Marietta Muir csodás tengerparti otthona, amelyet egykor gyerekzsivaj töltött meg, mostanra némaságba burkolózott. Az idős asszonyt ritkán látogatják meg unokái, akik hajdan régen sok évvel ezelőtt minden nyári vakációjukat nála töltötték. Marietta ezt megelégelve meghívónak álcázott ultimátumot küld az azóta már felnőtté lett három lánynak, Dorának, Carsonnak és Harpernek, hogy nála töltsék a nyarat, és vele együtt ünnepeljék az asszony nyolcvanadik születésnapját. Nem titkolt szándéka, hogy a nyári emlékeket megidézve megerősítse a testvérek közötti, korábban igen szoros köteléket. Maga sem tudhatja azonban, hogy a terve miként sül el: a három igencsak különböző női életút fonala összefonható-e még, vagy örökre szétfutnak a világban.

Mary Alice Monroe szívmelengető és magával ragadó trilógiájának első kötetében Carsoné, a szabad szellemű fotósé, a tenger szerelmeséé a főszerep. Csak sodródik az árral, nem találja a helyét a világban, ezért kapóra jön neki a nagyanyja meghívása. Kiderül azonban, hogy még a meseszép dél-karolinai vidéken sem lelhet megnyugvást a lelkét sanyargató démonoktól, mígnem egy vonzó férfi és egy különleges barát segítségével újra fel nem fedezi a családi kötelékek, a megbocsátás és a szeretet erejét, és rá nem talál önmagára.

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor

Mary Alice Monroe

NYÁRI

EMLÉKEK

GENERAL PRESS

KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe

The Summer Girls

Copyright © 2013 by Mary Alice Monroe, Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © Kolláth Nóra © General Press Könyvkiadó, 2015

Fordította

KOLLÁTH NÓRA

ISSN 2064-7115

ISBN 978 963 643 794 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Készült 25 nyomdai ív terjedelemben Nyomdai előkészítés GREPENTA Kft.

Nyomta és kötötte KINIZSI NYOMDA Kft., Debrecen Felelős vezető Bördős János

Nanának, Elizabeth Potter Kruesinek

sok szeretettel és hálával

Kedves Olvasó!

A delfineket a világon mindenütt szeretik. A kezdet kezdetétől hallani olyan történeteket, amelyek a delfinek intelligenciájáról, szépségéről – az a megtévesztő mosoly! – és kíváncsiságukról, valamint az emberiséggel kialakított, tartós kapcsolatukról szólnak.

Ennek ellenére az emberiség delfinek iránti rajongása jelenti a legnagyobb veszélyt ezekre az állatokra. Gondolok itt többek között a sérülést és akár a halálukat is okozó halászfelszerelésekre, mint például az eresztőhálók, vonóhálók, fenékhálók; tengeri hulladék, horogsorral végzett halászat és a turistahajók, amelyek csalogatóak lehetnek az élelem miatt a delfineknek. További veszélyt jelentenek még a környezetszennyezés, a biotoxinok, a járványok és a delfinvadászat.

Hogyan tud segíteni? Tartsa be a következő öt szabályt!

1. Tartson távolságot! A delfintől legalább ötven méterre tartózkodjon.

2. Menjen arrébb! Menjen távolabb a delfintől, ha az állat zavartnak tűnik.

3. Mindig állítsa le a hajó motorját, ha delfin van a közelben!

4. Ne etesse, simogassa a delfint, és ne ússzon a vad delfinekkel!

5. Tanítson meg másokat is arra, hogyan kell a delfinek közelében viselkedni!

Ha többet szeretne tudni a delfinekről, akkor látogasson el a www.education.noaa.gov weboldalra.

Mind tehetünk azért, hogy megmentsük ezeket a csodálatos állatokat.

Mary Alice Monroe

Köszönetnyilvánítás

A delfinek világa magával ragadó és meglehetősen összetett, én pedig nagyon sok embernek tartozom köszönettel azért, amiért megosztották velem a tudásukat, a szakértelmüket, és felvilágosítást nyújtottak ezekről az intelligens, karizmatikus élőlényekről.

Nagyon hálás vagyok dr. Pat Fairnek, a Nemzeti Éghajlati Adatközpont (NEA) Tengeri Emlősök Programja vezetőjének, amiért a mentorom és a barátom lett, és átnézett mindent, ami a Tursiops truncatusszal, a palackorrú delfinekkel kapcsolatban megjelenik a könyvben. Továbbá köszönöm Eric Zolmannak, a NÉA munkatársának a motorcsónakon szerzett emlékeimet. Köszönettel tartozom még Justin Greenmannek és Wayne McFeenek.

Őszinte hálámat fejezem ki a floridai Grassy Key-beli Delfinkutató Központ elkötelezett dolgozóinak a lelkem és az elmém pallérozásáért. Külön köszönet illeti Linda Erböt, Joan Mehew-t, Becky Rhodest, Mary Stellát, Rita Erwint és Kirsten Donaldot, amiért válaszoltak a rengeteg kérdésemre, betekintést engedtek a munkájukba, továbbá a támogatásukért és a delfinekkel átélt élményekért, amelyekre mindig örömmel fogok emlékezni. És köszönet illeti önkéntes társaimat, akik átsegítettek az állatgondozás nehézségein, ők pedig: Sarah, Candace, Stacy, Nate, Lindsey, Ryan, Alice, Marissá, June, Clare, Arielle, Abby, Jeanette, Donna, Abby, Debbie, Viv és Misty. Nagy ölelés és köszönet Joel Martinónak, aki tökéletessé tette a Port Kaya-beli ott-tartózkodásomat.

Külön köszönet Stephen McCullochnak a Florida Atlantic Egyetem Harbor Branch kutatóintézetétől –szakértelme, képzelőereje csodálatos és inspiráló. Őszintén köszönöm a könyv írása során nyújtott segítségüket, tanácsaikat a következőknek: Lynne Byrdnek, Randall Wellsnek és Hayley Rutgernek a Mote Tengerbiológiai Laboratóriumtól és Akváriumtól, Shelley Dearhartnak a Dél-karolinai Akváriumtól és Ron Hardynak a Gulf World élményparkból.

Mint mindig, most is hálásan köszönöm a Gallery Books Kiadó csodálatos csapatának a folyamatos segítséget. Két szerkesztőm, Lauren McKenna és Alexandra Lewis, a kiadóm, Louise Burke és a sajtósom, Jean Anne Rose tehetsége és jó szíve igazi áldás számomra.

Mély hálámat szeretném kifejezni az ügynökeimnek, Kimberly Whalennek és Robert Gottliebnek, a Trident Media Group egész csapatának, valamint Joe Veltre at Gershnek a bölcs tanácsokért és útmutatásaiért.

Hazai pályára lépve szeretetemet és köszönetemet szeretném kifejezni Marguerite Martinónak, James Crynsnek és Margaretta Kruesinek a kritikákért, az együtt gondolkodásért. És köszönet a csapatomnak, Angela May-nek, Buzzy Porternek, Kathie Bennettnek, Lisa Laingnek és Lisa Minnicknek.

És végül Markusnak – megszámlálhatatlanul sok mindenért.

Dél-Karolina, Sullivan's Island, Sea Breeze

2012. április 5.

Kedves Unokáim, Dora, Carson és Harper!

Üdvözletem küldöm nektek, drága lányaim! Május 26-án ünneplem a nyolcvanadik születésnapomat. Ugye, milyen hihetetlen, hogy már ilyen őskövület vagyok? Hazatérnétek öreg nagyanyátokhoz, hogy velem együtt ünnepeljetek? Déli szokás szerint fogjuk megülni, ráksütögetéssel, Lucille süteményeivel és legfőképpen: egymás társaságában.

Kedveseim, egy túlérett barackhoz hasonlóan én is túljutottam már a virágkoromon. Az elmém éles, és többé-kevésbé jó egészségnek örvendek. Ugyanakkor a jövőbe is tekintek, ezért úgy döntöttem, hogy egy idősek otthonába költözöm, így hát eljött az ideje annak, hogy átnézzem a házban az életem során felhalmozott holmikat.

Ekkor döbbentem rá, hogy oly sok idő telt már el azóta, hogy utoljára láttalak benneteket. Tudom, hogy nagyon elfoglaltak vagytok, és a nyaraitokat a kötelezettségek teljesítésével és utazással töltitek. De kérlek, ígérjétek meg, hogy eljöttök a köszöntésemre! Ha pedig tudtok, az egész nyárra! Csak ezt az ajándékot kérem tőletek. Nagyon vágyom arra, hogy ezt az utolsó Sea Breeze-i nyarat veletek, a nyaraló lányaimmal tölthessem.

Szeretettel:

Nagyi

Ui. Ez a meghívás nem vonatkozik a férjeitekre, az udvarlóitokra vagy az anyáitokra!

1. fejezet

Los Angeles

Carson a szokásos számlákat és hírlevelek végtelen sorát nézte át, amikor a kezébe akadt egy vastag, elefántcsont színű boríték, rajta az ismerős, kék tintával és kézírással, valamint a Carson Muir kisasszony címzéssel. Szorosan magához ölelte a levelet, és gyorsabban vert a szíve, ahogy sietve visszatért a felforrósodott kövű lépcsőn a lakásba. A légkondicionáló elromlott, így csak a nyitott ablakon jött be nagy ritkán némi friss levegő, egyébként csupán a zaj és a kosz tolakodott a szobába. Carson egy kis lakást bérelt egy kétemeletes, stukkódíszítésű épületben, Los Angeles közelében, de közel volt az óceán, a lakbért is meg tudta fizetni, ezért már három éve itt lakott, sokkal régebb óta, mint bármelyik korábbi lakóhelyén.

Nemtörődöm módon az aznapi leveleket az üveg dohányzóasztalra dobta, kinyújtóztatta hosszú lábát a hepehupás, barna kanapén, majd végighúzta az ujját a borítékot lezáró szegélyen. Izgatottan, lassan húzta elő a tengerészkék szélű, krémszínű levélpapírt. Azonnal megérezte a parfüm légies, édesen fűszeres, narancsvirágos illatát, és lelki szemei előtt látta az Atlanti-óceánt, jellegzetes, fehér cölöpökön álló, part menti faházaival, amelyeket pálmafák és ősöreg tölgyek vettek körül. Mosoly játszott az ajkán. Jellemző volt a nagyanyjára, hogy parfümmel fújta be a levélpapírt. Annyira régimódi dolog volt. Annyira tipikusan déli.

Carson mélyebben a párnái közé fúrta magát, és ízlelgette a levél minden szavát. Amikor befejezte az olvasást, felnézett, és elgondolkodva a napfénypászmákban táncoló porszemeket bámulta. A levélben egy meghívó volt... Lehetséges lenne?

Abban a pillanatban Carson legszívesebben felpattant volna, hogy lábujjhegyen megpördüljön, hosszú copfjai csak úgy szálltak volna ide-oda – akárcsak az emlékeiben élő kislányéi. A nagyanyja meghívta őt Sullivans Islandre. Egy Sea Breeze-ben töltendő nyárra. Három bérletidíj-mentes hónap a tengerparton!

Nagyi mindig jól tudott időzíteni, gondolta, és maga elé idézte a magas, elegáns, homokszín hajú nő képét, akinek a mosolya olyan melegséget árasztott, mint a déli nap sugarai. Ez a tél a szörnyű lezárások évszaka volt. A televíziós sorozat, amelyen Carson három éve dolgozott, minden előzetes figyelmeztetés nélkül véget ért. Ő maga szinte minden tartalékát felélte, és már azon gondolkodott, honnan fogja előteremteni a következő havi lakbért. Hónapokig rótta a város utcáit, munkát keresve, akár egy sodródó uszadékfa.

Carson újra a kezében lévő levélre nézett.

– Köszönöm, nagyi! – mondta ki hangosan, a szíve legmélyéről szólva. Hónapok óta először érezte felsejleni a reményt. Ujjait tornáztatva körbejárt a szobában, majd a hűtőszekrényhez ment, kivett egy üveg bort, és töltött magának belőle egy pohárnyit. Ezután a kis fa íróasztalánál lelökte a székről a ruháit, leült, és kinyitotta a laptopját.

Mindig is úgy gondolta, hogy ha az ember épp vízbe fulladna, és egy kötelet dobnak felé, nem áll le azon gondolkodni, mitévő legyen. Csak megragadja, hevesen kalimpál a lábával, és eszement gyorsasággal próbál úszni a biztonságot jelentő part felé. A nyaralásig hátralévő időben rengeteg elintéznivalója van még, ha a hó végére ki akar költözni a lakásból.

Carson újra felkapta a meghívót, megcsókolta, majd a billentyűzethez ült, és gépelni kezdett. Elfogadja nagyi meghívását. Visszatér a lápvidékre, a nagyanyjához. Vissza arra a helyre, amelyre egyedüli otthonaként tekintett.

Dél-Karolina, Summerville

Dora a konyhában, a tűzhely előtt állt, és úgynevezett piros szószt kavargatott, amely paradicsomból, lila hagymából, fokhagymából, olívaolajból és bazsalikomból állt, némi sóval és borssal fűszerezve. Délután öt óra harmincöt volt, és az óriási viktoriánus ház üresnek és elhagyatottnak tűnt. Régebben az órát is a férje napirendjéhez igazította. Még most, hat hónappal azután, hogy Calhoun elhagyta, Dora mindennap várta, hogy a férfi az aznapi postával a kezében belépjen az ajtón. Ő pedig ránézne, a férjére, aki immár tizennégy éve a társa, hogy futó csókot adhasson neki.

Dora felfigyelt a lépcsőn lefelé tartó léptek zajára. Egy pillanattal később a fia rontott a szobába.

– Eljutottam a következő szintig! – jelentette be. Nem mosolygott, de a szeme diadalittasan csillogott.

Dora szélesen elmosolyodott. Kilencéves fia volt a mindene. Nagy feladat ez egy kisfiú számára. Nate vékonyka, sápatag gyermek volt, a tekintete riadtan folyton ide-oda járt, és erről mindig az jutott az eszébe: a kisfia fél valamitől. „Mitől fél?” – kérdezte a gyermekpszichológust, aki kedvesen vísszamosolygott rá, „Nate nem fél, inkább óvatos – válaszolta biztatólag. – Ne vegye magára, Mrs. Tupper!”

Nate sosem volt bújós gyerek, de amikor egyéves korára nemigen mosolygott, Dora elkezdett aggódni. Kétévesen már nem teremtett szemkontaktust, vagy nem nézett rá, amikor szóltak hozzá. Hároméves korára már nem jött oda hozzá, amikor bántották, vagy fájt valamije, és azt sem vette észre, és nem is érdekelte, hogy az anyja sírt vagy mérges lett. Csak akkor figyelt rá, ha kiabált vele. Ekkor Nate befogta a fülét, és zavarában előre-hátra dülöngélt.

Dorának az ösztönei azt súgták, hogy valami nincsen rendben a fiával, és titkon gyermekfejlődéssel kapcsolatos könyveket kezdett olvasni. Hányszor fordult Calhez, hogy megossza vele az aggodalmait, amiért Nate beszédfejlődése nem a megfelelő ütemben haladt, és amiért a mozdulatai is sutának tűntek. Cal ugyanennyiszer állította le, és hajtogatta, hogy a fiúval minden rendben, és csak képzelődik. Erre ő teknősbéka módjára begubózott a páncéljába, és nem mert vele szembeszállni. Nate fejlődésének kérdése éket vert közéjük. Amikor a fia négyéves lett, és elkezdett csapkodni a kezével, meg furcsa hangokat hallatni, akkor Dora megtette, amit már régen meg kellett volna: megszervezett egy találkozót egy gyermekpszichológussal. Itt derült ki az, amitől Dora oly nagyon félt, hogy a fiának magasan funkcionáló autizmusa van.

Cal a diagnózist pszichológiai halálos ítéletként fogta fel. Dora azonban – számára is meglepő módon – megkönnyebbülést érzett. Jobb volt tudni a hivatalos diagnózist, semmint kifogásokat keresni, vagy megbirkózni a félelmeivel. így legalább tevőlegesen tudott a fiának segíteni.

És meg is tette. Belevetette magát az autizmus spektrumzavar világába. Értelmetlen lett volna azon rágódnia, hogy miért nem hallgatott az ösztöneire korábban, noha a korai diagnózis és kezelés Nate fejlődésében nagy segítséget és fontos állomást jelenthetett volna. Ehelyett az energiáit a támogató csoportra fordította, és fáradhatatlanul dolgozott egy intenzív otthoni terápiás program kimunkálásán. Kisvártatva pedig az egész élete Nate és a szükségletei körül forgott. A ház felújítását célzó tervei, a fodrásszal megbeszélt időpontok, a barátokkal való közös ebédelések és a kisméretű ruhái is hamarosan a múlté lettek.

Ahogy a házassága is.

Dora teljesen összetört, amikor Cal egy esős, októberi szombat délután váratlanul bejelentette, hogy képtelen tovább vele és Nate-tel együtt élni. Biztosította, hogy gondoskodni fog róluk, azzal minden holmiját becsomagolta, és elhagyta a házat. Ennyi volt az egész.

Dora gyorsan lekapcsolta a tűzhelyet, és a kezét a kötényébe törölte. Mosolyt erőltetett az arcára, hogy üdvözölje a fiát, és leküzdötte az ösztönös késztetést, hogy odahajoljon, és megpuszilja, amikor a fiú előtte termett. Nate nem szerette, ha megérintik. A pultra nyúlt, hogy levegye a kék szegélyű meghívót, ami a reggeli postával érkezett.

– Van egy meglepetésem a számodra – mondta neki Dora vidáman, mert úgy érezte, eljött az ideje annak, hogy megossza a fiával nagyanyja nyári terveit.

Nate kissé kíváncsian, de bizonytalanul oldalra döntötte a fejét, és azt kérdezte:

– Mi az?

Dora kinyitotta a borítékot, és kivette belőle a meghívót, miközben az orrát ismét megcsapta nagyanyja parfümjének az illata. Várakozásteli mosollyal gyorsan, hangosan felolvasta a levelet. Amikor Nate nem válaszolt, így szólt:

– Ez egy meghívás. A nagyi nyolcvanadik születésnapjára szól.

A fiú rögtön magába roskadt.

– Nekem is el kell mennem rá? – kérdezte, és felvonta a szemöldökét.

Dora tudta, hogy Nate nem szeret összejövetelekre járni, még azokra sem, amelyeket a szerettei, így például a dédanyja rendeztek. Dora közelebb hajolt hozzá, és elmosolyodott.

– Ez nagyinál lesz. Szeretsz Sea Breeze-be menni.

Nate elfordította a fejét, és kinézett az ablakon. Beszéd közben kerülte az anyja pillantását.

– Nem szeretem a partikat.

Nem mintha bármikor meghívták volna akár egyre is – gondolta Dora szomorúan.

– Ez nem igazán parti – mondta gyorsan, és sietett neki megmagyarázni, mindez mit jelent, miközben azon igyekezett, hogy a hangja vidáman, de nyugodtan csengjen. Nem akarta, hogy Nate határozottan elutasítsa a javaslatot. – Csak a család lesz ott. Te, én és a két nagynénéd. Meghívást kaptunk a hétvégére Sea Breeze-be. – Rövid, kétkedő nevetés tört fel belőle: – Valójában egész nyárra.

Nate furcsa grimaszt vágott.

– A nyárra?

– Nate, minden júliusban elmegyünk meglátogatni a nagyit Sea Breeze-be, emlékszel? Ebben az évben kicsit korábban megyünk, mert most van a születésnapja, nyolcvanéves lesz. Számára ez egy nagyon különleges születésnap.

Remélte, hogy elég világosan el tudja neki magyarázni ahhoz, hogy megértse. Nate nagyon rosszul viselte a változásokat. Szerette, ha az életében minden szabályozott rendben zajlik. Különösképpen azóta, hogy az apja elment.

Az elmúlt hat hónap nem volt könnyű számukra. Bár Nate és az apja sosem érintkezett túl sokat, Nate-et hetekig megviselte Cal elköltözése. Tudni akarta, hogy az apja beteg lett-e, és kórházba kerülte. Vagy esetleg üzleti útra utazott, mint az osztálytársai apukáinak nagy része. Amikor Dora elmagyarázta neki, hogy az apja nem jön vissza, hogy újra velük éljen, Nate összehúzta a szemét, és egyenesen rákérdezett, meghalt-e az apja. Csupán tudni akarta, hogy Calhoun Tupper életben van-e, vagy sem, hogy mindent a helyére tudjon tenni az életében. Dora kénytelen volt elismerni, hogy az esetleges válást ez nagyban megkönnyíti majd.

– Ha elmegyek a nagyihoz, akkor magammal kell vinnem a tetrámat – hadarta el egy szuszra. – A hal elpusztulna, ha egyedül hagynám a házban.

Dora lassan kifújta a levegőt; tudta, megkapta fiától az engedélyt.

– Igen, ez nagyon jó ötlet – mondta neki vidáman. Ezután, mivel nem akarta, hogy tovább feszegessék ezt a témát, és ez egy jó nap volt Nate számára, olyan vizekre terelte a beszélgetést, amit a fiú nem talált fenyegetőnek. – Akkor most mesélhetnél nekem a játékod új szintjéről. Mi a következő kihívás?

Nate alaposan megrágta magában a kérdést, majd oldalra döntött fejjel, mindenre kiterjedő részletességgel elkezdte mesélni a kihívásokat, amelyekkel a játék során kell szembenéznie, illetve azt, hogy miként fogja őket leküzdeni.

Dora ismét a tűzhelyhez ment, és ahogy Nate csacsogott, időről időre hümmögött. A szósz már kihűlt, és minden öröme, amit a levél elolvasása jelentett, elszállt már.

A nagyi világossá tette, hogy ez egy kizárólag a lányoknak szóló, hétvégi meghívás. Dora imádta volna, ha egy hétvégére elszakadhat a monoton házimunkától, és azt borra, nevetésre és a testvéreivel való beszélgetésre cserélheti, ha újra nyaraló lánnyá válhatott volna. Csak néhány napra... Ez olyan nagy kérés lenne?

Látszólag az volt. Nem sokkal a meghívó kibontása után felhívta Calt.

– Micsoda? Azt akarod, hogy egész hétvégén a gyereket pesztráljam?

– Nagyszerű lesz. Úgysem találkozol rendszeresen Nate-tel – mondta Dora feszülten.

– Nem, nem lesz nagyszerű dolog. Tudod, hogy milyen Nate, amikor nem vagy otthon. Nem fog engem a helyettesedként elfogadni. Soha nem is tette.

Dora hallotta a férfi hangján, hogy mereven elzárkózik a kérése elől.

– Az isten szerelmére, Cal, te vagy az apja! Neked kell ezt megoldanod.

– Térj már észhez, Dora! Te is tudod, hogy Nate nem fog elviselni sem engem, sem egy bébiszittert. Nagyon felzaklatja, ha elmész.

Dora szemébe könnyek gyűltek.

– De nem vihetem magammal. Ez egy kizárólag lányoknak tartott, hétvégi összejövetel – mondta, és felemelte a meghívót. – Az áll benne, hogy a meghívás nem vonatkozik a férjekre, az udvarlókra vagy az anyáinkra.

– Ez annyira jellemző a nagyanyádra! – hörögte Cal.

– Cal, kérlek...

– Nem értem, hol itt a probléma – mondta türelmetlenül. – Mindig magaddal viszed Nate-et, ha Sea Breeze-be utaztok. Ismeri a házat, nagyit...

– De ő azt kérte, hogy ne...

– Őszintén szólva, nem érdekel, mit kért – válaszolta Cal a szavába vágva. Rövid szünet után, olyan hűvös hangsúllyal, amiről Dora tudta, hogy a végső szót jelenti, azt mondta: – Ha el akarsz menni a nagyanyádhoz, akkor magaddal kell vinned Nate-et is. Ez az utolsó szavam. Akkor, szia!

Callel mindig ez volt a helyzet. Nem akarta meglátni Nate pozitív tulajdonságait, a humorát, az intelligenciáját, a szorgalmát. A férje inkább zokon vette, hogy mennyi időt tölt a felesége a fiával, és arról panaszkodott, hogy az életük csak és kizárólag Nate körül forog. Ezért egy hajthatatlan gyerekhez hasonlóan Cal mindkettejüket elhagyta.

Dora a nagyi meghívóját a hűtőszekrényre erősítette egy mágnessel, pontosan a bevásárlólista és a fia iskolai képe mellé, amelyen Nate morcos tekintettel bámult a kamerába. Sóhajtott egy nagyot, megpuszilta a fotót, és folytatta a vacsorafőzést. Ahogy a hagymát szeletelte, könnyek szöktek a szemébe.

New York

Harper Muir-James úgy csipegette a pirítósát, mint egy kismadár. Ha csak kis adagokat evett, és minden falatot gondosan megrágott, közben pedig sok vizet ivott, rájött, hogy kevesebbet eszik. Rágás közben Harper gondolatai a reggeli postával érkezett meghívó körül jártak, illetve az érzéseken, amelyeket benne ébresztett. Kezében tartotta a meghívót, és az ismerős, kék tintával írt szövegre nézett.

– Nagyi – suttogta, és furcsa érzése támadt. Oly sok idő telt el azóta, hogy ezt a nevet hangosan kimondta.

A vastag levelezőlapot a márvány reggelizőasztalon lévő, virágokkal teli kristályvázának támasztotta. Az anyja ragaszkodott ahhoz, hogy a háború előtt épült lakóházban lévő, Central Parkra néző lakásukban mindig legyenek friss virágok. Georgiana egy családi birtokon nőtt fel Angliában, ahol ez a szokás dívott. Harper tekintete lustán a meghívóról a parkra vándorolt. A tavasz már beköszöntött New Yorkban, a tél szürke és barna színeit felváltotta a megújulás évszakának ragyogó zöldje. Lelki szemei előtt ugyanakkor látta a Lowcountryban zöldellő, a stégeket kerülgető, kanyargó patakokat és a nagy, viaszos magnóliavirágok zöld leveleit.

Déli nagyanyja iránti érzései a Sea Breeze körüli vizekhez voltak hasonlók: mélyeknek és boldog emlékekkel telieknek tűntek. A meghívóban nagyanyja az ő nyaraló lányainak nevezte őket. Harper már legalább egy évtizede nem hallotta ezt a kifejezést, és nem is gondolt rá. Tizenkét évesen töltötte utoljára a nyarat Sea Breeze-ben. Azóta hányszor látta a nagyit? Meglepődve jött rá, hogy csak három alkalommal.

Pedig annyi meghívást kapott a közben eltelt időben. Megbánás lett úrra rajta. Nagyon elszégyellte magát, amiért hagyta, hogy ennyi év elteljen úgy, hogy nem látogatta meg a nagyanyját.

– Harper? Hol vagy? – hallatszott egy hang a hallból.

Harper félrenyelt egy morzsát a pirítósból, és köhögni kezdett.

– Hát itt vagy! – mondta az anyja, és besétált a konyhába.

Georgiana James sosem belépett, hanem bevonult egy szobába. Ruhája mindig finoman libbent, és valósággal szikrázott az energiától. Az őt körülvevő parfümfelhő mintegy fanfárként jelezte a közeledtét. Egy nagy kiadóvállalat vezetőjeként Georgiana mindig sietett valahová. Vagy éppen határidős munkája volt, vagy valakivel ebédelni ment, vagy egyik végeláthatatlan értekezletről a másikra rohant. Ha épp egyiket sem tette, akkor bezárkózott a szobájába, és olvasott. Így Harper gyerekkorában nem sokat látta az anyját. Most, huszonnyolc évesen az anyja személyi asszisztenseként dolgozott. Bár egy házban éltek, Harper tudta, hogy ha beszélni akar az anyjával, akkor be kell hozzá jelentkeznie.

– Nem hittem volna, hogy még itt talállak – mondta Georgiana, megpaskolva a lánya arcát.

– Éppen indulni akartam – válaszolta Harper, kiérezve anyja hangjából a rosszallást. Georgiana világoskék tweedzakója és tengerészkék ceruzaszoknyája tökéletesen illett apró termetére. Harper lenézett a saját, fekete ceruzaszoknyájára és szürke selyemblúzára, ellenőrizve, hogy nem lóg-e ki egy cérnaszál, nem lazult-e meg egy gomb, amit anyja sasszeme azonnal észrevenné. Majd egy nemtörődöm mozdulattal, legalábbis remélte, hogy annak tűnt, előrenyúlt a meghívóért, amit bolond módon a virágokkal teli vázának támasztott. A mozdulattal azonban elkésett.

– Mi az? – kérdezte Georgiana hirtelen lecsapva és a lap után nyúlva. – Meghívó?

Harper gyomra görcsbe rándult, és az azonnali válasz helyett az anyja arcára nézett. Gyönyörű, márványszoborszerű arca volt. Alabástromszínű bőrrel, határozott arccsonttal áldotta meg az ég, halványvörös frizurája pedig igencsak hangsúlyozta hegyes állát. Minden hajszála tökéletesen állt. Harper tudta, hogy a munkatársai az anyját Jégkirálynőnek nevezték. Nem orrolt meg rájuk emiatt, mert maga is úgy látta, a név meglehetősen találó. Figyelte az anyja arcát, ahogy a meghívót olvasta, és látta, ahogyan az ajka megfeszül, és kék tekintete jegessé válik.

Georgiana felnézett, és egyenesen Harper szemébe bámult.

– Ezt mikor kaptad?

Harper ugyanolyan filigrán termetű volt, mint az anyja, éppolyan halvány arcszínnel megáldva. Az anyjától eltérően Harper tartózkodása nem fagyos szenvtelenségről árulkodott, inkább a mozdulatlanul várakozó préda viselkedésére hasonlított.

– Ma érkezett a reggeli postával.

Georgiana szeme megvillant, és a lapot gúnyosan a tenyeréhez ütögette.

– Szóval a déli szépség nyolcvanéves lesz.

– Ne nevezd így őt!

– Miért ne? – kérdezte Georgiana egy könnyed kacaj kíséretében. – Ez az igazság, nemde?

– De nem szép dolog.

– Védekezünk, védekezünk? – cukkolta Georgiana.

– Nagyi azt írja, hogy elköltözik – mondta témát váltva Harper.

– Ezzel senkit sem ver át. Csak csalinak használja a megjegyzést, hogy titeket, a lányokat odacsalogasson néhány bútor vagy ezüst, vagy valami hasonló reményével, bármi legyen abban az üres tengerparti házban – fújtatott Georgiana. – Mintha érdekelne titeket bármi is, amit ő antiknak hív!

Harper fintorgott, nem tetszett neki az anyja sznobsága. Georgiana Angliában élő családjának rengeteg antik tárgya volt, több évszázadra visszamenőleg.

– Nem ezért hívott meg minket – érvelt Harper. – Nagyi azt akarja, hogy még utoljára gyűljünk össze Sea Breeze-ben, én, Carson és Dora – vonta meg törékeny vállát. – Nagyon jól éreztük ott magunkat. Szerintem most is így lenne.

Georgiana két vörösre lakozott körmével tartotta a meghívót, mintha csak büdös lenne, majd visszaadta Harpernek.

– Természetesen nem mehetsz el. Anyám és néhány vendég június 1-jén érkezik Angliából. Hamptonban szeretne veled találkozni.

– Nagyi bulija május 26-án lesz, James nagyi pedig a rá következő héten érkezik. Ez nem jelenthet problémát. Elmehetek a buliba, és bőven visszaérek Hamptonba – majd sietve hozzátette –, elvégre ez nagyi nyolcvanadik születésnapja. Ráadásul már évek óta nem találkoztunk.

Harper látta, hogy az anyja kihúzza magát, az orrcimpája kitágul, ahogy az állát felszegte – mindezeket a sértődöttség jeleként értelmezte.

– Nos – mondta Georgiana –, ha vesztegetni akarod az időd, csak nyugodtan, úgysem állíthatlak meg.

Harper eltolta magától a tányérját, és a kijelentésben rejlő figyelmeztetéstől összeszorult a gyomra: nem fogok örülni neki, ha elmész. Harper lenézett a mélykék szegélyű meghívóra, és hüvelykujját végighúzta vastag felszínén, érezve annak puhaságát. Újra felidézte a Sea Breeze-ben töltött nyarak emlékét, és nagyi vidám, elnéző, mosolyát, ahogy a nyaraló lányok csínyjein mulatott.

Harper felnézett az anyjára, és vidáman elmosolyodott.

– Rendben. Akkor elmegyek.

Négy héttel később Carson viharvert Volvójával úgy vánszorgott át a Ben Sawyer hídon Sullivans Island felé, mint ahogy egy kivénhedt ló araszol az istállóba. Carson lekapcsolta a rádiót, és a világ hirtelen csendbe burkolózott. A láp feletti ég mélybarnán, aranyszínűén és a kék megannyi árnyalatában pompázott. Az égen csak néhány bárányfelhő látszott, ahogy a nap kezdett alábukni a horizonton.

Carson átkelt a hídon, és az autó kerekei már Sullivans Island földjét tapodták. Már majdnem odaért. Izgatottan ütögetni kezdte a kormányt, ahogy tudatosult benne a döntése súlya. Nemsokára odaér nagyihoz, hogy nála töltse az egész nyarat. Nagyon remélte, hogy a nagyanyja komolyan gondolta az ajánlatát.

Carson felmondta az albérletét, mindent, amit tudott, bepakolt a Volvójába, minden más értékét pedig egy raktárban helyezte el. A nagyinál töltött időszak afféle menedék lesz számára, közben munkát keres, és megspórolhat néhány dollárt. Fárasztó megtenni a háromnapos utat a nyugatiról a keleti partra, de végre ideért, és nem bánta, hogy oly keveset aludt ez idő alatt, és hogy a válla is szörnyen elgémberedett. Ám mihelyt a szigetre ért, a megannyi illatot hozó tengeri szellőtől újult erőre kapott.

Az út a Middle Streetnél elágazott. Carson elmosolyodott az éttermek előtt ülő, nevetgélő, iszogató emberek láttán, mialatt a kutyáik az asztal alatt aludtak. Május eleje volt. Néhány héten belül megkezdődik a nyári időszak, amikor az éttermeket ellepik a turisták.

Carson lehúzta az ablakot, és hagyta, hogy a balzsamosan édes óceáni fuvallat átjárja a kocsi utasterét. Már közeledett az úri céljához. A Middle Streetről egy keskeny útra kanyarodott, amely a sziget távolabbi végébe tartott, egyre távolodva az óceántól. Elhaladt a Stella Maris katolikus templom mellett, amelynek a tornya büszkén hasított a zöldeskék égbe. A kerekek zajosan megálltak a murván, és Carson szorosabban fogta a kezében lévő energiaital dobozát.

– Sea Breeze – motyogta.

A régi időket idéző ház tölgyek, legyezőpálmák és bozótfák között épp arra a területre nézett, ahol a Cove Inlet híd Charleston kikötőjét a belföldi vízi úttól elválasztotta. Első ránézésre Sea Breeze egy egyszerű, óriási verandájú, tetszetős lépcsővel ellátott faháznak tűnt. Nagyi az eredeti házat cölöpökre építtette, hogy így óvja a viharos tenger hullámaitól. Később kibővíttette még néhány helyiséggel az épületet, és rendbe rakatta a vendégházat meg a garázst is. A faházak kusza elegye nem hasonlított a Sullivans Islanden található, újabb építésű, grandiózus otthonokra, gondolta Carson, de egyiküknek sem volt olyan magával ragadó bája, mint Sea Breeze-nek.

Carson lekapcsolta a fényszórókat, becsukta fátyolos szemét, és megkönnyebbülve felsóhajtott. Megcsinálta. Több mint négyezer kilométert tett meg, és minden porcikájában érezte az út fáradalmait. Az autó néma utasterében ülve kinyitotta a szemét, és a szélvédőn át Sea Breeze-t kémlelte.

– Otthon – suttogta, nyelvével ízlelgetve a szót. Mennyire erőteljes szó, megannyi jelentéssel és érzelemmel teli – gondolta, és hirtelen elbizonytalanodott. Születése révén jogot formálhatna erre a helyre? Csak egy unoka volt, ráadásul nem is túl figyelmes. Persze a többi lánytól eltérően a nagyi többet jelentett neki egy nagymamánál. Anyja helyett is anyja volt. Négyévesen veszítette el az édesanyját, az apja pedig elhozta nagyihoz, és rábízta, amíg ő elment, hogy a sebeit nyalogassa, és összeszedje magát. Négy évvel később tért vissza, hogy Kaliforniába vigye a lányát, de Carson tizenhét éves koráig minden nyáron visszatért ide. Nagyi iránti szeretete mutatta neki az utat a félelmetes világ sötétjében, és egyedül az ő igaz, mindent megvilágosító fénye volt képes eljutni a szívéig.

Most, hogy látta Sea Breeze-t a lemenő nap aranyló fényében, elszégyellte magát. Nem érdemelte meg a meleg fogadtatást. Az elmúlt tizennyolc évben csak néhányszor látogatott ide – két temetésre, egy esküvőre és egy-két nyaralás erejéig. Túl sokszor hozakodott elő mindenféle kifogásokkal. Elpirult, amikor rájött, hogy mennyire önző dolog volt azt hinnie, hogy a nagyi mindig itt lesz, és vár rá. Nyelt egy nagyot, és szembenézett az igazsággal: valószínűleg most sem lenne itt, ha nem lenne teljesen leégve, és lenne hová mennie.

Elakadt a lélegzete, amikor kinyílt az ajtó, és egy nő lépett a verandára. A nap aranyló fényében állt, egyenes háttal, méltóságteljesen, fehér haja glóriaként keretezte a fejét.

Carson szeme megtelt könnyel, ahogy kiszállt az autóból. Nagyi integetett felé. A lány azonnal és ismét érezte a kettejük között lévő erős köteléket, ahogy egyre közeledett felé, a kavicson húzva végig a bőröndjét. A közelébe érve látta nagyanyja kék szemét fényesen és üdvözlőn ragyogni. Carson letette a csomagját, és felszaladt a lépcsőn, egyenesen nagyi ölelő karjába. Megpuszilta a nagyanyját, és illatát belélegezve újra négyévesnek érezte magát, aki nemrég veszítette el az édesanyját, és félt. Szorosan átölelte.

– Nos – mondta nagyi, ahogy arcuk összeért -, végre hazataláltál. Miért tartott ilyen soká?

2. fejezet

Marietta Muir utálta a születésnapokat, pedig megélt már néhányat: pár napon belül készült betölteni a nyolcvanat. Már a gondolatba is beleborzongott.

Házának tetőteraszán állt, és az Atlanti-óceánt nézte, amely a mai napon különösen nyugodt volt, amint egy régi barát kedveskedéséhez hasonlóan simogatta a partot. Hány nyarat is töltött ennek a víznek az ölelésében? – töprengett. Nem eleget.

Marietta ujjaival a terasz korlátján dobolt. Értelmetlen lett volna a születésnapja miatt aggódnia, hiszen saját maga gondoskodott a parti előkészületeiről, és hívta meg az unokáit Sullivans Islandre. De mi más lehetősége lett volna, mint hogy ekkora eseményként ünnepelje meg a nyolcvanadik születésnapját? Az évek során hányszor hívta már meg az unokáit, és hányszor utasították vissza mindenféle indokokkal? Marietta eltöprengett a tőlük kapott leveleken, amelyek különböző írásképe, stílusa tükrözte az unokái személyiségét, mégis mindegyik ugyanazt a kifogást tartalmazta: „Ó, nagyi! Annyira sajnálom. Nagyon szeretnék eljönni, de...” A kifogások végén megannyi felkiáltójel sorakozott, még inkább hamisítássá téve a megfogalmazott gondolatokat. Másképp hogyan tudna az ország különböző részéből iderángatni három makacs fiatal nőt egy dél-karolinai látogatásra?

Fiatalkorukban a lányok imádtak Sea Breeze-be jönni, ám a kamaszkor végeztével túlságosan belevesztek felnőtt életükbe. Dora férjhez ment, és az igazat megvallva teljesen lefoglalta a férje és a fia. Carsont az ambíciói a kamerájával a vállán űzték-hajtották a világ megannyi szegletébe. És Harper...! Ki tudhatta előre? Teljesen az anyja befolyása alá került, nem vett tudomást a nagyanyja leveleiről, és semmitmondó köszönőleveleket küldött az ajándékokra, amelyeket tőle kapott, és persze sosem hívta fel őt. Az igazat megvallva, amióta a lányok nővé értek, alig látogatták meg a nagyanyjukat.

Marietta ujjaival tovább dobolt a terasz korlátján. Most legalább mindnyájan eljönnek, még akkor is, ha a rajuk váró „zsákmány” reménye hajtja is ide őket. A kis kalózokat... Köztudott volt, hogy a családfa régre visszavezethető ágán számos hajóskapitány mellett egy kalóz is helyet kapott, sőt ő volt a családalapító. Illusztris körökben erről sosem beszéltek, de mindenki tudta, hogy a család nem csekélyke vagyonának alapját ennek a kalóznak a zsákmánya adta.

Marietta vékonyodó ajkát aggódva összeszorította. Nem említette ugyanis a lányoknak küldött levelében, hogy egy-két családi titkot is fel akar fedni előttük, különösen az apjukat illetően. Hosszú élete során megtanulta, hogy a sötét és mélyen eltemetett tényeknek megvan az a szokása, hogy bármikor napvilágra kerülhetnek, és életeket tehetnek tönkre. Jobb, ha maga mesél ezekről a titkokról, amíg még megteheti.

Az idő – ez volt a meghívása kulcsmozzanata. Unokáit a születésnapjára hívta meg, de remélte, hogy beleegyeznek abba, hogy az egész nyarat itt töltsék. Muszáj így lennie, gondolta aggódva. Imára kulcsolta két kezét. Kérlek, istenem, add, hogy beleegyezzenek, hogy még egy utolsó nyarat itt töltsenek, együtt!

Marietta a kézfejére nézett, amelyen egy nagy, rózsacsiszolású gyémánt díszelgett. Ó, az idő vasfoga, gondolta. Korábban a keze sima és kecses volt, nem olyan ráncos, mint most. Fájdalommal töltötte el a ráncos bőr és a pigmentfoltok látványa, illetve az, hogy a régen oly hosszú ujjai immár úgy fonódnak a korlát köré, mintha egy banya karmai lennének. Az öregség annyira megszégyenítő tud lenni.

Marietta mégsem érezte idősnek magát, főleg nem nyolcvanévesnek. Jóval tovább élt, mint azt valaha is képzelte. Több évet ért meg, mint az apja és az anyja, vagy akár a legtöbb barátja, valamint szeretett férje, Edward, aki egy évtizede hunyt el. Imádott fiáról, Parkerről már nem is beszélve. Azt hitte, belehal, amikor elveszítette a fiát. Egy szülőnek sosem kellene megérnie a gyermeke halálát. Ez mégis megtörtént vele, ráadásul sok-sok évet élt még, miután a fia elhunyt. Magára nem fiatal vagy épp öreg Mariettaként tekintett, hanem egyszerűen csak Mariettaként.

A fájdalom és a szenvedés azonban ugyanúgy hozzátartozott a valósághoz, mint az egyre romló szeme, és az a tény, hogy egyre kevésbé emlékezett a nevekre. Marietta még egyszer körbenézett. Sea Breeze tetőteraszáról ellátott a sziget házai felett, egészen az aranyló partig nyúló, tengerparti cserjékig. Amikor fiatalasszonyként először járt Sea Breeze-ben, még egyetlen ház sem állt a tengerpartra vezető részen, mostanra azonban már kétsornyi házat felhúztak. A tetőteraszról azonban még így is csodaszép kilátás nyílt, és Marietta kedvére gyönyörködhetett a végtelen óceánban. Az azúrkék víz visszatükrözte a felhőtlen eget, és a fehér habok a maguk ütemében siklottak a partra, és tolták maguk előtt az ősi, időtlen homokot.

Ősi, mint én, nevetett magában bánatosan.

– Marietta asszony!

A fenébe!, gondolta Marietta. Lucille kétségtelenül felfedezte, hogy megint felszökött a tetőteraszra. Marietta hátat fordított a csodás látványnak, és idegesen a lefelé vezető, meredek lépcsősorra nézett. Fiatalkorában gazellaként szökellt ugyanezeken a lépcsőkön minden reggel, és lélekszakadva várta, hogy megpillanthassa a tengert. Tartás, mondta magának, ahogy a korlátot szorította. Marietta gondosan, lassan elindult a szűk lépcsőn lefelé. Félúton találkozott Lucille-lal. Szobalánya sötét, kerek szeme dühösen villogott, ahogy Mariettára nézett.

– Lucille, megijesztettél! – kiáltotta Marietta, és szorosabban kapaszkodott a korlátba.

– Én ijesztettem meg magát? Mégis mit képzel, fel-alá rohangászik a lépcsőn, mint egy fruska?! El is eshetett volna! És a maga csontozatával ez a végét jelentette volna! Úgy rohantam maga után, hogy alig bírtam szusszal, amikor rájöttem, hogy hová szökött! – mondta, és felmászott néhány lépcsőfokot, hogy elérhesse Marietta kezét. – Egy percre sem hagyhatom magára anélkül, hogy ne keverné magát bajba!

– Badarság! – vágott vissza Marietta, elfogadva Lucille segítő jobbját. – Amióta az eszemet tudom, ezeken a lépcsőkön járok fel s alá.

– Vagyis meglehetősen sok mindenre emlékezhet, hiszen már nem fiatal lány, Marietta asszony, még ha nem is így gondolja – morogta Lucille. – Megígérte, hogy szól, ha fel akar menni a tetőteraszra, mert akkor nekem is jönnöm kell, nehogy elessen.

– És mihez kezdenél, ha elesnék? – kérdezte Marietta élesen. – Ugyanolyan öreg vagy, mint én. Mindketten összevissza törnénk magunkat.

– Nem olyan öreg... – motyogta Lucille, ahogy elért a veranda lépcsőfordulójához, és lesegítette Mariettát az utolsó fokokon.

Marietta nem szerette, hogy szemmel tartják, és gyermekként bánnak vele. Mindig is büszke volt az önállóságára. Folyton azzal dicsekedett, hogy mindenről megvan a maga véleménye, és nem fél azt hangoztatni. Amikor leértek a földszintre, kiegyenesedett, kibontakozott Lucille karjából, és felszegte az állát:

– Pontosan tudom, hány éves vagy. Hatvankilenc, és minden porcikádban olyan öreg tyúk vagy, mint én.

Lucille kuncogott, és bánatosan csóválta a fejét.

– Ebben igaza van – ismerte el –, de minden évért hálás vagyok.

Marietta végigmérte a vele szemben, karba tett kézzel álló Lucille-t. Marietta magas és vékony volt, mint egy nemes kócsag. Fehér haj keretezte az arcát, és ahogy ott állt, csendesen, fürkésző tekintettel, olyan fenségesnek tűnt, mint az elegáns gázlómadár.

Lucille-nak vele ellentétben azonban kicsi, de arányos és kissé tömzsi teste volt, mint egy jól táplált mocsári tyúknak. Egykor fényes, fekete haja már fehérbe hajlott, de nagy, sötét szeme még mindig olyan makacsul és ravaszan csillogott, mint a vonuló madarak többségének. És a Jóisten volt a megmondhatója, a kotkodácsolása milyen fülsértő volt. Bár már közel járt a hetvenhez, Lucille bőre olyan finom volt, mint a fényezett ében, és Marietta évek óta titkos küldetésének tekintette, hogy kiderítse, Lucille milyen krémeket használ, hogy öregedő bőre rugalmasságát megőrizze. Marietta jó ötven evvel ezelőtt kezdte alkalmazni őt házvezetőnőként, az asszony pedig hűségesen vezette a Muir-háztartást, és látta el a családot Charlestonban. Amikor Marietta eladta a nagy házat, es végleg Sea Breeze-be költözött, Lucille is vele tartott.

Ez idő tájtra Lucille azonban jóval több volt egy egyszerű házvezetőnőnél. Sokkal inkább Marietta társa lett. Ismerte az asszony minden titkát, és szinte jobban őrizte őket, mint maga Marietta. Mrs. Muir néha úgy gondolta, Lucille túl sokat tud róla és a családjáról. Kissé kényelmetlenül érezte magát amiatt, hogy van egy ember, akit ha akarna, akkor sem tudna megvezetni. Kizárólag Lucille tehetett szarkasztikus kijelentéseket, amelyekkel megingathatta Marietta hitét, összetörhette az illúzióit, vagy kimondhatta a pőre igazságot, még akkor is, ha az túlságosan kellemetlen volt Mariettának. Az asszony tökéletesen megbízott Lucille-ban, és az ő Lucille irányában mutatott lojalitása is megkérdőjelezhetetlen volt. Valójában mindketten elköteleződtek a másik fél felé, és ragaszkodtak egymáshoz.

Marietta céltudatosan megindult előre. A nyugati szárny az eredeti tengerparti házhoz tartozott, es három szobából állt. Az első a férjével közös hálószobája volt, a másik Parkeré, a harmadik pedig az a nagy, fenyőlambériás, könyvespolcokkal és vadászó kutyákat ábrázoló festményekkel teli helyiség, amelyet dolgozószobaként használtak. Évekkel később, amikor Marietta kibővíttette a házat, és nyaranta Parker három gyermeke meglátogatta, a lányok házfoglalók módjára kisajátították maguknak a nyugati szárnyat. Még mindig fel tudta idézni a nevetésüket és azt, ahogy hancúroztak. A „szegény férfiakat”, akik a hormonokról és a fiatalság bolondságáról morogtak, kikergették a barlangjukból.

– Elővetted a nyakláncokat, ahogy kértem? – kérdezte Marietta, miközben Lucille-lal áthaladtak a dolgozószobán.

– A szobájában vannak, az ágyon.

Marietta egyenesen a keleti szárny teljes részét elfoglaló főhálóba sietett, ez volt az ő menedéke. Miután végleg elhagyta Charlestont, és a szigetre költözött, átalakíttatta Sea Breeze-t. Szegény Edward nem élt elég sokáig ahhoz, hogy kiélvezhesse itt a nyugdíjas éveit. Marietta a számítógép billentyűzetére dőlve talált rá, egy évvel Parker halálát követően. Így maradt egyedül a teljesen felújított és átalakított házban.

A bolyhos szőnyegen a szépen megmunkált mahagóni baldachinos ágyához sétált, és meglátta az ágytakaróra kirakott, három fekete bársonyszütyőt. Három nyaklánc a három unokájának.

– Itt az ideje kiválasztani, hogy melyik láncot melyik lánynak adjam.

Lucille karba fonta kezét dús keblén.

– Azt hittem, abban maradtunk, hogy hagyja, hogy a lányok válasszák ki maguknak, melyik tetszik nekik a legjobban.

– Nem, Lucille, nem – válaszolta Marietta türelmetlenül. – Az egyáltalán nem lenne jó – felelte, majd mélyen a házvezetőnő szemébe nézett. – Úgy tartják, hogy a gyöngyök átveszik viselőjük személyiségét – mondta megfontoltan, majd egy bólintással adott még nagyobb nyomatékot a szavainak. Újra járkálni kezdett. – Évtizedekig hordtam ezeket a gyöngyöket, ezért az összes gyöngyöt áthatja az én valóm. Nem érted? – kérdezte olyan hangsúllyal, mintha ennél egyértelműbb dolog nem is lenne a világon. – így azáltal, hogy az unokáimnak adom a láncokat, tulajdonképp magamból is adok nekik egy-egy darabot. – Már maga az ötlet is felvillanyozta. – Évek óta várom ezt a pillanatot.

Lucille már hozzászokott ahhoz, hogy Marietta időnként mindent túldramatizál, ezért az iménti kijelentésen sem lepődött meg.

– De ettől még maguk is kiválaszthatnák a láncot, és megmaradna az esszenciás hókuszpókusz. Mi van, ha nem tetszik nekik az, amit maga választott ki nekik?

– Nem tetszik nekik? Mi ne tetszene bennük? Mindegyik felbecsülhetetlen értékű.

– Nem arról beszélek, hogy mennyit érnek, hanem hogy tetszik-e majd nekik. Nem akarhatja, hogy egymást lessék, a másik mit kapott. Az is lehet, hogy rosszul választotta meg őket. Ez a három lány nem is lehetne ennél különbözőbb. Ha engem kérne, hogy válasszak nekik, akkor nem tudnék. Fogalmam sem lenne, hogy melyikkel szereznék örömet – jelentette ki összehúzott szemmel, majd bólintott egyet. – És szerintem maga sem tudja.

– Természetesen, tudom – szegte fel az állát Marietta. – Én vagyok a nagyanyjuk. Én tudom.

– Aha – válaszolta Lucille kétkedőn, ahogy keresztülmentek a nappalin. – Ennyit arról, hogy nem próbálja őket manipulálni.

– Hogy tessék? Azt hiszed, manipulálom őket?

– Csak annyit mondok... emlékszem, amikor arról ábrándozott, hogy hátradől, és nézi, ahogy a lányok választanak a láncok közül, így megtudná, milyen az ízlésük, és milyen nőkké cseperedtek. Azt állította, segíteni akar nekik, hogy újra közel kerüljenek egymáshoz. Hogyan fogja ezt elérni, ha már most a maga szája íze szerint alakítja az eseményeket? Hát semmit sem tanult Parker esetéből?

Marietta nem nézett a másik nő szemébe, mert zavarta a gyanúsításban rejlő igazság.

– Az életemet Parkernek szenteltem – mondta, és a hangja remegett a benne felgyülemlő érzelmektől.

– Tudom – mondta Lucille gyengéden. – És mindketten tudjuk, hogy ez lett az ő veszte.

Marietta becsukta a szemét, hogy megnyugtassa magát. Most, hogy már évek teltek el a fia halála óta, objektívebben tudta nézni a férfi életét, hiszen anyai ragaszkodása már nem homályosította el a látását.

Marietta és Edward vágytak gyerekekre, és várták is őket. Nem akartak egy focicsapatnyi örököst, csak egyet, és talán egy másikat. Visszatekintve kész csoda volt, hogy Marietta életet adott egy fiúnak. Parker születése után számtalan vetélést kellett túlélnie, majd világra hozott egy halva született gyermeket. Minden szeretetét Parkerre zúdította, és teljesen elkényeztette. Csak évekkel később tudta meg, hogy ezt szokás majomszeretetnek nevezni.

Edward sokat panaszkodott, amiért kész vagyont áldozott a fiú részeg – az egyetemi diákköri partik után elkövetett – csínytevései után kártérítésekre, valamint arra, hogy azt a megszámlálhatatlanul sok lányt kárpótolja, amíg végül a fia lediplomázott. Miután diplomát szerzett, Edward meg akarta vonni fiától az „apanázst”, arra kényszerítve őt, hogy „végre férfi legyen a talpán, és megtanulja, mit jelent pénzt keresni”. Erre Marietta pimaszul csak annyit mondott akkor: „Ó, igen? Mintha neked meg kellett volna tanulnod!”

Parker az anyja szemében nem tudott rosszat tenni, és Marietta nagy gyakorlattal keresett és talált mindenféle mentségeket fia eltévelyedéseire, botlásaira. A szeszélyességét érzékenységnek titulálta. Nőfaló magtartását, még a házasságkötését követően is, a nem megfelelő partnerekkel magyarázta. Ami az ivászatot illeti, nos... úgy vélte, minden férfi szeret inni, nemde?

