engedhetik szabadon. Az egész csapat némán figyelte, mit fog tenni.

– Ne gyere vissza! – motyogta Carson a kezét összekulcsolva, mintha imádkozna. – Könyörgöm, ússz el!

A delfin pár méterre tőlük elfordult, és egy kisebb kört tett meg előttük. Carson a többiekkel együtt figyelte, ahogy Palack egy második kör után lebukott a víz alá. A farokuszonyával integetett a levegőben, majd eltűnt a szemük elől.

– Jól láttam, hogy az a delfin integetve köszönt el tőlünk? – kérdezte dr. Spencer hitetlenkedve.

Dr. Fair mosolygott.

– Soha ne becsüljön alá egy delfint!

Mind ott maradtak, lélegzet-visszafojtva figyelték a vizet, hogy feltűnik-e újra Palack.

– Ott van! – kiáltott Blake. – Két óránál.

A távolban látták Palackot, ahogy felugrik a levegőbe, szürke bőre csak úgy csillogott a kék égen, majd megint eltűnt.

Mind egy emberként sóhajtottak fel, majd nevetgélve összeölelkeztek, és megveregették egymás hátát. Nagyon örültek, hogy sikerült szabadon engedni a delfint. Lassan visszasétáltak a sólyán.

Csak Carson maradt ott, egyedül állt a derékig érő, langyos vízben, a delfint figyelte. Hatalmas űr tátongott a szívében. Sokkal nehezebb volt elengedni Palackot, mint gondolta. Csendben állt ott, miközben az érzései kavarogtak, és várta, hogy újra, még egyszer megpillanthassa a csillogó hátuszonyt a sötét víz felett. De semmit sem látott. Az áramlatok nagyon erősek voltak, fodrozódott tőlük a víz, de Carson sehol nem látta Palackot.

– Carson?

A lány a hang irányába fordult. Blake állt mellette a vízben. A férfi hosszúkás, keskeny arcát nézte, a sűrű, sötét szemöldökét a csokoládészínű szeme felett. A férfi arcán aggodalom tükröződött, ahogy Carson arcát kutatta. Blake visszajött érte. Hát persze hogy visszajött.

Carson később az események által felkavart érzelmeit okolta, és az elmúlt hetek hullámhegyeit és hullámvölgyeit. De aznap reggel, amikor meglátta Palackot, majd végignézte, ahogy elúszott, hogy visszatérjen a családjához, és delfinhez méltó, szabad, teljes életet éljen, még jobban elérzékenyült. A könnyei, amelyeket oly sokáig tartott vissza, úgy törtek fel belőle, mintha átszakadt volna benne egy gát. Blake karjába vetette magát, és hangos zokogással szabadjára engedte az érzéseit. Blake szorosan átölelte és magához húzta a lányt. Carson hallotta a férfi hangját.

– Tudom… Minden rendben van – mondta. Majd továbbra is magához ölelve tartotta Carsont, és ajkát a homlokára nyomta. – Itt vagyok.

– Tudom, hogy itt vagy – nyögte a lány, és átölelte a férfi nyakát. – Mindig mellettem vagy, amikor szükségem van rád.

– De kedvesem – mondta Blake, és még szorosabban tartotta a lányt –, nem tudod, hogy ez mindig is így lesz?

Carson elhúzódott Blake-től, és megtörölte a szemét. Blake fáradtnak tűnt, sötét haja nedves volt, és borzas. Carson látta, hogy a férfi aggodalmasan vonja össze a szemöldökét, de a szeméből szeretet áradt. Egy csepp víz csillogott a hihetetlenül hosszú szempillái végén. A lány letörölte a férfi arcáról a vizet.

– Szeretlek – mondta. Szavai hallatán Blake szemében fény lobbant.

– Én is szeretlek – válaszolt a férfi. Lehajtotta a fejét, és szenvedélyesen megcsókolta Carsont. Csókjuk hosszú volt, tele vágyakozással. A megbocsátás csókja, amely feledtette a múltat, és csodálatos jövőt ígért. Carson a derékig érő vízben állt, érezte, ahogy Blake magához öleli, és teljes szívéből csókolja, nem is érdekelte, ki látja meg őket. Amikor a férfi lazított az ölelésén, a víz kitöltötte a kettejük között támadt űrt. Blake odébb lépett, és hátrapillantott. Emberek gyülekeztek a parton, rájuk vártak.

– Úgy néz ki, közönségünk is van – mondta halkan kuncogva.

– Hadd nézelődjenek! – mondta Carson. Hátrébb lépett, és megmosta vízzel az arcát. – Úgyis azt gondolják rólam, hogy bolond vagyok.