Parker gyerekként is szép volt, és vitathatatlanul nagyon jóképű fiatalemberré cseperedett. Magas, karcsú termet, szalmaszőke haj és azúrkék szem, hihetetlenül hosszú szempillákkal – ezek voltak a Muir családra jellemző jegyek. Déli arisztokrata örökségével megkoronázva az édesanyjának ő lett a megtestesült Ashley Wilkes az Elfújta a szélből. Amikor Parker elbájolón az anyja szemébe nézett, az asszony nem tudott rá tovább haragudni, akármilyen szörnyűséget követett is el. Az apja viszont– az évek során immunissá vált a fia praktikáira.

Nem úgy a nők, akik csapatostul rohanták meg. Marietta szívesen nézte, ahogy a fia körül legyeskedtek. Hiúságában ezt az „érdemet” magának tulajdonította. Ennek ellenére Marietta sosem volt naiv. És mivel tökéletesen tisztában volt azzal, hogy a fia mennyire nem törődik a tettei következményeivel, magára vállalta hát a feladatot, hogy megismertesse őt a jövendőbeli feleségével.

A nőt Winifred Smythe-nak hívták, és amellett, hogy kellőképpen csinos volt, a jobb charlestoni családok egyikéből származott. Ráadásul úgy tűnt, meglehetősen rugalmas természet, erkölcsileg feddhetetlen,, jó nevelést kapott, és hajlandóságot is mutatott a házasulásra. Mindenki egyetértett abban, hogy ők az „álompár”. A Szent Fülöp-templomban tartott esküvőjük a társasági rovatok vezető híre volt. Amikor egy évvel később Winnie életet adott a lányuknak, azt Marietta a személyes győzelmének tekintette. Parker a lányukat Dorának nevezte el, kedvenc déli írónője, Eudora Welty után.

Ez idő tájt jelentette ki Parker, hogy regényírásra adja a fejét. Mariettát lenyűgözte fia művészi ambíciója. Edward viszont csak egy újabb kifogást látott benne, miért ne keressen magának igazi munkát. Parker megpróbált az apjával együtt dolgozni a bankban, de még egy évet sem bírt ott ki. Utálta, hogy az egész napot egy ablaktalan épületbe zárva töltse, és a számokkal meg az öltöny-és a nyakkendőviseléssel is hadilábon állt. Szentül hitte, hogy íróvá kell válnia ahhoz, hogy kiteljesedhessen.

A szülei biztosították az anyagi hátteret, így belekezdett a regény megírásába, amelyről azt állította, az ünnepelt déli írók sorába emeli majd. Történt mindez a hetvenes években, amikor is Parker próbált tipikus íróként viselkedni: bezárkózott a patinás charlestoni épületben, a Confederate Home-ban lévő, irodának nevezett lyukba, néhány whiskysüveg és némi marihuána társaságában, amelyektől az ihletet várta. Garbót hordott, megnövesztette a haját, és nagyon kényes volt a „művészetére”.

Két évvel később Parker könyve még mindig nem készült el, ráadásul kiderült, hogy viszonya van a dadával. Marietta beviharzott a Colonial Lake partján álló házba, amit ő maga vásárolt nekik Charlestonban, és követelte a fiától, hogy hagyja ott a dadust, igyekezzen visszanyerni felesége bizalmát, mondjuk egy szebb ékszerrel. Megdöbbenésére azonban Parker szembeszegült vele, és nem volt hajlandó teljesíteni a követelését. A másik nő, egy alig tizennyolc éves, csábító francia lány már a gyermekét hordta a szíve alatt, a fia pedig el akart válni Winnie-től, hogy feleségül vehesse Sophie Duvallt.

És így is tett. Mihelyt lezárult a válása, nőül vette Sophie-t. Parker – szokásához híven – többször elnézést kért, és odaédesgette a szüleit abba a sufniba, amit Sophie-val Sullivans Islanden béreltek. Marietta akkoriban bevallotta Edwardnak, hogy szerinte csak azért állt még a ház, mert az egymással összefogó termeszek nem engedték összeomlani. Marietta és Edward el sem ment az általuk csak álházasságkötésnek nevezett, az anyakönyvvezető előtt tartott ceremóniára, de megbékéltek, amikor fiuk elvállalta az első munkáját, egy független könyvesbolt vezetését a belvárosban, Edward nagy reményeket fűzött ehhez, és örült, hogy a fia végre elköteleződik valami iránt, ezért amikor megszületett az unokájuk, beleegyezett, hogy apanázst biztosítson a párnak. Parker második lányát Carsonnak nevezték el Carson McCullers után, vagyis a férfi folytatta a hagyományt, miszerint a gyermekeit déli írók után nevezi el.

Szegény Sophie, gondolta Marietta magában, ahogy felidézte ennek az apátlan-anyátlan árvának az arcát maga előtt. Szülés utáni depresszióban szenvedett, és végül Parker ivócimborájaként végezte. Kezdetben bohém családjuk később teljesen működésképtelenné vált. Az ivászatuk Mariettának számtalan álmatlan éjszakát okozott. A tragédia, amitől tartott, négy évvel később következett be. Soha senki sem beszélt arról a szörnyű tűzről, amelyben Sophie az életét vesztette. Az esetet eltussolták, ez is a Muir család egyik titkává lett.

Sophie tragikus halála után Parker elég mélyre került ahhoz, hogy befejezze a regényét. Újult lelkesedéssel New Yorkba költözött, hogy asszisztensként dolgozzon egy kiadóvállalatnál. Szerkesztőt akart találni a regényéhez, és Marietta hálát adott az égnek, hogy végül talált is egyet. Sajnálatos módon azonban nem jelentette meg a könyvét. Helyette hozzáment a fiához. Georgiana James egy feltörekvő segédszerkesztő volt a Viking kiadónál. Eltökélt és ambiciózus természettel áldotta meg a sors, vagyonos brit családja pedig nagyvonalúan támogatta pályafutását. Parkerrel hamar-gyorsan összeházasodtak, majd néhány hónappal később el is váltak, még a baba megszületése előtt. Egy újabb kislány érkezett a családba, akit Georgiana – Parkerre tekintettel – volt olyan kegyes, és Harpernek nevezett el, a déli író, Harper Lee nyomán.

Georgiana mereven ellenállt mindennek, ami Muir volt. Gondolkodás nélkül elutasította Marietta meghívását Charlestonba, és őt sem hívta meg soha New Yorkba, hogy meglátogassa a kis Harpert. Mrs. Muir azonban kitartott, mivel része akart lenni minden unokája életének.

A viharos évek alatt Carson eljött, hogy vele lakjon South of Broad-i otthonában. A kis Dora nyárra ugyancsak Sea Breeze-be jött, és Carsonnal együtt játszott. Marietta elmosolyodott, ahogy visszaemlékezett a régmúlt évekre. A két lány olyan volt, mint a borsó meg a héja, szinte elválaszthatatlanokká lettek. Még akkor is, amikor Carson az apjával Los Angelesbe költözött, minden nyáron visszatért, hogy Dorával legyen. Évekkel később Harper is elég idős lett ahhoz, hogy csatlakozzon hozzájuk.

A lányok az oly becses, 1990-es évek eleji nyarakat együtt töltötték Sea Breeze-ben. Mindössze három évben voltak ott mindnyájan, de mennyire varázslatosak voltak ezek az alkalmak! A kamaszévek azonban mindent felülírtak. Amikor Dora tizenhét éves lett, már nem akarta értékes szünidejét a kistestvéreivel tölteni. Carson és Harper immár kettecskén játszott tovább. Valójában Carson vált a lányokat összekötő kapoccsá. A középső gyermek, aki a nyarakat a testvéreivel külön-külön, mégis együtt töltötte.

Marietta a kezét a homlokához emelte. Emlékeiben az összes nyár együvé olvadt, akárcsak a lányok életkora, amikor még együtt játszottak. Kaleidoszkópszerű emlékek rohanták meg. Korábban nagyon különleges kapocs kötötte össze az unokáit. Aggodalommal töltötte el őt, hogy mostanra már szinte idegenek lettek egymás számára. Mrs. Muir nem szerette a féltestvérek kifejezést. Az ő szemében a lányok édestestvéreknek számítottak, akiket a vér szava kötött össze. Ők voltak az egyedüli, még élő rokonai.

Elszántan a bársonyszütyőkhöz ment, és a gyöngy nyakláncokat egyesével a világos rózsaszín, vászon ágytakaróra öntötte. A három nyaklánc ragyogott a nagy ablakokon beáradó természetes fényben. Tanulmányozta a csillogó gyöngyöket, és a kezét önkéntelenül a nyakához emelte. Régebben mindegyik nyaklánc az ő nyakának éke volt. Mostanra már sajnos esetlenül álltak volna rajta. Mindegyikük kiváló minőségű, természetes gyöngyökből készült. Nem a manapság használatos, modern, folyami gyöngyökből, amelyek inkább egyszerű kiegészítők, semmint kincsként őrzendő, nemes ékszerek. Az ő idejében a gyöngyök ritkaságszámba mentek, és egy nő ékszerkollekciójának legértékesebb darabjait jelentették.

Szokás volt egy szerény, klasszikus gyöngyökből álló, rövid nyakláncot ajándékozni egy lánynak a tizenhatodik születésnapjára vagy az első báli részvételekor.

Marietta felemelte az első ékszert: háromsoros gyöngy nyaklánc volt mutatós rubint-gyémánt csattal. A szüleitől kapta ezt a rövid láncot a Szent Cecíliáról elnevezett elsőbálozáson való bemutatkozásának emlékére. Az apja szerette a különcködést, és ez a gesztus ezt tükrözte: a lánya ettől királynőnek érezte magát a többi, fehér ruhát és egysoros nyakláncot viselő hercegnő között. Marietta tanulmányozta a tenyerében lógó gyöngysort, és eltűnődött azon, kinek adja ezt a nyakláncot.

– Ezt Harper kapja – jelentette ki.

– A csöndes – kommentálta Lucille.

– Nem csöndes, inkább visszafogott – mondott ellent neki Marietta. – Azt hiszem, erről az angol vér tehet.

– Szerintem ez egy és ugyanaz – mondta Lucille. – Olyan volt, mint egy kisegér, nemde? Mindig könyvet olvasott. Könnyen megijedt. De, istenemre mondom, olyan édes volt, akár a méz – jelentette ki Lucille, majd ajkát összeszorítva elgondolkodott, és tagadólag megrázta a fejét. – Nem vagyok benne biztos, hogy egy ennyire hivalkodó nyaklánc illene egy ilyen kicsi lánynak.

– Pontosan emiatt lesz jó. Majd kiemeli őt, ő pedig méltón viseli majd – válaszolta Marietta, Harper büszke tartására gondolva. – Tudod, Harper a legfiatalabb. És szerintem a drapp színű gyöngyök kiemelik majd hamvas bőre színét.

– Hamvas? – nevetett Lucille mélyről feltörő nevetéssel.

– Szerintem ő a legfehérebb fehér lány, akit valaha láttam.

Marietta elmosolyodott a kijelentésben rejlő igazság hallatán. Harper sosem lebarnult, hanem leégett a napon, függetlenül attól, hogy mennyi nap tejet használt.

– Az anyja fehér, angol bőrét örökölte. Georgiana James – ejtette ki Marietta a nevet némi utálattal a hangjában, felidézve azt a hűvös, nagyon kimért nőt, aki letorkolta őt, amikor a legutóbb beszéltek. – Szerintem vakolókanállal viszi fel magára a festéket. Különben halálsápadt lenne. És azt is állítja magáról, hogy királyi vér csörgedezik az ereiben – pufogta Marietta. – Persze kék vér egy csepp se. Merem állítani, hogy vörös sem. De a kedves Harpernek van a legkifejezőbb szeme, te nem így gondolod? A Muiroktól örökölte a szemszínét...

Lucille elhúzta a száját. Marietta összébb rendezte a gyöngyöket a tenyerében, és elmerengett a fiatal, New Yorkban élő és távolságtartó lányon.

– Georgiana uszította Harpert ellenünk – jelentette ki, ismét elővéve a témát. – Az a nő sosem szerette a fiamat. Kihasználta a jó kiállását, meg azt, hogy jó nevű családból származott – mondta, közelebb hajolva Lucille füléhez, majd drámaian azt suttogta: – Csak spermadonornak tekintette.

Lucille csettintett egyet a nyelvével, és hátralépve grimaszolt.

– Már megint kezdi. Ezt nem tudhatja.

– Azonnal elvált tőle, ahogy teherbe esett.

– Ezt nem róhatja fel egy gyereknek!

– Nem rovom fel Harpernek – mondta Marietta sértődötten. – Az anyja, az az angol sznob hiszi azt, hogy mi, déliek, csak tudatlan bunkók vagyunk, én pedig rá haragszom. – Azzal elutasítón legyintett a kezével. – Mindnyájan tudjuk, hogy Parkerrel nem lehetett egyszerű együtt élni, isten nyugosztalja. De az, hogy a születése után nem láthatta a babát, kegyetlenség volt a perszóna részéről. És akkorra már nem volt a régi önmaga.

– Nem volt a régi önmaga? Milyen enyhe kifejezés ez arra, hogy állandóan részeg volt...

Marietta elnyomta magában a késztetést, hogy a fia védelmére keljen, de Lucille volt az, ki elutazott vele New Yorkba, hogy Parkert az első elvonóra elvigye, amit azután még számos követett. A szomorú igazság az volt, hogy Parker az esze és a charme-ja ellenére notórius részeges volt, és a végén ez lett a veszte.

Marietta most nem akart erre gondolni, így elszántan berakta a gyöngysort a bársonyszütyőbe, és a második nyakláncért nyúlt,

Kilencvenkét centiméternyi, tökéletesen egymáshoz illő, csillogó, rózsaszín gyöngyöt tartott a markában. Egy aprócska sóhaj hagyta el az ajkát. Ezt a különleges, hosszú, egysoros nyakláncot viselte az esküvőjén, majd a későbbiekben több hivatalos eseményen, amikor a gyöngyök a melle alá értek, hogy hangsúlyozzák a számtalan lenyűgöző ruhát, amit viselt.

– Ezt a nyakláncot Dora kapja majd – mondta.

– A parancsolgató – jegyezte meg Lucille.

Marietta ajka kissé megrándult; Lucille igencsak jól ismerte a lányokat.

– Nem parancsolgató, csak neki van a leghatározottabb véleménye a lányok közül.

Dora a legtöbb déli lányhoz hasonlóan egy saját köreiből való férfihoz, Calhoun Tupperhez ment nőül, röviddel azután, hogy diplomát szerzett. Dora fejest ugrott a társasági életbe, hogy támogassa a férje banki karrierjét, a saját közösségét, a templomét és később a fiát. Mariettához hasonlóan ő is nehezen esett teherbe, de akárcsak a nagyanyja, egy fiúnak adott életet.

– A lánc hosszú, és ez majd megnyújtja az alakját – mondta Marietta.

– Valóban nagydarab teremtés. Szüksége is lesz erre.

– Nem nagydarab, csak hagyja, hogy az alakja kiteljesedjen – védte meg Marietta az unokáját.

– Nem akartam ezzel semmi rosszat mondani. Kedvelem azokat a nőket, akiken van mit fogni. Nem úgy azokat a véznákat, akiknek kiáll minden csontjuk.

Mariettát nem Dora molettsége, sokkal inkább boldogtalansága aggasztotta. Nemcsak jó néhány kilót szedett fel az utóbbi években, de rengeteg terhet cipelt a vállán. Marietta visszacsúsztatta a hosszú nyakláncot a saját szütyőjébe, majd elővette az utolsó gyöngysort.

Egy egysoros, nagy, dél-tengeri fekete gyöngyökből álló nyaklánc volt. A barokk gyöngyök a halványezüsttől a mélyfeketéig mindenféle színárnyalatban pompáztak. Carsonra gondolt, a lány sötét hajára és bőrére, ami nyaranta aranyszínűvé vált, ahogy megsütötte a nyári nap. Imádott utazni, ezért Marietta biztosra vette, hogy nagyra értékel majd egy ennyire egzotikus nyakláncot,

– Ez pedig Carsoné – mondta végül.

– Ő a magánakvaló – tette hozzá Lucille.

– Igen – értette vele egyet Marietta.

Titkon Carson volt a kedvenc unokája. Talán azért alakult ez így, mert az anyátlan gyermekkel sok időt töltött, amikor az apja szó nélkül itt hagyta, ha épp kóborolni támadt kedve. Carson hasonlított a leginkább Mariettára: szenvedélyesen szerette az életet, nem félt a kihívásoktól, vágott az esze, és sudár szépség volt, aki barátok sokaságát tudhatta maga mögött.

– Carson elment szörfözni? – kérdezte Marietta.

A lányok közül Carson érkezett elsőként Sea Breeze-be.

– Persze – nevetett Lucille. – Az a lány a tyúkokkal kel, amikor még mindenki más alszik. Egész biztosan nem egy lusta teremtés.

– Akkor a legboldogabb, amikor a vízen van.

Marietta újra a sötét gyöngyökre nézett, és a Carsonban titkon megbúvó értékekre gondolt. Tűz és jég. Melegszívű, de hamar el tudott hidegülni. Mariettát aggasztotta, hogy gyönyörű unokája nem találja a helyét a világban, ahogy egy szerető férfit sem tudhatott még maga mellett. Ezekhez a gyöngyökhöz hasonlóan sok sötét emléket rejtett a lelke, amely egy nő szívében különösen veszélyessé válhat. Marietta hagyta, hogy a gyöngysor visszacsússzon az ékszertartóba, és ezt is a többi mellé tette.

Az ágytakarón heverő három bársonyszütyőre nézett. Egy idős nőnek már megadatik az a kiváltság, hogy bocsánatot kérjen a múltban elkövetett vétkeiért. Rájött, hogy a fia rossz házasságaiért ő is felelős, amiért nem akarta a gyermeke hibáit elismerni. Most már azonban túl késő volt, hogy a menyei miatt aggódjon, hiszen mindnyájuknak óriási csalódás jutott osztályrészül. De a nyaraló lányai...

Ez a nyár volt az ő utolsó dobása, hogy visszatérjen, és minden unokájának világos útmutatást adjon, hidat verjen a közöttük tátongó szakadék fölé, és reményei szerint helyreállítsa az egymás iránt érzett szeretetüket.

Három unoka, három nyaklánc, három hónap... gondolta magában. Ez volt a nagy terv.

3. fejezet

Carson mindig is úgy hitte, hogy sós víz folyik az ereiben. Nem tudott túl sokáig a szárazföldim meglenni. Ha egy nap nem mártotta legalább egyszer a lábujját az óceánba, akkor úgy érezte, szinte nem is él. Röviden szólva: az óceán volt az élete.

A mai is egy tipikus Sullivans Island-i, májusi napnak indult. Még csak rövid ideje tartózkodott Sea Breeze-ben, de máris felvette a kényelmes élet ritmusát. A hajnallal érkező napsugarakra felébredt, amelyek gyöngyházszerű, rózsaszínes fényben fürdették a szobája falát. Vigyázva, nehogy zajt csapjon, felkelt. Az egyágyas szobát követelte magának a nagyanyjától. Ezen a reggelen kissé szédült vele a világ, és a szája is kiszáradt az előző este elfogyasztott bortól. Nem értette, hogy a nagyanyja hogyan tud megállni két pohár után. És ő maga mikor fogja végre megtanulni, hogy a korai kelés és az ivászat nem a legjobb párosítás?

Bikinit húzott, ami még mindig hideg, nedves és ragacsos volt a tegnapi kései úszás során rárakódott sótól. A spalettán kikukucskálva vastagon bekente az arcát ötvenfaktoros naptejjel, és kilesett a homályos hajnali égen felsejlő holdra.

Elmosolyodott, amikor eszébe jutott, hogy miközben a vörös nap birtokba veszi az eget, ő a hullámokat üli majd meg. Ez volt a kedvenc napszaka.

Carson sietve a strandpapucsába lépett, és hosszú, barna haját lazán összefogta egy hajgumival. Az öreg tengerparti ház fenyőpadlója nyikorgott, ahogy a keskeny folyosón a konyha irányába osont. Nem akarta felébreszteni nagyit. A nagymamája úgysem értené meg a kora reggeli szörfözés fontosságát.

Az újabb konyhai felszerelésektől eltekintve az ősöreg konyha a fenyő konyhaszekrényeivel és -padlójával, valamint több üvegtáblából álló ablakaival nem sokat változott. Lucille egyébként sem engedte volna. Réges-régen a konyhát sárgára festették, de az évek során a déli nyár melegének fényében megfakult színárnyalat Carsont mindig az avas vajra emlékeztette. Ennek ellenére a lány mindent szeretett a házzal kapcsolatban, és nagyon elkeserítette, hogy a nagyanyja el akarja adni.

Kinyitotta a szúnyoghálós ajtót, és kilépett az új ígéretekkel kecsegtető reggel hidegébe. Csendes volt a környék. Hűvös reggel fogadta, és a napot még nem tette tönkre semmi. Ahogy keresztülhaladt a verandán és a harmatos fúvón, a tekintete a garázsra, a házra és a különös kerti lakra esett, ahol Lucille lakott. Az épületek egy öreg, mohos tölgyet vettek körül. A reggeli fényben a látvány leginkább egy Elizabeth Verner-féle, a történelmi Charlestont megidéző pasztellképhez hasonlított. Nagyi imádta Sea Breeze-t, és mindig gondosan rendben tartotta. Carsont szíven ütötte, amikor rájött, hogy mostanra a hely már olyan megfáradt és öreg, mint a háziasszonya. A lánynak újra eszébe ötlött, mennyire értékes minden nap.

A szörfdeszkája mellett tartott egy nagy vászonzsákot, benne a szandáljával, a naptejével, egy törülközővel és egy sapkával. Belerakott még egy tiszta törülközőt és egy üveg jegesen hideg vizet, majd az udvaron áthaladva a kocsijához ment, amit Szörnyetegnek hívott. Az autóból só és kókuszolaj szaga áradt, a padlóját homok és üres vizespalackok borították.

Hamar elért a kedvenc helyére a szomszédos településen, Isié of Palmson. Felfigyelt arra a néhány autóra, amely a Palm Boulevard mentén, a Harminckettedik sugárút közelében parkolt. Nagy házak sorakoztak az út és a dűnék között, pasztellszínű kerítésként állva útját az utcáról az óceánra nyíló kilátásnak. Végigment a tengerparti ösvényen, miközben a sarka mély nyomokat hagyott a hűvös homokban. A dűnéket tavaszi vadvirágok borították: sárga kankalinok, lila petúniák meg élénkvörös és -narancs kokárdavirágok. Meglátta köztük egy elpusztult madár bomló tetemét, amelyet szinte teljesen elrejtettek a színpompás virágok. Hangyák masíroztak ide-oda az üreges csontok között, miközben a testet vesztett tollak csak úgy kavarogtak a szélben. Szegény pára!, gondolta Carson. Tudta, hogy a természet nem mindig nyújt szép látványt.

A szörfdeszka már húzta a karját, de nem tartott pihenőt, inkább felmászott az utolsó dűnére. Amikor felért a tetejére, megérezte a szél első sós fuvallatát. Carson letette a deszkáját a homokba, majd szélesen elmosolyodott a sötét tenger és a tengerbe vesző horizont semmihez sem fogható látványától. Szemét becsukva mélyen magába szívta az otthon illatát.

Le sem tagadhatta volna, mennyire vonzzák a hullámok. A sóval keveredő iszap illata emlékeket ébresztett benne. A déli part áttetszőén szétváló hullámai lágyabbak és hívogatóbbak voltak, mint Kalifornia sziklás meredélyei és erőteljes hullámai. A lankás vidékben minden olyan kényeztetőnek tűnt; nem számított, hányszor hagyta már maga mögött ezt a helyet, és fogadta meg, hogy sosem tér vissza, mintha életének gyökerei az óceánból eredtek volna, és mindig visszahúzták ide.

A tengerparton néhány lebarnult férfi és nő kente be viasszal a deszkáját, miközben egymással beszélgettek. A helyi szörfösök között erős volt a bajtársiasság. Együtt nőttek fel, és mivel nap mint nap látták egymást a vízen, a futó ismeretségek idővel életre szóló barátságokká értek. Hangos nevetésükbe madárhangok vegyültek. Távolabb az óceánon már néhány szörfös a deszkáján feküdt, és ringatózott a hullámokon, várva a megfelelőre, amelyet meglovagolhattak. Carson gyorsan csatlakozott hozzájuk, és ő is viasszal vonta be a szörfjét ott, ahol azt hátul lévő lába a legutóbb lekoptatta.

Nem is vesztegette tovább az idejét. A hullámok fél-egy méter magasak lehettek, ami déli viszonylatban jónak számított. Erezte, ahogy a vére egyre jobban forr az ereiben. Végül beleküzdötte magát egy rövidujjú, rövidnadrágos szörfruhába, ami második borként simult a testére. Nagyon feszült rajta a ruha, és igyekezett nem törődni a tengerparton lévő férfiak kihívó pillantásaival. Amikor minden előkészülettel végzett, felkapta a deszkáját, és megtette az első néhány lépést a hűs vízben.

És itt is vagyunk, gondolta, ahogy hajtotta magát előre a hullámokon, keményen lapátolva a hideg vízben, hogy elérje a hullámtörők általi részt. Amikor az első alkalmas hullám kék falát meglátta, megragadta a deszkája oldalát, lefelé nyomta, és a fejét lehajtotta, ahogy a hullám alá bukott. A szörfdeszka hasította a vizet, miközben a hideg víztömeg körbevette a lány fejét. Carson előtört a vízből, a haja csuromvizes lett, levegő után kapkodott, és a vízcseppek megcsillantak napfény fürdette arcán.

Carson imádta az óceánba való első, mindent elsöprő belemerítkezést. Számára olyan volt ez, mint a keresztelés, ami után felfrissülve, az összes bűnétől megtisztulva érezheti magát. Ez a szertartás hajtotta minden reggel. Teljesen a szenvedélyévé vált. Vigyorogva hajtotta magát előre, ahogy felkészült a következő hullám érkezésére.

Mihelyt a hullámtörők mögé ért, Carson ülő helyzetbe húzta fel magát, így várta a megfelelő pillanatot. Csupasz, hosszú lába a zavaros vízbe lógott, ahogy kinézett a homokos partra. Ilyen távolságban már inkább a víz, semmint a szárazföld részének érezte magát. Ennyire kint az óceánon a magányosság érzése járta át, és rádöbbent, hogy menynyire parányi is az ember egy ilyen végtelen víztömegben. Mégsem csupán kicsinek érezte magát, inkább egy nálánál sokkal nagyobb dolog részének. Ez erőt és békét adott neki.

Más szörfösök is csatlakoztak hozzá, és úgy utaztak a vízen, mint a pelikánok, ahogy a megfelelő hullámra vártak. A hullámlovaglás magányos sport volt, de a szörfösök maguk választották ki a kedvenc helyeiket. Az övé ez volt. Tizenéves kora óta itt szörfözött, és szívesen ismerkedett össze a helyi szörfös közösség tagjaival. Egyre több ismerős arcot látott. Noha a szívét a magány érzése uralta, örömmel gondolt arra, hogy valaki figyel rá az örökké változó óceánon.

Hagyta, hogy a víz vigye a hátán, és az alkalmas hullámra várt. Felnézett a kelő napra, és rájött, hogy az apály egyre kijjebb húzódott, és ő jobban eltávolodott a parttól, mint szokott. Mögötte egy rákhalász hajó haladt. Furcsamód úgy tűnt, nincsenek is igazán távol egymástól. Az igazat megvallva a hajó annyira közel szelte a vizet, hogy Carson hallotta a zöld hálók felett keringő, némi potyafalatra számító sirályok hangját. Pelikánok köröztek az égen, és még néhány delfin is ugrándozott a vízben, szintén a nem várt ennivalót lesve.

Carsont rossz érzés járta át. Bajt szimatolt a levegőben. Akárhányszor a halak összegyűltek, a kevésbé szelíd tengeri lények is tiszteletüket tették. Az ösztönei azt súgták, hogy távolodjon el a hajótól, de ekkor a távolban egy erős hullám indult útjára.

– Végre! – mormogta a lány, ahogy szorosan megmarkolta a deszkát. Ezzel majd a partközeibe kerül. Ekkor a figyelmét magára vonta egy pelikán, amely szárnyait behúzva, zuhanórepülésben csobbant a vízbe, csupán három méterre tőle. – Hűha! – kiáltotta, amint a madár által keltett hullámok meginogtatták a szörföt. A madár épphogy csak elmerült a vízben, amikor ugyanarról a helyről egy cápa tört elő, vizet spriccelve mindenhová – a pelikán a szájában végezte. Carsont annyira elfogta a rettegés, hogy hirtelen levegőhöz sem jutott; csak nézte, ahogy a cápa megperdül a levegőben – olyan volt, akár egy csillogó, szürke torpedó —, majd bomba módjára csapódik a vízbe, alig néhány méternyire tőle. Felhúzta a lábát a deszkára, és sokkos állapotban meredt maga elé, ahogy az erőteljes hullámok a hátukon ringatták.

Egy másodpercig úgy tűnt, hogy az egész világ megmerevedett. A parton összegyűltek az emberek, és feléje mutogattak. Néhány méternyire tőle a többi szörfösnek elkerekedett a szeme a félelemtől.

– Azonnal menekülj onnan! – kiáltotta Danny, miközben a part felé hajtotta magát.

Mihez kezdjek?, ordította Carson agya. Nagyon félt attól, hogy visszategye a kezét vagy a lábát a vízbe. Lemaradt a hullámról, és a cápa bárhol lehetett a zavaros vízben, akár közvetlenül alatta is. A lány a tengert kémlelte. A nap gyémántként ragyogott a víz felszínén. A sirályok továbbra is a rákászhajó felett köröztek. Minden nagyon békésnek tűnt. Carson sóhajtott egyet, és lassan lehasalt, hogy kievezzen a kezével.

Ekkor a szeme sarkából valamit megvillanni látott. Megfordult, és a cápa összetéveszthetetlen hátúszóját pillantotta meg, épp a rákászhajó körül körözött. Istenem, ne hagyd, hogy begőzöljön!, könyörgött, miközben vadul hajtotta magát előre, és az adrenalinszintje az egekbe szökött; csak arra összpontosított, hogy a partra jusson. A madarak zajongása ellenére Carson hallotta a többi szörfös kiabálását, hogy menjen onnan, amilyen gyorsan csak tud. Pillanatokkal később valaminek a kemény és érdes széle a jobb lábához ért. Olyan volt, mint egy vizes smirglipapír. Carson gyomra görcsbe rándult, a lábát pedig azonnal felhúzta a deszkára, és erősen megkapaszkodott.

– Ó, istenem! Ó, istenem! – kiáltotta a térdét felhúzva. A sós víz csípte a szemét, és egész testében remegett, ahogy a sötét tengert figyelte. Tudta, hogy a deszkája alulról teknőshöz vagy fókához hasonlít – vagyis tökéletes cápapréda lehet belőle. Életében most először érezte magát a tengerben magatehetetlen, űzött vadnak.

Megborzongott, várakozott és figyelt, ahogy az idő ólomlábakon haladt előre. Egyszerre minden újra elcsendesedett. A nap az eget teljesen bevilágította, így űzve el a hajnali szürkületet, és ragyogó kékké, felhőtlenné téve azt. Carson, hogy lásson valamicskét, a szeme elé tette a kezét, és hunyorogva a végtelennek tűnő, kék vizet figyelte. Egyedül volt, A többi deszkás már kiért a partra, és a rákászhajó is komótosan tartott északnak. Egy pillanatra Carson előtt megcsillant a remény. A cápa bizonyára a hajó halakkal teli nyomában halad majd.

Ekkor a szörfje imbolyogni kezdett, ahogy egy sötét árnyék haladt el a közelében, amely legalább olyan hosszú volt, mint az ő kétméteres deszkája. Carson csak nehezen tartotta vissza a belőle feltörni készülő sikolyt, amikor egy nagy, szürke test tört fel mellette a mélységből. Megkönnyebbülve fújta ki a levegőt, amikor meglátta a kerek fejet, a hosszú orrot és a delfin édes mosolyát.

Az állat körbeúszta a deszkáját, kiugrott a vízből, még kétszer körbeúszta Carsont, majd eltűnt. A lány hátrasimította a haját, majd mély lélegzetet vett. Valahol azt olvasta, hogy a delfinek nem úsznak a cápákhoz közel. Ezen felbuzdulva újra leengedte a lábát a vízbe, bizonytalanul elkezdett tempózni, és megpróbálta nem csapkodni a vizet. Egész jól haladt, amikor tőle balra észrevette a cápát. A pokolba kívánta az állatot, és felrántotta a lábát a deszkára.

A cápa nagyjából három és fél méter hosszú volt, és legalább kétszáz kiló masszív izom. Bikacápa volt, az egyik leginkább kiszámíthatatlan és agresszív cápafaj, amely a sekély vízben is vadászik. Az étrendjükben ritkán szerepel emberhús, de igen kíváncsiak, és halálos harapásukról ismertek. Ez a ragadozó pedig határozottan érdeklődött Carson iránt. Felé tartott az összetéveszthetetlen, cikcakkvonalas mozgással.

Hirtelen újra feltűnt a delfin. Közel úszott Carson deszkájához, és farkával agresszíven csapkodta a vizet, mintha figyelmeztetőn dobolni akarna. Látszólag hatásos volt a ténykedése, mert a cápa elindult a másik irányba, és a delfin újra feljött a felszínre, Carson úgy érezte, szörnyen lassan múlnak a másodpercek; átkarolta a lábát, és vacogott a foga. Mi történik? Hallott már arról, hogy delfinek embereket védtek meg a cápáktól, és remélte, hogy ez esetben is erről van szó.

A cápa azonban nem akart tágítani. Kissé távolabb újra a felszínre úszott, és nem hagyott fel a vadászattal. A delfin megfordult, úszni kezdett, és legközelebb Carson meg a cápa között bukkant fel, mielőtt újra el nem tűnt. Carson szemét a cápán tartotta, amely hirtelen felé fordult. Ebben a pillanatban az idő mintha megállt volna. Carson tehetetlennek érezte magát, mintha az a lelketlen szem vákuumként nyelt volna el minden hangot. A szája néma sikolyra nyílt.

Egyszer csak a delfin, szinte a semmiből, elúszott mellette, egyenesen a cápa felé. Olyan gyorsan haladt a vízben, hogy körülötte a vízmozgás a torpedó keltette áramlatokra hasonlított; egyenesen és teljes erőből a cápa oldalsó úszójának csapódott. A tömzsi állat szinte kétrét hajlott a sebezhető kopoltyúit ért ütés erejétől. A másodperc törtrészéig a meglepett cápa mozdulatlanná dermedt, szinte lebegett a vízben. Ekkor hirtelen összerezzent, megvillantotta vérszínű ínyét és éles fogait, majd támadásba lendült. A delfin rögvest elúszott, de nem volt elég gyors, és a cápa a farokúszójába harapott.

– Ne! – kiáltotta Carson, ahogy mindketten újra eltűntek a mélységben. Mindez nagyon gyorsan, másodpercek alatt játszódott le..

A lány szíve vérzett a delfinért, de tudta, hogy olyan gyorsan el kell menekülnie, amilyen gyorsan csak tud. Hál’ istennek egy megfelelő hullám volt kialakulóban, ami esélyt kínált a megmenekülésre. Az egyetlen esélyt az életben maradásra. Az életéért evezett, a karjával mélyeket húzott a vízben, és hálás volt a víz nyújtotta ismerős, felemelő érzésért, ahogy a hullám előrelökte a testét. Erősen kapaszkodott a deszkába, a tekintetét a partra függesztette, remegő lábakkal lovagolta meg a hullámot, így közeledve a szárazföld felé.

Carson általában gondosan ügyelt arra, hogy a szörföt ne sértse fel azzal, hogy teljesen kifut vele a partig, de a mai napon fittyet hányt erre. A lába mintha gumiból lett volna, felsértette a homok is. A barátai odarohantak, hogy felsegítsék, és kivegyék a deszkáját a vízből.

Ahogy az emberek köréje gyűltek, Carson csak állt a parton, az óceánt bámulta, a karját szorosan egymásba fonva, és a reggeli nap melege ellenére is szörnyen reszketett. Fel sem fogta még az imént történteket. Valamilyen érthetetlen oknál fogva a delfin megmentette az életét, talán a sajátja árán. Más szörfösöktől hallott már hasonló történeteket, de ez most nem mással esett meg. Ez maga volt a valóság. Ezúttal vele történt meg.

4. fejezet

Másnap Carson visszatért Isle of Palmsra, és a tengerpartról az óceán meg az ég ismerős látványát szemlélte. A szörfdeszkát nehéznek érezte, a késő délutáni nap égette a vállát, de ő kitartott, a végtelen óceánt és az enyhe, partot nyaldosó hullámokat bámulta. Csak egy másik szörfös ringatózott a nyugodt tengeren, a horizontot pásztázva. A hullámok nem voltak ígéretesek, szinte felesleges lett volna próbálkozni velük. Ám nem emiatt gyökerezett Carson lába a parthoz.

Félt. A szája kiszáradt. A szíve igen sebesen vert, de nem a várakozástól, hanem a félelemtől. Ahogy a végtelen óceánra nézett, a cápa képe jelent meg minduntalan a lelki szemei előtt. Látta az állat lelketlen szemében a végzetet, a szájában lévő és halált hozó, pengeéles fogakat. Carson újra átélte, ahogy tehetetlenül sodródik a szörfjén, miközben a sejtelmes vízben a mindenre elszánt ragadozó csak a megfelelő alkalomra vár.

Még kislánykorában sem tétovázott egyszer sem, hogy a. sós vízbe vesse magát – akárcsak azok a tengeri lények, akik túl sok időt töltöttek a szárazföldön, és ismét a vízbe vágytak. Az óceánt, különösképpen az Atlanti-óceánt, tekintette természetes közegének. Tudta, hogy más lényekkel is osztoznia kell rajta, többek között cápákkal is. Az óceán az ő otthonuk is volt, amelyet egész életében kénytelen velük megosztani. A tegnap reggeli eseményeket csak szerencsétlen véletlenként könyvelte el magában.

Megrázta lábát, nyelt egy nagyot, és hosszan, tétován kifújta a levegőt.

– Menj vissza a vízbe! Oda tartozol! Gyerünk...! – biztatta magát.

Carson átmozgatta a vállát, majd a vízbe vetette magát. Az óceán igen hűs volt, ahogy hajtotta magát élőre a sekély vízben. A sarka a homokba fúródott, majd amikor már kellő távolságra ért a parttól, a deszkáját a vízre fektette. Szörfjén végignyújtózva, csupasz bőrén érezte a víz csiklandozó hidegét, majd kinyújtotta á kezét, és erőteljes mozdulatokkal hajtotta ki magát a tengerre.

– Hajts, hajts, hajts! – utasította magát keményen. A víz visszatükrözte a napfényt. Carson fázott, és a sós víz égette a szemét. Az első hullám felé közeledett. Szorosan megragadta a deszkát. Lehajtotta a fejét, és mély lélegzetet vett, hogy alámerüljön.

Ekkor akarva-akaratlan megingott az elszántsága. Az izmai megfeszültek, és a szíve, akárcsak a pánikolóké, hevesen vert. Csak arra tudott gondolni, hogy ki kell jutnia a vízből, vissza kell mennie a partra. Levegő után kapkodott, és az életéért evezett a kezével. Mihelyt a sekély részre ért, leugrott a deszkájáról, és a partra vonszolta, majd a homokra rogyott. Carson a parton guggolt, és homlokát a térdén nyugtatta, amíg ismét rendes ütemben tudott levegőt venni. Azután megtörölte az arcát a tenyerével, és megdöbbenve újra az óceánra meredt.

Mi történt vele odakint? Minden különösebb ok nélkül bepánikolt. Ki ez a lány? Ő mindig bátornak hitte magát. De ma, amikor a szembeszállás vagy elmenekülés között kellett választania, ösztönösen inkább menekülni akart.

Carson visszament az autójához, bepakolt, és Sea Breeze felé vette az irányt. Olyannyira szorította a kormányt, hogy az ujjai belefehéredtek. Azt hajtogatta magának, hogy a pánik természetes reakciója a tegnap reggel történtek után. Idővel a félelem elmúlik majd – olyan ez, mint amikor egy szörnyű rémálomból felébredve minden bizonytalannak tűnik. Ami fontos, hogy nem szabad feladnia.

Ennek ellenére velejéig beleborzongott a kalandba. Az egész élete a feje tetejére állt. Kiugrott a magasból, de ejtőernyő nélkül, és a szörfözés sem azt jelentette már, amit eddig: vagyis hogy tudja, tartozik valahová.

Talán a félelme nem afféle bukás volt, sokkal inkább egy rossz ómen.

Nagyi előtt semmi sem maradhatott titokban.

Aznap este, miután Carson lezuhanyozott, és rákos vagdalt húspogácsából és rizsből belakott, nagyi és ő kiültek a hátsó verandára beszélgetni. Carson egy nagy, fekete fonott karosszékbe fészkelte be magát egy pohár bor társaságában. Egy gyertya adott némi fényt a szürkületben, Carson pedig a háttérből hallotta a hullámok robaját. Vele szemben nagyi egy hintaszékben ült, és királynőién egy skarlát színű vállkendőbe burkolózott.

– Nos, kis hölgy? – kezdte nagyi, amikor letelepedtek a verandán. Kék szeme a teliholdhoz hasonlóan ragyogott a gyertyafényben. – A Joad család{1} egyik tagjához hasonlóan korán és felpakolva érkeztél, magadba vagy roskadva, ma este pedig olyan idegesnek tűnsz, mint egy hosszú farkú macska egy hintaszékekkel teli szobában,– mondta, és bal szemöldökét kérdőn felvonta. – Ki vele!

Carson nagyot sóhajtott, kortyolt egyet a hideg borból, majd a poharát az asztalra tette.

– Minden rendben van velem, csak egy kicsit félek. Tegnap majdnem cápaeledel lett belőlem.

Nagyi lélegzete elakadt, és önkéntelenül a nyakában lógó gyöngy nyaklánc után nyúlt.

– Micsoda?! Mi történt?

– Tipikus esete a véletlenek összejátszásának. Sokkal kijjebb voltam a szokásosnál, és ez a rákászhajó is sokkal közelebb haladt el, mint szokott. A pelikánok, a sirályok és a delfinek is üldözték a fogást.

– Rossz kombináció.

– Pontosan, kész svédasztal.

– Egy cápa... – borzongott bele nagyi ösztönösen. – Kicsim, szörnyen utálom tudni, hogy te is ott vagy kint ezekkel a szörnyekkel.

– Ugyan, nagyi! Ők is mindig ott vannak. Ne feledd, az az otthonuk! Mármint rengeteg cápát láttam már odakint. Nagyon sokat – mondta, de ekkor a nagyanyja arcán észrevette a már-már sokkos arckifejezést, és meg akarta kímélni a még több aggódástól. – Nem szerepelünk a mindennapi étlapjukon, ezért békén hagynak minket. De ez a darab...

Carson egy pillanatra félbeszakította mondandóját, mivel újra átélte azt a gyomorforgató pillanatot, amikor a cápa a lábához ért. Tisztában volt vele, hogy a legtöbb, szörfösöket ért cápatámadás nem más, mint baleset. Összetévesztik őket.

– Csak nagyon megijesztett – mondta, majd elmesélte a „találkozás” minden részletét a nagyanyjának, és beszámolóját a delfin bátor megmozdulásának ecsetelésével zárta. – Ha az a delfin nem véd meg engem, nem is tudom, mi történt volna – mondta, majd némi szünetet tartott, a kezét pedig a borospoharán pihentette.

– És...

Carson szaporán lélegzett, majd úgy mondta:

– És, nagyi... nem tudok visszamenni a vízbe. Ma megpróbáltam, de nem ment... így még sosem éreztem. Soha. Tudod, az óceán az életem. Elveszettnek, kétségbeesettnek érzem magam, mintha elszakították volna a köldökzsinórt – mondta remegő hangon. – Nem tudom, mihez kezdjek. Nagyi összetette két kezét, és elgondolkodva az ajkához emelte. – De igazából nem az aggaszt, ami az óceánon történt. Már eleve kissé elveszetten érkeztél, igaz?

Nagyi úgy nézett Carsonra, hogy a lány akarva-akaratlan is fészkelődni kezdett a székében. Úgy nézett rá, mint aki olyasvalamit készül mondani, amit a lány nem akar majd hallani.

– Azt hiszem, igen... – ismerte el Carson.

– Gondoltam – mondta nagyi, majd hátradőlt a hintaszékében, és előre-hátra hintázott, így várva az alkalmas pillanatot, akárcsak a távolban a partot verdeső hullámok.

– Nagyi, bajban vagyok – vallotta be Carson. – Nincs munkám, se lakásom, és valójában pénzem se – mondta Carson, arcát a tenyerébe temetve. – Annyira szégyellem magam.

Nagyi abbahagyta a hintázást.

– Édes lányom, nem értem – mondta olyan hangsúllyal, ami döbbenetét és nyugalmat is árasztott egyszerre. – Mi történt a televízió-műsorral? Olyan sikeresnek tűnt.

– Az is volt – ismerte el Carson egy tétova lélegzetvételt követően. – Három évadot ment, ami az iparág szabályai szerint hosszúnak minősül. Az elhalasztásáról szóló hírek mindenkit váratlanul értek. Még csak nem is adtak rá magyarázatot.

A borospoharáért nyúlt, és egy nagyot kortyolt belőle.

– De bizonyára tudsz másik munkát szerezni – mondta nagyi állhatatosan. – Már több mint tíz éve ebben a szakmában dolgozol. Bejártad a világot, sok filmen dolgoztál. Mindenkinek eldicsekedtem veled, aki csak meghallgatott – mondta, és hitetlenkedve rázta a fejét. – Carson, én ezt nem értem. Annyira sikeres voltál.

A lány vállat vont, és nem szívesen gondolt arra, hogy ezt most el kell magyaráznia.

– Nem is tudom... nagyon kemény a munkaerőpiac. Los Angeles utcái tömve vannak munkára ácsingózó fiatalokkal. Tényleg megpróbáltam. Próbálkoztam – mondta mélyet sóhajtva. Nem mondhatta el a nagyanyjának, hogy azok az emberek, akiket felhívott, főleg olyan férfiak voltak, akikkel lefeküdt, vagy hogy egy programból azért rúgták ki, mert részegen ment dolgozni. Közel sem volt olyan makulátlan az unokája, mint amilyennek nagyi gondolta. – Olyan megalázó – ismerte el. – Olyan sokáig kitartottam, ameddig csak tudtam, de már egy fillérem sincs.

– Bizonyára félretettél valamennyit a rosszabb napokra.

– Szabadúszóként dolgoztam. Ott nem sokat lehet spórolni – mondta, és egyenesen a nagyanyjára nézett. – Pedig tudod, hogy nagy tapasztalatom van abban, hogyan kell egyik napról a másikra élni.

Az asszony bólintott, elismerve, hogy a fia, Carson apja finoman szólva megbízhatatlan volt, ha nem gondatlan, és valójában az unokája itta meg a törött egzisztencia levét. Egyik helyről a másikra költöztek, hónapról hónapra éltek, és mindig arra a forgatókönyvre vártak, amelyikből majd meggazdagodnak.

– Semmim sem maradt, nagyi – mondta keserűséggel a hangjában. – Mintha az évek munkája semmivé lett volna.

– Kicsim, tudom, hogy most így tűnik, de ilyenkor előre kell tekinteni. Higgy nekem! Nem tudom, merre sodor majd az élet, de a Jóisten sosem zár úgy be egy ajtót, hogy ne nyisson ki legalább egy ablakot helyette.

Carson az ajkába harapott. Nem merte elmondani a rendszeresen templomba járó nagyanyjának, hogy elvesztette Istenbe vetett hitét.

– Mi történt azzal a fiúval, akivel jártál? Mi is volt a neve? Todd? O hogyan illik ebbe a forgatókönyvbe?

Carson majdnem csak vállat vont, de megemberelte magát, és felhajtotta a megmaradt borát.

– Tavaly télen szakítottunk – összegezte. – Attól tartok, őt ez nagyon rosszul érintette. Azt állította, hogy összetörtem a szívét, pedig már az eljegyzési gyűrűre gyűjtött.

– Egy gyűrűre? – kérdezte nagyi elhaló hangon.

– Mindenkinek így a legjobb – mondta Carson, gyorsan porrá zúzva nagyanyja reményeit. – Csak arra tudtam gondolni, hogy ebből még idejében sikerült kikerülnöm – mondta, majd felállt, mert szívesen ivott volna még bort. – Mindjárt visszajövök. Csak töltök még egy kis bort. Te kérsz még egy pohárral?

Nagyi tagadólag megrázta a fejét. Carson gyorsan átment a verandán a konyhába, szomja közben nőttön-nőtt. Lucille már rendbe rakta a konyhát, és elment lefeküdni, de kint hagyott az asztalon egy tányér házi készítésű citromos szeletet. Carson újratöltötte a poharát, majd eszébe jutott, milyen irányt vett a beszélgetésük, és inkább az egész üveget magához vette. Az egyik kezében az üveget tartotta, a másikkal pedig a süteményes tálat vitte a tornácra, ahol nagyanyját a sötétségbe révedő arckifejezéssel találta.

– Ó, Carson! – mondta nagyi, sajnálkozva rázva a fejét, miközben Carson újra elfoglalta a helyét. – Aggódom miattad. Kedvesem, már elmúltál harminc, és bár csodálatosan nézel ki – tette hozzá sietve –, de te sem leszel már fiatalabb. Talán nem kellene minden lánykérésre azonnal nemet mondanod.

– Csak harmincnégy éves vagyok – vágott vissza, már-már szikrát szóró szemekkel, ahogy a nagyanyja által kimondott igazság, az elevenébe vágott. – Egyébként sem aggódom amiatt, hogy valaha férjhez megyek-e. Nem is vagyok biztos benne, hogy akarok.

– Ne izgasd fel magad!

– Nem húzom fel magam – felelte panaszosan Carson, miközben a székében fészkelődött. Nehezen maradt egyhelyben, főleg ha egy olyan ember szavaira kellett figyelnie, aki két generációval korábbi értékrendet hirdetett, ami már rég divatjamúlttá lett. Arra tanították, hogy tisztelje az időseket, de érzékeny pontján találták el. – Csak... nem is tudom. Szerintem bosszantó, hogy úgy gondolod, semmi más reményem nincs az életben, mint férjhez menni. Az igazat megvallva, nagyi, az én nézőpontom szerint ez apának sem jött be igazán. A harmincnégy év még nem a nyugdíjaskor kezdete. Manapság a nők nem rögtön a főiskola után mennek férjhez, hanem a saját karrierjüket kezdik építeni. Nem arra várok, hogy egy férfi eltartson. Csak saját magamra számíthatok.

– Igen, kicsim – mondta nagyi derűsen. – Látom, hogy ez mennyire bejött neked.

Carson összeszorította a lábujjait, és pufogott.

– Nos, nem fogok csak azért megállapodni, hogy férjhez menjek, ahogy Dora tette.

– Carson! – mondta nagyi feddon. – Nem szép ilyet mondani a nővéredről. Különösen most nem.

– Hogyhogy most nem?

– Légy könyörületesebb! – nézett rá elcsodálkozva és sajnálkozón nagyi. – Hát nem tudod, hogy Dora válik?

– Nem! – dőlt előre Carson a székében, és majd elállt a szava.

– Pedig igen... – bólintott nagyi bölcsen. – Nagyon szomorú. Cal összepakolt, és otthagyta őket hét hónappal ezelőtt. Azt mondta, hogy nem tud többé velük élni. Dora teljesen összetört. Attól tartok, a helyzet azóta sem változott.

Carsont szinte megbénította a hír. Számára Dora a tökéletes déli háziasszony megtestesítője volt, a tradicionális értékek őrzője, aki tevőlegesen részt vett a férje karrierjében, a templomi és a helyi közösségben. Minden karácsonykor kapott tőlük egy gyönyörűen kivitelezett üdvözlőlapot, amelyen a család piros pulóverben a verandán vagy a kandallópárkány előtt ülve mosolygott. A látszat tényleg megtévesztő tud lenni.

– Szegény, Dora! Hány éve is voltak házasok? Tizenkettő? Nagy csapás lehetett a számára. Sosem említette, hogy problémáik vannak.

– Azt soha nem is tenné. Nem jellemző rá.

Carsonnak eszébe jutott, hogy Dora kislányként sem beszélt a kellemetlen dolgokról. Ha díjat nyert, világgá kürtölte, de ha elbukott egy vizsgán, arról mélységesen hallgatott.

– Számított rá?

– Szerintem, ha nem a fiáról van szó, akkor Dora nem vesz észre semmit. Ez lehetett a szakításuk oka. Az életét Nate-nek szentelte. Egy feleségnek azonban nem szabad elhanyagolnia a férjét. Cal kirekesztettnek érezte magát, és merem állítani, hogy igaza is volt.

– Egy nőnek magáról sem szabad megfeledkeznie – tette hozzá Carson.

– Mennyire igazad van – emelte rá nagyi a tekintetét.

Carson valóban nagyon sajnálta a testvérét.

– Alig tudom elhinni, hogy nem beszélt nekem erről.

– Ez nem olyasmi, amit a karácsonyi képeslapon tudatunk, kicsim. Ugyanakkor nem is rejtette véka alá. Nagyon sajnálom, hogy egyikőtök sem tartja a másikkal a kapcsolatot. Milyen kár!

– Tényleg az – ismerte el halkan Carson. Őt is elszomorította, hogy annyira eltávolodtak egymástól, és a testvére, még ha csak egy féltestvérről is van szó, nem hozta a tudomására, hogy elválik a férjétől. Carson tudta, hogy ezért részben ő a felelős. Ő sem kereste meg a testvérét, amikor elvesztette az állását, és csak egyik napról a másikra élt. Talán most majd tudnak egymásnak segíteni.

– Mi a baj velünk, nagyi? – kérdezte Carson halkan. – Ha Dora nem képes megtartani a férjét, akkor mi remény van számomra? Sok férfival volt már dolgom, és több kapcsolaton vagyok már túl. Már ha annak lehet ezeket nevezni – horkantotta. – Amikor éjjel egyedül vagyok, és a sötét szobában ülök egy itallal a kezemben, elgondolkodom azon, hogy én is olyan vagyok vajon, mint apa, akiből hiányzott a szeretetgén, és egész életemre rossz kapcsolatokra vagyok kárhoztatva.

– Nem hiszem, kicsim. Az igaz, hogy az apád nem járt jó példával előtted. De te az én unokám vagy, és leginkább rám hasonlítasz. Az igaz, hogy nekem is sok udvarlóm volt. Ám azt se felejtsd el, hogy ötven évig házasságban éltem. Edward volt életem szerelme – mondta, és gyengéden megpaskolta Carson kezét. – Egyelőre még nem találtad meg az igazit.

Carson szkeptikusan felnézett a nagyanyjára.

– És Dora?

Nagyi sóhajtva felelt:

– Ki tudja? Lehet, hogy nem Cal volt számára a nagy ő.

Carson felnevetett.

– De ő megállapodott.

– És hibát követett el – helyesbített nagyi. – Ez bárkivel megeshet.

– És Harper?

– Istenem, Harper még csak gyerek!

– Huszonhét éves.

– Tényleg, igazad lehet – mondta nagyi, ahogy jobban belegondolt. – Mindig kislányként gondolok rá. Igen, tényleg... de nem te voltál az, aki azt mondta, hogy arra vár, hogy megházasodjon? És hogy a harminc év nem számít még soknak?

Carson elnevette magát.

– Meghajolok a saját érveim előtt.

Lerúgta a szandálját, felrakta a lábát a székre, és elhelyezkedett egy kis pletykálkodáshoz.

– Mi van egyébként Harperrel? Be kell vallanom, hogy sajnos nem tartottam vele a kapcsolatot. Még mindig New Yorkban lakik?

– Harper velem sem érintkezik túl sokat. Bizonyára az anyja sem erőlteti, hogy tartsák a kapcsolatot. Csak annyit tudok róla, hogy még mindig New Yorkban él. Az anyjával – tette hozzá némi rosszallással a hangjában. – És az anyja kiadóvállalatánál dolgozik, aki pedig szorosan fogja a gyeplőt. Harper pedig nagyon okos nő. A legjobb iskolákba járt.

– Hát persze – motyogta Carson, és a régi irigység ismét fellángolt benne. Mindig irigykedett, amikor nagyi szóvá tette, hogy Harper milyen jó iskolákba járt. Carson mindent megadott volna azért, hogy olyan bentlakásos iskolában tanulhasson, mint az Andover, majd a Vassarba kerülhessen. Bárcsak olyan neves művészeti intézménybe, mint a California Institute of the Artsra vagy a Savannah College of Art and Designra járhatott volna! Kitöltötte ugyan a jelentkezési lapot, de nem volt rá pénze, hogy odajárhasson. Az érettségi után nappal dolgozott, majd a helyi közösségi középiskolában fényképészetet tanult. A sikereit a saját tehetségének és kitartásának köszönhette. A szülei egyedül a génjeiket hagyományozták rá.

– Jó érzés lehet, hogy mindent ezüsttálcán eléd tesznek – mondta, és kihallotta saját hangjából a keserűséget.

– De annak is megvan az ára. És Carson, te is tovább tanultál.

Carson nem tudta türtőztetni magát, és kitört:

– Nem, én nem jártam. Legalábbis nem igazán. A helyi főiskolán vettem órákat, de sosem szereztem diplomát – mondta, és vállat vont, majd sértődötten megrázta a fejét. – Nem akarok többé ériről beszélni – mondta, mélyebben fúrva magát a párnák közé, és erősítésül lenyelt egy korty bort.

Különös csend telepedett rájuk, amint nagyi hintázott a székében, Carson pedig felhajtotta megmaradt borát.

– Sajnálom – mondta halkan Carson. – Csak sajnáltatom magam. Nem szabadna ennyire gonosznak lennem.

– Nem vagy az – mondta nagyi elnézően. – Tudnod kell, hogy nekem bármit elmondhatsz.

– Ez a hely volt mindig is az otthonom. A menedékem. A támogatásodat kérem, nagyi. Teljesen elveszettnek érzem magam – vallotta be Carson remegő hangon. – És félek is.

Nagyi azonnal odahajolt, hogy hosszú karjával átölelje a lányt. Félresöpörte Carson haját a szeméből, és megpuszilta.

Carson megnyugodott, és a sok hónapnyi bizonytalanság után újra biztonságban érezte magát. Nem tudta, mielőtt visszatért Sea Breeze-be, hogy mit várhat majd a nagyanyjától. Talán hogy néhány dollárral kisegíti, vállon veregeti borozgatás közben. Bizonyára némi vigaszt is remélhet tőle. Hiszen így tett az apjával is, valahányszor elpártolt mellőle a szerencse. Carsonnak némi vigaszra volt szüksége.

Nagyi valamicskét hátrébb lépett, Carsont vállon fogta, és kissé megrázta. Carson félénken elmosolyodott, és arra várt, hogy nagyi belekezdjen az egyik lélekemelő beszédébe.

– Akkor most figyelj rám jól, kisasszony! – mondta nagyi Carson szemébe nézve. – Elég legyen az önsajnálatból! Ne beszélj nekem arról, hogy félsz! Muir vagy, ezt soha ne feledd! Elismerem, voltak az apáddal nehézségeink. Parkért elkényeztettem, és merem állítani, hogy nem tettem jól. De veled nem fogom ugyanezt a hibát elkövetni, kicsim – mondta, és elengedte Carsont. – Lehet, hogy nem akarsz magadnak férjet, ami rendben is van. Már nagylány vagy, önálló döntéseket tudsz hozni. De, kicsim, nem sajnáltathatod magad örökké, és nyalogathatod a sebeidet. Ebben nincsen semmi küzdelem. Nincsen benne semmi becsület. Hallgass a nagyanyádra! Holnap kora reggel felkelsz, és egy új napra ébredsz. Menj ki újra a vízre! – Az asszony fogva tartotta őt a pillantásával. – És keress állást!

Másnap reggel Carsont a telefonja ébresztője verte fel az álmából. Kinyúlt, hogy kikapcsolja, nehogy a nagyanyja is felébredjen rá. Amikor felkelt, megnézte magát a tükörben, meglátta fénylő, kék szemét, és rájött, hogy kipihentnek, ébernek... sőt összességében jól érezte magát. Nem érezte a szokásos ködösséget, ami általában az agyára telepedett egy ivászattal töltött este után. Korán lefeküdt, hogy alvás terén bepótolja a bepótolnivalót, és reggel tiszta fejjel, újult erővel ébredt. Nagyi tanácsán felbuzdulva, miszerint ne sajnálja tovább magát, Carson eltökélte, hogy megteszi az első apró lépést, és visszamegy a vízbe.

Kilépett a házból, és belélegezte a reggeli, nyirkos levegő illatát. Ezúttal melegebb volt, mint előző nap. Érezte a nyár közelgő érintését, hiszen egyre közeledett a június. Mosolyra húzódott a szája, ahogy arra gondolt, hogy nemsokára a víz is felmelegszik majd. A házban még mindenki mélyen aludt. Azonnal a hátsó verandára ment, ahol az állószörfjét tartotta. A hóna alá kapta, és a móló végébe vitte, miközben a súlya alatt meg-megreccsenő fa és a víz loccsanása is dallamos zenei aláfestést nyújtott lépteinek. Épphogy csak pirkadt, és a hajnal első fényei színezték meg a vizet. Carson elmosolyodott. Nem maradt még le róla.

Ahogy a hosszú famólón végigsétált, állószörfjét izgő-mozgó ujjaival tartotta, és érezte, ahogy a pánik lassan a mellkasára telepszik, hiszen tudta, hogy hamarosan a tengerre kell mennie. Talán csak a búvóöböl tette, nem pedig a partot nyaldosó hullámok, de a vízben élő állatok ide-oda cikáztak.

Carson megköszörülte a torkát, ahogy szembenézett a tengerrel, és kitárta a szívét.

– Nem tudom, hogyan küzdjem le, így a te segítségedre szorulok – mondta mélyet lélegezve. – Akkor itt vagyok.

Nem maradt más hátra, mint hogy bevizezze magát. Carson állószörfjét a vízre fektette, ahogy azt tette már számtalanszor. A keze remegett, és a lábát is furcsán ólomsúlyúnak érezte, ahogy a deszkán hajtotta magát előre. Mihelyt megtalálta az egyensúlyát, mély levegőt vett, és a vízbe engedte az evezőjét. Csak egyik húzás a másik után, mondta magának, ahogy a mólótól az áramlat irányába evezett.

Béke és nyugalom járta át ezeken a kora reggeli álló-szörfös túrákon, mintha csak meditálna. Egy volt csupán a megannyi teremtmény közül, amelyik magányosan rótta a vizet. A víz sekélynek tűnt. Fehér nemes kócsagok álltak a füves parti sávban irigylésre méltó eleganciával, hosszú, kecses lábukon. Valamivel feljebb, a kis öböl felé észrevett egy fenséges és gőgös, nagy szürke gémet.

Reggel hat óra múlt, és a torkolat kicsúcsosodása mentén sorakozó házak ablakaiból még nem áradt semmi fény. Lakóik a nap legjobb szakát alusszák át, gondolta magában Carson, de örült az egyedüllétnek. Jó, ha akad egy sporttárs, aki figyel rád, amikor kint vagy a hullámok között. Ugyanakkor itt, a csendes öbölben biztonságban érezte magát, így csak a gondolatai kötötték le. Kizárólag karcsapásai egyenletes ütemére – egy húzás balról jobbra, balról jobbra – és a hullámok szörfjén megtörő hangjára figyelt. Egyenletesen haladt az öböl mentén, amikor magától balra hangos csobbanást hallott. Ritmusa megtört, ahogy a fejét a hang irányába fordította, éppen akkor, hogy még láthatta, amint egy hátúszó eltűnik a víz alatt. Erezte, hogy a szíve hevesebben kalapál, és a teste megdermedt a karcsapás közepette. Ezután azt látta, hogy néhány méterre tőle egy szürke hátuszony emelkedik ki újra a vízből.

Carson megkönnyebbülten sóhajtott, amikor rájött, hogy egy delfin az, és jót nevetett magán, amiért ennyire ijedőssé vált. A palackorrú delfinek gyakran járták ezeket a vizeket. Ezek a folyótorkolatok voltak az otthonaik. Kedvelte ezeket a hóbortos teremtményeket, és nem csak azért, mert az egyikük megmentette az életét. Carson újra vízbe merítette az evezőjét, és erőteljesen hajtotta magát előre abban a reményben, hogy újra megláthatja a delfint. A fejét elfordítva pásztázta a nyugodt vízfelszínt, amíg észre nem vette, hogy a delfin a levegő erőteljes kifújásával felemelkedett lélegzetet venni. Követte a kecses állatot a torkolat felé, és igencsak meglepte, hogy az vissza-visszafordult, és újra visszatért hozzá,

Carson nem evezett tovább, inkább hagyta, hogy az áramlat uszadékfa módjára sodorja. A szürke, kecses delfin a deszka mellett úszott, könnyedén, valamicskét ívbe hajlítva a testét, hogy kíváncsian Carsonra nézhessen. A lány belenézett a nagy, sötét, mandulavágású szempárba, és olyan érzése támadt, mintha a delfin épp a lelke mélyére látna. Nem puszta kíváncsisággal fürkészte őt. Sokszor megtapasztalta már, hogy a delfinek a deszkájához közel úsznak, de ez a pillanat egészen szürreálisnak tűnt. Carson érezte, tudta, hogy egy gondolkodó lény néz vele farkasszemet.

– Nos, jó reggelt! – mondta a delfinnek.

Az állat a lány hangját hallva elfordította a fejét, és a víz alá merült. Carson elnevette magát a delfin szeszélyessége láttán. Mennyivel szívesebben nézett ebbe a szempárba, mint a cápáéba! A delfin tekintetében kíváncsi érdeklődést vélt megcsillanni, nem pedig a vesztét látta benne. Tagadhatatlanul olyan kíváncsi lett erre a különösen barátságos delfinre, mint amennyire az őrá.

A vízszint lassan emelkedett, ahogy a dagály megkezdődött. A nap is egyre magasabban járt az égen, Carson pedig egyre közelebb került Sullivans Island öblének határához. Ha nem fordul vissza, akkor a dagály kivinné őt Charleston kikötőjének zavaros vizeire. Szorosan markolta az evezőt, és az áramlattal szemben hazafelé vette az irányt. Kemény izommunkát kívánt, viszont szépen formálta egyébként is lapos hasát, amit Dora annyira irigyelt.

A feladatára összpontosított, amikor a szeme sarkában újra észrevette a kíváncsi delfint. Finoman, egy vonalban haladt vele, majd pár méterrel megelőzte, mielőtt visszafordult volna. Carson elmosolyodott. A delfin egyértelműen követte őt. Eltűnődött rajta, hogy csak játszadozik-e vele, vagy csupán kíváncsi arra, ki is ez a furcsa, amorf teremtmény, aki ilyen renyhe kísérletet tesz a vízben való előrejutásra, szemben az ő kecses és áramvonalas mozgásával.

Mire Carson a mólóhoz ért, a távolból már hallotta a hajómotorok zaját, ami a torkolatbeli békés napszak végét is jelentette. Kimászott a mólóra, kivette a szörfjét a vízből, és reszketett, ahogy a hideg vízpermet a bőréhez ért. Amint meghallott egy újabb határozott levegővételt, letérdelt, a tenyerét a homlokához emelte, majd hunyorogva körbenézett. A közelében egy nagy, szürke fej tűnt elő a habokból. Carson nem mozdult, mivel nem akarta elriasztani a delfint. Az állat okos, rendkívüli értelmet tükröző szeme pár; percig figyelmesen nézte őt a vízből. Ekkor az állat kinyitotta a száját, és rövid, sipító hangot hallatott.

Azután a delfin becsukta a száját, oldalra fordította a fejét, és őt méregetve ránézett, mintha csak azt akarná kérdezni: És akkor most hogyan tovább?

Carson elnevette magát.

– Annyira gyönyörű vagy – mondta a delfinnek, és kinyújtotta felé a kezét. Erre az állat azonnal lebukott, farkát a levegőbe emelve.

Carson lélegzetvisszafojtva nézte a vízen elterülő buborékokat a delfin hűlt helyén. Egy darabka hiányzott a delfin bal oldalsó farokuszonyából, mintha kiharapták volna. Carson remegve felemelkedett, a vizet fürkészte, és közben újra átélte a cápatámadás emlékét. Felrémlett előtte, ahogy a delfin a cápának rontott, és oldalba támadta. Egy másodpercre a cápa teste mintha kettéhajlott volna, de ugyanilyen gyorsan fordult támadó helyzetbe. Látta, ahogyan az erős álkapocs a delfin farka után kap, ahogy az próbált elmenekülni.

– Ó, istenem! – kapkodott levegő után. Ez biztosan az a delfin volt. Az, amelyik megmentette őt a cápától. Lehetséges volna ez? Ahogy belegondolt, mindjárt ésszerűnek találta, hogy a delfin a viszonylag nyugodt vizű folyótorkolatban próbált regenerálódni. Eszébe jutott, ahogy a delfin ránézett, tanulmányozta őt, és az, hogy miként bukkant fel másodszor is, csak hogy biztosra menjen.

A delfin felismerte őt.

Elnevette magát, ennek a lehetősége szinte letaglózta. A józan esze azt diktálta, hogy ez nem lehetséges. De miért is ne lenne az? Az emberekhez hasonlóan a delfinek is tudatos és nagyon intelligens lények.

Carson a vizet kémlelte. A távolban, a kék-zöld színű óceánban észrevette a delfint, amint kecsesen ki-be ugrált a vízből. Carson tölcsért formált a kezéből, és azt kiáltotta a delfin után:

– Köszönöm!

5. fejezet

Nagyi felhívta az egyik régi barátját, és egy héten belül Carson felszolgálói munkát kapott a Dunleavysben, egy kis ír kocsmában Sullivans Islanden. A szigeten így mentek a dolgok, hiszen itt a családi kötelékek szorosabbak voltak, mint a kutyába kapaszkodó kullancs. Carsonnak le kellett nyelnie a büszkeségét, de az igazat megvallva örült, hogy van munkája.

Nem volt félretett pénze. A stábbal állandóan úton volt, egyik egzotikus helyszínről a másikra utaztak. Néhányan nem tudtak megbirkózni a felgyorsult élettel, de neki nem jelentett gondot, hogy egyik napról a másikra élt. Az apja sem melegedett meg sehol, mindig egyik lakásból a másikba költöztek. Így a Sea Breeze-ben való tartózkodás kellemes tempóváltást jelentett számára. Fokozatosan visszaállt a déliek lassabb ritmusára.

El kellett ismernie, hogy szeretett a kocsmában dolgozni.

A Dunleavy s egy családi vállalkozás volt a Middle Streeten, amely számos hangulatos étteremnek és kis boltnak adott otthont Sullivan’s Islanden. A kocsmában csapolt sört és friss pattogatott kukoricát mértek otthonos díszletben. Kempingasztalok és -esernyők álltak ott, ahol a vendégek a kutyáikkal szoktak üldögélni. Bent sörösdobozok és rendszámtáblák díszítették a falat, és a vendégek a szúnyoghálós ajtón át jutottak az ivóba.

Carson az ebédidei műszakot vitte, és sok borravalót kapott, de még kétheti betanulás után is sok elsajátítani valója maradt. Túl sok tányért próbált egyszerre elhozni az asztaltól, amik rendre kicsúsztak a kezéből, leverve a söröspoharat, ami darabokra tört a padlón. Szerencsére az ebédidei roham már lement, és csak néhány vendég üldögélt az aprócska faasztaloknál, de mind a hat ember feje egyszerre fordult feléje, a főnöke és a másik pincérnő, Ashley rosszalló tekintetével egyetemben.

– Óvatosan! – kiáltotta Brian a bár mögül. – Már megint... – tette hozzá egy lemondó fejrázás kíséretében.

Carson összeszorította a fogát, és rámosolygott a vezetőre, majd lehajolt, hogy összeszedje a törött üveget.

– Mi van ma veled? – kérdezte Ashley, aki a segítségére sietett egy seprűvel és egy szemetessel. – Lépj inkább hátra, még megvágod magad az üveggel! Hadd seperjem össze!

Carson az asztalnak dőlt. A körülötte lévő néhány vendég ismét falatozni kezdett, és a jelenlévők halk moraja újra megtöltötte a helyiséget.

– Én vagyok a világ legrosszabb pincérnője – siránkozott a lány.

Erre Ashley seprés közben elnevette magát.

– Nos, tényleg nem te vagy a legjobb, de csak most kezdtél. Ne aggódj, majd belejössz! Ezt én befejezem, te pedig vidd oda az étlapot annak a férfinak, aki éppen most ült le a te részlegedbe! – mondta, és fejével a megadott irányba intett.

Carson felkapott egy étlapot.

– Szépen mosolyogj! – ugratta Ashley. – Mr. Kiszámítható az.

– Ugyan, hagyj már! – vigyorgott Carson.

– Mindig a te részlegedbe ül le.

– Az csak azt jelenti, hogy szeret az ablak mellett ülni, nem azt, hogy tetszem neki.

– Persze, te nem látod az ábrándos tekintetét, amellyel követ, bármerre is jársz.

– Tényleg? – kérdezte Carson kissé meglepve. Megszokta már, hogy a férfiak elismerő pillantásokra méltatják, de most annyira nem járt a másik nem a fejében, hogy ezt észre sem vette. Megfordult, hogy lopva kilesse a kérdéses férfit. Magas és sovány volt, kissé túlságosan is csontos, és a helyiekre oly jellemző, kuszának tűnő póló-rövidnadrág-szandál kombinációt viselte. Hullámos, sötétbarna haja szanaszét állt a sapkája alatt. Carson nem tudta felidézni a szeme színét, de az igazat megvallva, semmire sem emlékezett a férfit illetően,

– Nem az esetem – mondta Carson.

– Úgy érted, hogy nem az a tipikus hollywoodi szépfiú, akivel általában Los Angelesben jártál?

Carson mesélt Ashley-nek azokról a férfiakról, akikkel az angyalok fővárosában bonyolódott röpke románcokba, főleg színészekkel és filmesekkel. Örömét lelte abban, ahogy Ashley szeme elkerekedett,' hiszen lenyűgözte azoknak a férfiaknak a köre, akik filmsztárhoz méltó kinézettel vagy stílussal rendelkeztek. Mr. Kiszámítható nem tartozott közéjük.

Carson önelégülten elmosolyodott, és szorosabbra húzta köténye zsinórját a kék Dunleavy s uniformis körül.

– Miért nem te veszed fel a rendelését? Inkább a te zsánerednek tűnik... olyan hipszteralkat.

– Tetszik nekem, de van barátom, vagyis nem vagyok érdekelt a piaci kínálatban. Ráadásul – mondta, és kezét tettetett borzadállyal a szívére helyezte – nem is tehetem ezt ezzel a szegény emberrel. Annyira szomorú lenne, ha helyetted én mennék az asztalához.

– Nos, nézhet, ahogy csak akar, de nem vágyom a romantikára.

– Drágám – mondta Ashley vigyorogva, miközben a seprűvel és a lapáttal szorgoskodott –, valójában mindig vágyunk rá.

Amikor Carson közeledett az asztalhoz, a sötét hajú férfi az ablak helyett a lányra bámult. Ez alkalommal Carson a szemébe nézett. Csokoládébarna tekintetéből olyan erő áradt, amitől bárki elolvadt volna. Carson is láthatta, ahogy végigméri őt, ugyanakkor a férfi meg is lepődött, hogy a nő végre felfigyelt rá.

– Nos, helló – mondta Carson lebilincselő mosollyal, amivel sok-sok éven át megannyi babért aratott, és amelyről tudta, mindig beválik. – Örülök, hogy újra láthatom.

A férfi szórakozottan felvonta a szemöldökét.

– Igen, szeretek itt lenni – válaszolta mosolyát elfojtva. – Jó az étel, és kellemes a környezet.

– Ühüm – válaszolta a lány. – Mit hozhatok? Várjon, hadd találjam ki! Márványsajtos hamburgert kér.

A férfi az étlapja felett a lányra pillantott.

– Ezek szerint megjegyezte.

– Nos, mindennap ugyanazt rendeli.

– Miért kellene változtatni valamin, ami jól bevált? –válaszolta, majd becsukta az étlapot, és visszaadta.

– Kér hozzá sört?

– Édes jegesteát – mondták egyszerre, amire mindketten elnevették magukat.

– Nemsokára hozom – tette hozzá Carson.

A háta mögött visszanézve elmosolyodott, majd csendesen kuncogott azon, hogy Ashley-nek valóban igaza lehet. A férfi álmodozó tekintetével követte őt. Tényleg illik rá a Mr. Kiszámítható név.

Nem sokkal később kivitte a kocsma specialitását az asztalához. A férfi felnézett az előtte sorakozó papírokból, és túlságosan szélesen elmosolyodott, amint meglátta közeledni a lányt. Carson nem akarta nagyon bátorítani, így nem mosolygott vissza rá, egyszerűen csak letette elé a tányért.

– Biztos, hogy nem kér sört? Van csapolt ír barna sörünk.

– Nem kérek, nem iszom alkoholt.

– Ó – válaszolta a lány, és furcsán érezte magát, mert arra gondolt, talán egy alkoholistára akar épp alkoholt tukmálni. – Akkor újratöltsem a poharát? – kérdezte, és a jégkockák sajátos dallamra fakadtak a kancsóban, ahogy kiöntötte a teát.

– Ugye nem sértettem meg valamivel? – tudakolta a férfi.

– Nem – felelte Carson, testsúlyát egyik lábáról a másikra helyezve. – Egyáltalán nem, csak elgondolkodtam valamin.

– Esetleg tudok benne segíteni?

– Nem, hacsak nem ismer valakit, aki fényképészt keres.

– Akkor ön fotográfus?

– Igen, de nem portrékat vagy esküvőket fotózom. Bár manapság azokat is elvállalom, ha tud valakit, akinek szüksége van rá. Los Angelesben dolgozom, a szórakoztatóiparban.

Ekkor mintha világosság gyűlt volna a férfi a szemében, és hátradőlt a székében.

– Akkor olyan reklámfotókat készít, amilyeneket a magazinokban és az interneten látunk?

– Nem – válaszolta a lány lassan, és rá kellett jönnie, hogy újra el kell magyaráznia, mivel foglalkozik egy fényképész. – Én készítem azokat a fotókat, amelyek a film marketingjéhez kellenek. Epizódokat veszek fel, hátteret fényképezek, színfalak mögött történteket örökítek meg, vagyis bármit, amivel reklámozni lehet egy filmet. Eléggé összetett – jelentette ki, és részéről befejezettnek tekintette a beszélgetést. Erről eszébe jutott, hogy ideje majd meghallgatni az üzeneteit, hátha valamelyik ismerőse talált neki munkalehetőséget. – Folytatnom kell a munkát.

– Ó, igen! – mondta sietve a férfi, ahogy rájött, hogy feltartotta a lányt.

Carson továbblibbent, megállt asztaloknál, hogy újratöltse a poharakat, rendeléseket vegyen fel, és a többi pincérnőt kerülgetve felszolgáljon. Fél órával később a férfi még mindig az asztalnál ülve olvasott. Carson megállt mellette.

– Kér még édeset? – kérdezte a déliek jellegzetes hangsúlyával; a férfi könnyen azt is hihette, hogy a lány az imént édesemnek nevezte.

Az úriember felnézett az olvasnivalójából, és mosolyogva, kellemes déli orgánumával azt felelte:

– Köszönöm, nem kérek. Csak a számlát.

Carson éppen meg akart fordulni, hogy teljesítse a kérését, amikor a borravalót szem előtt tartva visszaszólt:

– Elnézést, hogy az előbb ilyen sietve magára kellett hagynom.

– Sajnálom, hogy feltartottam.

Tényleg szép a mosolya, gondolta a lány. Amikor pedig a két ajka félig kinyílt, és édesen pajkos mosolyra húzódott, sötét szeme pedig valósággal csillogott, a lány tudta, hogy a férfi flörtöl vele.

– Egyébként hogy hívják? – kérdezte a lány, hiszen nem tűnt helyesnek, hogy mindig csak Mr. Kiszámíthatóként gondoljon rá.

A férfi szája széles mosolyra húzódott, így kilátszódtak fehér fogai.

– A nevem Blake. Blake Legare.

A lányba a felismerés szikrája hasított.

– A Johns Island-i Legare-ok közül való?

– Ez a nagy bűnöm.

– Nem viccel? Nem ismeri véletlenül Ethan Legare-t?

– Melyiket? Nagy a család, és van néhány Ethan.

– Aki a tengeri akváriumban dolgozik, és Toy-t vette feleségül, aki a tengeri teknősöket mentő kórházat vezeti.

– Természetesen ismerem. Az a bizonyos Ethan az unokatestvérem.

– Igazán?

A lány teljesen megfeledkezett arról, hogy Charlestonban lakni olyan, mintha egy kisvárosban élne. Nagyi mindig figyelmeztette a helyes öltözködés fontosságára, hogy mindig legyen udvarias, hiszen Charlestonban mindenki ismer mindenkit.

– Ethan és én régebben együtt szörföztünk. Évek óta nem láttam őt.

– Gondolom, a két gyerek mellett nem sok ideje marad a szörfözésre.

– Ethannek két gyereke van? – kuncogta a lány, lelki szemei előtt pedig látta azt a vézna fiút, aki ugyanolyan félelem nélkül hasította a vizet, ahogy ő. – Hihetetlen.

– Megesik az ilyesmi.

– És ön? Szintén házas, és gyerekei vannak?

– Én? – kérdezett vissza a férfi, mintha mulattatná a feltételezés. – Jóságos ég, nem. Mármint... – hagyta félbe a mondatot, amikor látta a lány rémült kifejezését. – Nem mintha ellenezném a házasságot, csak... Nem, nem vagyok házas.

Kissé elpirult, és Carson ezt elbűvölőnek találta.

– Ön szörfözik? – kérdezte Blake-et, hogy más témára terelje a szót.

– A középiskolában szörföztem, de ma már nem.

A parton felnőtt férfiak közül ezt még sokan elmondhatták volna magukról. A legtöbb általa ismert fiú legalább egyszer kipróbálta a szörfözést, de kevesen maradtak meg a sportnál. Kár, gondolta.

– Én a kite-ozásnál kötöttem ki – tette hozzá a férfi.

Carson fejében csak úgy cikáztak a gondolatok.

– Mármint a sárkányszörfözésnél?

– Igen – bólintott a férfi. – Azt jobban szeretem. Kimegyek, amikor csak tehetem, és van egy kis szél.

Carson a férfi hosszú, csontos testére nézett, és kezdte őt új színben látni. Nem volt tagbaszakadt, de az ilyen férfiak nem is tetszettek neki. A sötétbarna pólója alatt azonban láthatta, hogy az izmai kemények és szálkásak, ami sokkal inkább az úszókra jellemző. Ki hitte volna?, gondolta, és megújult érdeklődéssel méregette a férfit. Mr. Kiszámítható nem is annyira kiszámítható, mint hitte.

A jegesteás kancsóra kiült víz végigfolyt a karján. Minden perc elteltével egyre nehezebb lett. Egy pillanatra letette az asztalra a kancsót, és a kötényébe törölte a kezét.

– Mindig is meg akartam tanulni kite-szörfözni – jelentette ki, még mindig az iménti beszédtémába kapaszkodva. – De nem sok lányt láttam odakint, aki ezt a sportot űzné. Persze tudom, hogy vannak azért a kite-osok közt nők is, de úgy tűnik, nagyon erős felsőtest kell ahhoz, hogy irányítani tudják a sárkányt.

– Nem különösképpen. A kéz a sárkány irányítására szolgál, de össze vagyunk vele kötve egy kötéllel, ami egy övként viselt hámba csatlakozik. Tulajdonképpen sokat elvisz a kötél ereje. Sok lány megpróbálja. Ha szörfözik, nem lesz vele gondja – mondta, majd némi szünet után folytatta: – Adhatok néhány leckét...

És megtörtént. Randira hívták, ahogy azt várta. De mégsem úgy történt, ahogy számított rá. A tengerpartra lemenni, hogy megtanuljon kite-szörfözni, valójában nem is igazi randevú, hiszen nincsen pezsgő meg gyertyafény, sem akadozó beszélgetés. Egy óra a szabadban, nappal. Ha nem tetszik neki a férfi, elköszönnek egymástól, és vége is van az egésznek.

– Az nagyszerű lenne. Hol szokott kite-ozni? – kérdezte mosolyogva.

– A huszonnyolcas jelzőoszlop környékén.

– Igen, láttam arrafelé ilyen ernyőket. Oké, lehet, hogy én... – kezdett bele mondandójába, de ekkor meghallotta, hogy valaki a nevét kiáltja.

– Caaarson Muir, tényleg te vagy az?!

Megfordult, és követte a hangot az ajtóig, ahol egy széles vállú, barnára sült, szőke, loboncos hajú férfi állt, szakadtas, kék ingnyakú pólóban és khaki rövidnadrágban. Kitárta a karját, és a lány felé iramodott, hogy felkapja,

– Nahát, tényleg te vagy az! – kiáltotta, amikor széles mosollyal letette a lányt.

Carson nevetve kisimította a haját az arcából, elgyengülve mind az üdvözléstől, mind pedig a férfi igéző, kék szemétől.

– Helló, Dev! – válaszolta levegő után kapkodva. – Egy ismerős a múltból!

Devlin Cassell kamaszkorának egyik nagy, nyári szerelme volt. Dorával járt ugyan azon a nyáron, de egy forró és hosszan tartó csókcsatát vívtak a tengerparton az egyik nyári estén, amikor Dora már a főiskolára ment. Persze ennyiben véget is ért a dolog.

– Mikor jöttél vissza? – kérdezte, miközben végigmérte a lányt.

– Néhány héttel ezelőtt.

– Nagyinál laksz?

– Nem, egy nyaralót bérelek a Wild Dunesnál.

– Tényleg? – kérdezte tágra nyílt szemmel.

– Szerinted, akkor itt dolgoznék? Természetesen nagyinál lakom.

– Kedves, öreg nagyi! Senki sem fogható hozzá. Hogy van? Mivel foglalkozik? Még mindig tart nagyszabású összejöveteleket?

– Manapság már nem. De a család ezen a héten ünnepli a születésnapját. Nyolcvanéves lesz.

– Most viccelsz velem? – rázta meg hitetlenkedve a fejét. – Egy nappal sem néz ki hatvannál öregebbnek.

– Nagyi mindig azt mondta, hogy képes vagy egy kígyóról is leudvarolni a bőrét – kuncogott Carson.

A fiú elnevette magát, és úgy motyogta:

– Ebben van igazság.

Carson élvezte a déli férfi beszédének dallamát, és rájött, hogy ez mennyire hiányzott neki.

– Emlékszel még Bradyre és Zachre? – kérdezte Devlin hátralépve, és kezét két barátja felé nyújtotta, akik hozzá hasonlóan néztek ki, és hasonlóképpen öltözködtek. Mindkét férfi levette a baseballsapkáját, így előtűnt napégette arcuk és sószítta hajuk. Nem ismerte őket, de elmosolyodott, és odaintett nekik. – Gyere, szép kislány, sétálj egyet velem! – mondta Devlin Carson lapockájára téve a kezét, így terelve őt a bár felé. – Olyan szomjas vagyok, hogy vattát köpök.

A férfi olyan szagot árasztott, mintha azt a bizonyos vattát alkoholba mártották volna.

– Dolgozom – válaszolta Carson.

– Én pedig fizető vendég vagyok – mondta, majd a bárhoz érve felült az egyik székre. – Hogy vagy, Brian? – kiáltotta. – Tudnál adni egy ír sört?

– Van itt egy személyesen neked – válaszolta Brian. Devlin törzsvendégnek számított, és szívesen látták a kocsmában.

– Kérek egyet a hölgynek is!

A másik két férfi is leadta a rendelését, majd leültek a közeli bárszékekre. Carson kérdőn nézett Brianre, így kérve engedélyét, hogy beszélhessen a barátaival. Brian diszkréten bólintott, majd a sörcsaphoz fordult.

– Nos, Carson – mondta Devlin, és fürkésző tekintettel a lány felé fordult. – Még mindig te vagy a legcsinosabb lány, akit valaha láttam. Meddig maradsz a körünkben?

Carson vállat vont, és a bókot eleresztette a füle mellett. – Nem tudom. Addig, amíg nem kell ismét útra kelnem.

– Nincs férfi, aki hazavárjon? Nincs gyűrű az ujjadon?

Carson tagadólag megrázta a fejét.

– Jóságos ég, nem! – válaszolta, majd eszébe jutott, hogy ugyanezt mondta neki az imént Blake Legare is. Devlin szeme felcsillant.

– Mindig is úgy gondoltam, hogy te olyan hal vagy, akit soha senki sem fog kifogni magának.

– És veled mi van?

– Igába hajtottam a fejemet, majd felszabadítottak – válaszolta grimaszolva. – Tavaly váltam el.

Brian kivitte a söröket a férfiaknak, és odébb ment, bár a lány tisztában volt azzal, hogy egyetlen szó sem kerüli el a figyelmét.

– Igen nehéz időszak volt – ismerte be Devlin, majd nagyot kortyolt az italából. – De Leigh Annt kaptam cserébe, úgyhogy megérte.

– Gyereketek is van? Nehezen tudlak férjként elképzelni, apaként pedig még kevésbé.

– Szemmel láthatóan a feleségem is így volt vele – hajtotta le a fejét megbánólag. – Mindent egybevetve, az egész az én hibám. Elszúrtam a dolgot – mondta szomorú arckifejezéssel, majd megemelte a poharát, és hosszan ivott belőle.

Tehát megcsalta a feleségét, gondolta Carson. Sajnálatos, de nem meglepő. Devlin nem volt egy playboy, de sosem tudott egy helyben megülni, és szeretett játszadozni. Fiatalkorukban is igen népszerűnek számított, mindenki kedvelte. Neki volt használható csónakja, kölcsönvehető szörfdeszkája, hideg söre, és mindig tudta, hogy melyik nyaraló lesz üres Capers Islanden a hétvégén. Az akkori barátai közül még mindig sokan laknak a környéken, de megállapodtak, rendes munkájuk van, megnősültek, és gyerekeket nevelnek. Még Devlin is megpróbálkozott vele.

Hallotta, hogy a férfi hihetetlenül sikeres ingatlanszakértő lett a szigeteken. Ám azzal, hogy itt volt a nap kellős közepén, és egyértelműen egy horgásztúráról tért vissza a barátai társaságában, megerősítette Carson gyanúját, miszerint nem tudott lemondani a szórakozásról és a játékszereiről, a szabadságáról, hogy mindazt a felelősségtudat oltárán áldozza fel. Carson úgy látta, ez eléggé kiszámíthatóan történt így.

A kiszámítható szóra Blake asztala felé pillantott. Szomorúan vette tudomásul, hogy az asztalnál már nem ül senki. Az asztalhoz sétált. Nem talált ott egy darab papírra írt üzenetet, sem pedig egy névjegykártyára írt telefonszámot. Csak egy húszdolláros bankjegyet dugtak a tányér alá. Carson a pénzért nyúlt. Sok borravalót kapott, mégis úgy érezte magát, mint akit épp most ejtettek át.

6. fejezet

Harper számára az aznapi első jó hír a kapitány bejelentése volt, miszerint hátszelet kaptak, így a New York-Charles-ton-utat a tervezettnél rövidebb idő alatt tették meg. Ám ahogy eltette a táblagépét, hirtelen azt kívánta, bárcsak lenne még húsz perce, hogy befejezze a munkáját.

Megfordult, és kinézett a gép ablakán, ahogy a felhőkön át Charleston repülőtere felé ereszkedett. Vegyes érzések rohanták meg Harpert. A magasból láthatta a síkságra oly jellemző domborzatot az Atlanti-óceán partvonala mentén. Hosszú, kanyargós patakok találtak utat maguknak a több ezer hektárnyi zöld lápon; olyan volt az egész, mintha egyenesen a déli festő, Mary Edna Fraser selyemfestményét nézné. Magával ragadó táj volt, hullámzó, buja és érzéki. Nem csoda, hogy oly sok elismert író talált itt ideiglenes vagy végleges otthonra, gondolta magában. A táj valódi ihletforrást jelentett.

Sajnálatos módon az apja soha nem került a nagy írók közé. Szegény apa, gondolta Harper. Az álmai ellenére nem volt sem elég kitartó, sem pedig elég tehetséges. A lány a biológiai apja iránt nem érzett szeretetet, de nem is vetette meg őt. Valójában alig ismerte. Az anyja sosem beszélt róla, és nem is ismerte el igazán a házasságukat, csupán annyiban, hogy a lány nevében tovább élt az apja neve; ezt persze minden adandó alkalommal hangsúlyozta is. Egyetlen kép sem volt róla a lakásukban. Amikor Harper elég idős lett ahhoz, hogy kérdéseket tegyen fel, Georgiana megosztotta egyetlen gyermekével azt, hogy Parker Muirhoz a charme-ja, az esze és a benne meglátott lehetőségek miatt ment nőül. És azért vált el tőle, mert rájött, hogy tévedett. Egy szerkesztő kegyetlen könyörtelenségével így foglalta Össze mindezt: „Parker Muir jobban tudott az írásról csevegni, mint ahogy írni tudott.”

Harper mindössze egyszer találkozott az apjával, mégpedig Dora esküvőjén. Az idő tájt is jóképűnek lett volna mondható, ha nem lett volna annyira sovány, és az arcát nem csúfította volna el az alkoholizmus mérge. Összerázódott, és megmarkolta a karfát, mivel gyermekkora óta félt a repüléstől. Egy aprócska huppanást leszámítva a gép simán landolt a kifutón. Harper azonnal felkapta a telefonját, és csak topogott ide-oda, amíg a készülék be nem kapcsolt. A kétórás repülőút, amíg nélkülöznie kellett a készüléket, egy örökkévalóságnak tűnt.

Mielőtt elhagyta volna a repülőteret, bement a női mosdóba, hogy megnézze a tükörben, jól fest-e. Határozott benyomást akart tenni nagyira és a féltestvéreire, megmutatni nekik, hogy bár ő volt a legfiatalabb közöttük, már nem kisgyerek, hanem sikeres és kitanult no.

A haja narancsszínű selyemként omlott a vállára, nagy, kék szeme pedig macskaszerűen nézett vissza rá a felvitt fekete szemfesték és a vastag, sötét szempillák alól. Fakó szempilláit befestette. Mielőtt kilépett volna a mosdóból, bepúderozta az arcát, hogy elfedje az arcát és az orrát borító, halovány szeplőket.

Lesöpört néhány szöszt a fekete, rá szabott pamutblézeréről, és határozottan meghúzta a blézer alját, hogy az kisimuljon vékony derekán. Tökéletesen kellett kinéznie az érkezésekor, magabiztosnak és érettnek kell tűnnie. Fekete, testhezálló farmert és szexi, fekete, pántos magas sarkút viselt. Fájt benne a lába, de nagyszerűen nézett ki. Százötvennyolc centisen nem akarta, hogy eltörpüljön a testvérei és a nagyanyja mellett.

Inkább az anyjához akart hasonlítani. Jól kell sikerülnie a belépőjének.

Fekete dizájnertáskáját a vállára vette, és egy végső, elégedett mosoly kíséretében a Dirty Dancing című film híres mondatát motyogta magának:

– Senki sem ültetheti Babyt a sarokba.

Ezután megragadta gurulós bőröndjét, és tipegve megindult a taxiállomás felé.

Amikor Carson behajtott a felhajtóra, meglepve látta, hogy a garázs előtti megszokott helyét egy városi terepjáró foglalta el. Kikecmergett az autójából, az anyósülésről kikapta a táskáját, és kissé elmerengett az idegen autón. Az ő horpadt és rozsdakék kocsijától eltérően a dél-karolinai rendszámú ezüst terepjárón egy karcolás sem volt, még a fekete belsője is makulátlannak tűnt. Egy gyermek kirakóskönyve hevert a hátsó ülésen egy piros pulóverrel egyetemben. Ez csak egyet jelenthetett: a féltestvére, Dora megérkezett Summerville-ből. Carson mérgesen felsóhajtott. Miért éppen ma érkezett? Dorát a hét vége előtt nem várták. No, nem mintha nem örült volna Dorának, csak nem volt épp túl szociális hangulatban. És talán önzően hangzott, de szeretett volna még pár napot kettesben a nagyival tölteni.

Levette a tetőcsomagtartóról az állószörfjét, és betette a garázsba. Moha– és penészszag csapta meg az orrát. Követte a kővel kirakott ösvényt, megkerülte a vaskos hortenziabokrokat, hogy eljusson a hátsó tornáchoz, ahol a kinti zuhanyzó a hatalmas, virágzó gardéniabokor mögött kapott helyet. Kinyitotta az ajtót, és kikerülte a sarokban megbúvó pókhálókat, a kövek között kikandikáló gyomokat, és kinyitotta a csapot. Csak hidegvíz-csap volt a kabinban, de nyaranta a szigeten a víz mindig langyossá melegedett. Kibújt a tengerparton viselt felsőjéből, és a fürdőruhájában zuhanyozott, belélegezve a levendulaszappan és a gardénia édes illatát, a teste pedig kezdett felengedni. Miután megszárítkozott, lazán felkötötte vizes haját, kezébe vette a törülközőjét és a patchwork táskáját, majd a hátsó verandán át a hátsó ajtóhoz ment.

Volt idő, amikor átsietett volna az udvaron, hogy az ajtón beviharozva találkozhasson a testvéreivel. Visítoztak és nevetgéltek volnál miközben gyorsan elmesélték volna az előző év híreit. Kapkodó beszédük a gyors egymásutánban felvillanó szalagcímeket idézte volna, a részleteket csak később osztották volna meg egymással.

Carson most azonban sajnálatos módon nem sietett, hanem lelassította a lépteit, hogy késleltesse az elkerülhetetlent. Amikor Dora tizenhét éves lett, nem járt már el nagyi házába hosszabb nyaralásokra, csak néhanapján marad ott a nyári hétvégéken, általában valamelyik barátnője társaságában. Carson még mindig emlékezett arra a fájdalomra, amit a kakukktojás-szerep okozott neki, hiszen az idősebb lányok egymás között már mindenféléről suttogtak és nevetgéltek.

Emlékezett Dora Calhoun Tupperrel kötött esküvőjére. A féltestvére kedvéért egy zavarba ejtően fodros, rózsaszín koszorúslányruhát viselt, hozzáillő cipővel. Kifinomult, felsőosztálybeli esemény volt, olyan esküvő, amiről Dora mindig is álmodott. Carsonnak azonban felért egy rémálommal. Dora gyönyörű menyasszony volt a fehér habos-babos ruhájában. Carsonnak azonban összeszorult a szíve, ha arra gondolt, hogy szegény Dora hazamegy majd ezzel az unalmas emberrel.

Belerúgott egy kavicsba, és azon kezdett töprengeni, hogyan távolodhattak el ennyire egymástól. A legjobb esetben sem sok mondanivalójuk lehetett egymás számára. A legrosszabb esetben ferde szemmel tekintenek majd egymás életére.

Carson kinyitotta a hátsó ajtót, és belépett a konyhába. A légkondicionáló ellenére a levegő fülledt volt. Nagyi szerint ugyanis egy szigeten lévő házban nemcsak nevetséges, de felesleges pénzkidobás is egy hasonló szerkezet. Carson és a lányok nyitva tartották az ablakokat, és baldachinos szúnyoghálók alatt aludtak a tornácon. Amikor nagyi a változó korba lépett, a meleg, párás időjárás annyira elviselhetetlenné vált számára, hogy beadta a derekát, és a felújítás során beszereltetett egy légkondicionálót. Nagyi ennek ellenére sem szerette a hideget a házban, így csak annyira hűtötte le a levegő hőmérsékletét, hogy ne izzadjon. Amíg Lucille a konyhában főzött nyaranta, a rendszer nem bírt vele lépést tartani.

Lucille a tűzhely mellett állt csípőre tett kézzel, míg a másik kezével egy nagy, gőzölgő fazék tartalmát kavargatta. Háta már igencsak meghajlott. Egy másik, igen húsos nő állt a konyhaasztal mellett, Carsonnak pedig eltartott egy pillanatig, amíg rájött, hogy Dora áll ott. Sokkal nagyobb darab volt most, mint amikor Carson legutóbb látta, és úgy tűnt, sokkal jobban ki is készült. Vékonyszálú, szőke haja, amelyet korábban mindig gondosan ápolt, most egy fekete hajgumival összefogott madárfészeknek tűnt a feje tetején, Izzadságcseppek gyűltek a nyakán és a homlokán. És vajon ki választotta ki ezt a kék, nagy pöttyös ruhát?, tűnődött el Carson. Öregebbnek tűnt benne nagyinál is, aki viszont soha életében nem vett volna fel ilyesmit.

Dora egy szalvétával legyezgette magát, és hevesen magyarázott Lucille-nak. Felnézett, amikor Carson belépett, és szeme kissé tágra nyílt a felismeréstől.

– Carson!

– Szia, Dora! – mondta Carson tettetett vidámsággal, majd becsukta maga mögött az ajtót, hogy segítse a légkondicionáló sziszifuszi harcát a konyhát ellepő gőzzel szemben. – Nahát, te itt vagy? – mondta, a testvére felé lépett, és odahajolt, hogy megpuszilja. Dora arca izzadságtól volt nedves. – Nagyszerű újra látni téged.

– Túl rég nem találkoztunk már – válaszolta Dora, akinek arcára fagyott a mosoly, amikor végignézett Carson bikinis alakján. – Nagyszerűen nézel ki.

Carson hátán végigfutott a hideg. Hirtelen úgy érezte magát, mintha teljesen mezítelen lenne. – Az óceánon voltam. Neked is meg kellene holnap mártóznod. Nagyon meleg lesz.

Dora drámaian felsóhajtott.

– Talán... de én anya vagyok. Nincs annyi szabadidőm, mint neked. Gondolom, te ahhoz szoktál, hogy akkor mész úszni vagy a tengerpartra, amikor csak akarsz. Ilyen az élete a gazdagoknak és híreseknek, nemde? – mondta vigyorogva.

Carson gyanakodva nézett rá.

– Én nem vagyok sem gazdag, sem híres, de szeretek úszni.

Dora kisimított egy tincset az arcából.

– Nagyon korán jöhettél, ha már úszni is volt időd. Mikor érkeztél?

– Már egy ideje itt vagyok – válaszolta Carson kitérőn, és lehajolt, hogy letegye a táskáját és törülközőjét a padlóra, majd Lucille-hoz lépett, hogy megpuszilja az arcát, aki éppen az óriási tűzhelyen kavargatta a gumbót, a déliek jellegzetes csirkés-rákos egytálételét. – Jó az illata.

Lucille szélesen elmosolyodott.

– Ó! – válaszolt az imént hallottakra Dora. – Mikor érkeztél?

Carson a szemébe nézett, úgy felelt.

– A hónap elején.

– Már három hete itt vagy? – kérdezte Dora, hangja meglepetést és rosszallást tükrözött. – Miért nem hívtál fel?

– Nagyon sok dolgom volt, amikor megérkeztem, és tudod, milyen gyorsan telik itt az idő. Ráadásul tudtam, hogy jössz a partira, és akkor találkozunk majd. És itt is vagy! – jelentette ki Carson, és egyenesen a testvére szemébe nézett, és még szélesebben mosolygott; úgy döntött, nem hagyja, hogy elvegyék kedvét, és igyekezett elkerülni Dora egyre gyorsabb legyezése keltette légmozgást.

Carson körbejárta a konyhaasztalt, megkóstolta a forró szószt, a fűszereket, a kolbászdarabokat és a rákokat. Észrevett egy tál felszeletelt okrát, és érte nyúlt.

– Hagyd békén az okrát! – kiáltotta Lucille a tűzhely mellől.

Carson bűnbánóan visszahúzta a kezét.

– Esküszöm, hogy a tarkódon is van szemed!

– Kell az okra a gumbóba. Ha éhes vagy, akkor vegyél abból a kekszből és sajtból, amit kikészítettem neked – intett fejével a konyhapult felé. – Gyermekem, nem tudok anélkül elkészíteni egy fogást, hogy ne ennél bele a hozzávalókba. Mindig ilyen voltál! – hagyta abba a főzést, és hirtelen megfordult, kanalával nevetve megfenyegette Carsont. – Kinyitottam a kamraajtót reggel, hogy a kávém mellé egyek egy kis fügés kekszet, de csak néhány morzsát találtam a helyén.

– Este éhes voltam... – mondta Carson szégyenkezve.

– Megettél egy egész zacskónyit!

– Tudom, és sajnálom – nevetett Carson félénken. – Veszek helyette másikat.

– Hagyd a csudába! – felelte Lucille ellágyulva, ahogy visszafordult a tűzhelyhez. – Csak legközelebb ne feledd, hogy lehetnek mások is a házban, akik szeretnének enni belőle! – oktatta ki, majd motyogva így folytatta: – Nem értem, hogyan ehetsz annyit, mint egy férfi, és mégis így nézel ki! – mutatott kanalával Carsonra.

A lány csak nevetett, de oldalra nézve meglátta, amint Dora szeme összeszűkül, ahogy feszes, lapos hasára nézett, ami kvázi kiállítási tárggyá lényegült a konyhában. Carson magában sóhajtott egyet. Gyakran illették őt ilyen féltékeny pillantásokkal a sovány és a telt hölgyek egyaránt, főleg amikor látták őt hamburgert, vagy édességet enni. Irigység égett a szemükben, mintha átkoznák a jóistent azért, hogy ez a nő azt ehet, amit akar, ők pedig, akik nap mint nap diétáztak, nem tudtak lefogyni. Carson nem tudta mindnyájuknak egyenként elmagyarázni, hogy meglehet, aznap csak azt az egy hamburgert ette, vagy hogy éppen most futott le tíz kilométert, illetve hogy az elmúlt két órában a hűvös óceánon szörfözött.

A konyhapulthoz ment, ahol Lucille némi brie-t és kekszet hagyott, és elvett egy nagy darab sajtot.

– Te kérsz? – kérdezte Dórát.

Dora fájdalomtól eltorzult arccal nézett a sajtra, de meg tudta állni, hogy kérjen belőle.

– Inkább megvárom a vacsorát. Talán inkább innék valamit. Már majdnem öt óra van, nem? Van bor a hűtőben? – kérdezte, válaszra sem várva. Kinyitotta a hűtőt, ami tömve volt étellel, amit Lucille már a hétvégi partira vásárolt. Egy nyitott fehérboros üveg állt az ajtóban. Egy pillanatra megállt a nyitott hűtőajtóban, élvezve a kiáramló, hűs levegőt, majd nagy nehezen becsukta. A polcról levett három borospoharat, és megtöltött egyet magának, majd kérdőn a többiekre nézett. Lucille elutasította, de Carson lelkesen bólintott az ajánlatára.

– Miért döntöttél úgy, hogy ilyen hamar idejössz? – kérdezte Dora, Carsonnak nyújtva a poharat.

A lány nagyot kortyolt az italából. Le kellett öblítenie Dora hűvös fogadtatását.

– Rengeteg okom volt rá. Nagyon rég nem látogattam meg nagyit, és most volt rá időm – mondta, a sajtba harapott, és egyáltalán nem akart részletekbe menő választ adni. A titkok egymással való megosztásának napjait már maguk mögött hagyták. – Ráadásul nem is tudom... – tette hozzá megváltozott hanghordozással, mivel most szívből szólt. – Dora, annyira meglepett, mennyire idős nagyi.

– Végül is nyolcvanéves lesz.

– Tudom, ezt akarom mondani. Számomra mindig idős volt. Amikor tízéves voltam, ő... – állt meg, hogy kiszámolja – ötvenhat éves volt, ami nem igazán öreg.

– Szerintem sem – vetette közbe Lucille kissé megbántódva a tűzhely mellől.

Carson elmosolyodott, majd folytatta:

– De számomra öregnek tűnt. A hatvan és a hetven év is. Ám mindig annyira élettel teli volt, annyira vibráló. Így emlékszem rá. Kortalan emberként.

– Ő nem a Télapó – válaszolta Dora.

Carsont megdöbbentette a gúnyos megjegyzés.

– Persze hogy nem – válaszolta, és mellkasán keresztbe fonta a karját. – Csak az emlékeimben nagyi mindig örök, afféle nem változó ember volt. Halhatatlan. De amikor hazajöttem, és megláttam őt, nemcsak hogy idősebbnek nézett ki, de törékenyebbnek is, és megesküdnék rá, hogy kissé össze is ment – mondta, miközben a bort megforgatta a poharában. – Azt hiszem, most értettem meg, hogy nagyi nem lesz örökké itt, hogy minket várjon. Nem szabad egyértelműnek vennem, hogy mindig itt lesz számunkra. Minden év, minden nap egy ajándék.

– Én nem veszem adottnak, hogy mindig velünk lesz – jelentette ki Dora. – Minden alkalmat megragadok, hogy eljöjjek hozzá.

– Szerencsés vagy, hogy ilyen közel laksz hozzá;

– Nem annyira közel – pontosított Dora. – Jó közlekedés mellett is legalább negyvenöt percnyire lakom. Így meg kell szerveznem mindent. Mármint nem az utca másik oldalán lakom. De mindent megteszek.

A burkolt vád, hogy ő az elmúlt évek során nem tett meg mindent a nagyanyjáért, Carsonba fojtotta a szót, de nem volt ellenérve. Nem tudta megvédeni magát.

Lucille megfordult, és így szólt:

– Tudod, nem is emlékszem, hogy legutóbb mikor jártál itt, hogy meglátogasd Marietta asszonyt.

– Ugyan már, Lucille! Tudod, hogy minden nyáron eljövünk! – felelte Dora.

– Aha – mondta Lucille a fazék felé fordulva. – Akkor, amikor érdemes lejönni a tengerpartra.

– Tudod, hogy nagyi mindig nálunk tölti a karácsonyt, a húsvétot és a hálaadást. Minden nagyobb ünnepet, különleges alkalmat.

Kellemetlen csend telepedett rájuk; Dora arca lángolt, Carson pedig evett még egy kis sajtot. Tudta, hogy Lucille ki akarta egyenlíteni a viszonyokat azzal, hogy a túlzó állításokat kiszűrte, és ezért hálás volt neki.

– Hogy van Nate? – kérdezte Carson témát váltva.

– Ó, Nate! O jól van – válaszolta erőteljesen Dora. – Hamarosan találkozhatsz vele. Szerintem most rendezkedik be a szobájában.

Carson megállt, mielőtt beleharapott volna a sajtjába.

– Ő is itt van?

– Természetesen. Hol máshol lenne? Mindig elhozom Nate-et, hogy találkozhasson a dédnagyanyjával. És eljött az ideje, hogy találkozzon a nagynénjeivel is. Nem értesz velem egyet?

– De, természetesen. Nagyon örülök neki, csak... – dadogta Carson – azt hittem...