– Hát, ha nem is bolond… – kezdte Blake. Carson ferde szemmel nézett rá, meri-e folytatni a mondatot. – De különleges. És az enyém.

– Nekem ennyi elég.

Blake Carson felé nyújtotta a kezét. A lány elfogadta, de ott maradt, mozdulatlanul, és visszahúzta a part felé induló férfit. Blake visszafordult, és csodálkozva nézett rá.

– Van még valami, amiről beszélni szeretnék veled. Négyszemközt – mondta Carson.

– Jó. – Blake szeme ismét Carson arcát kutatta, majd elfordult, és visszavezette a sűrű iszapon keresztül a rámpára, ahol a teherautó állt, amelybe közben bepakoltak a kollégái, és a rakterét már be is zárták. Már járó motorral vártak rá.

Blake elköszönt a csapatától, közben Carson megölelte a családtagjait, és megmondta nekik, hogy majd később találkoznak a házban. Amikor végre kettesben maradtak, elsétáltak egy padig a parton. Lesöpörték a padot fedő homokot és sarat, és kézen fogva leültek egymás mellé.

– Padon ülve mindig jókat beszélgetünk – mondta Carson.

– Igaz, de Hobbsnak is itt kellene lennie.

– Hogy van a jó öreg Hobbs?

– Hiányzol neki.

– Mondd meg neki, hogy majd kap tőlem egy hatalmas gumicsontot! – Carson összekulcsolt kezükre nézett, és összeszedte magát. Szabad kezét rátette a kezükre, és felnézett, egyenesen Blake szemébe.

– Kaptam egy állásajánlatot.

A férfi szúrós szemmel nézett rá.

– Fényképezni hívtak egy filmforgatásra Los Angelesbe.

Blake mozdulatlanul meredt rá. Arcán döbbenet, értetlenség látszott, és ami a legjobban bántotta a lányt: aggodalom.

– De épp most mondtad, hogy…

– Hogy szeretlek. És ez így is van.

– Akkor miért menekülsz el már megint?

– Nem menekülök el. Most nem. Most épp ellenkezőleg: elindulok valami felé. – Carson kisimított a férfi homlokából egy elszabadult tincset. – Feléd.

Blake zavartan nézett rá.

– Nem értelek.

– Blake – kezdte Carson, majd egy pillanatra elhallgatott, és a férfi szemébe nézve folytatta –, nem fogom elvállalni az állást. Őszinte leszek. Amikor ma reggel felkeltem, úgy gondoltam, azt fogom neked itt mondani, hogy elmegyek. Tudod, hogy nem tudtam mit kezdeni magammal. Nem a vetélés volt az egyetlen problémám. Egész nyáron csak sodródtam az árral. Amikor megkaptam az állást, nagyon boldog voltam. Megkönnyebbültem. Olyan régen volt, hogy a saját szakmámban dolgozhattam. Azt hittem, hogy el kell vállalnom. Isten tudja, hogy mekkora szükségem van rá. Nemcsak a pénz miatt, hanem azért is, hogy újra nevet szerezzek magamnak a szakmában. Hogy építsem a karrieremet. Hogy visszanyerjem az önbizalmamat.

– De nem fogadod el?

– Nem. Nem akarok többé egyedül lenni. Nem félek többé.

– És mi a helyzet azzal, hogy egyedül kell úsznod? Mi van a cápával?

– Amikor elengedtem Palackot, olyan volt, mintha megint elkergette volna a cápát. – Ezt Carson ösztönösen érezte, de nehezen tudta szavakba önteni. – Ma kint az öbölben – próbálta elmagyarázni Blake-nek –, amikor Palack felnézett rám, nem megbocsátást láttam. Ő már elfelejtette a múltat. Palack a mának él. Csak szeretetet láttam a szemében. Elfogadást és örömet. Annyira örült, hogy megint otthon lehet. Megmutatta nekem, mit jelent az elengedés. Ahogy ott néztem őt, éreztem, hogy elengedem a múltamat. Elengedtem a félelmeimet. – Blake figyelmesen hallgatta, nem szakította félbe. Carson mosolygott. – Nem akarlak többé ellökni magamtól. Itt akarok maradni veled. Hiszen idetartozom.

Blake kifújta az eddig visszatartott levegőt. A lány kezére nézett, és elgondolkodva játszott az ujjaival. Egy kis idő elteltével felé fordult, és a szemébe nézett.

– Nagyon örülök, hogy állásajánlatot kaptál. Egy filmen dolgozhatsz. Ez nagy dolog.