– Mit hittél? – kérdezte Dora, aki érezte a kijelentés furcsa élét.

– Azt hittem, hogy ez egy olyan lányos hétvége lesz.

– Nagyi nagyon szomorú lett volna, ha az egyetlen dédunokája nem lehet itt.

– Hol fog aludni?

– A dolgozószobában, ahol mindig is szokott.

– De ott Harper szokott aludni. Mindig az volt az ő szobája.

– Most Nate szobája. Harper alhat másutt.

– De nincsen máshol hely – válaszolta Carson, és megállta, hogy ne tegye hozzá azt, hogy „ezt te is nagyon jól tudod”.

Dora már gyerekként is mindig főnökösködött, de sosem volt ésszerűtlen. – De Nate aludhatna a te szobádban, hiszen nálad franciaágy van.

Dora összedörzsölte a tenyerét.

– Majd megkérdezem nagyit. Ő tudni fogja, mit tegyünk.

Carson intőn felemelte a kezét.

– Ne zargassuk őt ezzel! Éppen szunyókál. Nézd, Dora! Biztosan tudom, hogy nagyi azt tervezte, hogy Harper a dolgozószobában alszik majd, mivel engem bízott meg, hogy készítsem elő a szobákat, és mindegyikbe vigyek friss virágokat. Ha nem akarod, hogy Nate a te szobádban aludjon, akkor talán jobb lenne, ha hazavinnéd! Legalább a parti idejére.

Dora arca lángvörössé vált.

– Nem tehetem! – válaszolta nehezteléssel és kétségbeeséssel teli hangon. – Senki sincs, aki vigyázna rá.

Carson sóhajtott, és ujjával az orrnyergét dörzsölte. Elfelejtette, hogy Dora éppen válik. Lucille lekapcsolta a tűzhelyet, és olyan csörömpöléssel tette le a kanalát, hogy minden további beszélgetés hiábavaló lett volna. Szembefordult velük, felemelte fehér kötényének a szélét, és idegesen törölgette benne a kezét.

– Megyek, és segítek a fiúnak átvinni a dolgait a te szobádba – mondta Dorának ellentmondást nem tűrő hangsúllyal. – Carson, te pedig jobb, ha mész, és átöltözöl, majd felkelted a nagyit. Dora – mondta kedvesen —, szánj egy percet magadra, és frissítsd fel magad az út után! A gumbo elkészült.

Dora a fürdőszoba mosdókagylója fölé hajolt, és vizet paskolt az arcára. Olyan jólesett neki, hogy a legszívesebben levetette volna a ruháit, és beugrott volna a zuhany alá. Milyen csodálatos lenne, ha belemerülhetne az óceánba, mint Carson, és lemoshatná az út porát meg a szörnyű nap emlékét!

Persze zuhanyzásra sincs idő, nemhogy úszni. Nate-et bizonyára nagyon felzaklatja majd, hogy át kell költöznie a szobából, és a drága Lucille ilyen állapotban nem tud majd vele mihez kezdeni.

Dora felkapott egy törülközőt, és elkezdte megtörölni az arcát. Megállt, ahogy megpillantotta magát a tükörben – nem szívesen nézett mostanában bele. Szinte fel sem ismerte azt a felpuffadt, sápadt arcot, ami tükörképként bámult vissza rá. Szeme kékje, amelyet egykor Cal gyönyörű, kék ékkőnek nevezett, szinte élettelennek látszott. .Nem kellene innia..., nem kellene édességet ennie, mondogatta magának, de tudta, hogy nem tudja majd megtenni. Már nem maradt arra energiája, hogy megtagadja magától azt az egy-két pohár bort vagy az egy szelet csokoládét. Kiszedte a gumit a hajából, majd hátat fordított a tükörnek, és gyors, határozott mozdulatokkal kifésülte a haját. Gondolatai saját magáról Nate-re terelődtek, és arra, hogy mit készítsen számára vacsorára. Mintha egyáltalán hozzányúlna a gumbóhoz...

– A francba! – motyogta, és elkeseredve a mosdónak dőlt. Idefelé jövet elfelejtett megálIni a közértnél, hogy gluténmentes kenyeret vegyen. Most vagy el kell mennie, hogy vegyen valahol, vagy nem lesz mit ennie a gyereknek reggelire. Nate nagyon válogatós volt az ételeket illetően. Dora gyakran gondolta úgy, hogy bármennyire is előre megtervezte a napját, számára – Eudora Muir Tupper számára – sosem úgy alakultak a dolgok, ahogy szerette volna. Imádta a fiát, és a lehető legjobb anyja akart lenni, de a nap végére annyira elfáradt, hogy csak álomba tudta sírni magát. Néha börtönnek érezte azt a házat, amit régebben annyira a magáénak akart tudni.

Elment, hogy ledőljön a franciaágyra, és ügyelt arra, hogy a cipője ne érjen a patchwork ágytakaróhoz. A kezét a szemére és homlokára helyezte, hogy kizárja a napfényt. Az agya azt a parancsot adta, hogy keljen fel, és segítsen Lucille-nak Nate-nél, de a teste nem engedelmeskedett, és nem volt hajlandó felemelkedni a puha matracról. Úgy érezte, mintha visszautazna az időben; ismét fiatalkorába lépett, amikor á vakációit nagyi házában töltötte, nem kellett aggódnia semmiért, és addig alhatott, ameddig csak akart.,

Újra csend lett, és az izmai lassan elernyedtek. Lucille türelmes nő, érvelt magában, aki Nate dühkitöréseivel születése óta számtalanszor megbirkózott már. Még néhány perc, és feláll, hogy segítsen. Nehéz napja volt a srácnak. Nem szerette a változást, és érezte, hogy valami készül azóta, hogy reggel felkelt, és észrevette a hallba kikészített bőröndöket.

– Nem, nem, nem, nem, nem!

Dora nyögött, mert felismerte Nate hangjában a haragot. Kizárt, hogy Lucille meg tudjon birkózni egy teljes intenzitású dühkitöréssel. Valójában emiatt nem akarta Nate-et kiköltöztetni a dolgozószobából. Azonnal elmagyarázhatta volna Carsonnak, hogy Nate autista, és hogy a fiú ott szokott aludni a kedvenc könyveivel és az imádott Nintendójával. Már a nagyi házába való költözés is megingatta.

Hirtelen meghallotta, hogy valaki elesett, az üveg pedig csörömpölve tört szét. Most már nem felehetett tovább.

Nagyi szeme hirtelen tágra nyílt az esés hangjára. Egy nyitott könyvvel az ölében aludt el. Nem tudta nyitva tartani a szemét, és erről nem a történet tehetett. Egyszerűen olyan sokszor tört rá mostanában a fáradtság, hogy az alvás és az álomvilág hívogató szavának nem tudott nemet mondani.

Oldalra döntött fejjel fülelt. A gyerekhangú kiáltás csak Nate-től származhatott. Hallotta a lépcsőn lesiető léptek hangját, majd Nate üvöltése közepette a többi zajt. Istenem, ez a fiú aztán tud üvölteni! Nagyi a feszültséggel teli csöndben ült, és hallgatta a hall felől beszűrődő felfordulás hangjait. Egyszerre a zűrzavar alábbhagyott, és újra hallotta a lefelé haladó lábak zaját. Kopogtattak az ajtón, és az ajtónyíláson fény szűrődött be.

– Nagyi, ébren vagy?

– Carson? Istenemre, persze hogy ébren vagyok! Senki sem tudna ebben a zajban aludni.

Hallotta Carson rekedtes nevetését, ahogy hosszú lábával és jellegzetes járásával keresztülvágott a szobán, csak azért állva meg, hogy felkapcsolja az egyik kislámpát. A meleg fény elöntötte a szobát, és megvilágította Carson narancs és sárga színekben pompázó, hosszú, nyári ruháját. A lány nagyi nyúlánk alakját örökölte. Ahogy ez eszébe ötlött, nagyi elmosolyodott, és Carson felé nyújtotta kezét. A lány odalépett és lehajolt hozzá, hogy megpuszilja.

– Mmm... szeretem a parfümöd illatát – mondta Carson becsukott szemmel. – Mintha mindig is ismertem volna ezt az illatot. Enyhén pézsmajellegű. Mindig úgy gondoltam rá, hogy te és ez az illat elválaszthatatlanok vagytok.

Nagyinak, melegség öntötte el a szívét, és megsimogatta Carson hosszú haját.

– Bal â Versailles-nak hívják. Az igazat megvallva, kedvesem, ez volt anyád kedvenc illata is. Ő adta nekem az első üveggel, és azóta is ezt használom.

Carson napbarnított arca egy árnyalatnyit elfehéredett, majd a lány térdre ereszkedett nagyi széke mellett.

– Az anyámnak is ez volt a kedvenc illata? – kérdezte csodálkozva. – Ezt honnan tudhattam volna?

Nagyi finoman vállat vont.

– Nem tudom. Ritkán beszélünk Sophie-ról. Mindig ezzel a parfümmel fújta be magát. Tudod, hogy francia volt – tette hozzá mintegy magyarázatként.

– Annyi mindent nem tudok róla – mondta Carson halkan.

Nagyi megpaskolta a lány kezét, ó, gyermekem, akarta mondani néki. Nem is tudod, mennyi mindent nem tudsz az anyádról.

– Az üveg ott van a fürdőszobai polcomon. Miért nem próbálod ki? Ez az illat csak nagyon keveseknek áll jól. Talán a pacsuli vágy a pézsma miatt van. Lehet, hogy rajtad teljesen másmilyen illata lesz. De ha tetszik, akkor neked adom az üveget. Szeretném azt hinni, hogy azonos az illatunk, chérie.

Egy újabb kiáltás hangzott fel: „Ne!”

– Miért ez a nagy felfordulás? – kiáltotta nagyi.

Carson felemelkedett.

– Nate kiakadt azon, hogy azt mondtuk Dorának, hogy az ő szobájában kell a franciaágyon aludnia, pedig a dolgozószobában rendezkedett be.

– Pedig ott Harper alszik majd.

– Én is ezt mondtam neki.

– Dorának sok baja van mostanság, nemde? Több segítségre lenne szüksége Nate-tel kapcsolatban, főleg amióta Cal elhagyta. Szegénykém, nagyon fáradt lehet.

– Alig ismertem rá. Sokkal idősebbnek néz ki a koránál.

– Igen, és a súlya is gond. Semmi sem öregíti jobban az embert az elhízásnál. Talán te rá tudnád venni, hogy diétázzon, hogy tornázzon többet. Végül is a testvére vagy.

– Ó, nem, ez nem rám tartozik.

– Pedig megpróbálhatnád – mondta nagyi kitartón. – A nagy ház miatt van az egész. Ez a legnagyobb gondja.

– Meg Cal – mondta Carson a száját elhúzva.

– Csendesebben! Nem szabad az ittléte alatt a válást említeni! Nagyon érzékeny teremtés. Most sokkal inkább szüksége van a támogatásunkra, mint valaha.

A hallban a kiabálás olyan hangerőre fokozódott, mintha egy szuperszonikus gép készülne felszállni. Nagyi érezte, ahogy a szíve kihagy egy ütemet. Kezét az ég felé emelve, remegő hangon mondta:

– Siessünk, és mondjuk meg Dorának, hagyja, hogy a szegény gyerek a dolgozószobában aludjon, ha ez ennyire fontos neki. Majd kitalálok valami mást Harpernek. Nem tudom ennek a fiúnak a kiabálását tovább hallgatni. A születésnapi partim a végén még a halotti torommá válik.

Dora keresztülfutott a halion a dolgozószobába, és ott találta Lucille-t, aki a kapálózó Nate-et tartotta a karjában, és halkan beszélt hozzá. Nate-et nem lehetett megvigasztalni vagy megnyugtatni, miközben vadul kalimpált a kezével. Mielőtt Dora odaért volna hozzájuk, Nate orrba vágta Lucille-t, aki hátratántorodott, kezébe temetve az arcát. Nate arcán erre semmilyen érzelem nem jelent meg. Ehelyett észrevette az anyját, rámutatott, és azt kiabálta:

– Azt mondtad, hogy itt aludjak! Mindig itt alszom, ha a tengerpartra jövünk.

Dora Nate tágra nyílt, kék szemébe nézett, ami inkább árulkodott rettegésről, semmint dühről. Lassan odament Nate-hez, és halk, megnyugtató hangon beszélt hozzá. Rövid mondatokkal nyugtatgatta őt: – Igen, Nate, te a tengerparti házban fogsz aludni, de ma éjjel anya szobájában, jó? Bevisszük a Nintendódat anya szobájába. Jó lesz így?

– Nem! – kiáltotta a fiú torkaszakadtából.

A háta mögött Dora meglátta Carsont, aki Lucille mellett állt, és a szeme tágra nyílt a sokktól és döbbenettől. Dora ismét Nate felé fordult, aki megkönnyebbülésére megengedte, hogy átölelje, miközben az anyja folytatta a vigasztaló litániát, mert tudta, hogy a fiú inkább a hanglejtésére figyel, semmint a szavaira. Dorának sem ideje, sem kedve nem volt ahhoz, hogy kiselőadást tartson az autizmus lényegéről Carsonnak. Hasonló volt a helyzet ahhoz, mint mikor Nate az üzletben omlott össze. Az emberek udvariatlanul megálltak, és bámulták őket, amikor a fiú a fejét ütemesen csapkodta vagy visított, rá pedig feddőn néztek, mintha rossz szülő lenne, mintha meg tudta volna fékezni a fiát, csak nem akarta eléggé.

A káosz közepette senki sem vette észre az alacsony, vörös hajú nőt, aki bizonytalanul álldogált az ajtóban. A döbbenet kiült az arcára.

– Helló! – kiáltotta Harper.

Nem ilyen belépőben reménykedett.

7. fejezet

Az aznap esti vacsora úgy tűnt, olyan hosszúra nyúlik, mintha legalább egy hónapig megállás nélkül ettek volna. Nem mintha az étel nem lett volna ízletes, hiszen Lucille igazán kitett magáért a fűszeres gumbóval, a ropogós kukoricapogácsával és Carson kedvenc desszertjével, a banánpudinggal. Carson az asztaltársaságra telepedő feszültséget tudta nehezen megemészteni.

Boldog egymásra találásban reménykedett, amikor mindenki nevet, és beavatják egymást a legutolsó találkozás óta történtekbe. Ehelyett Carson azt érezte, ahogy szörnyű fejfájás lesz úrrá rajta, amiért nem mondhatta ki őszintén, amit gondolt.

Az igazat megvallva az este meglehetősen rosszul kezdődött. Késve ültek a vacsoraasztalhoz, és még mindenkiben élénken élt Nate kirohanásának emléke. Dora külön fogást készített számára, és egy tálcán bevitte a szobába, hogy ott ehesse meg, miközben a kedvenc műsorát nézi a tévében. Ezután Harper okozott némi fejfájást, amikor nem volt hajlandó fehér rizst enni. Ezután már csak meresztették a szemüket, amikor elkezdte a villájával kipiszkálni a disznóhúst a gumboból. Lucille elég hangosan krákogott, de mindenki más udvariasan hallgatott. Dorát kivéve,

– Szóval most már vegetáriánus vagy? – kérdezte elítélőn.

– Nem – válaszolta Harper könnyedén —, csak nem eszem vörös húst.

– A disznó fehér hús – világosította fel Dora.

Harper egyenesen Dorára nézett, és elmosolyodott.

– Akkor húst nem eszem – pontosított.

Amikor körbeadták a kukoricapogácsát, Harper arra is nemet mondott.

– Ezek szerint a pogácsát sem szereted már? – kérdezte Dora kissé indulatosan. – Abban nincsen hús.

Carson olyan pillantást vetett Dorára, amivel egyértelműen jelezte, hogy lesz szíves felhagyni Harper zaklatásával az ételt illetően, de féltestvére ügyet sem vetett rá. Carson emlékezett arra, hogy Harper milyen visszahúzódó és csendes volt gyermekkorában. Ezért, valamint aprócska termete miatt ragadt rá a Kisegér becenév. Dora sosem tudta annyira irányítani Carsont, mint Harpert. Az igazat megvallva Harper védelmezése volt ama régi szokások egyike, amelyet Carson könnyen újra felvett.

– Nem arról van szó, hogy nem szeretem – válaszolta Harper határozottan –, hanem hogy nem eszem rántott ételeket vagy bármilyen fehér dolgot.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Dora, tovább feszegetve a témát. – Nem eszel semmilyen fehér ételt?

– Fehér lisztet, fehér rizst, fehér tésztát és így tovább – mondta Harper egy vállrándítás közepette. – Nem olyan egészségesek, mint a barna változat.

– Ugyan már! Lucille sokat fáradt ezzel a vacsorával – mondta Dora füstölögve. – Legalább megkóstolhatnád!

– Dora, ő már nem kisgyerek! El tudja dönteni, mit eszik meg, és mit nem – vágott közbe Carson.

Harper sápadt arca rögvest elvörösödött. Lucille-hoz fordult, és kedvesen elmosolyodott:

– Ez esetben nagyon szívesen megkóstolom a nagyszerű kukoricapogácsát, Lucille. – Azzal kivett egyet, a tányérjára tette, majd a kelkáposztáért nyúlt, és jó nagy adagot szedett belőle magának. – Ennek mennyei az illata. Messze földön senki sem készít ilyen finom káposztát, Lucille.

Erre az idős asszony kihúzta magát, és a büszkeségén, úgy érezte, mégsem esett csorba.

– Majd holnap reggel készítek néhány teljes kiőrlésű palacsintát – ajánlotta fel, és a bajsza alatt suttogta: – Ne aggódj, egy kicsit felhizlallak majd! Olyan vékony vagy, mint a vonatfütty.

– Ami engem illet, megeszem minden falatot – jelentette ki Dora, és felemelte a villáját.

– Ezt mindjárt gondoltam – motyogta Carson, majd látta, hogy nagyi figyelmeztetőn rápillant.

– Az elfogyasztott étel mennyisége nincs egyenes arányban annak élvezetével – jelentette ki nagyi, felemelve a villáját. – Harper sosem volt nagyevő, ha jól emlékszem. Dora, neked viszont mindig is egészséges étvágyad volt.

Dora elpirult, és a tányérjára bámult, amin púpozva állt az étel. A beszélgetés akkor vett rossz irányt, amikor Dora elkezdett arra panaszkodni, hogy mennyire megváltozott a sziget, és mennyire hiányoznak neki a békésebb napok, és az északiak, különösen a manhattaniek, újra a Dél elpusztítására indultak, de most puskagolyók helyett pénzzel és gyenge erkölcsökkel támadnak.

Válás ide vagy oda, Dorának vissza kell vennie egy kicsit, gondolta Carson. Örömmel látta ugyanakkor, hogy Harpernek megvan a saját stratégiája. A lány nem vette magára Dora megjegyzéseit, helyette inkább a rák és az okra kisebb darabokra való felvágására koncentrált, ami sokkal jobban idegesítette Dorát, mintha visszavágott volna neki. Mihelyt elfogyasztották a banánpudingot, nagyi felállt, és bejelentette, hogy elfáradt, és visszavonul. Ezután javasolta, hogy a lányok mosogassanak el, hiszen Lucille egész nap a vacsora elkészítésével vesződött.

Dora azonnal asztalt bontott, hogy ránézzen Nate-re, de megígérte, hogy visszajön még. Harper és Carson bementek a konyhába, és szembenéztek egy összevissza halmokba rakott, hegynyi mosatlannal, tányérokkal, fazekakkal és lábosokkal.

– Isten hozott itthon! – kiáltotta Carson, és felkapott egy konyharuhát a pultról.

Harper szélesen elmosolyodott, és átsétált a konyhán, hogy levegyen egy kötényt a fogasról. – Szinte nem is emlékszem rá, hogyan kell egy ilyet felvenni – mondta nevetve, ahogy a kötényt a nyakába akasztotta. A kötényt halványzöld fodrok díszítették a vállán és az alján. Kezével esetlenül próbálta megkötni a kötényt a háta mögött. – Tízéves korom óta nem volt ilyen rajtam. De lehet, hogy ez ugyanaz a kötény.

Carson erre elnevette magát, és Harper mögé lépett. Szorosan megkötötte a kötényt. A testvére mindig is alacsony termetű volt, de úgy tűnt, nem sokat nőtt tízéves kora óta.

– Szerintem neked negyvenhét centis derekad van.

– Nekem és Scarlet O’Harának – válaszolta, és a mosogatóhoz lépett.

Carson feltűrte a ruhaujját, és bekapcsolta a rádiót. Countryzene dallama csendült fel.

– Látom, Lucille még mindig szereti a countrynótákat – mondta Carson.

– Emlékszel, hogy a rádióból mindig az ő zenéje szólt?

– Igen, vagy az szólt, vagy a baseballmeccsek. Nem hinném, hogy sok countryt hallgattam volna azóta, hogy legutóbb itt jártam.

– Én sem – jelentette ki Carson, és lopva Harperre nézett. – Már el is felejtettem, hogy mennyire szeretem.

– Én is!

Ahogy elmosogatták és eltörölgették a hegynyi mosatlant, a zene ütemére járt a lábuk, elveszett és megtalált szerelmekről, bánatról és reményről, helyi hősökről és szexi fekete ruhákról szóló dalok refrénjét dúdolták. Az idő repült, ahogy elkezdték egymással megosztani a dalok szövegéről eszükbe jutó élményeiket. Fokozatosan kezdett felolvadni a vacsora alatt beállt, jeges hangulat.

Mihelyt az utolsó tányért is elmosogatták, Harper a konyhapultra dobta a kötényét, Carsonhoz fordult, és lelkesen annyit mondott a testvérének:

– Innék valamit, menjünk el valahová!

Carson a kijelentéséért meg tudta volna csókolni a lányt. Besiettek Carson fürdőszobájába, hogy megigazítsák a sminkjüket, és megfésülködjenek. Carson élvezte az újonnan megtalált testvéri összetartozást, ahogy cipőkről és a mindkettejük által kedvelt tervezőkről beszélgettek, könnyedén elkerülve bármilyen nehezebb témát. Mintha Dora kirohanása összehozta volna őket, és közös frontot alkottak, sajnálatos módon pontosan ellene.

– Tulajdonképpen mi a baja? – csillogott figyelmeztetőleg Harper szeme. – Igazából sajnálom bevallani, és nehogy el merd neki mondani, de amikor Dora azokat a dolgokat mondta az északiakról és a manhattaniekről a vacsora közben, azzal nagyon megbántott. Nagyjából olyan kifinomult, mint egy szemeteskocsi.

– Ami tele van szeméttel – tette hozzá Carson. – Remélem, nem vetted a szívedre, amit mondott! Én mindig elengedem a fülem mellett. Néha annyira fennhordja az orrát, hogy esőben megfulladna.

Harper erre elnevette magát.

– Mindig sokkal idősebb volt nálam, és kiskoromban kicsit féltem is tőle – mondta, majd egy pillanatra elhallgatott -, de most már nem félek tőle – jelentette ki bátran.

– Most nincs jó passzban. Cal elhagyta őt. El fognak válni.

Harper egy pillanatig nem válaszolt.

– Nem tudtam róla.

– Én is csak nemrég tudtam meg.

– Ez sok mindent megmagyaráz, de akkor is... nem rajtam kellett volna kitöltenie a dühét – mondta Harper.

Carson elutasítón legyintett egyet:

– Most ne is beszéljünk róla! Komolyan kezdek rá berágni. Ráadásul ez az első estéd itt – mondta, majd felnyúlt a polcra a parfümös üvegért, és a nyakára szórt belőle.

– Ez nagyi illata! – kiáltotta Harper a levegőbe szagolva, és ekkor nagy, kék szeme a csodálkozástól még tágabbra nyílt. – Hogyan... mi ez? Hol találtad?

– Nagyi adott nekem egy üveggel. Valószínűleg tudni akarta, illik-e hozzám – mondta Carson, és a csuklójára is fújt egy keveset. – Szerinted milyen? – kérdezte, és kinyújtotta a karját, hogy Harper is megszagolhassa az illatot.

Harper mindentudó mosollyal nézett a testvérére.

– Remekül illik hozzád. Egyenesen tökéletes – mondta bánatosan. – Nagyon szexi – tette hozzá, és horkantott, ahogy újra felegyenesedett. – Nem csoda.

– Ezt miért mondod?

– Közülünk te hasonlítasz a legjobban nagyira.

– Szerintem nincs így. Én senkire sem hasonlítok. Ti mind szőkék és világos bőrűek vagytok. Én sötét hajjal és bőrrel születtem, magas vagyok, és nagy a lábam.

Harper elnevette magát, és a parfümös üvegért nyúlt.

– Talán külcsínben nem – vont vállat —, de nem is tudom. Nehéz pontosan megfogalmazni. Annyi bizonyos, hogy te vagy a kedvence.

– Ne kezdjük újra a régi nótát! – sopánkodott Carson.

– Én is hadd próbáljam ki! – kérlelte Harper, és a csuklójára fújt az üvegből. – Mit gondolsz?

Carson odahajolt, hogy belélegezze az illatot. – Ó, nem! – mondta, hevesen legyezett a kezével. A pézsma a testvérén inkább testszagnak érződött. – Komolyan, Harper, ez nem illik hozzád – mondta, majd elnevette magát. – Ezt le kell rólad sikálnunk, ha azt akarjuk, hogy egy férfi húsz lépésnél közelebb jöjjön hozzád.

Harper megszagolta magát.

– Ó, istenem, igazad van! – mondta, és azonnal a mosdókagylóhoz ment, majd beszappanozta a kezét. – Köszönöm szépen, én inkább maradok a jó öreg, megbízható Chanel 5-ösömnél. Furcsa, ahogy ezek működnek, nem? Egy parfüm rajtam szörnyű, de rajtad csodás. Mintha saját személyisége lenne, és maga választaná ki a viselőjét.

– Vagy a genetika tehet róla – mondta Carson halkan, miközben a palackot a kezében tartva olvasta el az üveg címkéjét. Az orrához emelte a fiolát, újra megszagolta, és elmerengett. – Ez volt az anyám illata.

– Tényleg? – kérdezte Harper Carson felé fordulva. – Ezt sem tudtam. Mindig azt hittem, hogy ez nagyi illata.

– Én is csak most tudtam meg. Nem mintha emlékeznék rá – mondta félvállról. Ahogy kimondta a szavakat, tudta, hogy nem mond igazat. Az illathoz emlékek társultak; megmagyarázhatatlan érzéstöredékek a múltból, úgymint dédelgetés, ringatás, éneklés, szeretet. Az illatot mindig nagyihoz társította, aki a biztonságot és a megértést jelentette a számára. Ezeket az érzéseket mindig hozzá kapcsolta. Most már azonban tudta, hogy az emlékek mélyebbre nyúlnak vissza, az édesanyjához. Elnehezült a szíve, szomorúvá vált, ahogy az illatot belélegezte.

– Nem hiszem, hogy illene hozzám – jelentette ki, és Harperhez hasonlóan a mosdókagylóhoz lépett, hogy lemossa magáról a parfümöt.

– Tényleg? Szerintem igazán nagyszerűen passzolt hozzád. Be kell vallanom, kicsit csalódott vagyok. Szerettem volna valamiben hasonlítani nagyihoz.

Carson felitatta a nyakáról a vizet egy törülközővel, és elcsodálkozott a megjegyzésen.

– Mindig azt hittem, hogy legszívesebben teljes egészében megtagadnád a déli örökséged.

Harper megtörölte a kezét, és a fürdőszobapultnak dőlt.

– Anyámra ez kétségkívül igaz, ez a mondat is tőle való. Soha nem akart semmilyen közösséget az apámmal, az apánkkal. Vagy a családjával. Úgy nőttem fel, hogy azt hittem, ha hasonlítok rá, vagy ha bármilyen módon kötődöm hozzá meg a családjához, az... rossz.

Carson úgy érezte, mintha szíven szúrták volna.

– Micsoda boszorkány! – tört ki Carsonból, majd sietve hozzátette: – Ne haragudj!

Harper megrázta a fejét.

– Tud boszorkányként viselkedni. De mégis ő az anyám, így... – vállat vont, majd a tükör felé fordult, hogy kiegyenesítse a haját. – Tudod, amikor New Yorkban vagyok, akkor nem gondolok a család Muir ágára. Ami nincs szem előtt, arról elfeledkeznek. – Lenézett arra a kezére, amelynek a gyűrűsujján a James családi címert ábrázoló pecsétgyűrűt viselte. – Büszke vagyok a családomra. Természetesen szeretem őket. De sok probléma jár a James névvel. Amikor ide jövök, úgy érzem... nem is tudom, valahogy szabadnak érzem magam. Sokkal felszabadultabbnak. Mindig is így voltam ezzel.

– A páratartalom teszi. Ha felmelegszik az idő, akkor lassan kell mozogni – ugratta Carson. – Meglágyul az ember agya.

– Nos, a bőrömnek jót tesz – nevetett Harper. – De komolyan, a hely teszi. Ha már az illatok kerültek szóba... az itteni levegő tele van illatokkal, és mindegyik emlékeket ébreszt bennem. Azonnal megtörtént, ahogy megéreztem a nedves sár illatát. Nagyi befonta a hajunkat, velünk együtt ugrott a habokba, lustálkodva olvastunk a tengerparton a forró nyári napokon, azok a nagy tartályhajók pedig jöttek-mentek... – A hangja elcsuklott, és halkan hozzátette: – De leginkább rád és rám emlékeztem.

Carson megfordult, és észrevette, hogy testvére szemébe könnyek szöktek.

– Tudom, mire gondolsz.

– Te mire emlékszel? – kérdezte Harper Carsont.

– A tengerpartra, természetesen – mondta Carson elgondolkodva, és nagyot sóhajtott.

– Te mindig a vízben voltál, mint egy tipikus fiús lány.

– Tudod, mire emlékszem még? – kérdezte Carson, akinek csillogott a szeme a gondolataiba szökő emléktől. – Emlékszem, ahogy őrülten rohanunk át Sullivan’s Islanden elásott kalózkincsek után kutatva.

– Tényleg! – mondta Harper, és a tekintetében felismerés tükröződött, majd felemelt, ökölbe szorított kézzel kiáltotta: – Halál a hölgyekre!

Ez volt a harci kiáltásuk gyerekkorukban, amikor kalózosat játszottak. Teljes erőből ezt kiabálták odakint, és suttogták is, amikor a házban voltak, miután nagyi megrótta őket, amiért nem viselkednek hölgyekhez méltóan.

Carson nevetésben tört ki, és ő is a levegőbe emelte az öklét.

– Halál a hölgyekre!

A kiáltás még most is összehozta őket; nevettek és szánakozó pillantásokat váltottak egymással. A kötődés fényében az azóta eltelt évek elszálltak, újra gyereknek érezték magukat, akik Sullivan’s Islanden futkorásznak, kalózosdit játszanak, kibújtak a hölgyek viselkedését szabályozó etikett alól, eltökélten, hogy felfedezzék a világ kincseit.

– Mi folyik odabent? – hallották odakintről.

Carson felpillantott, és meglátta Dorát, aki egyik kezével az ajtófélfának támaszkodva állt. Az arcát már lemosta, és csillogott rajta a hidratáló, szőke haja kibontva omlott a vállára. Már átöltözött egy matrónás hálóingbe, amelyben dús keble és pocakja mályvaszínű szigetként emelkedett ki a test tengeréből.

– Azt hittem, már lefeküdtél – mondta Carson, közben Harper melltartó nélkül egy csillogó türkiz topba bújt.

– Még nem. Nate nehezen tudott elaludni. Sajnálom, hogy nem tudtam visszamenni a konyhába. Holnap este majd én mosogatok.

– Semmi gond – válaszolta Carson, miközben a farmernadrágjába préselte magát.

– Bulizni indultok?

– Csak iszunk valamit – mondta Carson, miközben behúzta a hasát, és felhúzta a cipzárt a nadrágon.

Harper felcsatolta a nyakláncát, és Carson megcsodálta azt a különleges, óriás aranyfoglalatban lévő, türkiz kövekből álló nyakláncot, amely kiemelte Harper szemének kékjét. Carson nem tudta levenni róla a tekintetét.

– Nincsen ehhez kicsit késő?

– Nincs – horkantotta Carson.

– Hová mentek?

– Mit számít az? – kérdezte Harper határozottan kihívó hangon. Nem volt hajlandó Dora szemébe nézni, helyette inkább a mosdó fölé hajolva szájfényt vitt fel az ajkára.

– Csak az utca végére – válaszolta Carson, remélve, hogy megmarad a békesség a legidősebb és a legfiatalabb testvére között. – Valószínűleg a Station 22-be.

Carson figyelmét nem kerülte el a Dora szemében megcsillanó sóvárgás, és hirtelen együttérzés lett úrrá rajta. Emlékezett még arra, hogy mennyire rossz érzés volt kerékkötőnek lenni. Dora a füle mögé igazította a haját.

– Van valami, amit szeretnék Nate-ről elmondani nektek.

– Mi lenne az? – kérdezte Harper, miközben a szájfénnyel bajlódott, és a hangsúlyából kiérződött, hogy nem igazán érdekli a dolog.

Dora idegesen megköszörülte a torkát. Carson a haját fésülte, és kíváncsian tekintett Dórára a tükörben. Testvérük általában minden volt, csak ideges nem.

– A fiam autista.

Carson keze a fésülő mozdulat közben megállt. A tükörben Harperre nézett, aki éppen a pirosítót rakta fel az arcára. Egy pillanatra egybefonódott a tekintetük, ami azonnali megértést és együttérzést tükrözött.

Carson leengedte a kezét, és Dora felé fordult. Nem igazán tudta, hogy mi lenne erre a bejelentésre a megfelelő válasz. A sajnálom nem volt ideillő. Teljesen együtt érzett testvérével, és rájött, mennyi kihívással kellett neki szembenéznie.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Harper.

– Persze hogy biztos vagyok benne! – csattant fel Dora. – Szerinted csak kitaláltam?

– Dehogy – válaszolta Harper gyorsan, és nagyon zavarba jött. – Arra akartam rákérdezni, hogy kivizsgáltattad-e.

Dora még mindig a kérdés miatt füstölgött.

– Igen, elvittem egy gyerekpszichiáterhez, és megcsináltattam az összes létező tesztet. Az autizmusnak rengeteg fajtája létezik. Nate-nek Asperger-szindrómája van, ez az autizmus leginkább funkcionális formája. Ne értsétek félre. Nagyon intelligens. Csak nem tudja megfelelően értelmezni a szociális jeleket. Olyanokat, mint az arckifejezések, a gesztusok... azokat az apróságokat, amelyekkel mi egymással kommunikálunk. – Rövid szünetet tartott, közben végigmérte Harpert és Carsont. – Ahogy az előbb egymásra néztetek a tükörben, azt Nate nem értené meg. És nem is tudja úgy kimutatni az érzelmeit, mint ahogy azt bárki más teszi – mondta, miközben a gyémántgyűrűjét forgatta az ujján. – Ő tényleg jó fiú. Nem akarom, hogy úgy gondoljatok rá, mint egy elkényeztetett gyerekre, aki minden ok nélkül hisztizik.

– Ó, ilyesmi eszembe sem jutott – vágta rá Carson rögvest inkább udvariasságból, semmint őszinte meggyőződésből.

– Van még néhány dolog, amiről tudnotok kell – folytatta Dora, aki elhatározta, hogy megérteti velük, a fia miért viselkedik így. – Nate nem szereti, ha megérintik. Ezért kérlek, ne öleljétek vagy pusziljátok meg. És az ételét meg a napirendjét illetően sem tűri a változást. Minden, ami más vagy új, felzaklatja. Ezért nem akartam kiköltöztetni a szobájából. – Szomorúan elnevette magát. Láttátok, mi történt. Amikor túl sok számára az információ, összeomlik.

Carson nézte, ahogyan testvére a gyűrűjével babrált. Az alatta lévő bőr teljesen kipirosodott.

– Azonnal szólnom kellett volna nektek – tette hozzá Dora —, de értsétek meg, nagyon erős a védelmező ösztönöm őt illetően.

– Tőlünk nem kell megvédened – vetette közbe Carson. – Örülök, hogy elmondtad nekünk. Segít megérteni a helyzetet. És azt is sajnálom, ami a házasságoddal történt.

– Én is – tette hozzá Harper. – Sajnálom, hogy nem tartottuk a kapcsolatot.

– Nagyi tud Nate problémájáról? – kérdezte Carson.

Dora tagadólag megrázta a fejét.

– Csak a Charlotte-ban lakó családomnak mondtam el, és néhány barátomnak. Otthon tanítottam őt, így...

Carson Dorára nézett, akinek sápadt, fáradt volt az arca, és arra a gyönyörű, magabiztos lányra gondolt, aki a jövőjét egy szerető férj mellett boldog feleségként, két-három tökéletes gyerekkel az oldalukon képzelte el egy szépséges, takaros rendben tartott otthonban. Dora házassága romokban hevert, a gyermeke sajátos nevelési igényűnek számított, és éppen a háza eladására készült. Mintha kihúzták volna a talajt a lába alól.

– Ó, Dora! – mondta Carson, és az érzelmeitől vezérelve átölelte a nővérét. – Ez nagyon szar lehet.

Érezte, ahogy Dora megmerevedik, majd hirtelen nevetésben tört ki. Amikor kibújt az öleléséből, látta, hogy a nővére szemében a megkönnyebbülés fénye csillog.

– Ez tényleg az – mondta Dora, visszatartva a nevetést, de olybá tűnt, inkább a könnyeivel küszködik. – Tényleg szar.

Harper és Carson sosem hallotta még így beszélni Dorát, ezért ők is elnevették magukat, együtt kacagva nővérükkel. Olyan volt, mintha egy túlnyomásos tartályon kinyitottak volna egy szelepet, hogy azon át távozzon az összes felgyülemlett feszültség.

– Dora, tudod mit? Gyere velünk ma este! Csak elmegyünk egyet inni. Jó lesz! – mondta Carson.

– Talán majd máskor – válaszolta Dora. – Nate még mindig feldúlt, és nem hagyhatom itt.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Harper.

Carson észrevette Dora szemében a vágyódást, de a nővére megrázta a fejét:

– Majd legközelebb.

Harper gyorsan behúzta a neszesszere cipzárját.

– Akkor mi már itt sem vagyunk. Ó, Dora, teljesen megértem, hogy Nate miért alszik a dolgozószobában. Ne aggódj emiatt. Így azonban ma éjjel én a te szobádban fogok aludni, úgyhogy ne ijedj meg, ha éjnek évadján lábujjhegyen beosonok.

Carson kifelé menet Dorára kacsintott.

– Ne maradj fenn miattunk!

Nagyi a dolgozószoba ajtaja mögött rejtőzött a félhomályban, egy könyvet szorított a mellkasához, a fejét pedig oldalra döntötte, hogy jobban hallja az unokái szavát. Nem tudott aludni, és bement, hogy olvasnivalót találjon magának. Nate mélyen aludt a kihúzható ágyon, teljesen kimerülve.

Ó, Dora, miért nem éltél a lehetőséggel, és mentél el egy kicsit kikapcsolódni? Még a hallon át is kihallotta a vágyakozást Dora hangjából.

Figyelte Dorát, ahogy a szobájába ment, és becsukta az ajtót. Ezután hallotta a magas sarkú cipők kopogását a fapadlón. Várt addig, amíg hallotta a bejárati ajtó csapódását, majd sietve kipillantott az ablakon. Látta, amint Harper bemászik Carson autójának anyósülésére, és hallotta a rozsdás ajtó szánalmas nyikorgását, ahogy a lány becsukta az ajtót. Carson beindította a motort, és a lányok a „halál a hölgyekre” kiáltással útra keltek.

Nagyi besétált a gyengén megvilágított nappaliba, és Lucille-t keresve körbepillantott. Látta, hogy tiszta a levegő, így odasietett a kis bárszekrényhez, amit teljesen feltöltve talált a hétvégére. Töltött magának kétujjnyit a kedvenc jamaicai rumjából, jeget mért hozzá, és belekortyolt. A pokolba az orvos figyelmeztetéseivel! Mindjárt nyolcvanéves lesz, és kellett egy kis lélekerősítő ma este. Az édes szesz melegséggel töltötte el a gyomrát. Elégedetten nyalta meg a szája szélét.

Azután visszament a szobájába, felkapcsolta az éjjeliszekrényen álló lámpát, és bemászott nagy ágyának pihe-puha takarója alá. Edward nélkül úgy érezte, mintha a párnák és a takarók végeláthatatlan óceánján sodródna. Mivel még mindig nem volt álmos, kinyitotta a könyvet, és olvasni kezdett. Néhány perc múlva – vagy a könyv lassú kezdése, vagy pedig zaklatott gondolatai miatt – félretette a könyvet. Ma éjjel valahogy nem találta a helyét. Az agya kattogott, minden gesztust, megjegyzést és reakciót felidézett, amelyeket az unokáitól látott. Miután letett az alvásról, kimászott az ágyból, és a hátsó verandán található fonott székhez ment.

A párás levegő megtette a hatását a csontjaira. Ö és Edward a forró éjszakákon fogták a párnáikat, és kiköltöztek a hátsó tornácra, majd ott aludtak, a szüleikhez és a nagyszüleikhez hasonlóan, mielőtt a légkondicionálást feltalálták volna. Marietta a férfi vállára hajtotta a fejét, csendben feküdtek a kis vaságyon, amire hófehér lepedőt terítettek, és hallgatták az éjszaka hangjait, a kabócák muzsikáját, a tücskök ciripelését, egy magányos bagoly kiáltását és a fiatal lányok halk nevetését. Néhányszor Edward megjegyezte, hogy itt az ideje, hogy a lányok elmenjenek lefeküdni. Ő azonban mindig visszatartotta attól, hogy szóljon nekik, emlékeztetve őt arra, hogy mennyire fontosak és különlegesek az ilyen nyári barátságok.

Nagyi nagyon reménykedett abban, hogy ezt a beszélgetést és nevetgélést fogja hallani ma este is, mint egykor régen. Carson és Harper azonban alig várta, hogy elszökhessen, Dora pedig visszavonult a szobájába. Marietta nagyot sóhajtott. Nem mintha vádolhatná őket. A vacsora kész katasztrófa volt. A lányok úgy viselkedtek egymással, mint az idegenek. Nagyi felkönyökölt. Mit tehetett volna? A hétvége nem úgy indult, ahogyan tervezte. Harper és Dora világossá tette, hogy csak a hétvégére maradnak. Nagyi tudta, hogy az egész nyárra szüksége lenne ahhoz, hogy begyógyítsa a sebeket, és újra sikerüljön hidat építeni a szívük között. Sóhajtott, és nézte, ahogy a szentjánosbogarak felvillantak, majd eltűntek az éjszakában.

– Istenem, kérlek – fohászkodott becsukott szemmel -, csak ahhoz kérek elég időt, hogy láthassam, ahogy ezek a lányok újra felfedezik az őket összekötő kapcsot. Hogy rájöjjenek, többét jelentenek egymásnak egyszerű ismerősöknél. Többek egyszerű barátoknál. Ők testvérek.

A szemét kinyitva ujját az ajkára helyezte, így vette számba a lehetőségeit. A születésnapi partit holnap este tartják. Ez az utolsó esélye, az egyetlen alkalom, amikor a lányok még mindhárman együtt vannak. Nagyot sóhajtott. Tudta, nincs más választása: a B tervhez kell folyamodnia.

A Station 22 egy népszerű Sullivan’s Island-i étterem volt. Carson otthon érezte magát az eklektikus berendezés közepette, na meg a helyi, színes képekkel és műtárgyakkal a falakon. Ez volt a legrégebbi étterem a szigeten, és a tengeri ételeiről volt híres. A hely ma zsúfolásig megtelt. Carson és Harper követte a hangokat a nagy bár felé, amely a terem hátsó részében kapott, helyet, ahol a napon lesült férfiak baseballsapkában, hawaii ingben ültek, nyári ruhát és topot viselő hölgyekkel, itallal a kezükben beszélgettek és nevettek. Carson ismerős arcok után kutatott, és elmosolyodott, amikor felfedezte Devlint a terem egyik asztalánál ülve. A férfi felnézett, észrevette őt, majd felállt, és meghívta az asztalához.

A férfi, a tőle megszokott előzékenységével, szerzett még két széket, hogy oda tudjanak ülni a már egyébként is zsúfolt asztalhoz, és intett a pincérnőnek. Mindenki bemutatkozott, és Carson jót mulatott azon, hogy a másik négy férfi Harper feszes mellét bámulta, míg a nők a ruháját, különösen Christian Louboutin által tervezett cipőjét. Ami Carsonnak a leginkább tetszett, hogy Harpert ez cseppet sem lepte meg, és tudta, hogyan kezelje a helyzetet. A bárban összegyűlt tömeg olyan nagy és hangos volt, hogy Carsonnak kiabálnia kellett, hogy meghallják. Egy idő után feladta, Devlin vállának dőlt, a sörével játszadozott, és élvezte, hogy Harper lett a társaság középpontja. Ki hitte volna, hogy a Kisegér ennyire bulizás is tud lenni, tűnődött.

Devlin odahajolt hozzá:

– A hugicád nagyon szexi.

Carson felnézett, és látta, a férfi elismerő pillantásokkal méregeti Harpert.

– Úgy tűnik, egy újabb hódolóra tett szert.

Carsonra pillantott, fakó tekintetét elködösítette ugyan az elfogyasztott ital, de látszott benne a csábítási szándék.

– De engem a testvérek közül nem ő érdekel.

Carson hitetlenkedve horkantott egyet.

– Ha már a testvérekről beszélünk, hol van Dora? – kérdezte Devlin visszahúzódva. – Ő miért nem jött veletek?

Carson próbálta gyorsan megemészteni, hogy nem ő volt az a testvér, aki után Devlin érdeklődött.

– A házban ragadt a fiával, Nate-tel. A fiával – magyarázta, amikor a férfi értetlenkedve rázta a fejét.

Devlin kortyolt egyet az italából.

– Nos, várható volt, hogy mostanra már férjhez megy, és gyermeket nevel.

– Éppen válik.

Devlin érdeklődőn felvonta a szemöldökét.

– Ne reménykedj, Rómeó! Nem az a bárba járó típus.

– Akkor milyen típus? – kérdezte nevetve.

– A templomba járó, otthonülő fajta.

– Tényleg? – kérdezte a férfi, majd elgondolkodott, ahogy a sörét kortyolta. – Én nem erre a Dorára emlékszem. Tudod, mit mondanak a csendes lányokról?

– Hogy Dora mint csendes lány? – nevetett Carson. – Szerintem nem a megfelelő testvéremre gondolsz. Harper volt a csendes típus.

Devlin gyanakodva nézett rá.

– Ez a szexi lány, aki az udvartartásával szórakozik? Szerintem te vagy az, aki összekevered a testvéreidet.

Carson megitta a sörét, és eltűnődött azon, hogy vajon a férfi milyen jól ismeri Dorát, és van-e igazság azokban a pletykákban, miszerint Dora összetörte Devlin szívét. Felemelte a kezét, hogy felhívja magára a pincérnő figyelmét, és rendelt magának egy újabb sört.

– Hallottad volna Dorát a vacsoránál! – mondta neki Carson. – A csendes és félénk nem azok a szavak, amiket használtam volna arra, ahogy majdnem leharapta Harper fejét. Ahogy – kezdte számolni az ujjain – az északiakat, a New York-iakat, a homoszexuálisokat, a fákat ölelőket és a demokratákat szidta.

– Tudtam, hogy ő az igazán nekem való – mondta Devlin, és kortyolt egyet a söréből.

– Ugyan már! – mondta Carson egy sajnálkozó nevetés kíséretében. Érezte, ahogy az ital csodákat művel vele, és elillan minden feszültsége. – Hagyj már! Nagyi most nincs itt, hogy megakadályozza, hogy felmossam veled a padlót.

– Azt szeretném látni! – Devlin átölelte Carson vállát, és közelebb hajolt hozzá. – Mi lenne, ha elfeledkeznénk a testvéredről, és lelépnénk?

A lány összehúzta a szemöldökét, és a férfi felé fordult. Devlin kék szeme csábítóan az övébe mélyedt. Nem bánta volna, ha elmegy Devlinnel, gondolta. Elég sok idő telt el azóta, hogy férfival lett volna, és isten tudja, hányszor ábrándozott arról, hogy együtt legyen Devlinnel, amikor az még az ő fiatalkorúsága miatt törvénytelen lett volna.

– Ne cicázz velem, te vén csirkefogó! Épp most mondtad, hogy a nővéremért vagy oda!

– Mi van a Muír lányokban? – kérdezte, és Devlin szája lassan mosolyra húzódott.– Bolondulok értük.

– Tényleg bolond vagy – ugratta Carson őt, majd hátratolta a székét, és felállt, de érezte, hogy inog a lába alatt a talaj. Megtántorodott magas sarkú cipőjében, ezért Devlin vállába kapaszkodott. – Itt az ideje, hogy hazainduljak!

– Majd én hazaviszlek.

Carson a szemébe nézett, és látta, hogy a férfi még nála is jobban elázott.

– Én Harperrel jöttem.

– Nos, ő jól mulat – érvelt Devlin meggyőző hangon. – Majd megkérem Willt, hogy vigye őt haza. Szerintem rajongana az ötletért.

Carson ránézett a divatosan szakadt, fekete pólóban feszítő, széles vállú férfira, akinek az alkohol elhomályosította a tekintetét. Harper eltörpült mellette, ahogy széles mellkasának dőlt. –

– Túlságosan is szeretné. Nem, szerintem a kis hölgy eggyel több tequilát ivott a kelleténél. Majd én hazaviszem.

Devlin egy kicsivel közelebb hajolt, és a kezével végigsimított a lány belső combján.

– Biztos vagy benne? – kérdezte csábító hangon.

– Nem – sóhajtotta, és eltolta a férfi kezét. A francba, Harper!, gondolta, ahogy közelebb lépett a testvéréhez. Kissé ingatagon, a zajt túlkiabálva szólította meg a lányt:

– Harper, indulunk!

Harper megfordult. A haja összekócolódott, és Will mellkasának dőlve sápítozott:

– Ilyen hamar?

– Igen. Gyerünk, tesó!

Carson megfogta a testvére karját, és talpra állította, elutasítva azt a rengeteg ajánlatot, ami Harper hazavitelére érkezett, hiszen nagyon jól tudta, hogy egyik sem vinné egyenesen a nagyanyjuk házához. Ez a szórakozást kedvelő, gondtalan nő nem az a félénk, visszahúzódó lány volt, akire Carson emlékezett. Vidáman nézte, ahogy Harper hangosan felnevetett valamin, amit a tagbaszakadt, fekete pólós férfi suttogott a fülébe, majd távozáskor kihívóan intett neki köszönésképpen valamit. Carson szorosan tartotta Harpert, ahogyan átverekedték magukat a termen. Mihelyt kiértek a murvára és a homokra, úgy tűnt, Harper cipőjének tűsarkai ezen a talajon felmondják a szolgálatot. A lány előrehajolt, hogy levegye a lábáról, de váratlanul elkezdte felöklendezni az este elfogyasztott tequilát.

Carson összefogta Harper haját, és a vállára tette a kezét, hogy megtartsa, amíg az mindent ki nem adott magából. Ezután berakta Harpert az anyósülésre, és megkerülte az autót, hogy beüljön a volán mögé. A sötétben a kulcsokkal bíbelődött, amikor egy férfi hangjára összerezzent.

– Biztos, hogy haza tud vezetni?

Először azt hitte, hogy Devlin az; a vakítóan fénylő éttermi lámpáktól hunyorognia kellett, alig látott valamit. De tévedett: Mr. Kiszámítható jelent meg az autója mellett. Alkoholgőzös mámorában próbálta felidézni a férfi rendes nevét. Blake, így hívják.

– Kérem – mondta, és próbálta a szavakat tisztán kiejteni, noha nehezen forgott a nyelve -, azonnal elveheti a kulcsokat, ha nem tudok egyenesen hajtani a Míddle Streeten negyven kilométer per órás sebességgel.

– Szerintem eljött ennek a napja – mondta Blake mosolyogva, de határozott tekintettel. – Mi lenne, ha ideadná a kulcsokat, és vezetek hazáig – mondta, és kinyitotta az autó ajtaját.

Carsonnak rá kellett döbbennie, hogy a férfi nem vár az engedélyére. Mellette Harper már halkan hortyogott. Carson egy pillanatra becsukta a szemét, és megfordult vele a világ. Nem hitte, hogy részeg lenne, de valószínűleg többet ivott a kelleténél. Kinyitotta a szemét, és Blake még mindig ott állt előtte farmernadrágban és pólóban, előrenyújtott karral.

– Hogyan fog visszajutni az autójához? – kérdezte Carson, miközben sikerül kiszállnia az autóból.

– Ez nem jelenthet problémát. Nincs autóm. A kerékpáromat bedobom a csomagtartóba.

– Nem tudja, mert az tele van mindenféle lommal.

– Akkor majd sétálok pár saroknyit. Kérem a kulcsokat! – mondta, és előrenyújtotta a tenyerét.

– A francba! – motyogta Carson, mint aki épp az imént veszített egy csatát. A táskájából előkereste a nagy ezüst-láncon lógó kulcsokat. – Tudja, nem is ismerem magát! – mondta óvatosan, még magánál tartva a kulcsokat.

– Dehogynem. De ha az kényelmesebb, akkor menjen be, és keressen olyasvalakit, aki még nem ázott el annyira, és haza tudja vinni. Bárhogy is döntsön, Carson, ma este nem vezethet.

– Ők nem a barátaim – húzta fel az orrát Carson, és a férfi kezébe nyomta a kulcsokat, közben összeértek az ujjaik. Bemászott a hátsó ülésre, és a karját dacosan keresztbe fonta a mellkasán. Tudta, hogy szánalmas, amit művel, de meg kellett őriznie azt a keveset, ami az önbecsüléséből megmaradt. Ahogy a férfi a volán mögé ült, a no szemügyre vette széles vállát és erős kezét, amint beindította a motort. Alig két kilométert kellett megtenniük, ez a rövidke táv mégis óráknak tűnt, ahogy haladtak előre a sötét csendben, ahol Harper hortyogásán kívül semmilyen hang nem hallatszott. Felhők takarták el a holdat, és az ég tintaszínűvé vált. Carson az ülésnek dőlt, és az ablakon át a tovatűnő házak fényeit figyelte. Eltűnődött azon, hogy Blake hogyan került véletlenül a parkolóba épp akkor, amikor ő kilépett a szórakozóhelyről. Mintha akárhányszor megfordult volna, őt találta volna maga előtt.

– Azt hittem, maga nem iszik – mondta neki, felé fordulva. Csak a férfi körvonalát látta, az arcvonásai és a reakciói a sötétben rejtve maradtak a szeme elől. – Mit keresett akkor a kocsmában?

– Ami étterem is – válaszolta. Blake tovább vezetett, majd hozzátette: – És magát kerestem.

Carson kezdte kényelmetlenül érezni magát. Maga sem hitte, hogy véletlen egybeesésről lenne szó.

– Engem keresett? Miért?

– Beszélni akartam magával – mondta Blake köny-nyedén. – De azután láttam, hogy elmegy azzal a másik férfival, akivel már a Dunleavysben is beszélt, és arra gondoltam, hogy együtt vannak. Nem akartam útban lenni.

Carson rájött, hogy a férfi minden bizonnyal Devlínről beszél.

– Nem vagyunk egy pár. Csak egy régi barátom. Sok férfi barátom van.

Blake megvakarta az állát, és csak annyit nyögött ki:

– Ó!

– Szóval, miről akart velem beszélni? – kérdezte a lány, és még mindig nem békélt meg azzal a gondolattal, hogy a férfi követte őt.

– Korábban a Dunleavysben félbeszakadt a beszélgetésünk. Éppen tisztázni akartuk a részleteket, hogy mikor kezdem el kite-szörfözni tanítani. Érdekli még a dolog?

– Ó, igen! Természetesen – válaszolta Carson kissé összeszedve magát. Ennek valóban van értelme. Megkönnyebbült, hogy a férfi nem követte őt... legalábbis nem a szó klasszikus értelmében. Nagyon hízelgő volt számára a férfi eltökéltsége. – Mikor lenne megfelelő?

– Hét közben dolgozom, így a hétvége lenne a legmegfelelőbb – vonta meg a vállát. – Vagy bármelyik hétköznap öt óra után.

Carson agyán átfutott, hogy ezen a hétvégén lesz a parti. Nagyon szeretett volna kite-ozni tanulni, és nem akarta túl sokáig halasztgatni az első órát. A férfi lehúzódott Sea Breeze-hez, és leparkolta az autót.

– Hétfő? – javasolta a lány, előrébb hajolva az ülésében.

A férfi szembefordult vele, és a halovány fényben

Carson láthatta, hogy Blake szája mosolyra húzódik.

– Akkor a hétfőben megállapodhatunk. Várom a huszonnyolcas jelzőoszlopnál öt órakor.

Blake kiszállt az autóból, hogy kinyissa az anyósülés ajtaját, közben Carson kikászálódott a hátsó ülésről. Blake nagyon gyengéden ébresztgette Harpert, aki hölgyhöz nem méltó horkantással tért magához. Blake kisegítette Harpert az autóból, szorosan tartva őt.

– Hányingerem van – sápítozta Harper.

Carson egy lépést hátrált a biztonság kedvéért.

– Ágyba bújsz, hogy ki tudd aludni!

Ő és Blake két oldalról támogatták a lányt, így ballagtak a bejárati ajtó felé.

– Segítsek őt bevinni? – kérdezte a férfi.

– Köszönöm, nem. A többivel már megbirkózom – mondta Carson, és erősebben tartotta Harpert a derekánál fogva. – Nem nehéz, és nem akarom nagyit vagy Lucille-t felébreszteni. Harper nem akarná, hogy bárki is tudjon erről.

– Holnap nehezen fogja bárki elől is eltitkolni, hogy másnapos.

– Tudom, nem bírja az italt.

– És maga?

– Látszólag.

– Nos, tényleg nem annyira részeg, mint amennyire tartottam tőle.

– Próbáltam ezt elmondani.

– Ennek ellenére – tette hozzá Blake komolyan – nincs olyan állapotban, hogy vezessen.

– Ezt vitatnám.

– Le akarok feküdni – horkant föl Harper.

– Jobb, ha beviszem. Köszönöm a segítséget.

Blake visszaadta a kocsikulcsot, a hátsó zsebébe dugta a kezét, és hátrébb lépett.

– Viszlát, hétfőn ötkor!

– Gyere, szívem! – mondta Carson a halkan nyögdécselő Harpernek. – Itt az ideje a kislányt ágyba dugni.

8. fejezet

Carson alig várta, Hogy felvehesse a fürdőruháját, és kiosonhasson az öbölbe, mielőtt a többiek felébrednek. Végigsietett a mólón, amikor az ég még ködösen szürke volt, és felmászott az állószörfjére. A kora reggeli csendben az evezőkkel lágyan felkavarta a vizet, ahogy a folyótorkolat felé haladt, és a területet kémlelte. Hirtelen egy delfin jelent meg a deszkája mellett, hangosan kifújva a levegőt. Carson érezte, ahogy a szíve a torkában dobog, majd hirtelen elmosolyodott. Tudta, hogy ez ugyanaz a delfin, anélkül hogy látta volna sérült uszonyát.

– Visszajöttél! – kiáltotta Carson.

A delfin magas hangon fütyült egyet, amiből Carson arra következtetett, az állat is örül a viszontlátásnak. A kis palackorrú gyorsan előreúszott, majd felugrott a levegőbe, és izgatott tekintettel tért vissza a lány deszkájához. Az állat őt figyelte, várta, mit fog lépni. A barátságos delfin minden kétséget kizáróan őt kereste. Sőt megpróbált vele kommunikálni. Carson is szeretett volna hasonlóképp tenni, de abban a pillanatban süketnémának érezte magát.

Az elméje mélyén mintha egy kis hang folyton csúfolódott volna vele. Csak képzelődsz. A delfin nem próbál veled kommunikálni. Ez csak egy vadállat. Ugyanakkor egy másik hang azzal érvelt, hogy ne az eszére hallgasson, hanem egyszerűen fogadja el, ami vele történik. A delfin szemébe nézve láthatta, hogy az állat nagyon is tudatosan cselekszik. Mintha provokálni akarná őt.

Carson ott helyben eldöntötte, hogy félreteszi a kétségeit, és inkább elhiszi, hogy ez igaz lehet. Inkább a szívére hallgat, mint az eszére,

Carson lassan a deszkájára hasalt, mert szemtől szembe akart kerülni a delfinnel. Az állat – bár a lány tartott tőle – nem úszott el. Ott maradt, elfordította a fejét, és mohó, kíváncsi tekintettel nézett rá.

Carson állát a kezén nyugtatta, és néhány örömteli pillanatig egyszerűen csak nézték egymást. Mindez azokra az éjszakákra emlékeztette a lányt, amikor fiatalabb korukban a testvéreivel feküdtek az ágyban, és addig meséltek történeteket egymásnak, amíg el nem aludtak. Ahogy a vízen ringatózott a deszkáján, a sós, hűvös víz az arcába csapott, és nagy cseppeket képzett a szempilláján.

Meglepetésére a delfin az oldalán úszott, és úgy nézett rá. Carson boldogan imitálta a mozdulatot, és ő is oldalvást feküdt. A delfin ekkor a hasára, majd ismét az oldalára fordult. Carson ugyanígy tett. A lány hirtelen ötlettől vezérelve teljesen a hátára fordult. Lélegzetvisszafojtva várt. Némi szünetet követően a delfin is átfordult, és megmutatta neki csillogó, fehér hasát. Carson észrevett egy hosszú vonalat és valami olyasmit mindkét oldalán, ami zárójelhez hasonlított. Mindketten ugyanakkor fordultak vissza.

Aha!, gondolta Carson szélesen mosolyogva. Te is lány vagy. Sejthettem volna. Carson felemelte a fejét, és belenézett a fényes szempárba, és kimondta a nevet, ami legelőször a nyelvére jött.

– Helló, Palack!

Nagyi a hátsó tornácon ült a köntösében, a lábát feltette egy puffra, kávét kortyolgatott, és a Post & Courier című charlestoni lapot olvasgatta. Ma van a születésnapja. Nyolcvan évet töltött a földön... Ki hitte volna, hogy ezt megéri? Úgy érezte, megérdemli, hogy ezt a napot dekadens lustálkodással töltse. A kenyere javát már megette, de teljes életet élt. Nem szeretett arra gondolni, hogy az élete legjobb részét is már maga mögött tudja, de eléggé realista volt ahhoz, hogy belássa, ez márpedig így van. Áldás volt, hogy ilyen sok évet megért: láthatta felnőni a fiát, az unokáit, szemtanúja lehetett a fejlődésüknek, annak, ahogy a fiatalabb generáció viszi tovább a stafétát. Ugyanakkor mindez átok is, hiszen tovább élt, mint a fia, a férje és a barátaik.

Ezeket a lapokat osztotta neki az élet, de örült, hogy még mindig játékban van. Nyolcvan év alatt számtalan jó döntést hozott, és megannyi kudarcot átélt. Nyolc évtizednyi álom és kerékbe tört remény. Fiatalkorában minden év sikereit és bukásait kellő nyugalommal viselte. Végül is még így is volt néhány éve arra, hogy mindent rendbe hozzon. Amikor hatvanéves lett, kezdett nagyobb jelentőséget tulajdonítani az évek múlásának, de most, nyolcvanéves fejjel már nem mert egy újabb évtizedben reménykedni, persze buzgón imádkozott azért, hogy tanúja lehessen annak, ahogy ezek a fiatal lányok rátalálnak a helyes útra. Az igazat megvallva hálás lett volna, ha ez a teljes nyár megadatik számára.

A ház nyugati szárnyának ajtaja megnyikordult, és nagyi odafordította a fejét. Ekkor meglátta Nate-et, aki a megszokott, puha anyagú rövidnadrágot, pólót és teniszcipőt viselte. Összegörnyedve úgy sietett át a tornácon, mint egy integető rák. Marietta nézte, amint végigszalad a hosszú mólón, ezzel megszegve az anyja egyik legszigorúbb szabályát. Nagyi csörömpölve letette a kávéscsészéjét, és amilyen gyorsan csak tudott, a tornác korlátjához szaladt.

Miben sántikál ez a gyerek? Édes istenem! Egyenesen a móló széle felé tart. Ugye, nem fog beleugrani a vízbe? Tud egyáltalán úszni? Az asszony érezte, ahogy a szíve egyre vadabbul ver, és már éppen kiáltani akart, amikor mozgásra lett figyelmes.

Ekkor meglátta, hogy a fiú mit néz, és miért szaladt oly sebesen. Carson evezett a deszkájával a móló felé. Víz csöpögött az igen élénk, korallszínű bikinijéből, hosszú, sötét haja izmos, napbarnította testéhez tapadt.

Nézze meg az ember ezt a lányt!, gondolta nagyi büszkeséggel vegyes csodálattal. Carson sötét bőrével és kisportolt testével egzotikus amazon hercegnőnek nézett ki. Régebben ugyan Marietta is igen szépnek számított a környéken, de benne sosem volt meg Carson ily mértékű elevensége.

Hirtelen felfigyelt arra, hogy mintha a deszka mellett is mozogna valami. Kisvártatva meglátott egy hátúszót. Marietta szíve összeszorult, amikor eszébe jutott Carson cápás kalandja. Nagyi összehúzta a szemét, és kihajolt a korláton, majd egy delfint pillantott meg. Röviden felkacagott, ahogy döbbenetében a kezét a szájához emelte, és majdnem elájult a megkönnyebbüléstől. Egy delfin! Nate biztosan az ablakból vette észre. Nem csoda, hogy a fiú ennyire izgatott lett.

Az asszony tovább figyelte, ahogy Carson ügyesen kilépett az úszóstégre, és deszkáját könnyedén kiemelte a vízből. Nate lemászott az alsó stégrészre, és a vízbe bámult; az állhatatosan úszó delfin teljesen megbabonázta őt. Marietta hallotta a delfin fülsiketítő füttyét, majd Nate hangos kacaját. Nagyi meglepettségében újra a szívére tette a kezét. Fel sem tudta idézni, mikor hallotta utoljára a fiút nevetni.

A tornác ajtaja kivágódott, és ez felkeltette az asszony figyelmét. Ezúttal Dora tűnt fel az ajtóban, teljesen úrrá lett rajta a pánik, és vadul fürkészte a partot. Megállt a tornác szélén, a kezét a szeméhez emelte, majd észrevette a két alakot a mólón.

– Nate! – kiáltotta.

– Ó, hagyd békén! – kiáltotta neki Marietta. – Carsonnal van. Nem lesz semmi gond.

Dora a hangra hirtelen megfordult, meglepetten hallotta nagyanyja hangját. Dora csinosan öltözött fel: kék kreppszoknyát viselt és fehér, hímzett vászonblúzt. Sokkal jobban ügyelt most a kinézetére, ez Marietta számára nagyon árulkodó volt.

– Nagyon csinos vagy ma reggel – mondta az unokájának.

– Nem szabadna kimennie a stégre – mondta Dora idegesen, csípőre téve a kezét. – Tudja a szabályokat.

– Ó, Dora! Hagyd békén a fiút! Nagyon jól érzi magát, és jó kezekben van. Carson úgy úszik, mint egy hal. Odafigyel rá, hogy ne történjen semmi baj. Az isten szerelmére, lányom, lazíts egy kicsit, és igyál egy csésze kávét! Gondolom, nem sokszor van szabad reggeled.

Dora a nagyanyjára nézett. Az arca belső vívódásról árulkodott, mintha nem tudta volna eldönteni, mihez kezdjen.

– Menj, hozz magadnak egy csésze kávét, és csatlakozz hozzám! – mondta az asszony, és megütögette a mellette lévő szék támláját. – Ma van a születésnapom, és nagyon örülnék egy kis társaságnak.

Dora újra kinézett a stégre, majd a nagyanyjához fordult. Elutasítás helyett bizonytalanul elmosolyodott.

– Rendben – válaszolta, és visszament a házba.

Marietta még egy utolsó pillantást vetett a párbeszédben mélyen elmerülő párra. Jó, gondolta. A fiúnak szüksége van arra, hogy némi időt töltsön mindkét nagynénjével, Dorának pedig arra, hogy egy kicsit csak magával foglalkozzon.

Néhány pillanattal később Dora mosolyogva jött ki a házból, egy gőzölgő csésze kávéval a kezében. Nagyi vidáman visszamosolygott rá. Lehet, hogy mégis szép hétvégének néznek elébe.

Amikor Carson kimászott a stégre, meglepetésére ott találta Nate-et, aki letérdelt, és a delfint nézte. Annyira törékeny kisfiú volt, a frizurája pedig egyenesen borzalmas. Ódivatú gombafrizuráját bizonyára Dora otthon alkotta neki, legalábbis a nem túl precíz forma erre utalt. Amikor a fiú szeme rászegeződött, Carson hirtelen ideges lett, mintha a fiú attól tartana, hogy túlságosan közel megy hozzá.

– Szia, Nate! Mit csinálsz itt?

– Semmit – válaszolta, a stégre szegezve a tekintetét.

A távolból Dora hangját hallották, amint Nate-et hívja.

A fiú feszültté vált, és egy sebet kezdett piszkálni a karján, de nem válaszolt az anyjának.

– Nem hallod, hogy anya hív?

Nate morcosán nézett, de nem válaszolt.

– Válaszolnod kellene neki. Biztosan aggódik.

– Nem akarok.

– Miért nem?

– Nem akarom, hogy idejöjjön, mert akkor elmegy a hal.

– A hal? – kérdezett vissza Carson. – Ó! – Nate a delfinre gondolt, ami megmagyarázza, miért is van itt. – Ez nem hal, Nate. Ez egy emlős. Delfinnek hívják. Gyere, ismerkedj meg vele!

Nate szemén látszott, hogy nagyon szívesen menne, ugyanakkor el is bizonytalanodott. Carson kinyújtotta a kezét, de a fiú nem fogta meg. Helyette inkább óvatosan a stégre lépett, és a széléhez ment. Palack egy kicsit távolabb úszott, majd kíváncsian visszafordult, és közben csettegő hangokat hallatott.

– A delfin kedvel téged – mondta Nate.

Carson elmosolyodott, mivel maga is úgy gondolta, hogy a fiúnak igaza lehet.

– Remélem, én is kedvelem őt.

– Mi a neve a delfinednek?

– Ő nem az én delfinem. Ő egy vadállat... de én Palacknak hívom.

– Palack – ismételte Nate. – Jó név.

Carson elnevette magát, és lehajolt, hogy megölelje Nate-et, aki egész testében megmerevedett. A lánynak ekkor eszébe jutott Dora figyelmeztetése, így inkább elengedte a fiút.

Nate látszólag a belső vívódásából mit sem vett észre. Annyira lefoglalta Palack keresése, aki alámerült, és eltűnt a mélyben.

– Hová tűnt?

Carson a szeme elé emelte a kezét, hogy jobban lásson, és a nyugodt vizet kémlelte. Néhány perc múlva észrevette Palackot, messze az öbölben.

– Ott van – mutatta Nate-nek. – Ott, egyenesen előre nézz! Várj csak, most újra lemerült!

Látta, ahogy Nate lábujjhegyen, hunyorogva próbálja kivenni az állatot a távolban. Nézték, ahogy Palack ki-be ugrál a vízből, levegőt vesz, és egyre távolabb úszik tőlük. Néhány perc múlva Carson már nem látta a delfint.

– Elment, de ne aggódj, majd visszajön!

– De én most akarom látni!

Carsonnak nem volt sok tapasztalata a gyerekekkel, főleg nem a követelőzőkkel, akiket rendre nehezen viselt el:

– Nos, öcsi, nem fogod, ő egy vadon élő állat. Akkor jön és megy, amikor csak akar. Erről jut eszembe, itt az ideje, hogy mi is menjünk. Gyere! – mondta, nógatásképp megérintette a fiú vállát, majd elindult befelé. Nate aprócska keze gyengéden megérintette a karját.

– Láthatom újra a delfint?

Carson a fiú szemébe nézett, és ugyanazt az eltökéltséget látta benne, mint a delfinében. Megértette Nate-et, amiért kapcsolatot akart létesíteni ezzel az igen intelligens lénnyel, és szemmel láthatólag valami mindkettejüket mágikusan vonzotta a másikhoz.

– Természetesen – válaszolta mosolyogva. – Ha visszajön, márpedig szerintem vissza fog jönni. Talán valamikor később, még a mai nap folyamán, együtt visszajöhetünk ide. Hozd el az életmentő mellényedet, és bemegyünk úszni. Ugye tudsz úszni?

Nate bólintott. Azután elmosolyodott; ez úgy hatott Carsonra, mintha a napot látta volna meg előbukkanni a felhők mögül.

Később, aznap reggel a konyhából bacon illata áradt. Carson korgó gyomorral követte a finom szagot. A konyhában nem talált senkit, de egy tányér ropogós bacon és Lucille kekszei már ott álltak kikészítve egy üvegbúra alatt. Éppen értük nyúlt, amikor lépéseket hallott a háta mögül. Megfordult, és szembe találta magát Harperrel; az arca sápadt volt, a szeme pedig üveges, de próbálta tartani magát. A haját szorosan lófarokba kötötte, és csinosan festett karcsúsított bermudanadrágjában, fehér galléros pólójában és vakítóan fehér teniszcipőjében. Carson végignézett magán, a szakadt farmer rövidnadrágja felett viselt zöld pólójára, és arra gondolt, hogy Harper inkább egy puccos üdülőhelyhez, semmint Sullivan’s Islandhez öltözött.

– Jó reggelt! Vitorlázni készülsz?

Harper finoman megrázta a fejét, és egyáltalán nem értette a tréfát.

– Kérsz bacont? – kérdezte Carson, és egy nagyot harapott a zsíros szalonnából.

Harper látványosan elsápadt.

– Pfuj! Ne is beszélj előttem ételről! Maradt még kávé?

– Szerzek egy csészényit – mondta Carson, miközben jó sok szalonnát pakolt a tányérjára, hiszen már tudta, hogy nem kell rajta osztoznia. Kinyitotta a konyhaszekrényt, és elővett egy nagy csészét, amelyen a Dél-karolinai Egyetem csapatának elmosódott címerállata volt látható.

– Kicsit sok tequilát ittál tegnap este?

Harper csitította őt, és fürgén körbenézett, nem hallja-e őket valaki.

– Ne olyan hangosan! Nem akarom, hogy nagyi vagy Lucille megtudja! – kérte, és lassan kortyolt egyet a kávéból. – Fogalmam sincs, mennyit ittam tegnap este. Valaki mindig letett elém egy italt. Mintha feneketlenné vált volna a...

Ivott egy korty kávét, majd a konyhaszekrényhez ment, és egy pohár után kutatott. Miután talált egyet, megtöltötte vízzel, majd a zsebéből elővett két aszpirint.

– A bajnokok reggelije – motyogta, és borzongva lenyelte a pirulákat.

Carson halkan, együtt érzőn elnevette magát.

– Bocs, hugi. Nem akartam, hogy a tegnap este után ilyen rosszul érezd magad. Jobban kellett volna figyelnem rád. Aprócska nő vagy – mondta, akaratlanul is kuncogva. – Pehelysúlyú.

– Nagyon köszönöm, de nem kell rám vigyáznod. Általában ennél jobban bírom az italt, de őrült nap volt, és alig ettem valamit – mondta Harper, és ivott még egy kis vizet.

– Hadd találjam ki! Te bajnokokhoz méltóan bírod az italt. Carson elvigyorodott, és egy hosszú bacont hajtogatott a szájába.

– Én friss vagyok, mint a reggeli zápor.

– Nagyszerű.

– Mialatt te húztad a lóbőrt, én már bementem a városba, és szereztem néhány horgászbotot meg csalit. Hugicám, kend be magad naptejjel, mert ma horgászni megyünk!

Harper félig-meddig csukva tartotta a szemét, úgy válaszolt:

– Viccelsz velem? Kukacok? Halak? Én? Kizárt dolog. Dora kíséretében Nate lépett a szobába. Carsont jóleső érzés töltötte el, mert észrevette, hogy a fiú szeme felcsillan, amikor meglátta őt.

– Hahó, öcsi! Akarsz horgászni?

– Horgászni? – kérdezte meglepve Dora. – Senki sem mondta, hogy ez része lenne a mai programnak.

– Nem tudtam, hogy programtervezet is van – válaszolta Carson.

Mivel Dora volt közöttük a legidősebb, ezért mindig azt hitte, hogy neki kell megszerveznie a családi eseményeket. Természetéből fakadóan is szívesen parancsolgatott.

– Természetesen van – mondta Dora. – Ötkor koktélozunk a tornácon, amihez már ki kell öltöznünk, hogy elkészíthessék a fényképünket – tette hozzá.

– Fénykép? Ó, milyen kedves ötlet! Majd hozom a gépeimet.

– Nem te fogsz fotózni. Nagyi felkért egy fotóst.

Carson ezen megsértődött.

– Miért bérelt volna fel valakit, amikor hivatásos fotós vagyok? Szólj neki, hogy mondja le!

– Azt akarja, hogy te is a képen legyél, nem pedig a kamera mögött – magyarázta Dora.

– Nem hallott még az időzítőről? Hol van? Majd én beszélek vele.

Ekkor Harper közbeszólt.

– Hagyd már! Nagyi leszervezte az egészet. Biztosan csak rád gondolt, és jót akart.

– Harpernek igaza van. Nagyi a vacsorát is hozatja azért, hogy Lucille pihenhessen, és csatlakozhasson hozzánk. Sok időt és energiát fektetett abba, hogy a mai napot megszervezze – mondta Dora, és jelentőségteljesen Carsonra nézett. – De senki sem mondott semmit a horgászatról.

Nagyi lépett be a szobába a csillogó szemű Lucille kíséretében.

– Meglepetésnek szántam, Dora, úgyhogy kérlek, mosolyogj, és ne rontsd el!

Nagyi a kezében egy piros horgászbotot és orsót hozott.

– Nézd csak, mit találtam! – simogatta meg a botot, mielőtt Nate-hez fordult: – Ez a dédnagyapádé, Edwardé volt. Nagyon szeretett horgászni, és több botja is volt. Általában azonban kizárólag ezt használta. Ez volt a kedvence. Tudom, hogy nagyon örült volna neki, ha megtaníthat horgászni. Mivel ő nincs közöttünk, neked adom, az egyetlen dédunokájának. Remélem, ugyanolyan sok halat fogsz majd vele a stégről, mint ő tette!

Nagyi egy színpadias mozdulattal átnyújtotta a fiúnak a botot, és látszott, hogy ez a tett nagyon sokat jelent az asszonynak. Vele ellentétben Nate-en semmiféle érzelem nem látszott. Elvette a botot, és szenvtelenül nézte. Dora odaállt mellé, és arcára fagyott mosollyal mondta:

– Ugye, milyen nagyszerű? Köszönd meg a nagyinak!

Még mindig a botot nézve Nate engedelmeskedett, és érzelemmentes hangon megköszönte az ajándékot.

– Csodálatos meglepetés – mondta Dora lelkesen. – Nagyon köszönjük, nagyi. Nagyon tetszik neki.

Marietta Nate szenvtelen reakcióját látva kissé elkomorodott, de hamar összeszedte magát, és halvány mosollyal Dorához fordult:

– Remélem, sok öröme lesz benne.

– Biztos vagyok benne – kiáltotta Dora. – Ugye, Nate?

Nate nem válaszolt, leengedte a horgászbotot, és feszengett, amiért mindenki rá figyelt. Carson látta, amint Harper a pultnak dől, és csendben a fiút figyeli. Nehéz lett volna nem észrevenni, Dora mennyire igyekszik, hogy nagyi előzékenységét látva igencsak lelkesedjen, és Carson hirtelen nagyon szánta a testvérét.

– Tudod, Nate, az egy nagyon jó kis bot – mondta Carson nyugodt hangon. – Mihelyt elkezdesz vele horgászni, megszereted majd. Tuti biztos.

– Nem tudok horgászni – mondta a fiú némi érzelemmel a hangjában. – Az apukám tud, de engem nem tanított meg rá. Azt mondta, hogy nem vagyok még elég idős hozzá, és nagyon ügyetlen is vagyok.

Carson Dorára nézett, és látta, ahogy elszomorodik.

Carson átkozta Calt, amiért túlságosan lusta és nemtörődöm volt ahhoz, hogy elvigye a kilencéves fiát horgászni.

– Ugyan már, ez a legjobb kor a tanuláshoz! Tudtad, hogy a nagyapám tanított meg engem is horgászni, pedig még fiatalabb voltam, mint te? Ott ültünk a stégen, és horgásztunk mindenféle halakra: vörös árnyékhalra, lepényhalra. Azután megpucoltuk mindet, Lucille pedig megsütötte, majd felszolgálta vajasan, kis citrommal és petrezselyemmel. Emlékszel, nagyi?

Az asszony szemébe könnyek szöktek, ahogy felidézte ezt az emléket.

– A dédnagyapád már a mennyországban van, Nate, így az tűnik helyesnek, ha mi tanítunk meg horgászni.

– Mit szólsz hozzá? – kérdezte Carson.

– Szólok? – kérdezte Nate, aki nem ismerte és értette a kifejezést.

– Szeretnéd, ha megtanítanánk, hogyan kell horgászni?

– Nem.

– Ó! – válaszolta Carson letörten.

– Azt akarom, hogy megtaníts, hogyan kell a delfinnel játszani!

– Delfinnel? Milyen delfinnel? – kérdezte Dora.

Carson magában morgott. Még nem készült fel arra, hogy Palackról kelljen a többieknek beszélnie.

– Azzal a delfinnel, amelyik a stéghez szokott jönni – jelentette ki Nate. – Carson néni delfinjével.

– A te delfined? – kérdezte összezavarodottan Dora.

– Nem, természetesen, nem. Ez egy vadon élő delfin, aki néha a stéghez jön.

– De a delfinjének neve is van – mondta Nate. – Palacknak hívja, ami nagyon jó név. Palack játszik Carson nénivel – avatott be Nate mindenkit Carson titkába ellentmondást nem tűrő hangon.

A lány körbenézett a szobában, és látta, hogy minden szem rászegeződik. Sóhajtva csak annyit mondott:

– Hosszú történet. Ha meg akarjátok hallgatni, akkor gyertek le a stéghez. A horgászat időigényes sport, szóval rengeteg időnk lesz csevegni.

A délután nagyon sikeresnek bizonyult. Nagyi hatalmas szalmakalapokat és naptejet osztott szét, Lucille piknikebédet csomagolt: currys csirkés, teljes kiőrlésű kenyérből készült szendvicseket, savanyú uborkát, mandarint, saját készítésű zabsütiket és rengeteg jegesteát. Dora Nate-nek külön gondoskodott az ételekről, és a fiú az általa kedvelt falatokat egy szó nélkül el is fogyasztotta. A nők a stég tetejének árnyékában költötték el ünnepi étkeiket, majd megkezdték nagyszerű horgászkalandjukat.

Először Harper megpróbált finom kifogásokkal kibújni a dolog alól, miszerint nem ülhet ki a napra, hogy dolgoznia kell még, és még meg kell válaszolnia néhány e-mailt. Nagyi azonban kicsalogatta őt azzal, hogy kihozhatja a laptopját a mólóra, és nyugodtan ülhet az árnyékban. Harper eleget tett a kérésnek, és táblagépével letelepedett a stég fedett része alá, miközben nagyi a csalival foglalatoskodott, és segített Nate-nek meg Dorának a stégről horgászni.

Carson kihozta a fényképezőgépét, és örült, hogy Los Angeles-i elköltözése óta először ismét fotózhat. A fényképezőgép mögött állva Carson elég közelről figyelhette a többieket, és olyan pillanatokat kaphatott el a családjáról, ami a szabad szemmel gyakran nem látható tulajdonságaikat is megörökítette.

Észrevette például, hogy Harper sikeresen válik láthatatlanná. Amíg a „Kisegér” csendben maradt, és egy sarokba húzódott, az emberek megfeledkeztek a jelenlétéről, így sok érdekes pillanatot figyelhetett meg. A keze állandóan a telefonjával vagy a számítógépével babrált. Carson eltűnődött azon, hogy vajon szarkasztikus beszámolókat küld-e az anyjának a „Dél mulatságos meséi” vagy ,A déli bunkók Riviérája” címmel.

A kis Nate bármit csinált is, teljes intenzitással vetette bele magát. Minden róla készített fotón összevonja a szemöldökét, és mereven összpontosított Mariettára, aki épp azt tanította neki, hogyan tűzze fel a csalit, hogyan vesse ki a horgot, majd hogyan tekerje az orsót. Nate javára kell írni, hogy csendben hallgatta, ahogyan az asszony elmagyarázott neki mindent, tartott az bármeddig is, hiszen dédnagyanyja gyakran elkalandozott a témától. Amikor arra került a sor, hogy ő is tegyen egy próbát, aprócska ujjaival fürgén dolgozott.

Dora ennek ellenére nem vett részt a tevékenységben. Nate közelében maradt vagy megszokásból, vagy pedig mert féltette őt – Carson ezt nem tudhatta biztosan. A saját horgászbotját csak kedvetlenül fogta, és a korlátnak dőlve a tengert bámulta. Az egyik közeli felvételen Carson éppen lencsevégre kapta, ahogy Dora gyönyörű szeme könnyben úszik.

A délután derekára a nap magasan járt, de a halak nem haraptak. Nem mintha ez bárkit is zavart volna. Carson egy kis vodkát csempészett a jegesteába, hogy némi erőt adjon neki, és segítsen abban, hogy a nyelvük megeredjen. A turpisság be is vált. Ahogy Carson letette a fényképezőgépét, Harper is hasonlóképp tett a táblagépével, és a hölgyek olyan veszélytelen témákról kezdtek beszélgetni, mint a filmek, a receptek és a boldog emlékek. Csak Nate figyelt továbbra is a horgászbotokra. Néha Carson odaugrott hozzá, hogy segítsen neki újra kivetni a csalit, vagy Dora kente be naptejjel a karját és az arcát. Hirtelen nagyi felkiáltott, és nagyot rántott a botján:

– Fogtam egyet!

Mindenki megéljenezte, és felpattant, hogy csatlakozzon hozzá. Marietta örült a szerencséjének, és talán valamicskét bátrabb is lett a „teájától”. Nagyi huhogott, a lányok pedig nevettek és fütyültek. Carson odaugrott a fényképezőgépéhez, hogy megörökítse nagyanyja komikus küszködését. Nagyi végül kihúzta a legkisebb vörös árnyékhalat, amit Carson valaha is látott. Dora elnevette magát, ahogy meglátta a botról lógó halat.

– Nagy küzdelem volt egy ennyire szánalmas kis halért.

– Hé! – mondta védelmezőn Carson. – Ez az egyetlen hal, amit fogtunk.

– Nos, készíts egy képet a trófeámról! – mondta nagyi, és a picike halat büszkén a levegőbe emelte. – Mielőtt még visszadobnám..

Nate vadászkutya módjára követte az asszonyt, aki elővett egy fogót. Carson nem volt teljesen biztos abban, hogy a nagyanyja nem ivott-e túl sok „jegesteát” ahhoz, hogy a fogóval babráljon, ezért közbe akart lépni, de Marietta nem hagyta magát.

– Már régebb óta horgászom, mint hogy te gondolatként megfogantál volna az apád fejében! Állj kicsit odébb! – mondta, és megragadta a halat, majd határozottan eltávolította a horgot. – Nate, kicsim! Ha szeretnéd, tiéd a megtiszteltetés, hogy visszadobod ezt az aprócska kis halat a vízbe. Akarod?

– Igen – válaszolta Nate, bár hangja rekedt volt a félelemtől és az izgatottságtól. Ügyesen mindkét kezével a halért nyúlt, és szorosan fogta. A hal ficánkolt, de a fiúnak sikerült a kezében tartania, ahogy a karját mereven maga elé emelve a stég széléhez sétált. Carson követte őt, és csak remélni tudta, hogy Nate nagy igyekezetében nem préseli ki a szuszt teljesen a halból, mielőtt visszaengedné a vízbe. A korláton átnézve meglepődve vette észre, hogy Palack is ott van, és nyitott szájjal figyeli Nate-et, aki a halat a víz fölé tartotta.

– Ne etesd a delfint! – kiáltotta, de már túl későn. Nate elengedte a halat.

Palack egy szempillantás alatt felugrott, hogy szájával elkapja a halat. Feldobta a levegőbe, majd újra elkapta, és alámerült, eltűnve frissen szerzett zsákmányával.

Nate harsány, örömteli nevetésben tört ki. Lábujjhegyen áthajolt a korláton, arcán diadalittas kifejezés ült, ahogy Palackot kereste a habokban. Dora a kezét a szája elé emelte, szeme elkerekedett a fia öröme láttán. A hétvége során a fia most mosolygott először.

Palack a stég alá úszott, és szaggatott, orrhangszerű hangokkal kápráztatta el lelkes közönségét.

Harper a móló szélén ült, és lábát a vízbe lógatta.

A széles karimájú kalap és a bőségesen felvitt naptej ellenére a bőre kezdett leégni.

– Szerintem még kérne halat.

– Inkább könyörög érte – mondta Carson, majd kissé rosszallón nézett a delfinre, és a fejét csóválta. – Valószínűleg már etették hallal. Ez megmagyarázná, miért ilyen barátságos. Ó, hagyd már abba! Egy igazi hölgy sosem alázkodik meg.

– Ez ugyanaz a delfin, aki reggel is itt volt? – kérdezte nagyi.

– Igen, ez Palack, Carson delfinje – jelentette ki Nate.

– Ő nem az én delfinem – mondta Carson újra, de kezdte úgy érezni, hogy e tekintetben szélmalomharcot vív. Lenézett a vízbe, és látta, hogy Palack odalent várakozik, sötét szeme pedig csak úgy csillog. – Ezzel nem segítesz – mondta Carson a delfinnek, de nem tudott neki ellenállni, és ő is elmosolyodott.

– Hogy került ide? – kérdezte Harper. – Épp ide, a mi stégünkhöz?

– Mit is mondhatnék? Kedvel engem – próbálta Carson elviccelni a dolgot.

Nagyi elnevette magát; kacaja igen trillázó és nőies volt.

– Mindig is te voltál a mi kis hableányunk.

Kinyújtotta a kezét, hogy a tenyerébe fogja Carson arcát, majd megfordult, áthajolt a korláton, és méltóságteljesen nézett a delfinre. Palack oldalra döntött fejjel, elbűvölően nézett vissza rá.

– Szép teremtmény vagy – jelentette ki az asszony.

Ahogy felegyenesedett, a szellő belekapott korallszínű selyemsáljába, és szárnyán vitte tova. Nagyi sóhajtott, Carson pedig próbált utánakapni, de a sál kicsúszott az ujjai közül, egy darabig a levegőben szállt, majd messzebb a vízbe esett.

– És ott megy – sóhajtotta nagyi. – A híres olasz tervező, Ferragamo egyik darabja volt.

Palack a színes, vízen lebegő sál után vetette magát. A delfin kíváncsian megbökte a színes anyagot, mintha csak egy sodródó fadarab lenne, majd a levegőbe emelte, és feldobta. Izgatottá vált a játékban, és a sál körül körözött, néhányszor még dobva rajta. Azután megragadta a sálat, és eltűnt véle a mélyben.

– Te kis tolvaj! – kiáltotta nagyi a habok irányába.

– Visszajött – mondta Harper, és a valamivel kijjebb előbukkanó delfinre mutatott, majd nevetésben tort ki. – Ó! Te jó ég.

Palack visszatért a stéghez. A korallszínű sál a melluszonya előtt lebegett, és úgy festett, mintha egy hölgy sétált volna végig a stég mentén.

Erre mindenki nevetésben tört ki, még Marietta is, aki a korláton áthajolva figyelte, mi lesz a sáljával. A stég alatt Palack a szájában hozta a Ferragamo-textilt. Carson leengedte a fényképezőgépet, és végignézett valamennyiük arcán – Harperén, Doráén, a nagyanyjáén és Nate-én. Tudta, egyedi és megismételhetetlen pillanat ez mindnyájuk számára. Mindenki nevetett és mosolygott, hála annak a titokzatos delfinnek, aki a semmiből tűnt elő, hogy mindnyájukat nevetésre fakassza.

– Legalább jó ízlésed van – kiáltotta Marietta méltóságteljesen. – Isten hozott, Palack, te kis csibész! Ezennel a nyaraló lányok körébe fogadlak.

Carson, Harper és Dora tapsoltak és fütyültek; az, hogy a nagyanyjuk közéjük fogadta a delfint, ismét összekovácsolta őket. A hangulat a tetőfokára hágott, ahogy Palack odalent parádézott a sáljában.

– Akarok még egy halat fogni Palacknak – jelentette ki Nate, és elindult a horgászbotjáért.

– Várj egy kicsit! Nem, nem teheted! – kiáltott Carson a fiú után. – Törvény tiltja a delfinek etetését. Meg is büntethetnek érte.

– Ó, de hát miért ne tehetné? – kérdezte Dora, akit felvillanyozott Nate lelkesedése. – Ki fog meglátni minket? És mi rossz származik abból, ha még egy halat adunk neki? Ezt eszik a természetben is, nem? Nate annyira izgatott. Sosem láttam még semmi iránt sem ennyire lelkesedni, legalábbis a videojátékán kívül. És nézd, egyértelműen ő is szeretné! – mondta, és Nate-hez sietett.

Nagyi elővett néhány csalit, és odaintette magához a fiút.

– Hozd a botod, és jobb, ha sietsz! Vár a kuncsaftod!

– Ne aggódj! Az egész délután ráment arra, hogy azt az egy halat kifogjuk. Kötve hiszem, hogy fognánk egy másikat – nyugtatgatta testvérét Harper.

Carson aggódva keresztbe fonta a karját a mellkasán, a tekintetét Palackról a családjára szegezte. Nagyi és Nate fejüket összedugva a horog fölé görnyedtek, és a csalival foglalatoskodtak. Dora felvette a botját, és éppen kivetni készült a horgot. Még Harper is csatlakozott hozzájuk, és Carson botját nagyihoz vitte, hogy felcsalizzák. Mindnyájan beszélgettek.

Palack még mindig alattuk körözött, a fejét ki-kidugva a vízből, és kíváncsian figyelte a csapatot. A sál már nem volt rajta, biztosan egy biztos helyre vitte. Carson sem akart vitatkozni. Végül is milyen jogon avatkozhatna közbe? Palack úgy jött és ment, ahogy a kedve tartotta. Talán Dorának igaza van. Mi baj lehet abból, ha még egy halat adnak Palacknak?

9. fejezet

Végre elérkezett az ünnepség ideje. Nagyi a nappali hűvösében pihent, és egy kártyapaklit kevergetett. A függönyöket behúzták, hogy így zárják ki a könyörtelenül sütő napot. Mariette fürgén, profikat megszégyenítő módon keverte a lapokat. Egyesével felütött hét lapot az előtte álló asztalkára, hogy egy újabb kör pasziánszba kezdjen. A keze megállt a mozdulat közben, amikor valaki halkan kopogott az ajtón.

– Gyere be!

– Segíthetek felöltözni?

Az asszony megfordult, és meglátta Lucille-t kék taftruhájában, gyöngyökkel díszített ruhaderekában. – Ó, istenem, Lucille! Gyönyörűen nézel ki!

– Én ne tudnám? Imádom a csillogást – válaszolta Lucille, aki a bók hallatán kihúzta magát. – Köszönöm az új ruhát.

– Nagyon jól áll neked. Varázslatosan nézel ki. A királykék a te színed.

– Most itt az ideje, hogy letegye a kártyapaklit, és kicsinosítsuk magát!

– Biztos vagy benne, hogy nincs időd egy gyors römire?

Lucille elnevette magát, és közelebb lépett.

– Nem ismerek magán kívül senkit, aki ennyire szeretne kártyázni.

– Talán csak magadat.

– Még engem is beleszámítva.

Nagyi felsóhajtott, és letette a kártyát az asztalra.

– Tudtad, hogy ezt a kártyapaklit a nagyapám Spencer S. Wood admirálistól kapta? Ő pedig Matthew C. Perry admirálistól, aki a mexikói-amerikai háborúban tűnt ki a képességeivel. Ez a legbecsesebb paklim – mondta, és megcsókolta azt, hogy szerencsét hozzon. – Ez egy különleges nap, ugye?

– Igen, valóban az. Jöjjön, Marietta asszony! Hadd segítsem fel!

– Rendben – válaszolta, és vonakodva letette a kártyapaklit. – Nem lehet tovább halogatni az unokáimmal való esti kártyapartit.

– Nem, asszonyom. Készen áll rá.

– De még mennyire! Már csak az maradt, hogy megnézzük, az ajándékaim elférnek-e a ruhám zsebében.

– Inkább magának kellett volna vennie valamit, Marietta asszony, ahelyett hogy mindenki másra gondolt. Végül is ez a maga születésnapja.

Nagyi kinyitotta az óriási gardróbszoba ajtaját. A sok kalap, ruha és cipő látványára valósággal elszédült.

– Ó, Lucille! Semmi szükségem egy újabb ruhára. Nem kell. Nézd meg ezeket itt! – mondta, majd közömbösen bámulta ruhagyűjteményét. – A legtöbb már évek óta rajtam sem volt. A többségét már fel sem tudom venni. Azt sem tudom, miért tartottam meg őket.

– Talán itt az ideje, hogy kiválogassa őket, és egy karitatív szervezetnek ajánlja fel. Mielőtt elköltözik. Az új helyen nem lesz elég hely nekik.

– Igen, ez jó ötlet. Nem vihetem az összeset magammal – vigyorgott önelégülten. – Egy idősek otthonába költözni olyan, mint a próbarepülés a végső út előtt, nem? Egy kis könnyítés? Isten a megmondhatója, hogy már felkészültem rá. Belefáradtam ennek a helynek a fenntartásába, hogy aggódnom kell minden közelgő vihar miatt, hogy behúzzam a függönyöket, ha erősen tűz a nap, aztán ott vannak még az ezüstök, a porcelánok és a bútorok. Ez most már teher számomra. Vágyom arra, hogy megszabaduljak mindettől. Újra felszabadult akarok lenni. – Az arcához emelte a kezét, ahogy végignézett a szekrényben sorakozó estélyi ruhákon. – Nagyon nehéz lesz megválni ezektől a szépségektől. Mindegyikhez egy-egy különleges emlék fűz.

Marietta nagyot sóhajtott, és végighúzta a kezét a csodás selyem-, taft– és brokátruhákon. Lelki szemei előtt nem a nagymamát látta, hanem Marietta Muirt, a charlestoni társasági hölgyet, aki a csillogó partijairól, könnyed beszédstílusáról és kifinomult ízléséről volt híres.

– Milyen szép anyagok és színek! Szerinted a lányok szeretnének előtte körbenézni és válogatni, hátha tetszik nekik valamelyik? Carson nagyjából akkora, mint egykor én voltam. És Harpernek is jó lehet egy-kettő, ha egy kicsit bevesznek belőle.

Nagyi hirtelen Dorára gondolt, de rájött, hogy rá egyik sem igazán illene.

– Dorának talán tetszenének a cipőim vagy a táskáim.

– Elképzelhető.

– Volt olyan időszak, amikor minden nagy eseményre új ruhát csináltattam – mondta sóvárogva. – Edward szeme mindig megcsillant, amikor meglátott kiöltözve. – Egy pillanatra megállt a visszaemlékezésben, és felidézte Edward arcát, ahogy a felesége belépett a nappaliba, és pukedlizett neki. – Talán ez a meglepetés erejével hat majd rád, de többé már nem érdekel, hogyan nézek ki.

– Ez valóban új számomra – motyogta Lucille.

– Szerinted ez lehet annak a jele, hogy elindultam lefelé a lejtőn? Tudod, mondjuk a demencia vagy ilyesmi felé?

Lucille nevetett, és tagadólag megrázta a fejét. Nagyi nevetése úgy hangzott, mint egy tyúk kotkodácsolása.

– Ugyan, dehogy! – intett Lucille. – Szerintem csak máson is jár az esze, mint a csomagoláson.

– Igen – mondta Marietta határozottan és felbátorodva. – Igen, így van.

– Melyik ruhát vegyem ki önnek?

– Azt a törtfehér vászonruhát a fekete fodordíszítéssel. Az illene az alkalomhoz, nem?

– Csak egyféleképp deríthetjük ki. Kapaszkodjon a karomba, amíg kicipzárazom a ruhát, és bele tud lépni.

Nagyi szorosan kapaszkodott Lucille karjába, majd imbolyogva a leterített estélyi közepébe lépett. Lucille küszködött a cipzárral.

– Be tudná húzni egy kicsit a hasát?

Nagyi annyira behúzta a hasát, amennyire csak tudta, de az izmait hiába feszítette meg, nem lett tőle vékonyabb. Régebben nagyon lapos volt a hasa, most pedig úgy tűnt, ez volt az egyetlen hely, ahová a kalóriák lerakodtak. Sok próbálkozás után Lucille-nak sikerült felhúznia a cipzárt.

Nagyi kifújta a levegőt, és úgy érezte mágát, mintha egy óriáskígyó feszülne a hasának.

– Istenem, segíts! Alig kapok levegőt. Most már tudom, hogy az őseim hogyan érezhették magukat a fűzőben.

Lágyan suhogott az anyag, ahogy óvatosan az ajtónál lévő, egész alakos tükörhöz ment. Kihúzta magát, és egyenesen állt, ahogy a tükörképét méregette. A finom, fekete fodrok elterelték a tekintetet domborodó hasáról, és az

A vonalú szabás, valamint a földig érő anyag hatására karcsúbbnak tűnt.

– Nem is rossz – motyogta, miközben lesimította az anyagot. – Egyáltalán nem rossz. Egy nappal sem nézek ki hetvennél idősebbnek.

– A varrás azonban úgy fest, mint ami egy percig sem bírja tovább – mondta Lucille, kezével megtámasztva az állát.

– Annyi baj legyen! Csak aprókat kell lélegeznem – legyezgette az arcát Marietta. – Elvégre jól akarok mutatni a képeken. Megérkezett már a fotós?

– Igen, asszonyom. Egy ideje már itt van. Persze Carson pufogott, hogy ő jobb fotókat készített volna, csak meg kellett volna kérnünk őt erre.

– De azt akarom, hogy ő is rajta legyen a képeken.

– Én is ezt mondtam neki, de megértem az érzéseit is. Furcsa, hogy felvett egy konyhai személyzetet, amikor én jobb ételt tudtam volna készíteni.

– Most mihez kezdjek kettőtökkel? – kérdezte Muir asszony, és tenyerét védekezőn feltartotta. – Csak hagyom, hogy a változatosság kedvéért most valaki titeket is kiszolgáljon.

Lucille motyogott valamit a bajsza alatt, amit Marietta nem értett.

– Elég, ha megköszönöd! – ugratta nagyi. – De ha már itt tartunk, a kiszolgáló személyzet megérkezett már?

– Természetesen itt vannak. Már órák óta készülnek. A lányok pedig a nappaliban vannak. Mindenki itt van, és önre vár.

– Ó... – Marietta nyugtalan lett. Nem szerette, ha sürgetik. – Nos, ez az én születésnapi partim, nélkülem úgysem kezdhetik el.

A fésülködőasztalához ment, és az egyik fiókból elővett egy kis ékszerdobozt. Erre az estére nagy gonddal választotta ki a kiegészítőit. Az egy-két aprócska kényelmetlenséget leszámítva ma akkor is királynőien néz ki ebben a ruhában. Azt kívánta, bárcsak Edward is itt lehetne, hogy lássa.

Közelebb hajolt a tükörhöz, hogy berakja a gyémánt fülbevalóját, amit Edwardtól kapott az ötvenedik házassági évfordulójukra. A gyűrűsujján téglalap alakú, párna csiszolású gyémántgyűrűt viselt. A nagy kő megcsillant a fényben, és úgy ragyogott az ujján, mintha milliónyi csillag fényét tükrözné vissza. Végül fogta a három fekete bársonyszütyőt, bennük a gyöngysorokkal, és beletette őket a fekete gyöngyökkel kirakott retiküljébe. Csak egy kék színű szütyő maradt az asztalon. Marietta a válla felett hátratekintett, és odaintette Lucille-t.

– Csak később, a desszert közben akartam ezt odaadni neked, de úgy gondoltam... – mondta, és a házvezetőnője felé fordult. – Nos, kedves barátom, ez most már legyen a tiéd. – Azzal odaadta Lucille-nak a bársonyszütyőt.

Az asszony annyira meglepődött, hogy a szeme elkerekedett, ahogy kezébe fogta a szütyőt.

– Mi ez? Már egyébként is vette nekem ezt a ruhát.

– Ez a ruhához jár.

Luciíle gyanakvón rápillantott, majd kinyitotta a szütyőt, és a tartalmát a tenyerébe öntötte.

– Könyörületes uram! – kiáltotta, amikor meglátta az óriási zafír fülbevalót, amit gyémántok vettek körül. – Uramisten! Uramisten! – kiáltotta, majd újra Mariettára nézett, a szeme megdöbbenésről árulkodott. – Igazi?

– Természetesen az – nevetett Muir asszony. – Az édesanyámé volt. És most a tiéd. Nagyon jól fog menni a ruhádhoz. Alig várom, hogy felvedd, és láthassam. Gyerünk! Tedd fel!

Marietta nézte, ahogy Lucille a velencei tükör előtt áll, és aranykarika fülbevalóját a zafír és gyémánt függőkre cseréli, miközben a keze csak úgy remegett az izgalomtól. Az asszonyt jóleső érzés töltötte el, ahogy arra gondolt, ez a két kéz hogyan formálta az ő világát. Lucille felegyenesedett, de a fülében csillogó ékszer nem tudta túlszárnyalni szeme csillogását.

– Hogyan festek?

Marietta nagyon elégedett volt, hogy az eddig a széfben porosodó fülbevalók ekkora örömet szereztek Lucille-nak.

– Szerintem... a szexi szó illik ide a leginkább – mondta az asszony, és remélte, hogy Lucille elpirul. Nagyinak nem kellett csalódnia.

Komolyra fordítva a szót, a kezébe vette Lucille kezét.

– Kérlek, drága barátom, fogadd el ezt a fülbevalót a szeretetem és a köszönetem jeléül, ami csekélység ahhoz képest, amit te jelentesz nekem, és amit nehezen tudok kifejezni!

Lucille az ajkába harapott, ő sem tudta szavakba önteni az érzéseit.

– Indulhatunk? Itt az ideje, hogy kiterítsem a kártyáimat az asztalra!

Lucille megfogta az asszony karját, és az öreg barátok elindultak. A hálószoba ajtajában Marietta egy pillanatra megállt, erősebben szorította Lucille karját, és mélyet lélegzett.

– Ne legyen ideges, minden rendben lesz! – mondta Lucille vigasztaló hangon. – Régóta érlelődött ez már magában.

– Ideges?! Sokkal több kell ahhoz, hogy ideges legyek, mint három csacska kislány – jelentette ki, és kezét a hasára téve mélyét lélegzett. – Csak olyan sok múlik rajta!

– Tudni akarják az igazságot.

Marietta ismét mély levegőt vett, és esdekelőn nézett Lucille-ra.

– Szerinted is kicsit túl sokat és túl erőszakosan kérek tőlük a mai este folyamán?

– Maga? Túl sokat? – kuncogott Lucille. – Isten ments! Manipulatív, nos, az lehet. Kissé cinkos. Ravasz. Mindent irányítani akaró...

– Igen, igen... ez valóban nagy hibám – ismerte be Marietta, miközben az ajka megremegett. – Most már látom, hogy számtalan közbeavatkozásom hogyan vezetett sokszor szánalmas hibákhoz.

– Nem csak az öné, Edward úré is.

Az asszony elcsendesedett, ahogy ismét a férjére gondolt. Nagyon kedves ember volt, de talán túlságosan szerette őt, és a férfi iránt érzett szerelme sok mindenre vakká tette. Mivel ő ezt tudta, ki is használta, ha a fiuk ügyéről volt szó.

– Szerinted Edward feladta Parkert illetően? – kérdezte Lucille-t.

– Nem, de szerintem el kellett volna fenekelnie azt a fiút.

– Talán – felelte Marietta, ám gondolatai kanyargós és tévutakkal teli útra indultak, ahogy elgondolkodva forgatta a gyémántot az ujján. – Talán engem is el kellett volna náspángolnia. Túl sokszor adta be nekem a derekát. Ó, Lucille! Azt hiszem, a család mindkét férfiúját puhánnyá tettem.

– Ez akkor volt – felelte Lucille. – Ez meg most van. Csak mondja el nekik, amit akar, és hagyja, hogy a kártyák oda essenek, ahová akarnak vagy ahová valók!

– Igen – mondta Marietta, és a gyémántra nézett. – Vissza kell fognom magam, és nem szabad elmondanom ma este a véleményemet. Hagynom kell, hogy ezt egymás között oldják meg.

– Ez a terv.

Az asszony mindig is tudta, hogy Lucille-t nem ejtették a feje lágyára. Mindig számíthatott arra, hogy józan eszével átlát a díszleteken, és becsületesen, világosan megmondja a véleményét, amikor arra van szüksége. Mrs. Muir összeszedte a gondolatait. Amikor bridzselt, mindig azzal bosszantotta a partnereit, hogy hosszú ideig latolgatta, hogyan fogja kijátszani a lapjait. Ám amikor végre nekilátott, hihetetlen fürgeséggel rakta ki a lapjait, mert az egész játékot, az összes ütést már fejben lejátszotta.

Marietta egy nagy levegőt vett.

– Fejkészültem. Indulhatunk?

Lucille erősebben szorította meg az asszony karját, és csak annyit mondott:

– Kezdődjön a játék.

Az este pontosan úgy kezdődött, ahogy eltervezte. Miután a fotós végzett, Marietta a már nemzedékek óta a család tulajdonában lévő kristálypoharakban felszolgáltatta kedvenc francia pezsgőjét. Az asszony a széles szájú poharakat jobban kedvelte a talpasaknál. A rózsaszín buborékok az orrába szálltak, ahogy ivott belőlük. Nate nagy örömmel ment a szobájába vacsorázni, és megnézni egy filmet. A ma este csak a lányoké volt, és Marietta azt akarta, hogy tökéletesen sikerüljön.

Az öt nő együtt ült a kristálycsillár alatt a hamvaszöld színű étkezőben. Nagyi az elegáns asztal lehajtható szárnyak is leengedte, hogy még közelebb érezhesse magához az unokáit. A gyertyafény meg-megcsillant a családi ezüstön és a kristályokon. Az asszony orrát időről időre megcsapta az asztal közepére helyezett, fehér rózsákból álló virágdísz illata.