– Igen, az.

– Büszke vagyok rád.

– Köszönöm. De majd találok valami mást – vigyorgott Carson. – Valamikor.

Blake átkarolta Carson vállát, és magához húzta a lányt.

– El kellene fogadnod ezt az ajánlatot.

– Tessék? De azt hittem, örülni fogsz, hogy maradni akarok.

– Persze hogy örülök. Nagyon szeretném, ha maradnál, de megérdemled ezt a lehetőséget. És azt hiszem, igazad van. El kell vállalnod azt az állást pontosan azokból az okokból, amiket felsoroltál. De… – Blake a lányra nézett.

– Milyen hosszú időre mész most el?

Carson felegyenesedett, és őszintén nézett rá.

– Nem hosszú időre. Talán négy hónapra.

– És négy hónap múlva visszajössz?

Carson nagyot sóhajtott. Alig merte elhinni, hogy miről is beszélgetnek itt a padon.

– Igen. Megígérem, hogy visszajövök. Csak rövid időre bérelek magamnak lakást. Semmi hosszabb távú elkötelezettség. Aztán felszállok egy gépre, és azonnal hazajövök hozzád. Ha megvársz. – Carson jelentőségteljesen Blake-re nézett. – Biztos, hogy megvársz?

– Megvárlak. – A férfi hangjában mosoly bujkált, még akkor is, ha mély sóhaj kísérte a szavait.

Carson megkönnyebbült.

– Köszönöm.

– Ha…

Carson szeme kipattant, felvont szemöldökkel nézett Blake-re.

– Ha?

– Ha hozzám jössz feleségül, amikor visszajössz.

– Menjek hozzád feleségül? – kérdezte meglepetten Carson. Erre egyáltalán nem számított. – Viccelsz?

– Nem. Úgy gondoltam, ez a legjobb alkalom arra, hogy megkérjem a kezed.

Carson döbbenten nézett rá. Lepergett előtte az elmúlt nyár. A kapcsolatok kialakításának, a gyógyulásnak és az elengedésnek a hónapjai. Blake a viharos napokon is kitartott mellette, állta a sarat, a legnagyobb drámák közepette is rendíthetetlenül szerette. Ez olyan szerelem, amire a jövőjét építhette. Carson ajka mosolyra húzódott, és megvonta a vállát.

– Lehet, hogy igazad van. Talán jobban tenném, ha igent mondanék.

Blake szeme elkerekedett, örömteli mosoly jelent meg az arcán.

– Igent mondtál?

– Igen, igent mondtam.

Blake lehajtotta a fejét, és újra megcsókolta Carsont, megpecsételve az ígéretet. Carson szorosan Blake-hez simult, karjai közé fészkelve magát hallgatta a férfi szívverését, miközben szorosan ölelték egymást. Egyikük sem akarta elengedni a másikat.

24. fejezet

– Ezennel – mondta nagyi összecsapva a kezét – Sea Breeze már hivatalosan is a tiéd.

Harper szíve összeszorult, miközben az aláírását nézte a szerződésen. A szerződés alján a szép, függőleges kézírásával ott állt az aláírása: Harper Muir-James. Hát megtette. Vagyis James nagymama tette meg. Hosszas tervezgetés és egyéb manipulációk után elérte, hogy Harper megvehesse Sea Breeze-t. Hihetetlen érzés volt. Mintha valami álomvilágban járna, ahonnan vissza kell térnie, amint felébreszti valaki.

De ez a valóság, gondolta ámulva Harper, miközben kábultan nézte a hosszú, fényesre polírozott ebédlőasztal körül ülők mosolygó arcát. Olyan sok ember életére volt hatással ez a döntés. Ott volt természetesen Taylor, Carson és Blake, Dora és Devlin. És az ő nagymamái. Nagyi és James nagymama. Ott állt kettejük között, és egyikről a másikra nézett. Milyen szerencsés is, hogy két ilyen figyelemre méltó nő lehet a példaképe az életben.

Mindenki örült. Mindenki mosolygott. Harper reszkető kezét a szája elé tette. Egyetlen aláírással örömet szerzett azoknak az embereknek, akiket a legjobban szeretett.

Taylor odaállt mellé, kezét a vállára tette, lehajolt, és szájon csókolta. Ajka meleg volt, de erős, ahogy birtokba vette a lány ajkát.

– Gratulálok, kedvesem. Tudom, hogy ez nagyon fontos volt neked.

Harper fanyar mosollyal nézett Taylor szemébe.

– Tudom, téged az is boldoggá tenne, ha a Miss Jennyn laknánk.