Hátradőlt a székében, és végigmérte az asztal körül ülő, négy hölgyeményt. Fesztelenül beszélgettek olyasfajta témákról, mint a régmúlt nyarak emlékei. Egy ponton, a horgászat és a pezsgő taglalása között, még Dora is feloldódott, és lelkesen társalgott. Ő volt a legidősebb Marietta unokái közül. Tökéletes, már-már eidetikus memóriája volt, és a részletek felidézésével életre tudta kelteni a történeteit. Az asszony úgy vélte, ebbéli képességét a lány Parkertől örökölte.

Carson nevetése hallatszott ki leginkább a beszélgetésből. Mindig is szeretett nevetni, és e téren nem is próbált finomkodni. A lány szerette kiegészíteni és kiszínezni a történeteket, és minden további nélkül mondta el inkább csipkelődő, semmint sértésnek szánt véleményét. Ő is meglehetősen jól bánt a szavakkal.

Csak Harper maradt visszafogott. Nem félénkségből tette, mert végig barátságos volt, és velük nevetett a történeteken, de ő maga nem sokszor szólalt meg. Amikor végül mégis megtette, akkor okos és éles elmével megfogalmazott kommentárokat fűzött hozzá. Nagyi figyelte őt, és a szeme csak úgy csillogott a borospohár felett, úgy csodálta unokájának ezt az eddig számára nem ismert tulajdonságát.

Nézte, ahogy a lányok megkóstolják a különböző fogásokat, a borokat, és megörült, amikor okos megjegyzéseket tettek a fűszerekre és a bortermelő vidékekre vonatkozóan. A szívét melengette, hogy az unokái élvezik a születésnapi partiját, beszélgetnek és nevetgélnek. A hangulat legalább olyan ragyogó volt, mint a gyertyák fénye.

Amikor kihozták a kókusztortát, és Marietta elfújta a nyolc gyertyát – miután ragaszkodott ahhoz, hogy semmiképp se akarjanak nyolcvan gyertyát egy tortára zsúfolni eljött az ajándékozás ideje. Nagyi sokkal izgatottabb volt az általa előkészített ajándékok miatt, mint azok miatt, amiket ő kap majd az este folyamán. A barátai már egyébként is sok ajándékkal lepték meg. Egész héten egymásnak adták a kilincset a csomagküldő szolgálatok emberei és a postások. Sea Breeze-t elárasztották a gyönyörű virágok, és több szappan meg édesség érkezett gyönyörű csomagolásban, mint amit valaha is el tud használni.

Dora idegesen adta át neki a gyönyörűen becsomagolt dobozt. Benne a legpuhább merinógyapjúból készült, kézzel kötött vállkendőt talált, hosszú rojtokkal a szélén. Csodálatos volt, és Mariettát nagyon meghatotta a kézzel készített ajándék, Dora azonban nem győzött szabadkozni a kötésben vétett hibák miatt. Nagyi arra gondolt, nem ártana megtanítania a lánynak, hogy mindig legyen büszke arra, amit a két keze munkájával elért.

Harper egy modern táblagéppel lepte meg az asszonyt. A többi lányt nagyon lenyűgözte az ajándék, és köré gyűltek, hogy megnézhessék, mi mindent tud. Nagyinak azonban a leghalványabb fogalma sem volt arról, hogyan kell használni. Harper megígérte, hogy megtanítja őt, és segít neki abban is, hogy megismerje az internet világát. Noha Marietta nem tudta, mit is jelent ez, de hálás volt az unokája ajánlatáért.

Utolsóként Carson tett elé egy dobozt, amelyet japán virágmintás, úgynevezett Juroshiki kendőbe csomagolt. Nagyit megörvendeztette az egzotikus csomagolás, ami annyira jellemző volt Carsonra. A benne rejlő ajándékra azonban nem volt felkészülve. A szépséges kendő egy lenyűgöző fotót rejtett az asszonyról, ahogy a kedvenc fonott székében ül a tornácon, és az öblöt nézi. Carson a legjobb tudása szerint igyekezett visszaadni a fotón a lemenő nap arany-piros árnyalatát, kiemelve nagyanyja bőrének csillogását, amely már-már éterivé, földöntúlivá tette őt a képen. Egy lopva, véletlenül elkapott pillanat hevert most a kezében. Carsonnak sikerült megörökítenie vágyakozással teli arckifejezését, azt a határozott gyengédséget, amit minden unokája jól ismert, és megindította őket. Nagyi Carson szemébe nézett, és köszönetet mondott. Ahogy kimondta a szavakat, elgondolkodott azon, micsoda tisztánlátás kell ahhoz, hogy valaki képes legyen a másik ember lelkét egy fotón megmutatni és megörökíteni.

Miután a felszolgáló elvitte az utolsó tányérokat is, Marietta jelzett neki, hogy töltsön még egy kör pezsgőt. Végre elérkezett az a pillanat, amelyre oly régóta várt.

– Most itt az ideje, hogy én ajándékozzalak meg titeket – jelentette be..

– Mi is kapunk ajándékot? – kérdezte Dora meglepve.

A lányok mindnyájan kiegyenesedtek egy ültő helyükben, és tágra nyílt szemmel nézték, ahogy nagyanyjuk lehajol, és felemeli a széke lábához letett, fekete gyöngyökkel kivarrt táskáját. Az asszony egymás után elővette belőle a bársonyszütyőket, majd mindegyiket átadta annak az unokájának, akinek szánta. Hirtelen a szoba élettel telt meg, ahogy mindnyájan kinyitották az aprócska textilzsákokat, majd sipítva sikoltoztak és örvendeztek.

A lányok talpra ugrottak, hogy egy puszival köszönjék meg nagyinak az ajándékokat, és kifejezzék a szeretetüket – az asszony egy kissé bele is szédült. Széles mosoly ült ki az arcára, és arra gondolt, hogy most az unokái, akik egymásnak segítettek becsatolni gyöngy nyakláncaikat, mennyire hasonlítanak a kertben repkedő pillangókhoz. Ezután kuncogva elrohantak, hogy megnézzék magukat a fürdőszobai tükörben.

Lucille és Marietta az asztalnál maradtak, egymásra mosolyogtak, és egymás egészségére, na meg a sikerükre ürítették a poharaikat. A lányok hamarosan visszatértek az asztalhoz, az arcuk sugárzott az örömtől. Nagyi gondosan végigmérte őket, valaki elégedetlen volt-e az ajándékával, és esetleg elcserélték egymással a nyakláncaikat. Megkönnyebbülésére mindegyikőjük a neki szánt nyakéket viselte.

Marietta és Lucille jelentőségteljes pillantást váltott, mire Lucille azonnal felállt, tapintatosan kimentette magát, és elindult, hogy a távozó konyhai személyzet munkáját felügyelje. Nagyi körbejáratta a tekintetét, minden lányon elidőzve kicsit; mindnyájan boldogan ültek ott, nyakukban a gyöngyláncaikkal – Dora a köldökig érő rózsaszín gyöngysorral, Carson a sötét, dél-tengeri gyöngyökkel és Harper az ő krémszínű, háromsoros, rövid nyakláncában. A nyakéket viselve minden lány még szebbé vált. Marietta ennél jobban nem is szerethette volna őket, mint ebben a pillanatban. Ezúttal azért fohászkodott, hogy legyen kellő ereje ahhoz, hogy kissé szembemenjen mindnyájuk akaratával. Felemelte ezüstkanalát, és megütögette vele a kristálypoharát, hogy felhívja magára a lányok figyelmét. A beszélgetés elhalkult, és minden szempár rámeredt.

– Drágaságaim! – kezdett bele a mondókájába. Meglepődve tapasztalta, hogy milyen idegesség lett úrrá rajta. Megköszörülte a torkát, és így folytatta: – Nagyon sok idő telt el azóta, hogy utoljára együtt nyaraltunk itt Sea Breeze-ben. Remélem, hogy mindnyájan úgy tekintetek rá, mint az otthonotokra, ahová akkor jöttetek, amikor csak akartatok!

Mindegyik lány készségesen bólogatott.

– Az idő azonban telik-múlik. Ahogy láthatjátok, én sem leszek fiatalabb. Már olyan romos vagyok, mit Róma alapjai, és el kell fogadnom, hogy itt az ideje annak, hogy idősek otthonába költözzek, ahol együtt lakhatok sok barátommal, és ami ennél is fontosabb, elérhetők számomra azok a lehetőségek, amelyek egy bizonyos kor után megkönnyítik az ember életét.

Dora, aki közvetlenül mellette ült, megpaskolta nagyanyja kezét, és így szólt:

– Nagyi, te mindig kortalan leszel számunkra.

– Köszönöm, kedvesem. Sajnálatos módon viszont nem leszek gazdagabb sem. Így el is értem ahhoz, amit meg kell ma beszélnünk. Mindhárman az ország másik részén élitek a magatok életét. Mindnyájan elfoglaltak vagytok, és tudom, hogy számos más hely van, ahol szívesen töltenétek a szabadságotokat. Ezt megértem, és szembe kell néznem azzal a ténnyel, hogy egyre ritkábban utaztok el Sea Breeze-be. Ezt nem kritikának szánom. Ugyanakkor mindig is realista voltam – mondta, és kitárta a karját. – Eladom Sea Breeze-t – jelentette ki keserédes mosollyal az ajkán.

Láthatta, hogy a lányok arcára megdöbbenés és szomorúság ül. Elsőként Dora szólalt meg.

– De nemzedékek óta a családunké.

– Igen, ez így van, és ez nagy terhet jelent számomra. Kedveseim, mindent megtettem, amit csak tudtam.

– Nincs arra lehetőség, hogy mi megtartsuk valahogyan? – kérdezte Carson, akit teljesen lesújtott mindaz, amit az imént hallott.

– Nem hinném.

– De-e-e – dadogta Dora – én... én azt hittem... – mondta, és megrázta a fejét. – Nem is tudom, mit hittem – nevette el magát zavarodottan. – Biztosan azt, hogy az összes fiókodban pénz lapul.

Nagyi elnézően mosolygott.

– Természetesen jómódúak voltunk. A vagyonunk azonban igencsak megcsappant. Voltak rossz befektetéseink, a részvénypiacon is hol sikeresek voltunk, hol nem, a mindennapos kiadások, az egészségügyi szolgáltatások, na meg az idős korral járó költségek sok pénz emésztettek fel. Miután a nagyapátok nyugdíjba vonult, a megtakarításainkból éltünk. Nem voltak új jövedelmeink, a kiadásaink pedig csak nőttek és nőttek. Ha tudnátok, mennyibe kerül ennek a helynek a biztosítása, akkor sírva fakadnátok! – Kis időre megállt, majd gondosan megválogatott szavakkal folytatta:

– És ehhez adódtak még hozzá a Parkerrel járó költségek. Az igazat megvallva a fiam, az apátok sok pénzemet felélte, amíg élt. Én döntöttem úgy, hogy támogatom, és el kell fogadnom, hogy részem volt abban, ahogy a dolgok alakultak. Meg nem történtté tenni azonban nem tudom.

Csend telepedett a szobára, ahogy a lányok próbálták a hallottakat megemészteni.

– Mit csinált? – szakadt ki Dorából, megtörve némaságukat.

Harper finomabban fogalmazott.

– Nem értem. Mit jelent az, hogy felélte a pénzedet?

Nagyi Carsonra nézett, aki mozdulatlanul, összeszorított fogakkal ült, kék szeme valósággal lángolt.

– Parker sosem talált magára – próbálta kedvesen elvenni szavai élét. – Isten a megmondhatója, mennyi különböző projektben próbálta ki magát, és akkora, lehetőség rejlett benne! Sajnálatos módon ez a talentum sosem bontakozott ki. Szüksége volt... – itt tartott egy kis szünetet, és a helyes szót kereste, ami őszinte lenne, de egyben fair is – ...támogatásra az évek során, Edward és én pedig megadtuk ezt neki.

Carson ekkor már nem tudta visszafogni magát.

– Támogatás? Nagyi apanázsától függött.

– Várj csak! – mondta Harper, még mindig próbálva megérteni a hallottakat. – Azt akarod mondani, hogy nem keresett egy fillért sem? Hogy nagyi csak odaadta neki a pénzt?

– Ezt állítom – válaszolta Carson.

– És mi volt az írói karrierjével?

Nagyi lesütötte a szemét, amikor Carson lekicsinylő nevetésben tört ki.

– Írói karrier? Komolyan kérdezed?

– Igen, elég komolyan – válaszolta Harper szemrebbenés nélkül. – Mindig úgy tudtam, hogy az apám író volt.

Carson arcán egy rá egyébként nem jellemző, gonosz mosoly jelent meg.

– Tényleg? Nem, Harper. A mi apánk nem volt író. Csak az akart lenni. Pontosabban szólva: hírnévre vágyott. Nagy különbség van a kettő között.

– Nem kell ennyire könyörtelennek lenned! – intette őt Harper, és egyenesen Carson szemébe nézett.

Carson vállat vont.

– Én vagyok kegyetlen? Tudsz arról a nagyszerű amerikai regényéről, amelyiket sosem sikerült kiadatnia? Bár erről biztosan tudsz. Az anyád volt az első kiadó, aki elutasította – jelentette ki vádlón.

– Igen – válaszolta keményen Harper, mereven tartva magát, majd folytatta: – Anyám mindig eléggé világosan fogalmazott a tehetségét, illetve az ellenkezőjét illetően. De mindig is azt hittem, hogy az ítéletét elhomályosította az, hogy utálta őt.

Carson erre kissé megengesztelődött.

– Nos, nem volt egyedül a véleményével, mármint a tehetségét illetően. Kitapétázhatta volna a szobát az elutasító levelekkel.

– És mi van a forgatókönyvekkel? – kérdezte Harper kitartóan. – Nem ezért ment Kaliforniába?

– Ó, istenem! – sápítozott Carson, és a fejét a tenyerébe temetve rázta. Felnézett, és hozzátette: – Te tényleg semmit sem tudsz, ugye?

Ekkor Dora megszólalt.

– Ezek szerint én sem. Mindig azt hittem, hogy apa forgatókönyvírásból élt.

Carson keze magatehetetlenül hullt az ölébe, és vádlón nézett a nagyanyjára.

– Tényleg nem tudják? – kérdezte tőle.

Nagyi felszegte az állát.

– Ez csak rá tartozott, senki másra.

– Akkor ezek szerint az óriási Parker Muir, a művész, író, vállalkozó, a nagyszerű Muir klán szeretett fia című legenda máig él – mondta szarkasztikusan Carson. – Nagyi, jó munkát végeztél.

Dora az asztalra csapott.

– Szerintem jogunk van tudni erről, nagyi. Többé már nem vagyunk gyerekek. Ő a mi apánk, teljesen mindegy, mennyire nem volt jelen az életünkben, egyértelműen óriási lyukat ütött a családi vagyon szövetén. Te magad mondtad, hogy az adósságok miatt eladod Sea Breeze-t. Ez mindnyájunkat érint. Végül is mi vagyunk az örökösök. Mármint az anyáink után.

Nagyi kiegyenesedett a székében.

– Az anyáitok? – kérdezte rosszallással a hangjában. – A menyeim mind csalódást okoztak. A fiamnak lehet, hogy három felesége is volt, de kettőn áll a vásár.

Carson hirtelen felállt, és a pezsgősüvegért nyúlt. Megtöltötte a poharát, majd körbement, és töltött a testvéreinek is.

Nagyi megbánta a megjegyzését, és az asztaldíszre nézett. A rózsák éterinek tűntek a gyertyák fényében. A gondolatai régebbi összejövetelekre kalandoztak, amelyeket évekkel korábban tartottak, amikor Parker még fiatal volt, és előtte állt az élet. Tökéletesen illett rá a zsakett, amit viselt, és gyors észjárásával, elegáns modorával és ragyogó kiállásával mindenkit elbűvölt. Azt kívánta, a lányok bárcsak láthatták volna őt ilyennek.

Harper Mariettához fordult, és nyugodt hangon megszólalt:

– Nagyi, én nem ismerem az apámat. Azon a néhány történeten kívül, amit tőled és az anyámtól hallottam, számomra teljesen idegen. Tőled azt hallottam, hogy író volt, egy nélkülöző művész. Nagyon romantikus ember. Anyámtól meg azt, hogy dühöngő alkoholista, tehetségtelen író, akit túlzottan vonzott a hírnév. Ráadásul nőfaló volt.

– Azt hiszem, az anyádnak igaza volt. Jól foglalta össze a főbb jellemvonásait – jelentette ki Carson, majd felemelte a pezsgőspoharát, és tósztot imitálva azt mondta: – Emeljük poharunkat kedves öreg apánkra!

– Elég ebből, Carson! – mondta nagyi, mélyen megbántottan. Az unokájára nézett, és eltűnődött azon, honnan ered ez a mélyről fakadó düh a fia irányában.

Carson a homlokát ráncolta, és felhajtotta a pezsgőjét.

– Még mindig nem válaszoltál Harper kérdésére – mondta Dora, visszatérve a fájó pontra. – Miből élt apa Kaliforniában?

Carson ültében lassan nagyi felé fordult, és a poharával játszadozott. Őszintén kíváncsi volt, mit felel majd a nagyanyja. Amikor az asszony nem válaszolt, Carson letette a poharat az asztalra, és elkezdte bámulni.

– A jószívű édesanyja minden hónapban küldött a kicsi fiának pénzt – mondta Carson a többieknek. – Tudjátok, ez nagy dolog volt nálunk. Apa nagyon várta a csekkjét – mondta, és az üres poharára nézett, majd elváltozott hangon folytatta: – Tudom, hogy csak segíteni akartál neki.

– Nemcsak neki – szakította félbe nagyi –, hanem neked is.

Carson újra az üvegért nyúlt, és újratöltötte a poharát.

– Kezdetben nem volt olyan rossz. Szép lakásunk volt. Nagyi és nagyapa elég sok pénzt adtak neki, hogy befektethesse. Én elég fiatal voltam, és nem emlékszem, épp mibe akart invesztálni.

– Egy filmbe – mondta nagyi.

Carson hosszan nézte őt.

– Nem hinném, hogy az lett volna.

– Én viszont tudom. Élénken emlékszem rá. Megírta a forgatókönyvet, és volt már producere is – mondta, a levegőbe emelve a kezét. – A címére... nem emlékszem.

– Bárcsak láthattuk volna! – mondta Dora. – Egy film, amit apa forgatókönyve alapján készítettek. Az már valami, nem? – Dora mindezt úgy mondta, mint a csapat főszurkolója, aki bátorítani akarta mindnyájukat, hogy legyenek büszkék az apjukra.

Nagyi nem szólt egy árva szót sem. Edward számára mindig is gyanús volt a projekt, ő maga azonban ragaszkodott a pénzügyi támogatáshoz, mert hitt Parkernek: ha egy filmet elkészít, akkor azt biztosan több fogja követni. Igen sok pénzt adott neki, és azért imádkozott, hogy ez végre beindítsa a fia karrierjét. Amikor a film elkészült, ő és Edward Atlantába repültek, hogy megnézzék. Új ruhát vett erre az alkalomra, és partit akart adni, hogy ezt megünnepeljék, de a fia furcsa módon ellenezte a felhajtást, és nem bátorította őket, hogy megnézzék a film bemutatóját. A produkciót végül egy lerobbant filmszínházban mutatták be a város hírhedtebb részén, ami már önmagában is felért egy figyelmeztető jellel. Nagyit és Edwardot annyira felháborította a film, hogy az első negyedóra után távoztak. Hazafelé menet Edward volt az, aki felvilágosította arról Mariettát, mit is neveznek szoft pornográfiának.

– Hol van a film? Szeretném megnézni – jelentette ki Harper.

– Fogalmam sincs – mondta nagyi; hallani sem akart ilyen képtelenségről. – Valószínűleg megsemmisült vagy elveszett.

Carson megfordult, és minden vonakodás nélkül azt válaszolta:

– A filmet nem tartották meg, de a lényeg az, hogy nem lett sikeres, és nem is készült belőle több. A történet itt véget ér.

Megfordult, és a nagyanyjára nézett; némán, a tekintetével arra kérlelte, fejezzék itt be a beszélgetést. Nagyi rögtön tudta, hogy Carson ismeri a teljes történetet, és nem szeretné, hogy a többiekkel együtt kelljen erről beszélgetnie. Zavarban volt, de meg akarta védeni az apja és talán nagyanyja jó hírét is.

– Innentől kezdve már nem volt visszaút, minden csak egyre rosszabbá vált – folytatta Carson. – Megannyi helyen laktunk, és mindannyiszor kilakoltattak minket; olyan gyakran kellett költöznünk, hogy azt már követni sem tudtam, és mindegyik hely egyre lelakottabb és lepukkantabb volt. Papa egyvalamiben profi volt – mondta, és keserűen felnevetett. – Abban, hogyan járjon egy lépéssel a behajtók előtt. Várjunk csak! – mondta felemelt ujjal. – Volt még valami, aminek a nagymesterévé lett – ismerte el. – Nagy dumája volt, de ezt sajnos nem tudta papírra vetve kamatoztatni. Az egyedüli hallgatósága az ivócimborái voltak – mondta, és felhajtotta a pohara tartalmát. – Tudtátok, hogy egyedül halt meg egy bárban? – kérdezte egyik testvéréről a másikra nézve, majd a tekintete nagyin állapodott meg. – A rendőrség hívott fel, hogy azonosítsam a holttestét – mondta, majd egy pillanatra megállt, a poharával játszadozott, és mogorván azt mondta: – Ezt nem éppen a boldog emlékeim között tartom számon.

Nagyi a kezével a torkához nyúlt, mintha csak fojtogatni kezdené ez a gondolat. Erről eddig nem tudott. Mire Carson telefonon értesítetté őt, a fia testét már a halottasházba szállították. Edward azonnal Los Angelesbe repült, hogy a fia testét és Carsont hazahozza Dél-Karolinába. Mindig azt hitte, hogy Edward azonosította a testet, és a férje sosem mesélt arról, mi is történt ott, bizonyára azért, hogy megkímélje Őt. Ez annyira jellemző volt rá.

– Azt hittem... – kezdte Dora, de meg kellett állnia, hogy levegőt vegyen, hiszen teljesen összezavarodott. – Istenem, azt hittem, hogy minden másként volt – mondta lassan, majd Carsonra nézett. – Az idő tájt, amikor Kaliforniában laktatok, mindig úgy hittem, hogy egy óriási, óceánra néző luxusházban laktok, és filmsztárok meg csillogás vesz titeket körül. Féltékeny is voltam rád, Carson. Azt hittem, hogy te vagy közülünk a legszerencsésebb.

– Luxuséletvitel? – nevetett keserűen. – Nem igazán.

– De legalább tudtad, hogy szeretett téged – folytatta Dora rendíthetetlenül. – Én tudtam, hogy engem egyáltalán nem szeretett. Az anyám ezt gyakran mondogatta nekem. Azt emlegette, hogy én csak egy teher voltam a számára, akinek születésnapi vagy karácsonyi ajándékot kell küldenie, ha nem ment ki a fejéből. Ami gyakran megesett – mondta karba font kézzel Dora, de nem nézett egyikőjükre sem.

– Ó, Dora! – motyogta nagyi az orra alatt, és képes lett volna Winnie-t megfojtani az érzéketlenségéért. Micsoda szörnyű nő! Hogyan mondhat egy anya ilyesmit a lányának?

Dora megfordult, és nagyi meg Carson mellett elnézve kezdett ismét a mondandójába.

– Tudod, mi a legőrültebb az egészben? Nem utáltam őt emiatt. Téged utáltalak, mert te voltál az, akit apa a legjobban szeretett. Téged maga mellett tartott, míg engem és Harpert eltaszított magától.

– Szeretett engem? Csak azért cipelt magával, hogy gondoskodjak róla!

– Carson! – szakította félbe élesen nagyi. – Ez nem igaz. Maga mellett akart tudni. Neked nem volt anyád, ahogy a többieknek.

– Nekem itt voltál te – mondta a lány elcsukló hangon. – Én veled akartam maradni. Könyörögtem neked, hogy vegyél magadhoz, de nem tetted.

Nagyinak elakadt a lélegzete a Carson hangjából kicsendülő, szívet tépő vád miatt.

– Nagyon szerettem volna, ha itt tarthatlak magam mellett, akartam is, de mit tehettem?! – kiáltotta. – Te az ő lánya voltál.

– Nem! – üvöltötte Carson. – Nem emiatt engedtél el vele! Hanem azért, mert sosem tudtál neki nemet mondani! – mondta, és a sírás kerülgette. – Még miattam sem.

Nagyi a kezét az arcába temette.

– Ezt magad sem gondolhatod komolyan! Parker... szeretett téged – mondta akadozva. – Mindnyájatokat.

– Tényleg szeretett? – vont vállat Carson szipogva, és a könnyeit törölgette. Szánalmasan érezte magát, és csak megrázta a fejét. – Talán. Nem tudom. Megpróbálta. De tudod, mit? Nem érdekel, ha megpróbálta. Szörnyű apa volt. Egy kétbalkezes léhűtő...

– Carson, hagyd abba! – kiáltott Dora. – Apa nem ilyen volt!

– Azt te honnan tudhatnád? – vágott vissza Carson. – Egészen addig nem is találkoztál vele, amíg ide nem repült, hogy az oltár elé vezessen. – Carson Dorához hajolt, és egyenesen ránézett. – Emlékszel arra, hogy nem akartad, hogy az oltárhoz kísérjen, mert attól tartottál, hogy túlságosan részeg lesz hozzá, és elesik? Tudott róla, és nagyon bántotta.

Dora elfehéredett, ahogy felidézte magában ezt az emlékképet.

Nagyi úgy érezte, parányivá zsugorodik szégyenében, és nem kapott levegőt.

Ekkor Harper szólalt meg.

– Én kizárólag Dora esküvőjén találkoztam vele. Csak tizennégy éves voltam. Idegességgel és boldogsággal töltött el a lehetőség, hogy találkozhatok vele. De amikor megérkeztem a templomba, még számomra is világos volt, hogy részeg. Úgy, ahogy anya előre megjósolta. Emlékszem, hogy nagyapa mennyire mérges volt rá. Később a fogadáson találkoznom kellett vele, hiszen az apám volt. így követtem minden lépését, és meg akartam keresni. A hátsó szobában, a falnak dőlve találtam rá. Észrevett engem, és mosolyogva odajött hozzám. A gyomrom összeszorult, és arról álmodtam, hogy majd megölel, és elmondja, hogy mennyire szeret. Amikor a közelembe ért, megállt, és rám bámult. Kissé ingott a lábán, miközben én annyira mosolyogtam, hogy belefájdult az arcom. Ő csak gúnyosan rám mosolygott, és annyit mondott: „Nagyon hasonlítasz az anyádra.” – Harper egy pillanatra elhallgatott, és arcára fájdalom ült ki az emlék hatására. – Sosem fogom elfelejteni a szavaiból kiérezhető dühöt. Úgy mondta ki ezt a pár szót, mintha ennél rosszabbat nem is mondhatott volna. Mintha ez egy átok lenne, és utálattal töltötte el, hogy egyáltalán látnia kell. Ezután elsétált. Soha többé nem láttam. – Harper remegő kézzel törölte le a könnyeit. – Nem erről az érzésről álmodik egy fiatal lány, és főleg nem az apjától akarja hallani.

Ahogy a fiatal lányok vitatkoztak, és fájdalmas emlékeket idéztek fel, Marietta a kezét a mellkasára tette. Érezte az évek nyomását. Fájdalmat okozott neki, ahogy hallgatnia kellett, amint az unokái Parker hibáit kezdik sorolni, ilyen kendőzetlenül és ekkora gyűlölettel. A pislákoló gyertyák lángját nézte, és összeszedte magát. A viasz ráfolyt a kristályra és a vászonra. Nem volt benne biztos, hogy képes lesz eltakarítani ezt a felfordulást. Nagyi belekapaszkodott a szék karfájába, és bizonytalanul felállt.

– Szükségem van egy kis friss levegőre – mondta halkan.

Erre mindnyájan rögvest elhallgattak. Carson és Dora felpattant, és megfogták a karját. Nagyi nem tudott rájuk nézni, ahhoz túlságosan zaklatott volt.

– Muszáj levennem ezt a ruhát.

10. fejezet

Nagyi a tornácon ült a fekete rattanszékben, és a vastag párnák közé fészkelte magát. Megnyugvással töltötte el a hamisítatlan dél-karolinai félhold és a közelében látható, rendkívül fényes Vénusz látványa. Szentjánosbogarak ragyogtak körötte apró csillagként, sejtelmesen. Lucille segített neki kiszabadulni a rendkívül szoros ruhából. Megdöbbenve látta, hogy a ruha itt-ott igencsak nyomhatta Mariettát, és látszott a fűző testébe vájódó vonala; minden bizonnyal be is kékül majd.

Mrs. Muir most már szabadon lélegezhetett lengébb ruhájában. Tudhatta volna, hogy nem szabad olyan ruhát magára erőltetnie, amelyet akkor hordott utoljára, amikor még volt dereka. Hiúsága mindig is nagy teher volt számára.

A sötétségbe bámulva eltűnődött azon, hogyan vehetett a vacsoránál kialakult beszélgetés ennyire rossz irányt. Hevesebb érzelmekkel kellett szembesülnie, mint azt előre gondolta. Megfékezhetetlen erdőtűzként izzott a gyűlölet...

A fapadló reccsenése figyelmeztette arra, hogy valaki közeledik. A válla felett hátrapillantott, és látta, amint egy női alak tart éppen feléje, kezében egy üveget és két poharat tartva.

– Kérsz egy kis bort? – kérdezte Carson, ahogy egyre közelebb ért.

– Isten ments, gyermekem! – válaszolta nagyi, hiszen még mindig forgott vele a világ. – Egy kortyot sem tudok inni. A késő éjjeli italozások korának számomra már rég vége. Már az is elég nagy gondot jelent, hogy megfelelő folyadékbevitelről gondoskodjak.

Carson letette a poharakat és az üveg italt az asztalra, majd leült a nagyanyja melletti székbe, és megfogta a kezét.

– Nagyi, sajnálom az iménti kirohanásomat. Helytelen volt, udvariatlan, én pedig ennél jobb nevelést kaptam.

– Ne kérj tőlem bocsánatot! Nekem kellene tőled bocsánatot kérnem. Jobban oda kellett volna figyelnem rád. Ha arra gondolok, mi mindenen kellett keresztülmenned az apád halálának napján...

Carson szorosan becsukta a szemét.

– Te mindent megtettél.

– Állíthatom, hogy így vagyunk ezzel mindnyájan.

Carson megkönnyebbült, mert tudta, hogy a nagyanyja megérti őt.

– De annyi düh! Nem tudtam, hogy ekkora terhet cipelsz.

– Egyszerűen csak kitört belőlem – mondta Carson. – Nem akartam, hogy megtörténjen. Nem akartam elrontani az ünnepségedet.

Nagyi elhessegette a megjegyzést.

– Ünnepség... mi egy család vagyunk. Ne érezd rosszul magad emiatt.

– De igen. Nem tudtam abbahagyni. Nem tudom, hogy azért történt, mert az én életem sem halad épp jó irányba, és sajnálom magam, vagy mert azt akartam, hogy a testvéreim megtudják az igazságot arról, hogyan éltünk apával Kaliforniában. Hogy halljam Dorától, azt hitte, a gazdagok és híresek módjára élünk. Le kellett rántsam a leplet, és el kellett nekik mondanom a szomorú igazságot.

– Bárcsak korábban beavattál volna abba, hogy milyen rossz körülmények között éltetek! Hazahoztalak volna. Ide.

– Most már túl késő ahhoz, hogy változtassunk ezen –jelentette ki Carson. – Az életem már nem ide köt, nagyi. Nekem már Kalifornia az otthonom.

– Valóban?

– Oda köt a munkám.

– Tényleg? – kérdezte nagyi újra.

Carson tagadólag megrázta a fejét.

– Én szerettem őt – mondta suttogva. – Mindezek ellenére szerettem őt.

Nagyi szíve majd megszakadt e szavakat hallva.

– Tudom – mondta remegő hangon. – Ahogy én is.

A tornác ajtaja kinyílt, és két nő csatlakozott hozzájuk. Nagyi hátradőlt a székében, hogy összeszedje magát, Carson pedig gyorsan letörölte a könnyeit, majd az asztalra nyúlt a borosüvegért, és teljesen teletöltötte a poharát.

Harper nagyinak is adott egy poharat.

– Én nem kérek több bort – kiáltotta nagyi.

– Én sem – válaszolta Harper -, ez víz.

– Isten áldjon ezért – mondta nagyi, és szomjasan a vízbe kortyolt. Megvárta, amíg Dora és Harper is hozott két fekete rattanszéket, és velük szemben leültek. Nagyi elmosolyodott, amikor meglátta a lányokat a pizsamájukban – a gyöngy nyakláncukat ugyanis még mindig viselték. Még a pizsamájuk is hűen tükrözte a személyiségüket. Harper ragyogónak és elegánsnak tűnt szürke, testhezálló hálóruhájában és háromsoros, nyakra simuló nyakláncával. Dora köldökig érő gyöngysora hosszú, mályvaszínű, kissé nagymamás hálóruhája fölött hintázott. Nagyi nem tudta pontosan kivenni a félhomályban, de úgy látta, Carson fekete gyöngyeihez jóganadrágot és trikót viselt.

Dora odahajolt, hogy meggyújtsa az asztal közepén álló, nagy gyertyát.

– Úgy nézünk ki, mint egy boszorkányszombat résztvevői – jelentette ki.

– Mint három boszorka – tette hozzá Harper fanyarul.

– Nagyi? – kérdezte Carson gyengéden, majd odahajolt hozzá, és megérintette a kezét. – Hogy érzed magad? Le akarsz feküdni?

– Nem – válaszolta, mert rájött, hogy ez a második, rögtönzött összejövetel új esélyt ad neki. – Kicsit fáradt vagyok, de ennyi idősen ez már nem csoda. Túl sok volt mára az izgalomból. És lehet, hogy túl sokat is ittam.

– Kérsz még vizet? – emelkedett fel Dora, és már nyúlt is volna a vízért.

– Nem, nem, kérlek, maradj! Nincs semmire szükségem. Kedveseim, tényleg sokkal jobban vagyok most, hogy megszabadultam attól a ruhától. De ti ne feledjétek, hogy amíg itt vagytok, sok folyadékot kell innotok, különben ráncos lesz a bőrötök!

A lányok nevetésben törtek ki, és nagyi ezúttal nem bánta, hogy unokái megmosolyogják iménti kijelentését.

– Ne nevessetek! – figyelmeztette őket. – Egy nap, amikor a tükörbe néztek, és meglátjátok a ráncokat és a sötét árkokat a szemetek körül, akkor majd azt kívánjátok, bárcsak hallgattatok volna jó öreg nagyanyátok tanácsára.

– Figyelünk – felelte Carson továbbra is kuncogva.

Nagyi előrehajolt, és szándékosan suttogva azt mondta:

– Ha bármelyikőtök ki tudja szedni Lucille-ból annak a titkos receptjét, az arca mitől ennyire friss, üde, bőkezűen megjutalmazom.

– Rajta leszünk az ügyön! – válaszolta Carson.

– Nem is tudom – mondta Dora kétkedve. – Lucille nagyon gondosan őrzi a receptjeit. Már évek óta próbálom kiszedni belőle a gumbo pontos hozzávalóinak listáját.

– A rigolyás vénasszony – mondta nagyi, és hátradőlt a székében.

A lányok halkan elnevették magukat, majd Harper elmerengő hangon folytatta: – Nagyi, nem akarjuk az orrunkat a dolgaidba ütni, de a konyhában beszélgettünk egy kicsit, és elgondolkodtunk azon, hogy az anyagiakat illetően szükséged van-e a segítségünkre.

– Drágáim, nagyon kedvesek vagytok. Annyi minden miatt aggódhattok is, én nem akarok még egy ok lenni. Nagyon megindító, de erre semmi szükség. A legnagyobb eredményem, hogy nem leszek a terhetekre. Nem értek a számokhoz, de vannak jó tanácsadóim, akik segítenek az ingatlan ügyeit intézni. És természetesen Edward nagyon lelkiismeretes volt, ami a bankügyeket illeti. Elrendeztem a dolgaimat oly módon, hogy elköltözhetek egy idősek otthonába, és mihelyst ott vagyok – nevetett –, nem távozok onnan addig, amíg a jóisten magához nem szólít.

– Imádkozunk, hogy ez jó sokáig ne következzen még be.

– Imádkozzatok! – mondta nagyi. – Nem akartalak megijeszteni benneteket. Csak igyekszem elmagyarázni, azt hiszem, elég ügyetlenül, hogy miért válok meg Sea Breeze-től – jelentette ki, majd egy pillanatra megszakította a mondandóját, mielőtt rátért volna mindarra, amit megbeszélni szándékozott. – Bárcsak rátok tudnám hagyni, de... – Nagyi egyik unokájáról a másikra nézett. – Természetesen ha bármelyikőtök meg akarja vásárolni Sea Breeze-t, akkor mindent megteszek majd, hogy ezt lehetővé tegyem – mondta, és egy pillanatra megállt, hogy a lányok megemészthessék a mondatait, de, ahogy azt várta is, egyikük sem szólalt meg. Egyik lány sem volt olyan anyagi helyzetben, hogy bármilyen házat megvehessen, főként nem egy Sea Breeze kaliberűt, igen sokért.

– Utánatok kapcsolatba lépek a család többi tagjával. A megemelt adóval és a csillagos egekben szárnyaló biztosítási költségekkel... nem tudom, hogy bárki egyáltalán meg tudja-e, vagy meg akarja-e venni – sóhajtotta. – Természetesen a legszívesebben én is a családban tartanám a házat, de ha nem lesz rá érdeklődő, akkor nem tehetek mást, mint hogy kapcsolatba lépek egy ingatlanügynökséggel, és idegenek kezére kerül majd – mondta, és tehetetlenségében az ölébe ejtette a kezét. – Nincs mit tenni ez ellen.

– Mikor? – kérdezte lehangoltan Carson.

– Valamikor az ősz folyamán. – Amikor senki sem szólalt meg, nagyi így folytatta: – Ezzel el is érkeztünk a következő napirendi ponthoz. Mivel a házat eladom, meg kell válnom néhány fontos családi darabtól. Íme a javaslatom – mondta, majd körbenézett, és meglátta a lányok arcára kiülő érdeklődést, csillogó szemüket. – Szeretném, ha mindnyájan megmondanátok, hogy mi az a valami, amit a legjobban szeretnétek. Egy olyan dolgot, ami után epekedtek, amit mindennél jobban szeretnétek. Azt akarom, hogy mindnyájan olyasmit vigyetek el a házból, amit szerettek.

– Olyan sok szép dolog van itt – mondta lelkesen Dora. – Azt sem tudnám, hol kezdjem.

– Már el is kezdted – ugratta Carson. – Rajtakaptalak, amikor körbejártad a házat, és felmérted a terepet.

Dora elpirult.

– Nem tettem ilyet, nagyi! – kiáltotta.

– Ugyan már, Dora! – ugratta Harper is. – Láttam, ahogy felemelted a porcelánokat, hogy megnézd, honnan valók.

– Nincs semmi baj azzal, ha valaki erre ad – fakadt ki Dora. – És veled mi van?

– Kérlek... – mondta Harper leereszkedem.

– Ne viselkedj úgy velem, mintha az angol királyi családból származnál! Mindig a számítógépet bújod. Már az antik bútorokra is rágugliztál?

Harper elnevette magát.

– Kétlem, de most, hogy mondod... – felelte, és a szeme jókedvűen csillogott, majd Carsonhoz fordult, és mutatóujjával félé bökött. – Láttam, ahogy te is matuzsálem Cadillacek árát böngészted.

Carsonnak leesett az álla.

– Csak azért, mert reméltem, hogy megvehetem az autót nagyitól. Az üzlet az üzlet, és tudnom kell, hogy jelenleg mennyit ér.

– Aha – nyögte ki szemforgatva Harper. – Bizonyára így van.

– Neked talán nem esett ki majdnem a szemed, amikor megláttad nagyi gyémánt fülbevalóját? – kérdezte Dora.

Harper a humoránál volt, és megint csak jóízűt kacagott.

– Egy pont oda. Tényleg csodálatosak. És tényleg szeretem a természet ősöreg széntermékeit – mondta, és pajkos tekintettel nagyira nézett. – A gyűrű, amit ma este viseltél, nagyon tetszik nekem. Azt is választhatjuk?

– Nem! – ugrott fel Dora már-már kiabálva. – Az egy családi darab. Azt mindig a Muir férfiak adják a feleségüknek. A hagyományt követve a gyűrűt Nate kapja. Ő az egyetlen férfiörökös.

– Egyelőre – ellenkezett Carson. – Miből gondolod, hogy nekünk nem lesz fiunk?

– Nos – mondta Dora kimérten —, te harmincnégy éves vagy, és még barátod sincs.

– Köszönöm, de a petesejtjeimnek viszont kutya bajuk – mondta Carson vészjóslón.

Harper önelégülten folytatta:

– Hátrább az agarakkal, tesó! Én még csak huszonnyolc vagyok, és rengeteg barátom van. A gyűrűt én is első helyre helyezem.

– Nem teheted! – füstölgött Dora. – Az anyám kapta, akiben volt annyi tartás, hogy visszaadta nagyinak a válás után. így az a helyes, ha a gyűrűt a fiam kapja.

– Dora! – kiáltotta nagyi olyan hangsúllyal, ami azonnal Dórába fojtotta a szót. – Az anyád megfelelő ellenszolgáltatást kapott a válás után, és ennek az volt a feltétele, hogy visszaadja nekem a gyűrűt. Hallani sem akarok többet a nemes gesztusáról! Ami pedig a többi feleséget illeti,.. – kezdte, és úgy fészkelődött székében, mintha szögeken kellene ülnie. – Nem akarom a holtak emlékét megsérteni – nézett Carsonra -, de a két nő egyike sem érdemelte meg a gyűrűt, és ezt Parkernek is megmondtam. A gyűrű az enyém. Ráadásul szeretem is. Bármilyen döntést is hozzak, az az enyém lesz, és egyedül az enyém. Érthető vagyok?

Mindenki bizonytalanul bólintott. Erre Marietta határozottan folytatta:

– Kedveseim, nem kell miattam aggódnotok. Mindig tudtam magamról gondoskodni. Mindnyájatoknak egyedül kell majd boldogulnia a világban. Ugyanakkor egy tanácsot adnék nektek: a barátok jönnek-mennek. De jóban-rosszban, nehéz és kevésbé vészjósló időkben is kizárólag a családotokra számíthattok. – Nagyi mély lélegzetet vett, most már tudta, az ő kezében az irányítás. – Ez a lényege. A család. – Újra az unokái arcát fürkészte, és örömmel látta, hogy mindnyájan rá figyelnek. – Ez pedig elvezet minket az újabb megvitatandó kérdéshez.

– Van még? – motyogta az orra alatt Harper.

– Igen, kedves Harper – mondta nagyi határozottan. – Egyvalami még hátravan. Sokat gondolkoztam ezen, így remélem, nem hiszitek, hogy amit most mondok, az egy különc öregasszony bolond gondolata. Mélységesen aggaszt engem, hogy mi, az utolsó Muirok, igencsak eltávolodtunk egymástól, legalábbis ahhoz képest, amikor ide, Sea Breeze-be jártatok vakációzni. Mintha földrészek választanának el minket egymástól. Elgondolkodtam azon, mit tehetnék, hogy tegyek ez ellen, még mielőtt Sea Breeze-t eladnám, és a világ négy sarkába költözünk.

– Én sosem Sea Breeze miatt jöttem Sullivan’s Islandre. Az igazat megvallva nem igazán szeretem Sea Breeze-t. Ne értsetek félre, nagyon szép hely, de mindig téged jöttelek meglátogatni, nagyi! És a testvéreimet – mosolygott Harper félénken.

Nagyi hátradőlt a székében, és egy pillanatra ellágyult ettől a megjegyzéstől. Dorára és Carsonra nézett, az arckifejezésük egyetértésről árulkodott.

– Nagyon örülök, hogy ezt hallom – mondta lassan —, de attól tartok, amikor eltávozom az élők sorából, a Muir család kötöttségei velem együtt tűnnek majd el.

– Nem akarok arra gondolni, hogy meghalsz – mondta Carson.

– Nem élhetek örökké – mondta nagyi egy apró kacaj kíséretében. – Senki sem élhet örökké. De ha meghalok, akkor mi lesz a családommal? Emiatt nem tudok aludni éjszakánként. Ezért – mondta, és a combjára csapott – elterveztem valamit. Arra kérlek mindnyájatokat, hogy töltsétek az egész nyarat itt, Sea Breeze-ben. A mi utolsó nyarunkat. Mit szóltok hozzá?

Carson hátradőlt a székében.

– Tudod, erre mi a válaszom.

Dora egy kicsit előrébb csúszott székében.

– Júliusban mindig idejövök két hétre. Ha szeretném, azt hiszem, meg tudom egy-két héttel hosszabbítani.

– Sajnálom, nagyi. Én biztosan nem tudok egy teljes hónapot maradni, főleg nem egész nyáron – mondta hitetlenkedve Harper. – Nem kapok egy hónapnyi szabadságot. Sajnálom, nagyi. Nagyra értékelem a meghívást, de mindössze ezen a hétvégén tudok maradni. Hidd el nekem, még ez sem volt egyszerű! De legalább ez a hétvége a miénk, nemde? – tette hozzá, megpróbálva valami biztatóval zárni a mondandóját.

Nagyi hátradőlt a székében, és összekulcsolta a kezét.

– Azt hiszem, nem voltam elég világos. Reméltem, hogy mindnyájan nagy örömmel elfogadjátok a nyárra szóló meghívásomat, de mivel úgy tűnik, ez nem így van, el kell mondanom, hogy ez nem puszta meghívás. A Sea Breeze-beli nyári meghívás, nos, inkább egy feltétel – mondta, és igyekezett tántoríthatatlannak tűnni.

– Minek a feltétele?

Nagyi mély levegőt vett.

– Töltsétek itt a nyarat, ellenkező esetben kitagadlak benneteket az örökségemből.

– Micsoda?! – fakadt ki Harper, és talpra ugrott.

– Ez zsarolás – jelentette ki Dora pufogva, idegesen. – Azt mondod, hogy mindnyájunknak itt kell töltenünk a nyarat, vagy futhatunk az örökség után?

Nagyi az unokáira emelte a tekintetét, és olyan ravasz mosoly játszott az ajkán, amit kalóz felmenői is megirigyeltek volna.

– Inkább úgy tekintek rá, hogy kicsit megfűszerezem a dolgot – válaszolta. – Komolyan. Képzeljétek csak el! Egy közösen eltöltött vakáció. Lesz időtök újra megismerni egymást. Ajándékként éljétek meg!

Feszült csend állt be, és nagyi várta, hogy a lányok megemésszék az ultimátumot.

Dora hátradőlt a székében, szemmel láthatólag beadva a derekát.

– Rendben, nagyi. Ha ez ennyire sokat jelent számodra, akkor valahogy megoldom. Egyébként is ott lesznek azok a munkások is a házban – tette hozzá csüggedten. – Ráadásul nincs senki, aki otthon várna rám. Néhányszor majd vissza kell mennem Summerville-be, hogy elintézzek ezt-azt, de így... – A hangja elhalkult, ahogy belegondolt a helyzetébe.

– Köszönöm, kedvesem. Reméltem, hogy meg tudod oldani.

– De Nate-nek is itt kell maradnia – tette hozzá Dora.

– Természetesen.

– Én is benne vagyok – mondta vigyorogva Carson, és felhúzta a lábát.

Nagyi Harperre nézett, aki a tornácon rótta a köröket. Végül megfordult, visszatért hozzájuk, és a nagyanyjával szemben állt meg.

– Ez nevetséges – jelentette ki határozottan.

Dora, aki mellette ült, elfordította a fejét, hogy rá tudjon nézni.

– Ez nem zsarolás, Dora, hanem megvesztegetés – folytatta Harper. – A kalózvér szemmel láthatóan nagyon erős a Muir családban.

– Halál a hölgyekre! – kiáltotta Carson öklét a levegőbe emelve.

A lány megpróbálta kissé enyhíteni a feszültséget, de nem járt sok sikerrel. Harperre egyáltalán nem hatott. Kihúzta magát, és összeszorította az állkapcsát. Fogalma sem lehetett arról, hogy ebben a pillanatban mennyire hasonlított az anyjára.

– Tudod, nagyi – kezdte hitetlenkedve —, nevetséges, hogy azt hiszed, mindent eldobunk, és rohanunk itt tölteni a nyarat, mintha újra kislányok lennénk. Nem vagyunk már azok. Felnőtt, dolgozó nők vagyunk. Legalábbis nekem van munkám. Még egy hónap is nehéz lenne. De kettő? Háromról meg ne is beszéljünk...

– Ez nem csupán holmi vakáció – esedezett nagyi. – Ez az utolsó esélyünk, hogy együtt legyünk.

– Szerinted mégis mi fog történni? – kérdezte Harper. – Hirtelen újra közel kerülünk egymáshoz? Mint nővérek? Arról már lekéstünk. Erre sokkal hamarabb kellett volna gondolnod.

– Igazából megtette – vetette közbe Carson, és sokatmondón a testvéreire nézett. – Minden nyáron meghívott minket.

– Sajnálom – válaszolta Harper. – Nem tudtam eljönni, ahogy ezt a nyarat sem tudom megoldani. – Azzal a nyakához nyúlt, és a lánc csatjával kezdett babrálni.

Carson előrehajolt, kinyújtotta a kezét, és megérintette Harper lábát.

– Harpo! – mondta ki a lány régi becenevét. – Mit csinálsz?

A lány nem válaszolt. Amikor a gyöngy nyaklánc a tenyerébe esett, nagyihoz sétált, és kinyújtotta a kezét.

– Kérlek, vedd el! Én nem kérem.

Nagyi kinyújtotta a kezét, és elkapta a nyakláncot, ahogy az kicsúszott Harper tenyeréből.

– Jó éjt! – mondta, majd megfordult, és bemasírozott a házba.

– Harper! – kiáltotta Carson.

– Hadd menjen! – mondta szomorúan Dora.

Nagyi kényszerítette magát, hogy ne szóljon egy szót sem, csak a kezében szorongatta a láncot. Ökölbe szorított kezét a szívéhez szorította.

– Jobb, ha megyek, és megnézem, hogy van – mondta Carson, majd talpra ugrott, és hangos léptekkel végigment a tornácon, be a házba.

– Nos – mondta Dora neheztelőn. – Sosem hallottam tőle ilyesmit. Hogy beszélhetett így veled? Visszaadva a gyöngyöket. Meglehet, hogy királyi vér csörgedezik az ereiben, de egy hölgy sem beszélhet így a nagyanyjával. Menjen csak vissza New Yorkba!

Nagyi nem is figyelt Dorára. Inkább a sötét éjszakába bámult, és a gondolataiba mélyedt. Ez az este nem úgy alakult, ahogy azt remélte. A ház felbolydult, az unokái pedig jobban elidegenedtek egymástól, mint valaha.

– Nagyi? – mondta Dora, és kissé meg is bökte őt.

Marietta ismét visszazökkent a jelenbe. Dora odament mellé, és aggódva nézett rá.

– Kérlek, menj, és nézd meg, hogy Lucille fent van-e, rendben, kicsim? Ha a drága hölgy alszik, akkor ne ébreszd fel! És segíts felállnom! Nagyon elfáradtam. A szobámba megyek – mondta, miközben magát legyezte. – A szívem úgy zakatol, mint egy gőzmozdony. Teljesen kimerültem.

– Mami! Én vagyok – mondta Harper, aki a Dorával közös szobájában ült az ágyán. A párna lapos volt, a matrac kemény, és a régi, rózsaszín és kék patchwork ágytakaró kifakult. Egy cseppet sem hasonlított azokra a szobákra, amelyeket anyja házában egy hamptoni dekoratőr rendezett be. Hirtelen nagyon magányosnak érezte magát. A keleti partra vágyott, messze a Déltől, messze azoktól, akik át tudnak hatolni azon a gondosan felépített falon, amit maga köré épített. Harper a laptopja képernyőjét bámulta – vigasztaló kötelékét egy óriási, személytelen világhoz.

– Láttam, hogy kerestél.

– Igen – erősítette meg Georgiana New Yorkból. – Kétszer is hívtalak. Szörnyű dolog történt.

– Micsoda? – kérdezte Harper egyre növekvő feszültséggel a hangjában.

– Az anyám elesett, és eltörte a csípőjét.

Harper szeme elkerekedett, és a lány az oldalára fordult.

– Ó, jaj! Sajnálom. Mikor történt?

– Tegnap. Most kórházban van, és szörnyen ideges.

– Szegény mama. Hogyan történt?

– Hamptonba készült, amikor leesett a lépcsőn. Azt hiszem, szerencsések vagyunk, hogy nem történt nagyobb baj.

– Akkor ez azt jelenti, hogy nem tud elmenni Hamptonba.

– Természetesen nem tud eljönni Hamptonba.

Harper elpirult, és becsukta a szemét.

– Természetesen. Butaságot mondtam. Csak úgy értettem... – Persze maga sem tudta, hogyan értette. Olyan ostoba megjegyzés volt, ami gyakran hagyja el az emberek száját a feszült pillanatokban. Az anyja ki nem állhatta a bolond vagy ostoba kijelentéseket.

– Szüksége lesz valakire, aki mellette van, amikor hazajön a kórházból – folytatta Georgiana. – Ezért, kicsim, azt akarom, hogy mihelyst tudsz, menj Angliába., – Angliába?! – kiáltotta Harper, mert megdöbbent a javaslat hallatán.

– Igen – válaszolta az anyja türelmetlenül. – Mamának szüksége lesz valakire, aki mellette van, egy családtagra.

– Nem inkább neked kellene menned? Sokkal inkább téged szeretne maga mellett tudni, mint engem.

– Természetesen megtenném, de a történtek ellenére nekem el kell mennem Hamptonba. Annyi találkozót szerveztem már meg ezzel kapcsolatban, hogy egyszerűen nem tudom mindet lemondani.

– De a munkám...

Harper anyja egyre feszültebb hangon beszélt. A lány a lelki szemei előtt látta, amint Georgiana a késői óra ellenére az asztalánál ül, a haját feltűzve viseli, és bifokális szemüvege az orra hegyére csúszik. Sietett, ezt pedig minden vita nélkül akarta elintézni, hogy mihamarabb mehessen a dolgára.

– Te nekem dolgozol. Az a munkád, hogy azt tedd, amit neked mondok. És most azt óhajtom tőled, hogy menj Angliába.

Harper a kezét a füle mellől leejtette. Az a munkád, hogy azt tedd, amit mondok neked. Bármit is hitt eddig magáról, válóban ez állt volna a munkaköri leírásában.

– És mi van azokkal a könyvekkel, amelyeken dolgozom? – kérdezte, hiszen nagyon várta azokat a szerkesztési munkákat, amiket a nyárra tervezett.

– Odaadom Ninának.

– Miért Ninának? – kérdezte Harper védekezésképp. – Ő nem is szerkeszt.

– De megérett már az előléptetésre, és szerintem jól fog teljesíteni. Egy ideje már figyelem. Ez jó lehetőség lesz számára.

Nina okos és vonzó, fiatal, Harper korabeli nő volt. Nem rejtette véka alá, hogy nagyon szeretne szerkesztő lenni, és minden elé dobott morzsára rávetette magát. Harper már egyébként is irigykedett azokra a szerkesztési feladatokra, amiket Georgiana mostanság Ninára bízott, noha Harper valósággal könyörgött azért, hogy több munkát kaphasson. A lány azonban belefáradt abba, hogy olyan munkákat végezzen, ami inkább az anyja asszisztensének feladatkörébe illett: ügyeket intézni, találkozókat szervezni, leveleket fogalmazni.