– Hát, azt hiszem, meg tudnám szokni Sea Breeze-t. Miután összeházasodtunk.

Hirtelen egy pukkanás hallatszott. Kinyitottak egy pezsgősüveget.

– Ez ok az ünneplésre! – mondta Devlin, miközben pezsgőt öntött az előtte álló poharakba. Olyan gyorsan töltötte meg a poharakat, hogy a pezsgő felhabzott, és lefolyt a poharak oldalán.

– Jó ember! – mondta James nagymama.

– Óvatosan, Dev! – kiáltotta Dora, és odaugrott a férfi mellé, hogy segítsen neki.

– Még nagyon sok van ott, ahonnan ez jött – mondta Devlin kuncogva.

– Minek örülsz ennyire? – kérdezte Carson incselkedve. – Elveszítetted a jutalékodat.

– Viccelsz? – kérdezte Devlin, miközben egy poharat adott a lány kezébe. – Az ilyen napokért élek. Nagyon jó új szomszédjaim lesznek.

Dora előrelépett, és mindenkit megkínált egy pohár pezsgővel. Taylor megfogott két poharat, és Harpernek adta az egyiket. A magasba emelték a poharaikat, szemükben csillogott a remény. Mielőtt belekortyolt volna a pezsgőjébe, Harper megpillantotta nagyit és James nagymamát, amint a nagy ablak előtt álldogáltak. Nagyin egy világoskék ruha volt, ami pontosan illett a szeme kék színéhez. James nagymama a fehér szegélyes, sötétkék kosztümjét viselte. Nagyon elegánsan festettek mindketten. Mintha valami összeesküvést szerveznének, gondolta Harper boldogan, miközben elnézte őket, amint egy néma pohárköszöntővel egymásra emelték a poharukat, koccintottak, mosolyogtak, és belekortyoltak a pezsgőbe.

Harper a szájához emelte a pezsgőspoharát. A buborékok csiklandozták az orrát, érezte az édes illatot. Az öröm, a nagylelkűség és az ünneplés illatát.

A mellette álló férfira nézett: széles váll, határozott arcvonások. Érezte, hogy erőt sugároz. Az ő jövendőbeli férje. Tudta, hogy Taylor mindig mellette lesz, biztos, megingathatatlan sziklaként az életében, őszintén szeretni és oltalmazni fogja őt és születendő gyermekeiket. Harper mosolyogva nézte a férfi napbarnította bőrét. Általában rövidre nyírt barna haját most kicsit megnövesztette, néhány tincsét kiszívta a nap. Taylor volt az ő déli szerelme, aki annyira hozzátartozott a helyhez, amit Harper otthonnak hívott, mint a sós levegő, a ragacsos iszap szaga, a garnélarák, amit Taylor fogott, vagy a szokásaik és értékeik. Ő jelentette Harper számára az otthont.

És a testvérei, gondolta Harper, Carson és Dora mosolygó arcát nézve. Nagy levegőt vett. Most már ő Sea Breeze úrnője. Ő gondozza majd a házat, megvédi az érkező viharoktól, magokat ültet, és majd figyeli, ahogy a kikelő kis növények egyre növekszenek. Sea Breeze mindig békés menedéket fog nyújtani a családjának. Majd ő vigyázza a családi tűzhely tüzét, ahogy korábban nagyi. Felemelte a poharát, és a szobában ülők elnémultak. Minden szem rá tapadt. Ez volt az ő pillanata.

– A családra – mondta tisztán csengő hangon – és Sea Breeze-re!

Miután megitták a pezsgőt, Harper az órájára nézett.

– James nagymama, sietnünk kell, vagy lekésed a géped!

A búcsúzkodás és az ölelések után James nagymama, nagyi és Harper kisietett a ház elé, ahol az autó, amit hívtak, már ott várt rá járó motorral. James nagymama összekulcsolta a kezét, és nagyon gyorsan pislogott, láthatóan nem akaródzott neki elindulni. Vágyakozó tekintettel nézte a kis házat, ahol lakott.

– Még egyszer be kellene járnom a kis házat, hogy megnézzem, biztosan nem hagytam-e ott valamit.

– Már kétszer ellenőrzött mindent – mondta nagyi, és belekarolt James nagymamába. – Ha valamit elfelejtett, akkor postán elküldöm önnek.

– Ne fáradjon a postázással. Majd visszajövök érte – felelte James nagymama mosolyogva.

– Úgy legyen! – búcsúzott el Imogene-től nagyi, és egy csókot nyomott az arcára, majd elengedte a karját, és egyedül hagyta Harperrel.

– Nem tudom, hogyan köszönhetném meg neked – mondta neki Harper – mindazt, amit tettél értem.

– Nem szükséges megköszönni. Azért tettem, mert szeretlek.

– Bárcsak édesanyám is így érezne!

James nagymama őszintén nézett Harperre.

– Bármilyen nehéz is elhinni néha, ő is szeret téged.

– Nem hiszem, hogy valaha is megbocsátja nekem, hogy megvettem Sea Breeze-t. De neked se fog egykönnyen megbocsátani.

James nagymama könnyedén felnevetett.

– Hát persze hogy meg fog! Ki mást hívhatna fel, hogy csacsogjon egy keveset?

– Azt is nehezen fogja megemészteni, hogy írtam egy regényt. Szerinted elküldjem neki? Talán az esküvői meghívóval együtt…

James nagymama próbált feddően nézni unokájára.

– Kedvesem, egyszerre csak egy dologgal próbálkozz! Lassú víz partot mos. – Azzal megpuszilta Harper arcát. – Majd én felhívom. Elmondom neki, mi itt a helyzet. Én vagyok az anyja, csak tudok rá hatni valahogy. Még rá is lehet.

– Hiányozni fogsz, nagymama.

– Te is nekem – mondta James nagymama, és még egyszer körbejártatta a tekintetét a házon és a környéken. – És Sea Breeze is.

– Gyere vissza minél hamarabb!

– Szándékomban áll! – mondta James nagymama a szokásos lelkesedésével. – Úgy gondolom, a mellett a jóképű fiatalember mellett, aki a férjed lesz, hamar jönnek majd a dédunokák.

– Nagyi… – nevette el magát Harper.

– Komolyan mondom! Már nem leszek fiatalabb – James nagymama tapsolva folytatta –, tessék hozzáfogni!

Másnap reggel Harper felkelt az ágyából, és lábujjhegyen elment a tolóajtóig, ami elválasztotta a szobáját nagyiétól. Az ajtó zörögve szaladt végig a sínben, ahogy Harper kinyitotta.

Nagyi ébren volt, a párnáknak dőlve feküdt a hatalmas ágyban.

– Hát itt vagy? Éppen rád gondoltam.

Harpert eltöltötte az öröm, ahogy átsietett a szobán, hogy bebújjon mellé az ágyba. Pillanatokon belül ő is ott feküdt a párnákon. Lábát a takaró alá bújtatva kinyújtotta maga elé. Az elmúlt két hétben ez volt a második alkalom, hogy így beszélgettek nagyival kettesben. Harper azt remélte, sok ilyen alkalom lesz még.

Harper becsukta a szemét. Elborította az egzotikus fák, fűszerek enyhén keleties illata.

– Mmm – sóhajtott. – Nagyon szeretem a parfümöd illatát. Mindig te fogsz róla eszembe jutni. Egyszer kipróbáltam magamon – fintorgott Harper –, de nekem nem állt jól. Bezzeg Carsonnak!

Nagyi felnevetett.

– De miért?

– Mert ő annyira hasonlít rád. Magas, szép…

– Te pontosan olyan szép vagy, mint ő. Pont úgy, mint Dora, te is egyedi szépség vagy. Olyan ez, mint a parfüm. Mindenkinek megvan a maga illata. A minőségi parfümökkel nem lehet versenyezni.

– Nekem nincs saját illatom.

– Akkor keressünk neked egyet! Azt hiszem – gondolkodott el nagyi ujjával az arcán dobolva –, hogy nagyon illik hozzád a Joy. Az is egy francia parfiim, és nagyon jó. Kicsit édesebb, virágosabb, de nagyon mély, határozott alapjegyekkel. És nagyon nem mindegy, hogy ki hordja.

Harper gondolatai visszatértek a nővérére.

– Tényleg elmegy Los Angelesbe?

– Igen – mondta nagyi élénken, minden aggodalom nélkül. – Végre elindult valamerre. Ez egy jó dolog, Harper. Ezt most végig kell csinálnia. Mint ahogy te is tetted.

– Én? – kérdezte a lány meglepődve.

– Igen, te. Magadra találtál a nyáron. Írtál egy könyvet!

– Ez igaz – felelte Harper elégedetten.

– Mik a terveid vele?

– Először is keresek magamnak egy ügynököt. Ismerek néhány nagyon jót, akiket szeretek. Biztos vagyok benne, hogy megnézik a könyvet. Aztán remélem, lesz, aki megveszi.

– Biztosan lesz – mondta nagyi. – Nagyon jó könyv.