– Miért nem küldöd el Ninát a nagymamához nővérnek?

– Ne szellemeskedj! – rótta meg az anyja. – Látom, hogy elég volt ezt a néhány napot a déliek társaságában töltened, és máris nem vagy a régi önmagad. Utálom, ahogy az ottaniak hatnak rád. Mindig úgy jöttél haza Sullivan’s Islandről, hogy teljesen elszálltál magadtól, és bután viselkedtél. Hetekig tartott, amíg sikerült újra a helyes útra térítenem téged.

– Ez nem igaz – ellenkezett Harper, de a szívében tudta, hogy mindig milyen merésznek érezte magát a nagyanyjától való visszatérést követően. A szíve tele élménnyel: a nagy rohangászásokkal és kalózosdival, a történetek kitalálásával, az állatvilág felfedezésével és természetesen a tengerrel. Eme nyarak alatt mit törődtek ők a felhorzsolt térdekkel, a szigorú napirenddel! Egész éjjel fent maradhattak beszélgetni, amíg el nem aludtak.

– Szerintem egy angliai ott-tartózkodás James nagymamánál nagyon jót fog tenni neked – tette hozzá Georgiana.

– Nem vagyok már gyerek, anya – mondta Harper ingerülten. – Nem kell jó modorra tanítanod!

– Ezt azért vitatnám – válaszolta Georgiana. – De erre most nincs időm. Foglald le a járatodat Charlestonból, Lépj kapcsolatba az én utazási ügynökömmel. Ne aggódj a ruhák miatt! Majd mindent megveszel Londonban. A mamát holnapután engedik ki a kórházból.

Harper újra nyelt egy nagyot.

– Nem.

Némi szünet után az anyja visszakérdezett.

– Tessék?

Harper érezte, hogy kiveri á víz. Nagy levegőt vett, és megismételte, amit az imént mondott: – Nem. Nem utazom Angliába. Szerintem neked kellene menned. Ő a te anyád.

Egy még hosszabb szünetet követően Georgiana azt felelte:

– Harper, azt akarom, hogy holnap felszállj egy Londonba tartó gépre, megértetted?

– Nem – mondta a lány, és újra lázadó gyereknek érezte magát, még a karját is keresztbe fonta a mellkasán, és csücsörített a szájával. Most már persze nem volt gyerek, és a tét is jóval nagyobbá lett.

– Nevetséges vagy. Nem akarom ezt tovább hallgatni. A főnököd vagyok, és parancsot adok neked, hogy tedd meg.

A szavak ott visszhangoztak még egy darabig, és számtalan kimondatlan kérdés maradt megválaszolatlanul. Harper várt, hogy leülepedhessenek a gondolatai. Kinyúlt, és lejjebb hajtotta a számítógép képernyőjét. Amikor megszólalt, a hangja meglepően nyugodt volt.

– Talán nem kellene, hogy a főnököm legyél. Legyél csak az anyám!

Újabb hosszú szünet következett.

– Add csak a munkám Ninának, jól fogja végezni – mondta Harper.

– Felmondasz?

– Az asszisztensedként igen – nevetett könnyedén. – A lányodként nem.

– Ez egyáltalán nem vicces.

Harper meg lett volna lepve, ha anyja meglátta volna a helyzet iróniáját.

– Ne hidd, hogy hazajöhetsz, és itt lóghatsz! – mondta Georgiana, most már szinte tajtékozva.

– Akkor majd megszállok Hamptonban.

– Nem fogsz. Egész nyárra le van foglalva.

– Értem – válaszolta Harper.

És tényleg megértette. Minden világossá vált számára. Végre-valahára.

Carsonnak fogalma sem volt arról, hány óra lehet. Későre járt, csak ennyit tudott. Ezt meg tudta állapítani a magasan járó félholdból. A stég szélén ült, és lábát a vízbe lógatta.

– Nagyon jól játszottál, nagyi! – motyogta.

A házban Harper káromkodott, mint egy kocsis, miközben a ruháit a csinos bőröndjébe dobálta, és kijelentette, hogy soha többé be nem teszi a lábát ebbe a Faulkner-regénybe. Carson nem tudta, Dora hová lett, nagyi pedig a szobája rejtekébe menekült. Az üveg vodkát, amit a nagyanyja bárjából szerzett, a hold felé emelte, és tósztot mondott: – Halál a... nem is! – rázta meg a fejét elgondolkodva. – Pokolba a hölgyekkel! – megingott, és majdnem a vízbe esett.

A sötétségből ekkorra meghallotta, ahogy a delfin kifújta a levegőt. A hang közelről jött. Carson rögvest elmosolyodott, és a vizet kezdte fürkészni. Palack holdfényben ezüstösen megcsillanó feje emelkedett ki a vízből. Carson lassan, tenyérrel lefelé kinyújtotta a kezét, mindössze néhány centiméterre volt Palacktól. Az állat finoman megbökte Carson kezét, ahogy elúszott mellette. Egy aprócska érintés volt ez, de mégis mélyebb kötődésről árulkodott, és ez meghatotta a lányt. Ekkor meghallotta, hogy valaki közeledik a stégen. Palack alámerült, és csak a víz felszínén úszó buborékok árulkodtak arról, hogy az imént még ott járt.

– Megint a delfinedhez beszélsz? – kérdezte Harper a móló felső részéről, majd a stégre lépett, és megállt Carson mellett. Lehajolt, és a testvére arcát fürkészve finoman rákérdezett: – Te sírtál?

– Nem – mondta a lány érzelmektől telve, és azt kívánta, bárcsak Harper elmenne, és magára hagyná a nyomorúságával.

A féltestvére azonban leült mellé a stégre, és a lábát a vízbe lógatta. Egy darabig lustán rugdosta a vizet.

– És iszol – jegyezte meg óvatosan, megérezve Carson szorongását.

– Mi van akkor, ha igen?

– Semmi. Csak arra gondoltam, hogy mindnyájunknak sokféle érzelemről kellett beszélnie ma este, én meg kint talállak, egyedül, egy üveg vodkával, és eltűnődtem azon, hogy milyen démonokkal kell megküzdened.

– Miért érdekel? Te úgyis elmész! – Azzal Carson felemelte az üveget, és a húgára fittyet hányva elkezdte ledönteni a tartalmát a torkán. – Mindenki elmegy.

Harper erre nem felelt. Lenyúlt, és a kezével csapkodta a vizet. A stég padlója megnyikordult, a tengervíz pedig a deszkákhoz ütődve loccsant ide-oda.

– Te is a családi betegségtől szenvedsz? – kérdezte Harper.

Carson érezte, hogy a teste megfeszül az idegességtől.

– Betegség? Milyen betegségről beszélsz?

Harper bánatosan elmosolyodott.

– A genetika csodája. Mindnyájan hordozzuk az alkoholizmus génjét. Töltött fegyver az orosz ruletthez. Az egyik megkapja, a másik nem. Benned megvan ez a gén?

– Nincs – válaszolta Carson, és egy kézlegyintéssel próbálta elhessegetni magától a gondolatot. – És benned? – kérdezte inkább dühből, mintsem valódi kíváncsiságból.

– Nem hinném – válaszolta Harper őszintén.

Az, hogy Harper hajlandó volt ilyesmiről nyíltan beszélni, megváltoztatta Carson hozzáállását.

– Én sem hinném – válaszolta egyik vállát megvonva. – Szeretek egyszer-egyszer meginni egy pohárkával. Ki ne szeretne? Kizárólag társaságban.

Harper ekkor a vodkásüvegre mutatott.

– A sötétben egyedül ivás mióta társasági tevékenység?

Carson az ajkába harapott.

– A ma este a kivétel – jelentette ki mogorván. – Rengeteg rossz emlék idéződött fel bennem ma este.

– Így igaz – értett véle egyet Harper.

Carson lenézett az üvegre, mintha ki tudná olvasni belőle a szerencséjét.

– Sajnálom, hogy előhozakodtam azzal a sok rossz dologgal apát illetően. Újra itt lenni veletek Sea Breeze-en, meg minden – közben legyintett egyet –, bármit is jelentsen mindez, egyszerűen kikívánkozott. Nem tudtam visszafogni magam. Sajnálom – mondta újra.

– Ne sajnáld! Nem volt fair, hogy voltaképp egyedül te voltál az, aki apa őrült életének terhét a válladon cipelted – mondta Harper a lánynak, miközben a stégen meg-megtörtek a hullámok, és a fa is megreccsent alattuk, – Bárcsak tudtam volna róla!

Carson megrázta a fejét, ahogy eszébe jutott, apja voltaképp családi örökségként volt olyan büszke, amilyen. Pénzügyi nehézségei ellenére mindig kérkedett előkelő születésével.

– Apa nem akart volna megszégyenülni az anyád előtt.

– Miért? Szerinted a te apád jobb volt, mint az enyém? – gúnyolódott Harper.

Carson apró kacajt hallatott, és nagyra értékelte Harper humorát.

– Miért véded folyamatosan? – kérdezte Harper.

– Megszokásból.

Harper úgy nézett, rá, mintha most látná őt először. Ezt meg tudom érteni.

– Gondoskodtam róla, nem mintha ez annyira tudatos lett volna nálam. Gyerek voltam. A túlélésre játszottam. Apának volt jó oldala is. Ahogy nagyi is mondta: tudott elbűvölő, vicces és gondoskodó is lenni. Tudod, szerettem őt. Nagyon. Amikor végül otthagytam őt, akkor is inkább a túlélési ösztön, semmint a düh munkált bennem. Olyan volt, akár egy beteg kiskutya, akinél nem a kutyust, hanem a betegséget utáljuk.

– És veled mi a helyzet? – tette fel Harper ismét a kérdést, kisimítva Carson tincsét könnyáztatta arcából. – Örökölted vagy sem a betegséget?

Carson most nem utasította el dühösen a kérdést, inkább igyekezett átgondolni, hogy is áll a helyzet. A zavaros vízbe bámult, és úgy érezte, hogy régi félelmei rémisztő örvényként vonzzák.

– Nem tudom – válaszolta olyan halkan, hogy Harpernek közelebb kellett hozzá hajolnia, hogy meghallja. – Lehetséges, hogy... – mondta, de nem tudta befejezni a mondatot.

Harper négykézlábra állt, és Carsonhoz kúszott, hogy elvegye tőle a vodkásüveget. Letekerte az üveg kupakját, és a tartalmát a tengerbe öntötte.

– Nagyi ennek nem fog örülni – figyelmeztette Carson.

Harper kiöntötte az utolsó cseppet is, és visszacsavarta kupakot.

– És mi kell ahhoz, hogy felhagyj ezzel? – kérdezte Carsont.

– Ki mondta, hogy felhagyok vele? Te hagyj fel vele!

– Rendben. Felhagyok vele. Most azonnal – mondta kihívón a lány.

– Jó neked – válaszolta Carson dacosan, sértetten.

– Csak próbáld ki egy hétig! – sürgette Harper. – Néhanapján én is megteszem, csak hogy tudjam, képes vagyok rá. Ahogy mondtam, a génjeinkben van. Ha nem tudsz róla egy hétig lemondani, akkor viszont kénytelen leszel elismerni, hogy problémád van.

– De elfelejted, hogy egy bárban dolgozom!

– Mondj fel!

– Kell a pénz.

– Ugyan már! – vetette közbe Harper. – Mennyit kereshetsz napközbeni felszolgálóként? Nem erre a munkára van szükséged.

Carson kezével megtörölte az arcát, és hirtelen úgy érezte, kijózanodott.

– Először is, nekem nincsen olyan pénzügyi hátterem, mint neked. Amikor azt mondom, hogy le vagyok égve, akkor az tényleg úgy van. Másodszor – mondta tétován —, nem voltam teljesen őszinte hozzád.

– Nem hinném, hogy meg tudnék birkózni egy újabb titokkal – sápítozott Harper.

– Amikor azt mondtam, hogy szabadságot vettem ki, hogy nagyival töltsem a nyarat... – kezdte Carson, majd vett egy mély lélegzetet, és rájött, hogy nincs értelme kifogásokat keresni, inkább elmondja az igazat. – Hogy őszinte legyek, nincs állásom. A sorozatomat elkaszálták. Az előtt pedig elküldtek egy másik projektből az ivás miatt. Ez csak egyszer történt meg – tette hozzá gyorsan –, de tartok attól, hogy ennek bizony hamar híre ment, és feketelistára kerültem, mivel azóta nem kapok egyetlen megbízást sem.

Félrenézett, és felidézte annak az emlékét, amikor a stábbal az egyik forgatás végeztével bulit tartottak, és akkor kicsúszott a talaj a lába alól. – Szóval itt maradok, mert nincs hová mennem. Elég szánalmas az én koromban, nemde?

Harper felállt, majd maga alá húzta a lábát.

– Ha már ennyire az elő a farbával jegyében beszélgetünk – bólintott Carson felé helyeslőleg –, nekem is be kell ismernem, hogy nem voltam teljesen őszinte veled.

Carson hálás volt a testvérének, amiért nem hagyta, hogy ő legyen az egyetlen, aki felfedi a titkait.

– Mondd el nekem, testvérem! A királyi James famíliáról kiderült, hogy nem kék vér csörgedezik az ereikben, és egy fityingjük sincs? – tette fel a kérdést egy gúnyos grimasz kíséretében.

Harper elnevette magát, és megrázta a fejét.

– Nem, attól tartok, nem erről van szó. Emiatt nem aggódom. Az anyám.,. – emelte fel az üres vodkásüveget, és megrázta, de arckifejezése egyértelműen jelezte, ez bizony üres. – Na, most már sajnálom, hogy kiöntöttem.

– Mi van az anyáddal?

– Láttad Az ördög Pradát visel című filmet?

Carson bólintott.

– Emlékszel a szerkesztőre? Akit Meryl Streep játszott? Nos, mintha az anyámat látnád.

– És te lennél a titkárnő?

– Már nem, mert kiléptem.

A kijelentést döbbent csend követte.

– Várj csak, várj csak, várj! Nem értem – hadarta Carson. – Azt mondtad nagyinak, hogy hazamész.

– Nos, az még azelőtt volt, hogy felmondtam volna. Itt maradok, ha nagyi megengedi, de előbb még bocsánatot kell kérnem tőle – mondta Harper, és leszegte a fejét. – Vagy százszor elnézést kell kérnem.

– Mi van az ultimátumával?

– Mármint a megvesztegetéssel? – nevetett fel Harper.

– A végakaratát illető kérdéssel – vetette közbe Carson, és úgy érezte, meg kell védenie a nagyanyját. – Nem megvesztegetés ez, inkább egy elkeseredett kiáltás. Mindnyájunkat itt akart tartani. Idős már, és nem hinném, hogy túl sok ideje lenne hátra. És csak mi vagyunk neki.

– Ezen is gondolkodtam ma esté – mondta Harper immár komorabban. – Ismerem a különbséget a szereteten alapuló ultimátum és az önzés között – kezdte, és a pólójával babrált közben. – A pokolba az anyámmal! – mondta egyre hevesebben. – Inkább kifutóként tekint rám, mintsem a lányaként. Egy tehetségtelen kifutónak néz. Egyáltalán nem hisz bennem. Néha, amikor rám néz, és utálat ül a szemében, tudom, hogy az én... a mi apánkat látja bennem – nevetett Harper keserűen. – Azt pedig mindnyájan tudjuk, mi volt a véleménye róla.

Carson egy szót sem szólt.

– Nem dolgozhatok neki többé – jelentette ki Harper haragos tekintettel. Ezután, mintha a kijelentés súlya oldalba ütötte volna, a válla előreesett, és szomorúság ült ki az arcára.

– Az a baj, hogy nem tudom, most mihez kezdjek. Mindig az a kislány voltam, aki azt tette, amit mondtak neki – jelentette ki, és egy követ dobott a vízbe.

– De többé már nem – felelte Carson biztatón.

Harper kissé elmosolyodott.

– Többé már nem. Már nem vagyok senki szolgája.

Carson szemébe nézett, mintha maga sem hitte volna, hogy kimondta ezt a mondatot. Carsonnak minden oka megvolt arra, hogy higgyen a testvérének, és bátorítólag rámosolygott.

– Így most itt vagyok. Azt hiszem, nem nagyon különbözünk egymástól, Carson. Nekem sincs hová mennem.

Carson megsajnálta a húgát. A feketén ragyogó vízre nézett. A stég végénél lágy, tompa fény hasított át az éjszaka szövetén. Megnyugtató egyenletességgel villogott. Amikor Carson kissé dülöngélve visszafordult, ravasz vigyor ült az arcán.

– Borzasztóan örülök, hogy így alakult – mondta Harpernek. – Jó, hogy nem egyedül ülök a mentőcsónakban.

11. fejezet

Dora a nappaliban üldögélt, és élvezte, hogy nyugodtan olvasgathat, amikor észrevette a nagyi szobája felé tartó Harpert. Meglepődve látta, hogy féltestvére fehér rövidnadrágot és pólót viselt a New York-iakra oly jellemző fekete ruha helyett. Felnézett az ingaórára, és csak akkor tudatosult benne, hogy már három óra is elmúlt. Nem kellene Harpernek már a New 'York-i gépen ülnie?

Dora megjelölte, hol tart a könyvben, és a kötetet a szófára tette. Felállt, és csendben elindult nagyi szobája felé, majd megállt az ajtó előtt. Hangokat hallott, és hallgatózni kezdett. Nem tudta kivenni, miről beszélnek, de mintha Harper sírt volna. Dorát hajtotta a kíváncsiság; óvatos léptekkel beljebb ment a szobában, és összerezzent, ahogy a padlólapok megnyikordultak a talpa alatt. Előrehaladva bekukucskált az ajtón. Látta nagyit a gyönyörű ablakok előtt álló karosszékében. Egy kristályvázában rózsaszínű rózsák illatoztak az asztalon. Harper a lábánál ült, a feje nagyi ölében pihent, aki szeretőn simogatta a lány haját.

Carson, úgy tűnt, elkésik a Blake-kel megbeszélt találkozójáról.

Semmiképp sem akarta randevúnak nevezni. Kivette a táskáját a kocsiból. Szeles nap köszöntött rájuk. Hullámlovagláshoz nem lett volna megfelelő, a kite-szörfözéshez azonban épp ez az ideális. A változó széljárás miatt Charlestont gyakran látogatták a vízi sportok szerelmesei. Voltaképp bármikor tudtak a hullámokon lovagolni.

Carson követte a kanyargós ösvényt, amit áthatolhatatlannak tűnő sövény szegélyezett, amelybe számos emlős és madár fészkelte be magát, és fő tápláléka, valamint menedéke volt a vándorló pompás királylepkének. Egy kis zöld gyík futott át az ösvényen, és Carson mellett egy fiatal pár ment el, épp az ellenkező irányba haladtak. Égy fejbiccentéssel üdvözölték, ahogy az a kisebb városokban szokás. A huszonnyolcas jelzőoszlop a sziget északi részén, Breach Inlet közelében kapott helyet, ahol a veszélyes áramlatok miatt tilos volt úszni. Bár hivatalosan nem jelöltek ki helyet a kite-szörfözésre, a helyiek íratlan szabályként tiszteletben tartották, hogy ez a hely a vad akrobatáknak van fenntartva, akik siklóernyőkkel és szörfdeszkákkal hadakoznak a gyorsan változó természeti erőkkel.

Az árnyas ösvény egy széles, napos tengerpartba futott. A távolban az Atlanti-óceán nyaldosta a partokat fehér, tarajos hullámaival. Carson kilépett a napfényre, és megállt egy pillanatra, hogy gyönyörködhessen a kilátásban; a szája fülig ért örömében. A cápatámadás óta nem járt a parton. Hiányzott neki az az átütő érzés, amely mindig rátört, amikor meglátta az ég és víz végtelenét. A lába sem tapodta azóta a homokot.

Ez a partszakasz azonban színes sárkányok kavalkádjával csábított. Nyolc évvel ezelőtt még csak két-három kite-os szelte itt a habokat. Carson ezúttal legalább harminc siklóernyőt számolt össze. Elnevette magát, mivel úgy tűnt, mintha egy seregnyi óriási, színes tollazatú madár próbálta volna elkapni a magasba emelkedő ernyőket az óceán felett.

Boldogsággal töltötte el a látvány, és izgalommal a gondolat, hogy ő is megtanulhatja most a sportot. Annyira izgatott volt, hogy a legszívesebben ugrándozott volna örömében. Könnyedén sétált végig a bámészkodók között, akik kijöttek a partra, hogy a népszerű, új sportot űzőket figyeljék. A kite-szörfösök közül néhányan messze kínt voltak a vízen, hidroplán módjára szelték a habokat, majd lélegzetelállító mutatványokat hajtottak végre kite-szörfjükkel mind a vízen, mind a levegőben. Néhányan a parthoz közelebb küszködtek, tanulgatták, hogyan' manőverezzenek a siklóernyővel. Még ennél is többen várakoztak a parton, akik az ernyőiket próbálták szélirányba fordítani, a hosszú irányítózsinórokat megigazítani, vagy csupán sorban álltak, hogy kimehessenek a vízre.

Carson imádta a szörfözést, és jó is volt benne. Régóta szerette volna már kipróbálni magát ebben az új sportágban, ami lehetővé teszi, hogy ne csak a vízben, hanem a levegőben is szörfözzön. Carson a magányosan űzhető vízi sportokat kedvelte. A vízen kellett egy társ, aki segített, de végül a szörfös egyedül kapta el és lovagolta meg a hullámot vagy a szelet. Minden nap egy újabb lehetőséget kínált a kibontakozásra. A lány elmosolyodott magában, és eltöprengett azon, hogy nem ezt a hozzáállást kellene-e alkalmaznia az élete más területein is.

A kezét ellenzőként a szeme elé emelte, és Blake-et kereste a parton. Észrevett egy tetovált férfit, aki többször ránézett, Carson pedig már tudta, hogy hamarosan megpróbálják felcsípni. Felkapta a táskáját, és elindult az ellenkező irányba. A parton mindenütt kiáltásokat hallott: „Felszállás! Jó szél! Mekkora sárkány ez?”

Kisvártatva egy karcsú, magas férfira lett figyelmes. A siklóernyő kontrollbárját tartotta, ezzel tudták irányítani az ernyőt, és az ebből kivezető, hosszú zsinórok másik végén egy férfi segédkezett, a dagadó kék ernyőt a levegőbe emelve. A hámot viselő férfinak olyan alkata volt, akár az úszóknak: széles váll és karcsú derék. Szálkás izmai megfeszültek, ahogy az ernyőbe belekapott a szél. Gyönyörű, mondatta Carsonnal fényképészi szeme, arányos és napbarnította test. Ahogy a férfi homlokára omlottak sötét hajfürtjei, a lányt arra késztette, hogy hunyorogva próbáljon minél többet látni belőle a napfényben.

Ebben a pillanatban a férfi Carson felé fordította a fejét, és találkozott a tekintetük. A lány lába valósággal gyökeret vert a homokba. Blake. Hirtelen zavarba jött, amiért rajtakapták. A férfi magabiztosan, mindentudón, pajkosan elmosolyodott, majd intett neki, de ekkor a siklóernyője nagyot rántott a kezén, és a figyelmét újra az ernyőre összpontosította. Carson figyelte, ahogy Blake könnyedén a levegőbe emelte a vádlóként rángatózó ernyőt, majd a víz felé irányította, hóna alatt a szörfjével. A víz szélén letette a deszkát, és felcsatolta a lábára. Ezután hagyta, hogy a szél a siklóernyőbe kapjon, ami már vitte is magával; csak úgy szelte a habokat.

Nagyon jól csinálta. Carson arra gondolt mosolyogva, talán ösztönzőleg hat a férfira, hogy tudja, figyeli. Blake gyakran emelkedett a levegőbe, és akrobatikus mozdulatokat mutatott be szédítő magasságban; a parton állók közül sokan mutogattak rá. Carson jobbra-balra nézett, és önelégülten mosolygott: ő – ha csak távolról is, de – ismerte a férfit. Leterítette a törülközőjét a homokra, ezzel helyet szerezve magának. Gyönyörű, délután volt, kellemes szél fújt. Élvezte, hogy az embereket nézhette, és távolabb, a torkolathoz közelebb egy csapat apró partfutó rohant a homokban, élelmet keresve a parton.

Ekkor végre meglátta, ahogy Blake srégen már a part felé tart; minden izma megfeszült, ahogy az ernyőt húzta ki a vízből. Carson érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul, amikor felállt, és törülközőjéről lerázta a homokot. Igazából nagy várakozással tekintett a beszélgetésük elé. A kezdeti vonzalom most, hogy már látta őt a vízen siklani, csak nőtt. Az atletikusság mindig is tetszett neki. A törülközőjét a táskájába dobta a vize, a könyve és a napteje mellé, majd gyorsan felkapott egy pólót a bikinijére. Elindult arrafelé, ahol Blake éppen feltekerte a siklóernyőt, de igyekezett leplezni izgalmát, ezért lassabbra fogta a lépteit. Félúton volt már, amikor hirtelen megállt, mert észrevett egy fiatal, telt idomú, szőke lányt, aki odaugrott a férfihoz, és kamasz lányokra jellemzően elkezdett vele flörtölni, ide-oda forgott előtte, és a haját csavargatta. A bikinije voltaképp mindössze három háromszög alakú szövetből állt, kiemelve feszes testét, napbarnította bőrét. Blake, mint bármelyik férfi, élvezte a flörtölést. Carson idegesen összeszorította az ajkát, amikor a lány átkarolta a férfi vállát, és nevetve odahajolt hozzá.

Carson azonnal hátat fordított, és a tengerparti ösvény felé vette az irányt. Úgy haladt előre, mint egy szemellenzős ló, és nem tudta a helyet elég gyorsan maga mögött hagyni. Megbeszélték, hogy ma találkoznak, és meglehet, hogy kicsit elkésett, de türelmesen várt, amíg a férfi kite-szörfözött. Ahogy haladt, mindenféle grimaszokat vágott. Arra gondolt, hogy majdnem kellemetlen helyzetbe hozta magát azzal, hogy oda akart menni a férfihoz, hogy beszélhessenek. Visszament a Szörnyhöz, ahogy az autóját nevezte, kinyitotta az ajtót, és a táskáját az anyós ülésre dobta. Olyan meleg volt a kocsiban, mint egy katlanban, és tele volt homokkal, mintha az egész tengerpartot magával hozta volna. Üres vizesüvegek hevertek a padlón, és cédék, összegyűrt szórólapok, rágógumi papírok és kalapok kaptak helyet az üléseken. Lehúzta az ablakot, és beült a volán mögé. A combja a meleg bőrüléshez tapadt.

A motor pörgött és hörgött, de nem akart elindulni.

– Gyerünk, Szörny! – motyogta, és még kétszer megpróbálta beindítani. Minden alkalommal a motor hangja egyre inkább elhalt, mintha a Szörny éppen kilehelné a lelkét. Carson a kormányt ütögette, majd ráhajtotta a fejét. Ebben a pillanatban nem tudta volna megmondani, hogy melyikük a nagyobb rakás szerencsétlenség. Az autó vagy ő.

Izzadtan, mindenütt homokkal borítva ért vissza Sea Breeze-be. Gyorsan lezuhanyozott, és jóganadrágba meg tiszta pamutpólóba bújt. Rossz volt a szájíze a Blake-kel meghiúsult találkozó miatt, ráadásul az autója is lerobbant, és úgy érezte, ki tudna inni akár egy kutat is. Kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját, és egy kinyitott borosüvegre meredt. Nagyon vágyott rá. Elhatározta azonban, hogy kitartó lesz, nem iszik, ezért kivett egy kancsó édes teát, és egy nagy poharat teletöltött vele. Kicsit jobban érezte magát, miután nem a bort választotta, majd elment megkeresni nagyit. Lucille társaságában talált rá; a hátsó verandán ültek, és éppen gin romit játszottak. A ventilátor kavarta felettük a levegőt, az állandóan légmozgás miatt kellemes volt itt ücsörögni. Carson odahúzott egy fekete rattanszéket, és csatlakozott hozzájuk.

– Már megint ezt játsszátok? – kérdezte tőlük.

– Mindennap, süssön a nap, vagy havazzon – válaszolta Lucille rá oly jellemző nevetés kíséretében.

– Ehhez tartjuk magunkat – mondta nagyi, és letett egy feleslegessé váló kártyát. – Gin!

Lucille morgott, majd gondosan ellenőrizte, hogy nagyi nem blöffölt-e, és megszámolta a pontjaikat.

Carson megköszörülte a torkát.

– Nagyi, szeretnék beszélni veled valamiről – kezdte.

– Mi lenne az, kedvesem? – kérdezte érdeklődön, mosolyogva.

– Akarod, hogy elmenjek? – kérdezte Lucille,

– Nem, kérlek, maradj! Igazából rád is szükségem lenne.

Nagyi és Lucille egymásra pillantott, majd mindketten Carsonra figyeltek.

– Nos, lássuk csak! – Megnedvesítette az ajkát, majd belevágott. – Harper és én beszélgettünk apa iszákosságáról. És arról, nos, arról, hogy valószínűleg magunkban hordjuk az alkoholizmus génjét.

– Ó! – kiáltott fel nagyi meglepődéssel vegyes érdeklődéssel, – Szerinted megvan benned a hajlam erre?

– Nem tudom – felelte Carson őszintén. – Megrémít, hogy akár igaz is lehet. Los Angelesben kicsit sokat ittam, és tettem egyet s mást, amire nem vagyok túl büszke. De nem hinném, hogy alkoholista lennék – tette hozzá gyorsan. – Nem kell innom ahhoz, hogy fel tudjak kelni vagy ilyesmi. Társaságban iszogatok, a barátaimmal. És a vacsorához.

Nagyi mozdulatlanul ült, unokája minden egyes szavára figyelt.

– Nos – mondta Carson, és próbált könnyedén társalogni. – Harper és én előálltunk egy ötlettel. Szeretnénk megpróbálni, milyen az, ha tartózkodunk az ivástól egy ideig. Egy hétig biztosan. Tudni akarjuk, hogy meg tudjuk-e állni. Amolyan fogadást kötöttünk – tette hozzá, hogy kevésbé tűnjön komolynak a próbatételük.

– Ó, drágám, ez nagyon bölcs döntés – mondta nagyi. – Ha tudnád, hányszor könyörögtem az apádnak, hogy legalább egy időre hagyjon fel vele! De sosem tette meg. Szerinte semmi problémája nem volt. Azt hitte, bármikor lerakhatja az üveget, ha akarja.

– Nem tudta abbahagyni – mondta Lucille. – Be sem ismerte magának.

Nagyi kíváncsian előrehajolt.

– Drága gyermekem, miben tudunk segíteni neked?

– Szabaduljatok meg a piától – mondta minden köntörfalazás nélkül.

Nagyi szeme elkerekedett. Carson tudta, nem túl finom volt a megfogalmazás, ezért elmosolyodott, és újrakezdte:

– Ha lennétek olyan kedvesek, és elvinnétek a házból az összes alkoholt, sokat segítene. Rejtsétek el oda, ahol nem találhatom meg, tegyetek vele, amit akartok, hogy én... mi ne találhassuk meg. Ezt nagyra értékelném. Csak egy hétig, illetve ha minden jól megy, akkor tovább. Ez a borra is vonatkozik. Ha a vacsorához bort szolgáltok fel, akkor beadom a derekamat. Tudom, hogy így lesz. De ha itt költöm el a vacsoráimat, és nem lesz körülöttem alkohol, hogy kísértésbe essek, az az egyedüli esélyem, hogy megtudjam, tényleg le tudok-e mondani róla. – Izzadó tenyerét a nadrágjába törölte. – Nem lesz könnyű. Már annak a gondolata, hogy ma este nem fogok inni, vágyódással tölt el egy ital után.

– Vedd úgy, hogy el van intézve! – mondta nagyi.

– Mire holnap megjössz a munkából, egy csepp sem lesz a házban – mondta Lucille, szemében eltökéltség csillogott, majd Mariettára nézett. – Sehol sem. Ezért kezeskedem.

Nagyi összehúzta a szemét, mert rájött, Lucille mire utalt. Carson észrevette, hogy a nagyanyja a gondolataiba merül: vajon ő le tud-e majd mondani az esti rumadagjáról?

– Ki nyert? – kérdezte Carson vidáman, hogy témát váltson.

Nagyi királynői módon megigazította a ruháját, és önelégült mosollyal kezdte megkeverni a paklit.

– Természetesen én.

– Ma legalábbis – morogta Lucille.

Carsont lenyűgözte, amit látott. Nagyi úgy osztott, mint egy profi krupié.

– Milyen a munkád? – kérdezte Carsont osztás közben.

– Teljesen jó – válaszolta Carson. – A turisták csapatostul jönnek, így jó sok borravalót kapok. Jó nyárnak ígérkezik.

– Az jó – mondta nagyi, bár a gondolatai már máshol jártak, hiszen felvette a kártyáit. Az ujjai gyorsan jártak, ahogy átnézte a lapjait.

Carson mély levegőt vett, és elkezdte kijátszani a saját lapjait.

– Nagyi, ha már a nyár szóba került... tudod, mi tenné igazán nagyszerűvé a nyaramat?

– Nem igazán tudom – válaszolta az asszony, de szemmel láthatólag inkább a kártyára koncentrált. – Gondolom, a vízhez van köze.

Carson nagy levegőt vett.

– Nem. Ez egy kicsit kínos, úgyhogy kérlek, hallgass végig!

Lucille végig a kártyáit bámulta, de az orra alatt elég hangosan mormogta ahhoz, hogy mindenki jól hallhassa:

– Most jön a feketeleves.

– Nos... – kezdte Carson, elengedve Lucille megjegyzését a füle mellett, és előrehajolt a székében. – Az autóm, Szörny, ma kilehelte a lelkét, ahogy a tengerpartról hazafelé tartottam. Többször élesztették már újra az évek során, mint hogy azt számon tudnám tartani, de most már teljesen felmondta a szolgálatot. Azt hiszem, az ország átszelése tette be neki a kaput. Legalább itt lehelte ki a lelkét, és nem valahol az ország közepén. – Carson próbálta könnyed hangnemben előadni a történteket.

– Remélem, eltakarítod azt a szeméthalmot a felhajtóról! – jelentette ki nagyi, és a szemüvegkerete fölött az unokájára nézett. – Nem akarom, hogy Sea Breeze lerobbant autók roncstemetővé váljon, és benője az a kúszónövény, a kudzu.

– Valaki eljön érte a hét vége felé, hogy elvontassa –biztosította róla Carson. – A roncsért pedig száz dollárt kaptam.

– Az jó – mondta nagyi, majd újra a kártyára összpontosított.

– Szóval, arra gondoltam... – mondta Carson, és az asztal alatt egymásba fonta a lábujjait. – Esetleg megfontolnád... nos... hogy megkaphatnám a Kék Cirkálót?

Nagyi abbahagyta a kártyái rendezgetését, felnézett a lapjaiból, és hirtelen nagyon éber tekintettel figyelt az unokájára.

– Tessék?

– Szükségem lenne egy autóra, nagyi, szóval arra gondoltam, hogy mivel a Cadillac csak ott áll a garázsban...

Marietta lerakta a kártyákat a kezéből, és Carson arcát tanulmányozta, szemét ravaszul összehúzva.

– Azt akarod, hogy neked adjam a kocsimat?

– Ne add nekem! – sietett Carson a válaszadással. – Hacsak nem vagy hajlandó arra, hogy felvegyem a kívánságlistámra.

– Hát nem.

– Ó! – sóhajtott Carson csalódottan.

Lucille a bajsza alatt motyogta:

– Első ütés.

– Ezzel nem segítesz! – felelte Carson a nőnek.

– Csak azt mondom, amit látok – vonta meg Lucille a vállát, még mindig kuncogva.

Carson könyörögve nézett a nagyanyjára.

– Megvehetném esetleg?

– Van rá pénzed?

– Még nincs – válaszolta Carson, és ide-oda fészkelődött a fotelban.

– Második ütés – motyogta Lucille.

Carson ránézett.

– Van állásom, és jó borravalót kapok. Megszerzem a pénzt.

– Mikorra?

– A nyár végére. Hamarabb, ha Los Angelesben kapok állást.

– Szóval, akkor arra számítasz, hogy odaadom, ugye?

Carson frusztrál tan felsóhajtott, igen, valójában abban bízott, hogy a nagyanyja azonnal odaadja neki az autót, és hagyja, hogy később fizesse ki az árát. Az autó egyébként is szinte csak a garázsban pihent. Nem is hiányozna neki.

– Ahhoz mit szólnál, ha előleget adnék rá? – alázkodott meg Carson. Nagyon kínos volt, hogy egyáltalán nem volt pénze, és kölcsön kellett kérnie meg könyörögnie az ő korában. – Mondjuk száz dollárt...

– Az arra sem elég, hogy teletankoljam a nagy, öreg autót – válaszolta nagyi. – Édesem, ha hagynám is, hogy megvedd az autót, akkor sem engedhetnéd meg magadnak, hogy megtankold.

– Nem fogyasztana túl sok benzint – érvelt Carson. – Csak arra kellene a kocsi, hogy a Dunleavysbe eljárjak dolgozni. És nagyon szeretem azt az öreg autót. Tudod, hogy így van.

Nagyi felvette a lapjait, és elkezdte átrendezni őket. Nem hamarkodta el, és minden kártyának megpöckölte a szélét, mielőtt más helyre pakolta őket.

– Jobb ötletem van – mondta kimérten. – Mivel egész nyáron itt leszel, és csak a Dunleavysbe kell menned, valójában nincs is szükséged egy autóra – mondta, és letett két treffet. – Mehetsz a kerékpárommal. Tudod, mit? Neked is adom. Gondolj arra a sok pénzre, amit megspórolsz a benzinen! És a rengeteg testmozgásra!

– Egy kerékpár! – kiáltotta Carson csalódottan.

– Harmadik ütés – mondta Lucille, miközben felhúzott egy kártyát, és eldobta a káró bubit.

– És mi van, ha esik? – kérdezte egyre kétségbeesettebben a lány, a két nyugodtan kártyázó nőt figyelve. – Nem mehetek csatakosan munkába.

– Ez igaz – mondta nagyi elgondolkodva. Felvette Lucille kártyáját, és újra átrendezte a lapjait. – Megvan! – mondta, és eldobta a káró tízest. Csillogó szemmel nézett Carsonra. – Használhatod a golfkocsit. Lehet, hogy kell bele új akkumulátor, és le is kell sikálni. Évek óta a garázsban van, senki sem használta, de még mindig jó.

A lány furcsa grimaszt vágott, és csendben maradt.

– Carson – mondta nagyi a székében hátradőlve, és ezúttal teljesen az unokájára összpontosítva figyelmét. – Jobban szeretlek, mint bárkit vagy bármi mást a világon. Ugye ezzel tisztában vagy? Ahogy az apádat is szerettem. De vele kapcsolatban számtalan hibát követtem el. Ezt most már tudom. A feneke alá toltam mindent. Mindig ott voltam mellette, hogy megkönnyítsem az általa választott utat. Jobb lett volna, ha kerékpárral küldöm dolgozni. Istenem, ragaszkodnom kellett volna ahhoz, hogy valamilyen rendes állást keressen!

– Ámen – motyogta Lucille.

Nagyi kinyújtotta a kezét, és a tenyerébe fogta Carson arcát. A szemében tagadhatatlanul ott pislákolt a szeretet.

– Kedves lányom, veled nem fogom ugyanezt a hibát elkövetni.

– Ugyan már! – mondta Carson, majd lányos zavarában felnevetett, és lesütötte a szemét. Persze egyáltalán nem volt vicces kedvében. A lelkével ráér később is foglalkozni. Ebben a pillanatban le volt égve, és egy autóra volt szüksége.

Nagyi megpaskolta Carson arcát, mintegy jelezve, hogy részéről befejezettnek tekinti a beszélgetést, majd hátradőlt, felvette a lapjait, és gyorsan, zsörtölődve átrendezte őket.

– A golfkocsinak szép kis teteje van. Nagyon helyes. Menj most ki érte, és nézd meg!

Carson fájdalmasan felnyögött, ahogy felállt, de ekkor Lucille kezét a karjára téve megállította. Carson le akarta rázni magáról az asszony kezét, mert nagyon bosszús volt mindkettejükre. Lucille sötét szemébe nézett, és nem volt biztos benne, hogy a nő kedves akar lenni hozzá,, vagy egy újabb szúrós megjegyzéssel készül.

Lucille együtt érzőn megpaskolta a lány karját.

– Tudom, ez most úgy tűnhet, mint egy jókora pofon – mondta Lucille neki —, de hidd el, kedvesem, ez csak a javadat szolgálja.

12. fejezet

A következő pár nap lázas kapkodásban telt Sea Breeze-ben. Harper megvárta, amíg az anyja elutazott Hamptonba, majd elrepült New Yorkba, hogy összepakolja a ruháit, és befejezze a kiadóban a még függőben lévő feladatait. Nem gondolta volna, hogy az ügyei rendbetétele két hétnél több időt venne igénybe, és Carson hitt neki. Közben Dora hazaautózott Summerville-be, hogy intézze a ház eladását, és részt vegyen a válásáról szóló, nem várt megbeszélésen az ügyvédeivel. Fenntartásai ellenére beleegyezett, hogy visszatéréséig Nate-re a Sea Breeze-ben lévők vigyázzanak.

A ház csendesnek tűnt a nővérei nélkül. Carson nagyon szerette őket, de ez idáig még nem kerültek közel egymáshoz. A lány tarkóra tett kézzel feküdt a vaskeretes ágyon, miközben visszagondolt a Sea Breeze-ben együtt eltöltött nyarakra. Amikor még nagyi az ő nyaraló lányainak nevezte őket.

A nyári látogatásokra kicsi koruktól egészen tinédzserkorukig került sor. Eleinte csak ő és Dora töltötték együtt a nyarakat. Carson nagyival élt Charlestonban, és a nála három évvel idősebb Dórát mindig meghívták, hogy ne az észak-karolinai Charlotte-ban lévő otthonában, hanem velük töltse a nyarat. Azok az évek voltak a legjobbak a két idősebb lány számára: a hosszú nyári napok, amikor sellőset játszottak, és nagyival festettek a verandán. Később, amikor Dora tizenhárom éves lett, Carson pedig tíz, az a néhány évnyi korkülönbség legalább egy emberöltőnyinek tűnt. Dórát idegesítette a féltestvére. Elhívta a barátait Sea Breeze-be, Carsont pedig rendre kihagyták a játékaikból.

Nagy fordulatot jelentett Harper, aki hatévesen kezdett Sea Breeze-be járni. Olyan kicsi volt meg törékeny, és úgy festett, akár a kedvenc játék babája kiköpött mása.

A lányok csak három teljes nyarat töltöttek együtt, hiszen Dora és Harper között már nyolcévnyi korkülönbség volt. Carson afféle kapocs volt a legidősebb és a legfiatalabb testvér között, a közvetítő, a népszerű, a békítő. Amikor Dora betöltötte a tizenhetet, a nyári vakációi helyszíne többé nem Sea Breeze lett. Carson és Harper még további két nyarat töltött együtt, de ez a néhány hét is összekovácsolta a lányokat. Amíg Dora szeretett lányos, beöltözős játékokat játszani, Carson és Harper szabadon engedték a bennük rejlő Huckleberry Finnt. A kalózok kincsét keresve bejárták Sullivan’s Island és az Isle of Palms minden négyzetméterét; minden gyermek tudta, hogy valahol ott van elrejtve.

Idővel persze a lányok is felnőttek. Amikor Carson tizenhét éves lett, nyári munkát kapott Los Angelesben, Harper édesanyja pedig vett egy házat Hamptonban. Ez a nyaraló lányok számára a Sea Breeze-ben töltött nyarak végét jelentette.

Néhány évvel később a lányok újból találkoztak, amikor egy fényűző charlestoni esküvő keretében Dora hozzáment Calhoun Tupperhez. Az örömteli pillanatot gyors egymásutánban két temetés követte. Édesapjuk nagyon fiatalon, negyvenhét évesen halt meg, nem sokkal utána pedig nagyapjuk, Edward Muir is eltávozott az élők sorából. Az ő 2000-ben tartott temetése volt az utolsó alkalom, amelyen mind a három lány részt vett. Most, sok-sok évvel később, Carson azon merengett, hogy nagyi abbéli álma, hogy újra összehozza az unokáit, nem más, csak egy romantikus ábránd.

Carson tekintete a falon lógó, korai Muir felmenője gondosan kidolgozott festményére siklott. Az ősanyja, Claire Muir képe függött a falon. Az asszony gyönyörű, sötétkék bársonyruhát viselt, olyan széles fehér csipkével díszítve, amilyet Carson a királynők és előkelő hölgyek ruháin látott a történelemkönyvekben. Sűrű, hollófekete haját kontyba fésülték, és gyöngysorokkal díszítették. Dús keblére még több, szikrázó gyöngysor lógott a nyakából. Amikor Carson a képet nézte, úgy érezte, ősanyja ragyogó kék szeme mintha a lelkébe látott volna.

Azóta így érzett, amióta nagyi a charlestoni nagy házból áthozta a képet az ő szobájába. Carson az előkelő hölgy tekintetén merengve felidézte magában az egyik nyári nap emlékét.

Épp serdülőkorba lépett. Tudta jól, hogy a kinézete mennyire esetlen; magas volt, afféle nyakigláb, hosszú lábú lány, sűrű, fekete hajjal. Tökéletes ellentéte a testvérének, Dórának, akinek vékony, szőke haja, hamvas bőre és törékeny alkata volt, és már elkezdett nőiesen kerekedni.

Nagyi azon a bizonyos napon finoman kopogott Carson hálószobájának ajtaján, és ahogy meghallotta, hogy a lány sír, belépett az ajtón. A lány nem is próbálta elfojtani a zokogását.

– Mi a baj? – kérdezte tőle az asszony.

– Olyan csúnya vagyok! – sírt a lány, majd ismét feltört belőle a zokogás. Nagyi a leült a lány mellé az ágyra.

– Ki mondja, hogy csúnya vagy?

– Tommy Bremmer – motyogta a lány, és a karjába temette az arcát. – Azt mondta, hogy olyan a hajam, mint a patkányfészek.

Nagyi erre ellentmondást nem tűrő hangon azt felelte:

– Hát, Bremmerként ő már csak tudja, milyenek a patkányok. Persze a lányokról halvány fogalma sincsen. Akárcsak a nagyapjának. Most pedig hagyd abba a sírdogálást, gyermekem! Nem áll jól neked!

Amíg Carson próbálta elfojtani a zokogását, nagyi bement a fürdőszobába, és egy nedves mosdókesztyűvel tért vissza. Carson becsukott szemmel élvezte, ahogy nagyi a hűs mosdókesztyűvel óvatosan letörölte forró könnyeit. Amikor a lány újra kinyitotta a szemét, könnyebben lélegzett, mellkasát már nem feszítette annyira a harag.

– Egy Muir sosem futamodik meg – mondta nagyi, és az ágyra ült. Nekiállt, hogy fésűjével kibontsa Carson hosszú, összegubancolódott haját. – Tudod, kezdesz hölggyé érni.

– Jaj, hagyd abba, kérlek! – nyafogott Carson, elhajolva a fésű elől, de nagyi kitartott.

– A szépség afféle kötelességünk, és bizony meg kell érte szenvedni. Türelmesnek kell lennünk. Most pedig hagyd, hogy megfésüljem a gyönyörű hajadat!

Carson becsukta a szemét, amíg a nagyanyja a haját fésülte. Az első, fájdalmas csomók kibontása után Marietta simán végig tudta húzni a fésűt a lány feje búbjától a haja teljes hosszán.

– Édesanyád haját örökölted – mondta nagyi. – Olyan sűrű és sötét.

– Nem emlékszem rá.

– Nem is csoda. Olyan fiatal voltál még, amikor meghalt. Drága Sophie...

– Még egy fényképem sincs róla. Minden odaveszett a tűzben.

– Igen – mondta nagyi halkan.

– Milyen volt? – kérdezte Carson.

Az asszony abbahagyta a lány hajának fésülését, és nagyot sóhajtott.

– Nagyon szép volt. Sötét hajú, bájos – vonta meg a vállát. – Olyan franciás. És nagyon félénk, vagyis inkább csak nem beszélt túl jól angolul, nem is tudom. Érdekes keveréke vagy a szüleidnek.

– Bárcsak apa szőke haját örököltem volna, mint Dora, e helyett a patkányfészek helyett! – rántott egyet a lány a tincsein. Utálta haja sötét színét, azt, hogy olyan vastag szálú. A többi lány emiatt néha csúnya szavakkal illette őt.

– Egyszer, amikor már olyan öreg leszel, mint én, hálás leszel az Úrnak, hogy a te hajad ilyen sűrű, miközben a barátnőid haja igencsak megritkul. Amikor nővé érsz, a hajad lesz az egyik ékességed – mondta az asszony bölcsen, majd kezébe fogta Carson állát, és tanulmányozni kezdte a lány arcát. – És persze a két szép szemed.

Carson kétkedőn, furcsa grimaszt vágva nézett nagyira.

– Nem, nagyi – válaszolta, és próbált sztoikus nyugalmat erőltetni magára —, tudom, hogy nem leszek szép, amikor felnövök. Nem úgy, mint Dora.

Nagyi nagyot sóhajtott.

– Igaz, a mi Doránk nagyon szép. Igazi déli szépség. A te szépséged azonban nagyon másmilyen. Az a fajta, ami idővel mutatkozik meg igazán.

– Mint édesanyámnak?

– Igen – mondta nagyi. – De kedvesem, tudtad, hogy a sötét hajadat és bőrödet édesapád révén is örökölted?

– De hát mindenkinek szőke a haja – mondta Carson elkerekedett szemmel.

– Nem mindenkié. Sötét, ír vér is csörgedezik az ereinkben – mondta az asszony.

Carson nem hitte, hogy valaha is szép lány lesz belőle, de borzasztóan értékelte, hogy nagyi megpróbálta felvidítani.

Másnap nagyi nyári selyemruhát vett fel, megfésülte a haját, és beült a kék Cadillacbe, hogy átautózzon a hídon a charlestoni házába. Amikor néhány óra múlva visszatért, egy nagy, barna papírcsomaggal tért vissza. Dora és Carson szorosan nagyi sarkában loholt, amíg Lucille-lal bevitték a házba a titokzatos pakkot. Carson és Dora kíváncsian pillantott egymásra.

Nagyi nem törődött a lányok kérdéseivel. Arcára titokzatos mosoly ült ki, majd lehámozta a barna papírt, ami alatt egy nagy portré volt, díszes aranykeretben. Carson tátott szájjal bámult, egyszerűen nem tudta levenni a szemét a képen lévő gyönyörű, büszke nőről. Nagyi és Lucille nagy nehézségek árán felemelték és felakasztották a képet a falra. Amikor kész volt, nagyi leporolta magát, majd csípőre tett kézzel hátrébb lépett, hogy megcsodálja a festményt.

– Carson! – Nagyi hangját hallva a lány kihúzta magát. – Ő itt az ősanyád, Claire. A maga korában őt tartották a város legszebb hölgyének. Legendásan szép volt. Nézd meg a szemét! A kék, ez a Muir-kék, nemzedékeken át öröklődött a családban. Claire annak a tengerészkapitánynak a felesége volt, akitől a vagyonunk származik. – Felemelte a kezét, és színpadiasán suttogni kezdett. – A kalóz! A családi legenda szerint amint a kapitány meglátta Claire-t, felhagyott a kalózkodással, és. letelepedett Charlestonban, hogy elnyerje az asszony szívét. Claire szembeszállt á családja akaratával, és hozzáment feleségül. A többi, ahogy mondani szokták, már történelem. Tudod, egy csodás asszony szeretete képes arra, hogy jobb belátásra térítsen egy férfit! – figyelmeztette nagyi.

– De, nagyi, miért hoztad el a festményt a nagy házból? – kérdezte Carson.

Nagyi közelebb lépett a lányhoz, és ujjával megemelte Carson állát.

– Látom a hasonlóságot közted és Claire között. Szeretném, ha te is látnád. Mindennap, amikor felébredsz, nézz erre a képre, és lásd meg, milyen szép vagy! És milyen bátor.

– Drága, bölcs nagyi – motyogta Carson, emlékeibe idézve azt a napot. Mivel nem volt senki, akivel megoszthatta volna az édesanyjáról szóló történeteit, akiről még csak egy fényképe sem maradt, gyermekként a festményen látható felmenőjére gondolt az édesanyjaként. Este, mielőtt elaludt volna, Carson felnézett Claire gyönyörű szemébe, megosztotta vele a titkait, és hitte, hogy a szavai meghallgatásra találnak.

Carson tudta, hogy a házban található kincsek közül egyedül ezt a portrét kéri majd.

Mindig is úgy látta, hogy Claire szerette a kihívásokat. Egy, olyan nő nézett rá nap mint nap a vászonról, aki sosem adta fel. Ahogy a képet nézte, érezte, hogy erőre kap. Carson sóhajtott egyet, és feltápászkodott az ágyról. Lement, keresett egy vödröt, némi tisztítószert és egy halom rongyot, majd Nate legújabb dührohama elől a garázsba menekült, hogy előássa a romok alól a neki ígért golfkocsit. Vagy ez, vagy a bicikli.

A garázsban annyira sötét volt, mint egy barlangban. Pókháló éktelenkedett minden sarokban, és por töltött meg minden resti A négyosztatú ablak annyira piszkos volt, hogy a napfény át sem tudott hatolni a koszrétegen. A golfkocsi a garázs hátuljában állt, az elromlott fűnyíró, két rozsdás bicikli és egy szúrágta faasztal mögött, amit ősrégi, nagyi szerint még használható szerszámokkal teli, poros, barna dobozok borítottak. Carson arra gondolt, hogy sokkal jobban járna, ha kölcsönözne egy szemétkonténert, és beledobálna mindent.

Az ecet és a felgyülemlett por szagától tüsszögött, folyt a könnye, de fogát összeszorítva tovább súrolta a mocskot, és takarította el a pókhálókat meg az egérürüléket a fehér golfkocsiról. A kocsiban két ülés volt, illetve hátul egy pad. Amikor letörölgette, majd lemosta a slaggal, és szárazra törölte a régi törülközőkkel, amiket Lucille adott neki, meglepetten látta, hogy a kis golfkocsi a műanyag borítású ülésekkel egész jó állapotban van. Akárcsak a Cadillacet, ezt is csak nagyon ritkán használták. Carson felbátorodott. Egy új akkumulátor, néhány kisebb javítás, és a golfkocsi valóban jó megoldás lehet.

Néhány nappal később már a golfkocsival zötykölődött a pálmafák és ősöreg tölgyfák alacsony ágai által árnyékolt, keskeny utakon. Érezte, ahogy a szellő az arcát cirógatja, hallotta a kavicsok roppanását a kerekek alatt, és úgy siklott, mint a hajó a nyílt vízen. Közelebb érezte magához a természetet, mert nem acélajtók és üveg mögé ülve rótta az utat.

– A fene enné meg, hogy nagyinak mindig igaza van! –motyogta, és be kellett ismernie, hogy nagyon tetszett neki a dolog. Carson szerette elnevezni a járműveit, így a kocsit Pattogó Matildára keresztelte. Tudta ugyan, hogy Matilda a legjobb indulattal sem ért a Kék Cirkálónak még csak a nyomába sem, de megvolt a saját bája, és elvitte őt A pontból B-be Sullivan’s Island keskeny utcáin. Legalábbis amíg világos volt. Ahogy Carson kocsija lassan gurult az úton, elnevette magát, amint eszébe jutott a két idős hölgy, akik a verandán ülve römiztek, és teljesen félrevezették őt.