– De hát te a nagymamám vagy, persze hogy imádod a könyvemet!

– Ez nem igaz. Apád könyve egyáltalán nem tetszett. Szerinted gonosz dolog egy anyának ilyet mondani?

Harper megrázta a fejét.

– Nem. Ez csak őszinte kritika.

– Csodálatos a könyved. Nagyon fogják venni, majd meglátod. Ilyen dolgokban nem szoktam tévedni. És Dora is jó úton halad. Nagyon szeretem Devlint. Sokkal jobb ember, mint Calhoun Tucker. Az az ember nem méltó a nevére sem.

– És Carson?

– Carsonnal minden rendben lesz – mondta nagyi pillanatnyi gondolkodás után.

– Vissza fog jönni?

– Remélem – merengett el nagyi, majd elmosolyodott.

– Hiszek benne, hogy visszajön. Ez az otthona.

– És a tiéd – mondta Harper, és nagyi felé fordította a fejét a párnáján. – Mindig is a te otthonod lesz. Az, hogy megvettem Sea Breeze-t, nem változtat semmin.

– De hát ez mindent megváltoztat! Megint egy család fog élni benne, újra betölti a gyerekzsivaj, ahogy annak lennie kell. Itt az ideje, hogy a régi továbbálljon, és teret adjon az újnak.

Harper felült az ágyon, és a nagymamája felé fordult. Ez a téma túlságosan fontos ahhoz, hogy kötetlenül csevegjenek róla.

– Nem mehetsz el Sea Breeze-ből – mondta határozott hangon Harper. – Ez az otthonod.

– Méltányolom, hogy ezt mondod, de tényleg teret kell engednem neked és Taylornak. Nem akarhatjátok, hogy egy öregasszony lógjon a nyakatokon.

– Ne bolondozz, nagyi! Szeretnénk, ha itt maradnál. Te vagy Sea Breeze lelke, ezt ugye tudod?

Nagyi szeme megtelt könnyel, ajka remegett a rátörő érzésektől. Az ölében összekulcsolt kezére nézett. A hatalmas gyémántgyűrű, amit az eljegyzésére kapott, szinte világított a sápadt bőrén.

– De más terveim vannak.

– Akkor változtasd meg őket. Nem te mondod nekünk mindig, hogy fogadjuk örömmel a változást? Csak azért tervezted, hogy elköltözöl innen, mert nem tudtad tovább fenntartani. De már nem is kell. Itt vagyok. És miután összeházasodunk, Taylor is itt fog lakni. Sea Breeze jó kezekben van. Most már nincs miért aggódnod. Maradj itt velünk, nagyi, hiszen idetartozol!

Nagyi szemében fény gyűlt.

– Ha itt is maradok, nem maradhatok ebben a szobában. Ez a nagy hálószoba, neked kell itt aludnod a férjeddel.

– Ez mindig is a te szobád lesz.

Nagyi határozottan megrázta a fejét.

– Nem. Már nem. Rosszul érezném magam itt, főleg az esküvőtök után. És – folytatta nagyi, kék szemében huncutság csillogott – mindig is úgy gondoltam, hogy a te szobádból lenne a legjobb gyerekszoba.

Harper mosolyogva merengett nagyi szavain. Egy gyerekszoba…

– De nagyi…

– Erről nem nyitok vitát. Határozottan eldöntöttem. De… – Harper előredőlt. – Mivel azt akarod, hogy maradjak, be kell vallanom, nagyon boldogan maradnék. Megnyugodnék, ha maradhatnék. Így közel lennék Girardhoz is – mondta nagyi kacéran.

– Nagyi…

– Talán ajánlhatnék egy kompromisszumot. Kiköltözhetnék a kis házba.

Harpernek eszébe sem jutott ez a lehetőség. Mindig is úgy képzelte el, hogy nagyi a nagy házban marad, az ő házában. A kis ház Lucille-é volt, és Harper úgy gondolta, megtartja vendégháznak. De, gondolta a lány, annak lenne egy különleges varázsa, ha nagyi lakna benne.

– Biztos vagy benne? Nem szeretném, ha úgy éreznéd, hogy ki kell költöznöd a házból.

– Teljesen biztos. Mindig is tetszett az a kis ház. Ha ott lakhatok, akkor lesz egy kis magánéletem, és nektek is.

– Itt leszünk melletted. És természetesen velünk vacsorázol esténként.

– Lesz olyan este is – mondta nagyi bölcsen, majd merengő arckifejezéssel az arcán elmosolyodott.

– Akkor ezt eldöntöttük.

– Ha ragaszkodsz hozzá – mondta nagyi mosolyogva. – Most pedig – kezdte, és összecsapta a kezét –, van itt valami, amit szeretnék neked adni. – Lenézett a kezére, majd folytatta: – Tudom, hogy szereted ezt a gyűrűt – mutatott a kezén lévő gyémántgyűrűre. – Generációk óta a család tulajdona. Úgy hiszik, hogy az Úriember kalóz adta az ősödnek, Claire-nek. A legtisztább kő, amit találhatsz. Hibátlan. – Nagyi Harperre mosolygott. – Pont, mint te. – Nagyi levette a gyűrűt az ujjáról. – Amikor megkértelek benneteket, lányokat, hogy válasszatok valamit, amit szerettek Sea Breeze-ben, ha jól emlékszem, te csak ezt a gyűrűt említetted. És nem kaptál eljegyzési gyűrűt… Hát tessék, most már van – mondta nagyi, és Harper tenyerébe tette az ékszert. – Szeretném neked adni.

Harper döbbenten nézett rá.

– Nem fogadhatom el. Már úgyis az enyém Sea Breeze.

– Sea Breeze-t mindannyiunknak mentetted meg.

– De akkor sem lenne helyes a többiekkel szemben.

– Harper – mondta nagyi –, most az egyszer gondolj magadra! – Nagyi felhúzta a gyűrűt az unokája ujjára. A metszett gyémánt szikrázott a reggeli napfényben. – Tetszik?

– Nagyon – mondta a lány a kezét nézve.

– Akkor a tiéd, kedvesem. Nagy szeretettel adom.

– Köszönöm – mondta Harper magas hangon, majd visszahanyatlott a párnákra, és örömmel nézegette a gyűrűt az ujján.

Nagyi hátradőlt, és elégedetten szólalt meg.

– Nincs mit megköszönnöd. Imogene és én megbeszéltük, hogy így teszek.

Harper elhúzta a száját, majd a párnán fekve nagyi felé fordult.

– James nagymama nem fog örülni, hogy beköltözöl a kis házba. Nagyon megszerette a kis házat. Még az is lehet, hogy harcolni fog érte veled.

Nagyi nevetése tisztán csendült fel, tele fénnyel, titokzatossággal, mint a szivárvány, amit a Harper ujján lévő metszett gyémántból a nap fénye a falra vetett.

– Remélem is!

25. fejezet

Carson táskái a bejárati ajtó mellett álltak. A táskák mellett sorakozott még pár doboz Dora dolgaival, amelyek arra vártak, hogy elvigyék őket. Eljött a búcsú ideje. Ma este Sea Breeze hölgyei búcsúvacsorát tartottak, ahova a férfiak nem voltak hivatalosak.

Nagyi végigsétált a házon, felkapcsolta a villanyt, és nézte, ahogy az aranyszínű fényben csillognak a padlók, és a lámpák árnyékot vetnek a falakra. Szinte már hallotta is a múlt hangjait. Annyi évet töltött ebben a kedves házban! Oly sok emlék rohanta meg hirtelen. Végigsétált a szobákon, szeretettel simította végig a bútorokat, meg-megállt egy kedvelt festmény, lámpabúra vagy szobrocska előtt, úton a hátsó veranda felé. Azt várta, hogy a lányok a fekete, fonott székekben fognak üldögélni, és iszogatva csivitelnek majd, mint a madarak. Ezek a lányok sohasem fogynak ki a beszédtémából, gondolta nagyi kuncogva. Kilépett a verandára, keze még a kilincsen volt, amikor megtorpant. Gyertyák égtek az asztalon, de senki sem ült körülötte. Hova lettek a lányok?

Csilingelő nevetésre lett figyelmes. Lenézett a verandáról a víz felé, és megpillantotta a három lányt, ahogy a mólón kuporogtak. Beszélgettek, nevetgéltek, szabadón, mint a madár. Nagyi mosolyogva a veranda széléhez ment, hogy onnan nézze őket.

Az ő nyári lányai, gondolta elszoruló szívvel.

A lányok nem is tudták, hogy egész nyáron gondosan figyelte őket, mint minden nyáron kicsi koruk óta. De ezen a nyáron különös figyelmet szentelt nekik. Elnézte, ahogy kimentek a móló végére, leültek, és belógatták karcsú lábukat a vízbe. Nagyi nem tudta, hogy miről beszélgetnek. Nem is kellett tudnia. Neki éppen elég volt, hogy látta, megosztják egymással a problémáikat, nehézségeiket, reményeiket és álmaikat, hogy együtt vannak itt a déli ég alatt.

Ó, lányok! – gondolta, kezét az arcához emelve. Sejtették vajon, hogy a nevetésük hangja mekkora örömet szerzett neki?

Eddig úgy emlékezett rájuk, hogy egymás kezét fogva szaladtak bele a parti habokba. Mostantól úgy fog rájuk gondolni, ahogy a móló végén ülnek, a válluk összeér, és az öböl vize felé néznek. Mint ahogy ma is.

Nagyi érezte, amint a szíve túlcsordul szeretettel; a szeme beitta az elé táruló pompázatos naplementét. Lehet szebb a naplemente máshol a világban? – merengett el. Nem nagyon hitte. A lápvidék naplementéi szeszélyesek voltak, és különlegesek. A naplemente piros színe úgy festette be az eget, mint vér a csatamezőt. Az aranyos fény félkörben ragyogott a horizont felett. Sokan azt mondták, hogy a naplemente csodálatos színeit a mocsárban lévő kőzetrétegek alatt megrekedt gázok okozzák, de ő ezt nem hitte el. Minden alkalommal, amikor naplementét láthatott, úgy érezte, ez Isten ajándéka az ő legkedvesebb gyermekeinek. Azoknak, akiket abban a kegyelemben részesített, hogy itt élhetnek. A naplemente látványa beragyogta a lelkét, és eltöltötte reménnyel.

Ahogy az ég színe egyre sötétedett, a patak úgy kanyargott a mocsári fiivek között, mint valami áttetsző kígyó, kecsesen, csábítóan, tele titokzatossággal. Nagyi beleszagolt a levegőbe, amiben a csípős só-és a halszag keveredett a ragacsos iszap nehéz szagával.

A lenyugvó nap felé emelte az arcát, és hálaimát mondott, közben a világ elcsendesedett körülötte ebben az alkonyi csodában.

– Köszönöm, Istenem, hogy megérhettem még egy napot. – Majd szemlélődve elmosolyodott. – Még egy nyarat.

Mert a nyár valóban véget ért. De nagyi nem érzett szomorúságot. Egy új kor kezdődött. Összekulcsolta maga előtt a kezét. Végre megint öröm tölti be a házat. Esküvők és keresztelők, születésnapok és évfordulók. És azt is tudta, hogy temetés is lesz. Megnyugtatta a tudat, hogy az emléke sokáig, élénken fog élni az unokái szívében, mint az itt tekergő patakok. Tudta, hogy a családja a legnagyobb kincs, amit hátrahagyhat. De a mai nap az élőké!

Hangos nevetés és visongás rángatta vissza a merengésből a móló végén zajló eseményekhez. Nagyi hunyorgott a halványuló napfényben. A három lány nevetve futott az alsó móló felé. Eudora, Carson és Harper. A rengeteg szeszélyes ötlete ellenére Parker bölcsen tette, hogy nagyszerű irodalmi alakok után adott nevet a lányainak. Mindhárom lány olyan nevet kapott, amihez fel kell nőniük. És nagyi történetének hősnői az unokái voltak. Soha nem ismert senkit, akinek nagyobb lett volna a szíve, mint nekik. De olyat sem, aki náluk jobban tudta volna, hogy hol az otthona.

Nagyi nézte, ahogy a lányok együtt álltak a móló végén, egymás kezét fogva, a lápvidéki naplemente előtt. Visszafojtott lélegzettel nézte őket. Tudta, hogy ezt a pillanatot soha nem fogja elfelejteni. Aztán egy örömteli kiáltással a lányok egyszerre beugrottak az öböl vizébe. Nagyi nevetése a feltámadt szellő szárnyán követte az unokái csengő kacagását.

– Megcsináltuk, Lucille. Elvégeztük a nyári feladatot.

Nagyi ismét fiatalnak érezte magát, szabadnak minden tehertől. Mint az a fiatal lány, aki egykor volt, és aki ugyanígy szaladt végig a lejtőn a móló felé, hogy beleugorjon az öböl vizébe.

Lerúgta a cipőjét, felkapta a szoknyája szélét, és lesietett a lejtőn, hogy csatlakozzon az unokáihoz.

– Várjatok, kedveseim! Én is jövök!

Megjegyzések

[←1]

Dél-Karolina és Georgia egyes részein élő afroamerikai közösségek neve. – A ford.

[←2]

Stede Bonnet (1688 k. – 1718) ragadványneve, aki – miután leszerelt a brit haditengerészettől – 1717-ben az ültetvényét és a családját hátrahagyva kalóznak állt. – A ford.

Table of Contents

Köszönetnyilvánítás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

Megjegyzések