Aznap este Carson az ágyában találta Nate-et. A fiú már az ágyán feküdt, kedvenc űrhajós, csillagos pizsamájában. Egy könyvet olvasott. Ahogy felnézett Carsonra, ijedtében teljesen megmerevedett. A lányt mindez elszomorította. Azt szerette volna, ha Nate megszereti őket, és otthon érzi magát náluk. Olyan ijedős kisfiú volt. Sötét szemével mereven felfelé nézett. Ekkor Carsonnak eszébe jutott Palack, és már tudta is, hogyan viselkedjen Nate-tel. Annyi mindenben hasonlított egymásra a delfin és a kisfiú. Lassan odament az ágyhoz, de nem ment túl közel, ügyelve arra, hogy ne tegyen semmi hirtelen mozdulatot.

– Tessék! – mondta Carson, és a fiú felé tartott két könyvet. – Ezeket neked vettem. Szerintem tetszeni fognak.

– Milyen könyvek? – kérdezte a fiú halkan.

– Hát vedd el és nézd meg őket! – Nate felült, és óvatosan elvette a könyveket. Arca felderült, amikor meglátta, hogy mind a két könyv delfinekről szól.

– Nem kicsiknek való könyvek – mondta Carson, és egy kicsit közelebb lépett, de azért megtartotta a három lépés távolságot. – Ez a delfinek intelligenciájára vonatkozó kutatásokról ír. Nekem nagyon tetszett. Tudtad például, hogy a delfinek megnézik magukat a tükörben? Vagyis tudják, hogy magukat nézik. Ezt hívják öntudatnak.

– Arról már olvastam – mondta Nate szárazon. – Nagyitól kaptam egy könyvet a delfinekről.

– Jó, de van még ezenkívül más érdekes információ is a könyvben. Ez a másik pedig a tenger élővilágát mutatja be képekben. Sok állat van a tengerben, és rengeteg érdekességet olvashatsz róluk, így például a kardszárnyú delfinről, a barna delfinről vagy a bálnáról.

Nate mohón lapozgatni kezdte a könyvet. Az egyik képnél megállt, felnézett, és megkérdezte: – A delfinek tényleg tudnak örülni az embernek?

– Igen – mondta Carson őszintén —, azt hiszem, tudnak.

– Sokat olvasok a delfinekről – mondta Nate komolyan. – Tudtad, hogy a hím delfin nagyobb, mint a nőstény? A nagyobb delfinek a Csendes-óceánban akár féltonnásak is lehetnek. Gondolkodtam. Palack egy nőstény palackorrú delfin az Atlanti-óceánban. Nem tudom, hány éves. Te tudod?

– Nem.

Nate elgondolkodott.

– Úgy kétszázötven kilós lehet.

Carson elismerő mosollyal nyugtázta, milyen okos ez a kisfiú.

– Körülbelül annyi.

Nate csak helyeslőleg bólintott egyet. Egy pillanatra lenézett a könyvére, majd felemelte a fejét. Nem nézett Carsonra, de a tekintete aggodalomról árulkodott.

– Anyukám egyedül van apával?

– Nem, nem hiszem – válaszolta komolyan Carson, mert megérezte, hogy a kérdés nagyon fontos a fiú számára.

– Nem törődik anyuval.

– Nate, anyukád jól van, és tud magáról gondoskodni. Csak találkozik apukáddal, összecsomagol pár dolgot neked, és már jön is vissza.

Nate elgondolkodott a hallottakon.

– Felírhatjuk a naptárba, mikor jön vissza?

Carson megvakarta a fejét. Tudta, hogy őszintének kell lennie Nate-tel. A fiú nem éri be mindenféle feltevésekkel.

– Nem tudom, hogy pontosan mikor jön vissza. De megmondom, mit csinálunk. Holnap felhívom anyukádat, és megkérdezem. Ha megmondja, melyik nap érkezik, akkor felírom néked a naptárba. Jó?

– Jó.

Olyan kicsinek, szomorúnak és magányosnak tűnt. Carson azt kívánta, bárcsak valahogy közelebb kerülhetne hozzá.

– Feküdjünk le ma jó korán! – mondta a fiúnak. – Szükségünk van a pihenésre. Holnap ugyanis úszni megyünk.

Nate szeme ijedtében elkerekedett.

– Nem, én nem megyek.

– De szeretni fogod, majd meglátod.

– Nem.

Carson keresztbe fonta a karját a mellkasán. Ideje volt előhozakodni az aduásszal.

– Palack is ott lesz.

– Oké – mondta a fiú morcosan, és bebújt a takarója alá.

– Jó éjt, Nate! – mondta a lány, és nagyon szerette volna megpuszilni a kisfiút, de visszafogta magát. Helyette a fiú álláig húzta és ott betűrte a takaróját. – Aludj jól! Álmodj delfinekkel!

– Ez hülyeség. Nem tudsz arról álmodni, amiről akarsz – mondta Nate ásítva, elnehezült pillákkal.

Carson nézte, ahogy összegömbölyödik a takaró alatt, és a szíve elnehezült, ahogy belegondolt, milyen nehéz lehet szabályokkal és tényekkel teli világban élni, mellőzve a spontaneitás és a képzelet minden örömét.

A golfkocsi még egy nagy előnnyel járt: könnyű volt vele parkolóhelyet találni.

Carson jókedvűen ébredt, sugárzott az energiától, amikor elkezdte a déli műszakot. Az iskolákban szünet volt, minden asztalnál vendégek ültek, a sor az ajtóig ért. A műszak végére Carson alig tudta vonszolni magát. Ami még rosszabb, úgy érezte, a legszívesebben meginna valamit. A gondolatra is ideges lett, és azzal nyugtatta magát, hogy biztosan csak leesett a vércukorszintje.

Devlin szokásához híven a bárban volt, feleseket meg sört Ívott. Ritkán ivott töményét ilyen kora délután, és ez nyugtalanította a lányt. Amikor az utolsó vendége is elment, letakarította az asztalt, és egy kólával a bárpulthoz ült, hogy szusszanjon valamicskét.

– Hogy vagy? – kérdezte Carson, közelebb hajolva a férfihoz.

– Voltam már jobban is – mondta a vállát megvonva. Megfordult, és a lányra mosolygott. – De ha téged látlak, jobban.

A szeme már üveges volt. Carson nem akart kérdezősködni, és az édesapja mellett átéltek miatt tudta, hogy az a legjobb, ha inkább nem szól semmit. Jobb, ha barátként viselkedik. Carson elővette az aznap kapott borravalót, és megszámolta a pénzt.

– Jó nap? – kérdezte Devlin.

– Egész jó, de többet keresnék az esti műszakban.

– Miért nem kéred meg Briant, hogy változtassa meg a beosztásod?

– Már megtettem – mondta Carson. – De a többi lány régebb óta van itt. Akkor kapok majd egy műszakot, ha felszabadul.

– Ashley nem akar az esti műszakban dolgozni?

– Nem. Szabaddá akarja tenni az estéit, hogy a barátjával legyen.

– Minden nőnek így kellene tennie – mondta Devlin, és nagyot kortyolt a söréből.

Carson Devlin felé fordult, hogy kimutassa felháborodását, és közben azon gondolkodott, hogy a férfi rossz humoráért mennyiben lehet felelős a felesége. Kicsit sajnálta a férfit, ahogy ott ült, és mogorván bámulta a sörét. A pohárra lecsapódó párából látszott, hogy a sör jéghideg. Carson megnyalta az ajkát.

– De jól néz ki az a sör – motyogta.

– Kérsz egyet? – kérdezte Devlin. Carson nagyon szeretett volna inni egy sört, de megrázta a fejét.

– Mi a helyzet? – kérdezte Ashley, és leült a lány mellé a bárpulthoz. Carson látta a ki nem mondott kérdést a szemében. Korábban mesélt neki a tervéről, hogy egy hétre abbahagyja az ivást.

– Semmi. Csak iszom egy kólát – mondta Carson, ahogy felvette a műanyag poharát, és a szájához emelte.

– Én is kérek egy kólát – mondta Ashley bajtársiasan. Az automatából engedett magának egy pohárral, és koccintottak. Ashley felnézett, és Carson látta, hogy valami felkeltette a figyelmét.

– Istenem! – mondta Ashley, majd közelebb hajolt Carsonhoz, és a fülébe suttogott: – Nézd csak, ki jött be!

Carson odafordult, és látta, ahogy Blake becsukta az ajtót maga mögött. A megszokott, régi póló volt rajta, hosszú, napbarnította lábát khakiszínű rövidnadrágba bújtatta. Carsonnak feltűnt, hogy a bőre barnább, és göndör fürtjei is hosszabbnak tűntek. A férfi felnézett, és elkapta Carson pillantását. A lány gyorsan elfordult.

– Mi történt Mr. Kiszámíthatóval? Az én részemen ült le – bökte oldalba Ashley Carsont. – Talán már nem is annyira kiszámítható.

– Ne nevezd így! – mondta Carson. – Blake-nek hívják.

– Oké – mondta Ashley pimaszul. – Mennem kell Blake-hez.

Carson homlokráncolva mustrálta a kóláját. Utálta volna beismerni, hogy zavarja, amiért Blake Ashley asztalánál ült le. Az nem kifejezés, hogy zavarta!

– Mi baj van? – kérdezte Devlin Carsonhoz hajolva. A lehelete sörszagú volt.

– Semmi. Csak fáj a lábam – mondta a lány.

Devlin végignézett a báron. Brian háttal állt nekik.

– Nesze! – mondta, és Carson felé csúsztatott egy felespoharat, közben úgy fordult, hogy a vállával eltakarja azt. – Ez csillapítja a fájdalmat. Nekem bevált.

Carson nézte az aranyszínű folyadékot a pohárkában, és alig tudott ellenállni a vágynak, hogy felhajtsa. Szinte érezte, ahogy az ital égeti a torkát. Nagyot sóhajtott, és megrázta a fejét.

– Köszi, nem.

– Na, idd meg! – ösztökélte Devlin, és közelebb hajolva hozzá csendes, lágy hangon folytatta: – Nem mondom el senkinek.

– Köszönöm, nem – tolta vissza Carson a poharat.

Devlin lassan visszacsúsztatta a lány felé a poharat, mosolyogva, mintha valami játékot játszanának.

– Idd csak meg, Brian nem figyel!

– Nem, nem erről van szó – mondta Carson határozottan. – Nem iszom, és kész.

– Mi van? – kérdezte Devlin, és arcára kiült a döbbenet. – Mióta? Na, igyál egyet, kislány! Úgy látom, jólesne.

Devlin a kelleténél nagyobb lendülettel tolta vissza az italt Carson felé, így a pohárból kevéske kilöttyent. Carson elrántotta a kezét. Devlin odahajolt, és átkarolta vállát.

– Azt mondtam, nem! – csattant fel a lány, és olyan erővel lökte vissza a poharat, hogy az felborult, és a benne lévő ital szétfolyt a bárpulton.

– Hé! – kiáltott felháborodva Devlin.

Carson megpróbálta lerázni a fiú karját a válláról, de Devlin nem állt stabilan, és szorosan fogta, nehogy leessen a saját székéről.

– Mi a fene van? – kérdezte Devlin, és hirtelen baljós lett az arckifejezése. – Ezt most miért csináltad?

Carson látta már ezt a hangulatváltozást, és inkább undort váltott ki belőle, mint együttérzést.

– Azt mondtam, nem! – felelte a lány, és izegve-mozogva próbált kiszabadulni a fiú szorításából. – Most pedig engedj el! – morogta.

Hirtelen mellettük termett Blake. Olyan hevesen lökte meg Devlint, hogy a férfi lecsúszott a bárszékről.

– A hölgy nemet mondott. – Devlin egy pillanatig kábultan ült, majd részeg dühvei ugrott fel a padlóról, Blake-re vetette magát, és odébb taszajtotta. Blake hátratántorodott, majd ellökte Devlint. A férfi részegen támolygott, majd lihegve megállt, a kezét ökölbe szorította a combja mellett.

– Dev, hagyd abba! – kiáltotta Carson, és leugrott a székéről.

Brian előresietett, hogy a férfiak közé álljon.

– Elég volt. Menjetek ki!

– Nekem semmi dolgom ezzel a fickóval – mondta Devlin Bríannek. – Ő ütötte az orrát a dolgunkba.

– Igen, láttam az egészet – mondta Brian kivörösödve.

– Ha ez az ember nem lép közbe, én teszem meg. Eleget ittál mára, menj haza!

Devlin Brianre bámult, és szemmel láthatóan már elillant a dühe. Arcán csalódottság tükröződött, majd Carson felé lépett. Blake Devlin és a lány közé állt.

– Sajnálom – mondta Devlin Carsonnak. – Nem akartalak bántani.

– Tudom, és semmi baj – felelte Carson kissé lenézőn. – Menj csak haza!

– Gyere, haver, hazaviszlek, menjünk! – mondta Brian, és átkarolta Devlin vállát. Még visszanézett a válla felett, jelezve a beosztottainak, hogy hamarosan visszajön.

Ashley Blake-re nézett, aki csípőre tett kézzel állt, és úgy tűnt, nagyon feszeng.

– Köszönöm... – kezdte, de elnémult, mert nem jutott eszébe a férfi neve.

– Blake-nek hívnak – mondta a férfi, és elmosolyodott. – Nincs mit megköszönni.

– Dehogynincs! Hozhatok egy italt? Egy sört talán? A ház ajándéka – ajánlotta Ashley.

– Nem, köszönöm.

Blake Carsonra pillantott.

– Jobb, ha megyek.

– Várj! – szólt utána Carson.

Blake megállt, visszanézett a válla felett.

– Köszönöm – mondta a lány, és félénken elmosolyodott.

– Nem nagy ügy.

Blake megfordult, és kiment az ajtón. Carson elkapta Ashley tekintetét. Felvonta a szemöldökét, és az ajtó felé intett, jelezve, hogy Carsonnak Blake után kellene mennie. A lány nagyot sóhajtott, és a férfi után sietett. A férfi egy piknikasztal alatt ülő nagy, sárga labrador pórázával bíbelődött. A kutya meglátta, hogy közeledik, és vakkantott egyet, de Carson nem tudta eldönteni, hogy üdvözlőleg vagy épp figyelmeztetésként. Blake a lány felé fordította a fejét. Egy pillanatra két kifejező szempár nézett fel rá.

– Blake, szeretnék veled beszélni, ha nem bánod! – A férfi felállt, a póráz lazán lógott a kezéből.

– Ami odabent történt... nem az volt, aminek látszott. Devlin csak részeg volt. Nem akart semmit.

A férfi arcán megrándult egy izom.

– Nekem úgy tűnt, hogy bánt, és ezt nem nézhettem tétlenül.

– Kedves tőled, hogy megvédtek Igazán lovagias.

– Blake a kutyára nézett, és nem válaszolt.

– A te kutyád? – kérdezte a lány.

– Igen – mondta Blake, és megsimogatta a kutyát. – Ő Hobbs. Jó barátom.

Carson megsimogatta a labrador hatalmas fejét. Barátságos kutya volt, mint a legtöbb labrador, és a legnagyobb, amit Carson valaha látott.

– Biztos, hogy nincs benne egy kis masztiffvér? – kérdezte a lány nevetve, miközben a kutya a kezét nyalta.

– Talán valamelyik őse az lehetett. Nagy kutyus. Nem szereti a bezártságot, úgyhogy magammal viszem, amikor csak lehet. Régen bevihettem az étterembe, de az új törvények értelmében most itt ül kint, és vár.

– Nem szökik el?

– Ő? Á, dehogy! Szereti nézni az embereket. És nem megy messzire a víztől.

Carsonnak feltűnt az acél vizesedény az árnyékban. A legtöbb szigeten lévő étterem előtt volt ilyen edény.

Most, hogy kifogytak az ártalmatlan témákból, Carson komolyra fordította a szót.

– Itt beszélgessünk?

– Nem iszunk egy kávét?

– Egy pillanat! Mindjárt vége a műszakomnak. Csak egyeztetnem kell Ashley-vel.

Pár perccel később visszatért, immár a táskájával a kezében.

– Ashley beugrik helyettem. Alig van most vendég. Szóval, hová szeretnél menni?

Lesétáltak a Middle Streeten, ahol egy kis fagylaltozó és kávézó volt. Helyben pörkölték a kávét. Hobbs megint lefeküdt az árnyékba, amíg beálltak az édes vagy koffeines frissítőre várakozó felnőttek és gyerekek sorába. A rongyos, levágott szárú nadrágban, pólóban és jobb napokat megért szandálban feszítő helyieket könnyű volt megkülönböztetni a jól öltözött nyaralóktól. Carson visszanézett Blake-re, aki ott állt zsebre dugott kézzel, a sarkán billegve, miközben a hatalmas táblára krétával felírt kínálatot tanulmányozta – nagyon is helyinek tűnt. Blake az a fajta férfi volt, aki nem zavartatta magát olyasmivel, mint a divat vagy az új trendek. Akkor sem ismert volna fel egy híres divatmárkát, ha a márkajelét valaki az orra előtt mutogatja. Carson elmosolyodott. Hála istennek!, gondolta.

– Hahó! – mondta Blake, és közelebb hajolt Carsonhoz. Szeme olyan barna volt, mint a kávé. – Találtál valamit, ami ízlene?

Carson összeszedte magát, és felpillantott a táblára.

– Chai lattét kérnék sovány tejjel.

Nem beszéltek többet, amíg sorban álltak. Carson furcsán idegesnek érezte magát a férfi mellett. Kezét a hasára szorította, és próbálta kontrollálni a légzését, hogy visszanyerje a higgadtságát. Végre ők kerültek sorra, és Blake leadta a rendelést. Gőzölgő bögréikkel a kezükben körbenéztek a kis helyiségben. Volt két pár, akik úgy tűnt, hogy még órákig elüldögélnek ott a laptopjaikkal. A többi asztalnál családok ültek, a gyerekeik csacsogtak vagy épp nyafogtak.

– Menjünk ki, üljünk le Hobbsszal! – mondta Blake, de kint sem volt szabad asztal. – Van egy park egy háztömbbel lejjebb – mondta a férfi. – Hobbs szeret ott lenni.

Csodálatos júniusi délután volt, nem túl meleg, nem túl párás. Ahogy elsétáltak a régiesnek tűnő éttermek és a néhány ingatlanokkal foglalkozó cég és egy masszázsközpont előtt, Carsonnak feltűnt, hogy a férfi megkerülte őt, hogy a lány a baljára kerüljön. Jó nevelést kapott, gondolta a lány. Nagyi ezt biztosan helyeselné. Hobbs is úriemberként viselkedett. Nem rángatta a pórázt, nem szaglászta a mellette elsétáló embereket. Blake mellett maradt, boldog volt, hogy jöhet-mehet. A sarkon megálltak, hogy megnézzék a Sandpiper Galéria kirakatában lévő csodálatos képeket. A lánynak eszébe jutott a nagyi tengerparti háza és az, hogy az asszony a házat helyi művészek alkotásaival töltötte meg.

Ahogy közeledtek a tűzoltóság épületéhez, átmentek az úton, és elérték a parkot. A növények virágba borultak, a fák sűrű levelei által vetett árnyék csalogató volt. Blake egy hatalmas tölgyfa alatt álló, csendes padhoz vezette a lányt. Lesöpörte a faleveleket meg a port a pádról, hogy leülhessenek. Hobbs egy elégedett morranás kíséretében lefeküdt Blake lába elé.

– Szép itt – mondta Carson a környezetet csodálva, és levette a pohara fedelét. – Évek óta nem jártam itt. Ott, azokra a pályákra jártam teniszezni.

– Gyakran jövök ide – mondta Blake. Szájához emelte a kávéspoharat, és ivott egy kortyot. – Egysaroknyira lakom innen. A régi tiszti szálló épületében van a lakásom.

– Szeretem azt az épületet – jelentette ki Carson, felidézve a nagy verandás, hosszú, fehér faépületet. Tiszti szállásnak használták, amikor még volt katonai bázis Sullivan’s Islanden. Azóta lakásokat alakítottak ki belőle.

– Egyszer megmutatom neked – ajánlotta a férfi.

Carson ajka megrándult a nem is annyira burkolt meghíváson. A mellette ülő férfira pillantott. A profilját látta, ahogy a kávéját kortyolgatta. Ha lefényképezte volna ebben a pillanatban, és megjelentette volna a képét egy magazinban, valószínűleg senki sem nevezte volna jóképűnek. Gyakorlott, fotós szeme rögtön észrevette a hibákat: az orra túl nagy volt, a szeme túl mélyen ülő, napbarnította arcán korai szarkalábak éktelenkedtek, és már nagyon ráfért volna egy hajvágás.

Azután Blake a lány felé fordult, és elmosolyodott. A hamiskás mosoly azt sejtette, hogy nagyon mulattatja valami; valószínűleg az, hogy rajtakapta a lányt, amint őt bámulja. Már megint. Carson szíve nagyot dobbant. Ettől volt annyira érdekes Blake mosolya. Annyira lehengerlő tudott lenni. Lefegyverző. És sosem volt gúnyos. Ez már önmagában is jóleső érzéssel töltötte el Carsont.

– Tudod – mondta a lány -, adtam neked egy becenevet, mielőtt megtudtam az igazi nevedet. De nem hiszem, hogy továbbra is illene rád.

Blake felvonta a szemöldökét a lány szavai hallatán, de nem mondott semmit.

– Nem is vagy kíváncsi, mi volt az? – kérdezte Carson, kácéran megérintve a férfi karját. – Ha valaki azt mondaná nekem, hogy kitalált nekem egy becenevet, a vállát rázva próbálnám kiszedni belőle.

– Te adtad nekem azt a nevet – mondta a férfi, és vállat vont –, a tiéd, nem az enyém. Elmondhatsz nekem bármit, amit szeretnél.

– Rendben, akkor nem mondom el – mondta Carson gúnyosan.

– Akkor ne mondd! A te döntésed.

– Néha nem értelek – mondta a lány. – Lehet, hogy nagyon mellélőttem a beceneveddel.

– Oké, mi volt az a név? – kérdezte, és látszott rajta, hogy nem a kíváncsiság, hanem inkább a beletörődés mondatja ezt vele.

– Felejtsd el! – mondta a lány. – Ez a hajó elment.

Carson örült neki, hogy így alakult. Nem mintha nagyon rossz lett volna az a becenév, de Blake még a végén megsértődött volna, pedig ő nem akarta a férfit bántani.

– Azt hiszed, keményfejű vagyok? – kérdezte felháborodást mímelve – Azt hiszed nincs humorom? Nagyon jó humorom van.

– Tényleg?

– Tényleg – felelte a férfi, és hátradőlt a padon.

Carson nézte a száját, ahogy beszélt. Eddig még nem tűnt fel neki, hogy milyen tökéletes a fogsora.

– Kedves a mosolyod. Az első dolog volt, ami feltűnt veled kapcsolatban. Derűssé teszi az arckifejezésed; Blake arcán lassan egy csábító mosoly jelent meg.

– Most próbálsz kedves lenni? – kérdezte Carsont.

– Mikor nem voltam kedves?

– Az egyik nap – vonta meg a vállát Blake –, amikor észre sem vettél. Köszönés nélkül mentél el mellettem.

– Én nem vettelek észre? Hogy tessék? Azért mentem a partra, hogy találkozzunk, ahogy megbeszéltük.

Blake kétkedőn felvonta a szemöldökét.

– Késtél. Nagyon sokat késtél. Azt hittem, nem is jössz.

– Feltartottak a munkahelyemen.

– De akkor miért mentél el? Tudom, hogy láttál.

Carson a poharát piszkálta, hirtelen nem tudott megszólalni.

– Én... láttalak... láttam, hogy valaki mással vagy, és nem akartam zavarni. – Belekortyolt a kávéjába, mert nem akart többet mondani.

– Mással? – Blake arcára döbbenet ült ki. Majd leesett neki, hogy kiről beszélt a lány, és lassan elmosolyodott. A szeme csak úgy csillogott, úgy tűnt, jól mulat.

– Ó, igen. Az a lány – mondta Blake.

Carson érezte, hogy elpirul. Kortyolt egyet az italából.

– Ő csak egy lány, aki mindig a parton van. Csak egy barát.

Barát? Úgy tűnt, túlságosan is jó barát... Carson nem tudta, hogy higgyen-e a férfinak.

– Mindegy – mondta Carson. – Átkarolt, és azt hittem...

Blake nem válaszolt, és ettől a lány még jobban elvörösödött.

– Úgy tűnik, mindketten rosszul hittük.

Találkozott a tekintetük, Carson próbált nem elmosolyodni.

– Úgy néz ki – mondta a lány.

– Barátok? – kérdezte Blake, és Carson felé nyújtotta a kezét, hogy kezet foghassanak.

– Barátok.

Lassan elengedték egymás kezét, de Carsonnak még mindig bizsergett a tenyere. Örült, hogy megszűnt a közöttük lévő feszültség, és a helyébe valamiféle melegség költözött, ami az egész lényét átjárta. Kedvelte a férfit, jobban, mint gondolta. Volt benne valami nyíltság és őszinteség, ami nyugalommal töltötte el őt, szinte biztonságban érezte magát mellette.

– Tudod, mit? – szólalt meg Blake, és kinyújtotta, majd keresztbe tette hosszú lábát. – Mi lenne, ha adnánk maguknak még egy esélyt? Mit szólnál ahhoz, hogy legközelebb felhívlak, amikor jó szelek fújnak? Mondjuk munka után?

Carson, követve Blake példáját, hátradőlt, és keresztbe tette maga előtt a lábát.

– Ez jól hangzik.

– Mi a telefonszámod?

Nos, hát akkor számot cserélünk, jött rá a lány. Nagy lépés. Elővette a telefonját, és megadta Blake-nek a telefonszámát.

– És a tiéd? – Blake pedig megadta az övét.

– Azt pedig tudjuk, ki hol lakik – mondta Blake halkan nevetve. Carson mosolygott, ahogy beírta Blake számát a telefonjába.

– Jut eszembe. Harper azt üzeni, hogy köszöni szépen.

– Nincs mit megköszönni. Mindketten tudjuk, hogy miattad tettem.

Carson keze rögvest megállt a levegőben. A csipkelődés helyébe olyan őszinteség lépett, amitől a lány elbátortalanodott. Hirtelen felgyorsultak az események.

Az úton egy elhaladó autó kipufogója nagyot durrant, megriasztva a lányt. Megkönnyebbülésére a hang megtörte a pillanat varázsát. Carson visszatette a telefont a táskájába.

– Azon gondolkodtam, hogy én tulajdonképpen semmit sem tudok rólad, te viszont sok mindent tudsz rólam.

– Mit szeretnél tudni?

– Hát, például hogy mivel foglalkozol. Kezdésnek mit szólsz ehhez a kérdéshez?

– Örök klasszikus – mondta Blake. – A NÉA-nál dolgozom.

– Nemzeti Éghajlati... – kezdte a lány, de hangja elhalt, mivel nem tudta a szervezet pontos nevét.

– Nemzeti Éghajlati Adatközpont – fejezte be Blake. – Tudod, az óceánok és a légkör kutatására.

Carson oldalra fordított fejjel tanulmányozta Blake arcát.

– Milyen területen? Óceánok, vizek, zátonyok? Várj, csak nem meteorológus vagy?

– Meglepődnél, ha az lennék?

– Egy kicsit – nevetett Carson.

– Delfinek – mondta Blake.

Carson arcáról lefagyott a mosoly, és éberen figyelte a férfit.

– Mi van a delfinekkel?

Blake meghökkent a lány reakcióján.

– A cetfélékkel foglalkozom. Pontosabban a Tursiops truncatusszal, azaz a palackorrú delfinekkel. Az itteniekkel.

Carson felegyenesedett, Blake felé fordult, és a szíve olyan hevesen vert, hogy biztos volt benne, a férfi is hallja.

– Mit csinálsz pontosan? – kérdezte.

Blake nagyot sóhajtott, és karját keresztbe fonta.

– Igazából mindenből egy kicsit. A kutatásom központi témája a környezetszennyező anyagok, a lehetséges betegségek és a stresszfaktorok hatásának kutatása a tengeri emlősöknél. Tudom, ez kicsit sok egyszerre. Szóval a delfineket tanulmányozom, az egészségi állapotukat és az élőhelyüket. Sok dolgunk van, és nagyon kevés az időnk, valamint a pénzünk.

– Tehát biológus vagy?

– Igen. Molekuláris tengerbiológiából doktoráltam.

Carson nem válaszolt. Nehezen tudta megemészteni, hogy a barátságos kite-szörfös társa egy tudós, a delfinek nagy szakértője. Mr. Kiszámíthatóból dr. Kiszámítható lett.

– Érdekelnek a delfinek? – kérdezte Blake.

Carson nem tudta, hol is kezdje.

– Igen – bökte ki. – Nagyon. Legalábbis mostanában.

– Miért mostanában?

– Hosszú történet – legyintett Carson.

– Én ráérek, ha te is.

Carson erre elmesélte Blake-nek a cápakalandját. Igaz, már negyedszer mesélte el valakinek a történetet, de még mindig elfogta az a gyomorszorongató érzés, amit a cápa gyilkos szemébe nézve érzett, és megborzongott a termetes, smirgliszerű bőrrel megáldott testtől, ahogy nekiütközött. Sosem fogja elfelejteni, mennyire rettegett akkor. Blake dermedten figyelte, a szemöldökét felvonva csüg-gött a lány minden szaván.

– Ez egy elképesztő történet. Természetesen hallottam már arról, hogy delfinek úszókat mentettek meg. Ezek általában jól dokumentált esetek. De még sosem láttam ilyet.

– Pontosan. Halálközeli élmény. Érdekes hallani róla, de amikor veled történik meg, nemhogy elszáll minden kételyed, hogy ilyesmi megtörténhet, de az életedet is alapjaiban megváltoztatja.

– Ezt biztosra veszem. Őszintén szólva, kicsit irigy vagyok.

Carson értékelte, hogy Blake komolyan vette a történetét. Összetörte volna, ha a férfi kineveti annyival, hogy biztosan csak képzelgett, vagy egyszerűen nem hitte volna el, amit elmesélt neki.

– Milyen cápa volt? – kérdezte Blake.

– Bikacápa.

– Azok nagyon erőszakosak tudnak lenni.

– Hát, ez az volt. Szinte kirepült a vízből, mint valami lövedék, és megpördült. Azután egy hasassal érkezett a vízre, hatalmasat csobbanva, hullámokat keltve.

– Az egy megfélemlítő gesztus – magyarázta Blake. -Figyelmeztetés a többi halnak. Ennek ellenére a cápák ritkán támadnak emberre. Annyira felhúznak azok a tévéműsorok, amelyek a cápatámadásokat mutatják be. – Felemelt kézzel támadást mímelt, majd fojtott hangon, mint valami mumus, így folytatta: – Az egész csak marketing, a cápáknak így nagyon rossz a híre. A legtöbb cápától szerzett sérülés valójában csak egy baleset. Csupán egy félreértés. A víz nem éppen kristálytiszta. És a te esetedben a szörf formája egy teknősre vagy fókára emlékeztethette a cápát, ami igen gyakori zsákmány náluk. Nem volt rajtad valami csillogó ékszer a vízben?

– Persze hogy nem! Egész életemben szörföztem. Annál azért több eszem van.

– Az ilyen jellegű támadást „üss és fuss”-nak szoktuk hívni. Amikor a cápa rájön, hogy az áldozat túl nagy a számára, vagy nem tartja prédának, egyszerűen elúszik. Általában csak megkarcolják a fogukkal az áldozataikat.

– Nagyszerű – mondta Carson szemforgatva.

– Jobb, mintha megharapna.

Carson megremegett már csak annak a gondolatára is, hogy a cápa szájában látott fogak megkarcolhatták volna őt.

– Ez a cápa tudta, hogy mit csinál. A zsigereimben éreztem.

– Azt mondtad, meglökött? – kérdezte Blake némi hallgatás után.

Carson bólintott. A férfi összepréselte az ajkát.

– A lökés a megfontolt, komoly vadászat jele. Ezt hívjuk úgy, hogy „ütközz és harapj”. A cápa körbeússza a kiszemelt zsákmányt, meglöki azt, mielőtt ténylegesen megtámadná. – Blake megdörzsölte az állát. – Végiggondolva azt, ami veled történt, nagyon szerencsés lány vagy. Valószínűleg eléggé éhes lehetett a cápa. Az a delfin megmentett attól, hogy beléd harapjon.

– Tudom – mondta a lány lassan, elkerekedett szemmel. – Annyira hálás vagyok neki. Szeretnék valamit tenni.

– Tenni valamit?

– Igen, értük. Segíteni. Önkéntes munkát vállalni... bármit. – Carson egy kavicsot piszkált a lábával. – Nem tudsz esetleg valamit, amivel segíthetnék?

Blake elgondolkodott, és lassan elmosolyodott.

– De, azt hiszem, tudok valamit. Havonta egyszer felmérem a környéken élő delfineket. Kivisszük a csónakunkat, és körbejárjuk a vizeket, ahol az iskoláik rendszerint tartózkodnak. Lenne kedved csatlakozni?

– Persze! – Carson alig tudta leplezni az izgatottságát.

Blake a karórájára nézett.

– A fenébe! Nagyon későre jár. Mennem kell.

– Nekem is mennem kellene – mondta Carson, lenyelve a rengeteg kérdést, ami a nyelve hegyére tolult. Valójában még órákig ott tudott volna ülni Blake-kel a gyönyörű parkban. A férfi azonban késésben volt, és sietett.

Blake felállt, Hobbs azonnal követte, és aggódva figyelte a gazdáját. A férfi pötyögött valamit a telefonján, és a naptárát nézegette.

– Már megvan, mikor visszük ki a csónakot ebben a hónapban – nézett fel Blake a telefonjából. – Az egész nap rá szokott menni erre. El tudsz szabadulni a munkából?

– Megpróbálok. Nem hiszem, hogy gondot okozna.

– Jó, felhívlak a részletek miatt.

– Rendben – mondta a lány. Már jó ideje semmi sem hozta annyira lázba, mint ez a hajóút. A sors keze, hogy Blake épp a delfinekkel foglalkozik? Még egy jel?

– Tudom a számod – mondta Blake a lányra mosolyogva, és köszönésképp integetett egyet.

Carson visszamosolygott a férfira, és ő is integetett neki, majd nézte, ahogy gyors léptekkel távozik. Hobbs a nyomában kutyagolt. Carson lenyúlt a táskájáért, majd kényelmes tempóban a parkból a golfkocsijáig ment. Ó, igen, gondolta a karját lóbálva, Blake Legare tudja a telefonszámomat.

13. fejezet

Carson megérkezett a kite-szörf órájára. Izgatott volt, de lélekben felkészült. A tudat, hogy Blake tanítja majd, magabiztosabbá tette. Kész volt bemenni a vízbe.

Nem készült fel ugyanakkor arra, hogy a napot a parton kell töltenie egy gyakorlóernyővel.

– Nekem nem kell gyakorlóernyő – panaszkodott Blake-nek, miközben a parton sétálva egy nyugodt zugot kerestek. Dacosan felszegte az állát. – Rengeteget szörföztem már. Ez sem lehet nehezebb.

– Figyelj, Carson! – kezdte Blake határozott hangon. A kite-szörf inkább a levegő, semmint a víz feletti uralomról szól. Ehhez az első lépés az, hogy megtanuld az ernyőt irányítani. Egyébként pedig egy rendes ernyő sokkal drágább, mint egy gyakorló.

– Ha ez csak a pénzről szól, én...

Blake bosszúsan összevonta a szemöldökét.

– Carson, ha a kite-szörf oktatásáról van szó, nem ismerek pardont. Ez egy extrém sport, és mint ilyen, veszélyes. Az, hogy van szörfös gyakorlatod, sokat segít majd, de nem abban, hogy biztonságosan a levegőbe repítsen. Ha nem tudod, hogy mit csinálsz, komoly sérüléseket okozhatsz nemcsak magadnak, hanem a körülötted lévőknek is, a vízben és a parton egyaránt. Hatalmas erővel ránthat magával az ernyő, és először meg kell tanulnod ezt az erőt a magad javára fordítani és irányítani. Tehát ma a parton gyakorlunk, egy kisebb sárkánnyal, jó? – Blake szeme villant egyet, az utolsó szótagot pedig olyannyira megnyomta, hogy egyértelmű volt a lány számára, semmiféle ellenvetést nem fogad el.

– Azután tovább folytatjuk a képzésedet – folytatta Blake – Amikor minden lépést elsajátítasz, akkor és csak akkor foglak a vízre engedni. – Egy pillanatra elcsendesedett. – De veled megyek.

Carson felfogta, hogy minden ellenállás hasztalan lenne, így lenyelte a büszkeségét, és bólintott. Blake közelebb lépett a lányhoz, átkarolta a vállát, és megcsókolta.

– Nem akarom, hogy bármi bajod essen – jelentette ki Blake. A csók gyors volt, majdhogynem mentes minden szenvedélytől, mégis lefegyverezte a lányt. Carson hirtelen megértette, hogy mit jelent, ha kifogják a szelet valakinek a vitorlájából.

Blake kivitte a partra mindennap, amikor jó szelük volt, és Carson minden nappal egyre kevésbé félt a víztől. A hét végére már könyörgött Blake-nek, hogy bemehessenek a vízbe. Végül aztán Blake kijelentette, hogy Carson készen áll arra, hogy vízre szállhasson.

A nagy napon egymás mellett sétáltak a part egy csendes zugába, távol a többiektől. Carsonnak a várakozás izgalmától hevesen dobogott a szíve. Blake asszisztált a lánynak az induláskor. Amikor felfújták az ernyőt, néhány méternyit előresétáltak, hogy kiegyenesedjenek a szerkezet hosszú zsinórjai.

– A felszerelés rajtra kész. És te? – kiáltotta Blake.

Carson érezte, ahogy a szíve egyre hevesebben ver. Lefagyott a hevederek szorításában, meg sem tudott szólalni.,

– Carson! – kiáltott Blake újra. Amikor nem válaszolt, Blake lehúzta az ernyőjét, és a lányhoz sietett. – Jól vagy? – kérdezte, arcán őszinte aggodalom tükröződött.

Carson nagyot nyelt, és megrázta a fejét.

– Félek – nyögte ki a lány.

– Oké – válaszolta Blake. A hanghordozása bosszantóan hasonlított egy pszichológuséra, de így is megnyugtató volt. Behajlította a térdét, hogy Carson szemébe nézhessen. – Mitől félsz? Attól, hogy megsérülsz?

A lány bólintott.

– Erre készültünk. Felkészültél. És itt leszek melletted.

Carson ismét megrázta a fejét, és megpróbálta a félelmét szavakba önteni.

– A cápát látom magam előtt.

Blake sóhajtott, átkarolta a lányt, és a mellkasához szorította.

– Meséltem már neked arról, amikor Breach Iníetnél kite-oztam és egy cápa fején landoltam? – Blake kis híján felkacagott. – Hidd el, jobban megijesztettem a cápát, mint ahogy én megijedtem! De csak mozdítottam az ernyőn, és a következő pillanatban már a levegőben voltam. Ez a legjobb a kite-szörfben. A szelek szárnyán lovagolsz. Erről szól az egész. Felugrasz, felkap a szél, talán megfogod a deszkát, majd ismét a vízen vagy. Ezt a sportot neked találták ki, Carson. Menj csak ki a vízre, és adj bele mindent!

Carson valósággal érezte, ahogy az adrenalin szétárad az ereiben. Fogait összeszorítva bólintott.

Blake visszaszaladt, hogy állítson a hosszú zsinórokon, ami a lány deréktrapézétől az élénksárga és fekete színű ernyőhöz vezetett. Carson belekapaszkodott a kontrollbárba, és a félhold alakú ernyőt figyelte, ami a zsinórok végén fel-le mozgott. Blake számolni kezdett, majd egyszerre mozdultak a víz felé. A férfi magasra emelte az ernyőt, jelzett Carsonnak, és elengedte.

Ahogy a szél belekapott az ernyőbe, a lány látta, ahogy a nagy víztömeg irányába sodródik. Megmarkolta a kontrollbárt, hátradőlt, és érezte a szél hatalmas erejét. Egy szempillantás alatt már a nyílt víz felé siklott a hullámok tetején, akár egy egyszárnyú gép pilótája. Mámorító érzés volt. Izgalmasabb, mint bármi, amit eddig a saját szörfjén tapasztalt.

A parttól távol jártak már, de Carson biztonságban érezte magát a szárnysegédje mellett. Amikor végighúzta a fenekét a hullámok tetején, rögtön tudatosult benne, hogy még mindig kezdő. Akárhányszor kiszökött a szél az ernyőjéből, és a lány a vízbe esett, Blake rögtön ott volt, és segített neki. A híres charlestoni udvariasság úgy tűnik, a Sullivan’s Island-iekre is átragadt. A huszonnyolcas jelzőoszlop kite-ozói nagyon kedvesek és elnézőek voltak.

Blake szerette volna megünnepelni az első vízen töltött napot, ezért meghívta az unokatestvérét, Carson régi szörfös barátját, Ethant, hogy csatlakozzanak hozzájuk. Ethan felesége, Toy és a gyerekeik alkották a szurkolótábort: hangosan biztatták, és a nevét kiabálták, amikor a lány a part közelébe került. Nem sokkal később Carson úgy döntött, neki aznapra ennyi elég volt, és kiment a partra. Mámoros hangulatban, de hullafáradtan rogyott a törülközőjére.

– Olyan a karom, mintha gumiból lenne – panaszkodott.

– Nagyon ügyes voltál – mondta Blake. – Egy kezdőhöz képest mindenképp.

Carson ültében fejét a karjának támasztotta, hogy ne érje a tűző nap, de erre a mondatra felkapta a fejét.

– Azt hittem, azt fogod mondani, hogy ahhoz képest, hogy lány vagyok.

– Annyira nem vagyok hülye – nevetett Blake.

– Jó döntés – kontrázott Ethan.

– Alig vannak kint nők a vízen – tette hozzá Toy. -Örülök neki, hogy te képviseled a női nemet. Hajrá, hajrá! – mondta, és meglóbálta a levegőben a karját, hogy nyomatékor adjon a szaváinak.

Carson nagyon kedvelte Toy Legare-t. Igazi szőke szépség volt, az alakja pedig egyenesen mesés. Egyszerű, egyrészes fekete fürdőruha volt rajta, és a gyerekeit figyelte, akik éppen homokvárat építettek néhány méterrel távolabb.

Ethan és Blake felkapták a felszerelésüket, és kimentek a vízre egy komolyabb fordulóra. Carson és Toy a napozószékeikben ülve nézték, ahogy a két férfi a víz felé fut.

– Ezek ketten olyanok, mint a gyerekek, amikor víz közelébe kerülnek – mondta Toy, és nap tejet kent a karjára.

– Inkább testvéreknek tűnnek, mint unokatestvéreknek – mondta Carson a két férfit nézve. Mindketten magasak, nyurgák, barna szeműek, és arcukat sötét, göndör fürtök keretezték. De nem csak a kinézetükben hasonlítottak. A mozgásuk, járásuk és izmos karjuk is igen hasonlónak tűnt. – Talán még ikrek is lehetnének.

– A családban sok fiúnak van ilyen göndör, barna haja. De ezek ketten tényleg olyanok, mint a borsó meg a héja – mondta Toy. – Mindkettejük édesanyja azt mondta, hogy lett egy másik fia, mert annyit voltak látogatóban a másiknál.

– Meglepő, hogy ugyanazon a területen dolgozik mind a kettő.

– Tengerbiológusként? – kérdezte Toy. – Nem, nem annyira meglepő. Imádják a vizet. Blake delfinekkel foglalkozik, Ethan pedig a Dél-karolinai Tengeri Akváriumnál dolgozik – tette hozzá mosolyogva. – Velem együtt – mondta Toy, miközben naptejjel kente be a lábát. – Ethan a nagy akváriumért felelős, tehát mindenféle halat ismer – nevetett Toy. – Én, nos, én csak a tengeri teknősökért vagyok oda.

Toy átadta a naptejes tubust Carsonnak, majd hátradőlt, a tenyerét maga mellett a törülközőre fektette, és arcát csukott szemmel az ég felé fordította.

Carson tudta, hogy Toy csak szerénykedik. Ő irányította ugyanis a tengeri teknősöknek fenntartott kórházat az Akváriumban, ami egy igazán lenyűgöző, nagy nyilvánossággal járó pozíció volt.

– Mióta vagytok házasok? – kérdezte Carson.

– Lassan hét éve. Persze nem tűnik ennyinek, gyorsan eltelt ez az idő.

Carson a homokban játszó két gyerekre nézett. A kisfiú nem lehetett több hatévesnél. A kislány azonban, ha aprócska is volt, de legalább kétszer annyi idősnek tűnt. Toy kinyitotta az egyik szemét, és követte Carson pillantását.

– Tudom, mire gondolsz. Ő Lovie. Még azelőtt született, hogy összeházasodtunk volna. De Ethant tartja az apjának, akire mindenben számíthat. És Ethan nagyon jó apa. Tudod – mondta Toy szemérmesen –, Blake is olyan jó apja lesz majd a gyerekeinek, mint Ethan.

Carson naptejet nyomott a karjára.

– Blake miért nem nősült még meg? Azt gondolnád, ennyi idősen már elköteleződik az ember.

– Hát, el kell mondjam, hogy nem a jelentkező lányok hiányán múlt – nevetett Toy. – Nem tudom. Sokat utazott a munkája miatt. Nem láttam még anyát olyan boldognak, mint amilyen Linda Legare volt, amikor Blake bejelentette, hogy hazajön dolgozni, a Nemzeti Éghajlati Adatközponthoz. A lányok úgy rajzottak a házuknál, mint legyek a méz körül. Randizgatott egy ideig. Azután volt egy lány, akiről azt hittük, hogy ő az igazi, de tavaly szakítottak. – Toy közelebb hajolt Carsonhoz. – Én örültem neki. Szép volt, de nem volt sok sütnivalója, ha érted, mire gondolok.

Carson felnevetett, és titkon örült a hallottaknak. El tudta képzelni, hogy Blake idővel ráunt valakire, aki nem volt elég művelt.

Toy folytatta:

– Blake azt mondja, hogy csak a megfelelő nőre vár – nézett incselkedve Carsonra. – Lehet, hogy rátalált?

Carsont bosszantották Toy szavai, noha tudta, csak tréfál vele. Visszaadta neki a naptejet.

– Ne szaladjunk ennyire előre. Blake-kel csak barátok vagyunk.

– Csak mondtam – mondta Toy vigyorogva. – Különben is, Ethannél jól vizsgáztál. Mindjárt jövök.

Toy felállt, és leült a gyerekei homokvára mellé. A kislány némán hagyta, hogy édesanyja bekenje a testét naptejjel, de ahogy az várható volt, a kisfiú zúgolódva próbált elhúzódni tőle. Toy gyors volt és hatékony, és egy pillanat alatt be is kente mind a két gyereket.

– Ezek ketten állandóan lefoglalnak. Kérsz egy kis vizet? – kérdezte Toy, kezéről a naptejet egy papírtörülközőbe törölgetve. Előhúzott egy hatalmas termoszt a táskájából.

– Az nagyon jólesne – mondta Carson, és segített Toynak a négy pohárral. Csodálta Toy anyai gondoskodását. Valósággal tapintható volt a gyermekei, valamint Ethan és az élete iránti lelkesedése; fesztelen, ugyanakkor magabiztos volt egyszerre.

Toy hideg vizet öntött a piros műanyag poharakba, visszatekerte a termosz tetejét, és visszatette a hatalmas strandtáskájába. Keresgélt még egy kicsit benne, és elővett egy műanyag dobozt. Kinyitotta, és kipakolt belőle némi ropogtatnivalót, feldarabolt zellerszárat és sárgarépát. Egy másik zacskóban keksz volt. Az ételt és a poharakat a gyerekekhez vitte.

– Ne dobjátok el a poharakat! – mondta nekik.

– Nem használok már műanyag flakonokat – magyarázta Toy Cársonnak. – Ha annyi műanyagot szedsz ki egy tengeri teknős gyomrából, mint amennyit én, nos, gyorsan megtanulsz műanyag zacskók, üvegek és miegymás nélkül élni.

– Csodálatos anya vagy – mondta Carson.

Toy arca felragyogott.

– Köszönöm. Ha ismernéd édesanyámat, akkor tudnád, mennyit jelent ez a számomra.

– Mindig is tudtad, hogy édesanya szeretnél lenni?

– Á, dehogy! – mondta Toy, miközben a fejére tett egy sötétkék sapkát, rajta az Akvárium lógójával. – Még azelőtt anya lettem, hogy elgondolkodhattam volna rajta. Tizenkilenc évesen szültem Lovie-t. Az apja egy semmirekellő gazember volt. De még vele is jobb volt, mint anyámmal.

Carson rögtön tudta, hogy olyasvalaki mellé sodorta az élet, akinek a gyermekkora még a sajátjánál is borzasztóbb lehetett.

– De amikor belenéztem Lovie szemébe – Toy álmodozó tekintettel nézett maga elé —, tudtam, hogy ez az, amit akarok. Tudod, mindig is ezt akartam. Egy otthont. Azután találkoztam Ethannel, és most itt vagyunk. – Toy nézte, ahogy Ethan szeli a hullámokat. – Most nézz oda! – mondta, az arcán rajongás tükröződött. – Csak nekünk fitogtatja a tudását. – Carson felé fordult, és csak annyit mondott: – És ezzel a végtelenségig felizgat.

Carson látta, ahogy Ethan a parthoz közel halad. Távolabb nézve meglátta Blake-et, akit épp felkapott a szél. Felrepült az égbe, majd amikor a legmagasabbra ért, bemutatott egy trükköt: hátrafelé megemelte a lábát, így a deszkája a hátával került egy vonalba.

– Úgy látom, nem Ethan az egyetlen, aki vagánykodik. – Toy nevetve Blake-re mutatott, majd Carson felé fordult. – Látom, ahogy rád néz. Szerintem ez a hal horogra akadt.

Carson elkapta a tekintetét Blake-ről, és Toy-ra nézett, örült, hogy a napszemüvege eltakarja a szemét, és így talán valamelyest rejtve marad, mennyire kényelmetlenül érzi magát a kijelentés miatt. Toy megjegyzése egyszerre töltötte el örömmel, de meg is rémítette. Általában amikor próbálják összeboronálni valakivel, ő otthagy csapot-papot, és eltűnik.

Később Toy feltérdelt, és nevetve az óceán irányába mutatott.

– Itt a két huligán, aki visszatért a háborúból. Vedd le a kalapodat, kedves barátnőm, mert gyanúsan vigyorognak! Biztos lehetsz benne, hogy a vízbe rángatnak minket.

Toy sikított, ahogy a férfiak feléjük rohantak.

Carson felnézett, és épp láthatta, ahogy a két férfi teljes sebességgel feléjük iramodik, és lecsap rájuk. Védekezésképp összegömbölyödött.

– Meg se próbáld! – fenyegette Blake-et, aki finoman megragadta a karját, és felhúzta a lányt a földről. Ethan egyenesen a két gyerekhez futott, és a hóna alá kapta őket. Toy-nak nem volt más választása, mint utánuk futni, nevetve, Ethan után kiabálva, mert a kis Danny nem volt még elég jó úszó.

Dagály volt, a nap magasan sütött a felhőtlen égen. A csapat felfrissülve játszott a hullámok között, a gyerekek visítottak örömükben. Blake és Ethan a nyakukba ültették a kicsiket, és így harcoltak, Carson és Toy pedig szurkolt nekik. Danny kukorékolt, mint egy kakas, amikor Blake-kel sikerült Lovie-t Ethan nyakából egyenesen a vízbe löknie. Amikor a délutáni nap melege már enyhült, a gyerekek is fázni kezdtek, az ujjaikon és a lábujjaikon már teljesen kiázott a bőr, így visszatértek a törülközőikhez, ahol Ethan és Toy szárazra dörgölte őket. Amíg a nők összeszedték a strandkellékeket, a férfiak összepakolták a siklóernyőt. A két gyerek nedves, összevissza álló hajjal, vállukról a homokba lógó törülközővel kekszet rágcsálva várt. A fáradságtól laposakat pislogtak.

Ahogy Carson a gyerekeket nézte, furcsa, szúró fájdalmat érzett a szívében. Sosem gondolkodott el még komolyan a gyermekvállaláson. Egész életében az éppen előtte álló feladattal, az egzotikus helyekre utazással és a híres emberekkel való találkozással volt elfoglalva. Most viszont nagyon jól érezte magát a két gyerekkel a parton, tetszett neki, ahogy sikongatnak, és hogy üdítően őszintén adnak hangot a véleményüknek. Élvezte a Nate-tel töltött időt Sea Breeze-ben. Az elmúlt hónapban egy másfajta, csendesebb boldogságot ismert meg itt a családjával, az új barátaival és Palackkal.

Szedett-vedett bandaként hagyták el a strandot; Blake és Ethan öszvérek módjára cipelték a siklóernyőket és a táskákat. A két gyerek mögöttük baktatott. Carson és Toy zárta a sort, kezükben további táskákkal. Carson a férfiakat nézte. Blake nem sokkal volt magasabb Ethannél.

Mindketten ugyanolyan könnyedén mozogtak, és rajongásig szerették a környék vizeit.

Blake hátrafordult, hogy megnézze, hogy van a lány. Összenéztek, és sokatmondóan elmosolyodtak. Carson még nem találkozott Blake-hez hasonló férfival, pedig nem egy férfival randevúzott már. Azon töprengett, Blake tényleg ennyire más lenne-e. Vagy ő maga változott meg? Netán csak a hely és az idő tehetett mindenről?

Szerencséjük volt, egész héten százágra sütött a nap, és balzsamosan lágy szellő fújt. Carson ugyan sok időt töltött Blake-kel a parton, de arra szánt időt, hogy mindennap levigye Nate-et a vízhez legalább egy órára, hogy a fiú megszokhassa. Carson látta, hogy a kezdeti félelmek ellenére Nate nagyon szerette az óceánt. A hullámok ringatózása és az úszógumi biztonságos védelme megnyugtatólag hatottak a fiúra. Carson türelmes volt, segített neki, beavatta a kar-és a lábtempózás titkaiba, és minden szégyenérzet nélkül használta Palack nevét arra, hogy motiválja a fiút.

Az első napjukon Nate mindenért panaszkodott – a hőmérséklet miatt, hogy milyen piszkosnak tűnt a víz, a naptej zsírossága miatt, illetve azért, mert nem tudta megtenni, amit Carson kért. A lány elengedte a füle mellett a fiú panaszait, inkább tovább biztatta. Nate a maga tempójában haladt, nagynénje sokat dicsérte, és vigyázott, hogy nehogy túlhajtsa. A fiúnak időre volt szüksége, hogy a vízben is meglegyen a kellő önbizalma. Ahogy telt a hét, egy kicsivel kevesebbet panaszkodott. Carson mindennap a csillogó, szürke delfint kereste a tekintetével.

Palack azonban nem tűnt fel. Carson egy „idegennel” volt a vízben, így semmi meglepő nem volt abban, hogy a delfin nem merészkedett olyan közel. A lány persze tudta, hogy így is figyeli őket. Egyszer érezte a delfinek által kibocsátott, tájékozódáshoz használt ultrahang eltéveszthetetlen, bizsergető érzését a lábán, de Palack csak a hetedik napon jelent meg.

– Ott van! – kiáltott Nate, izgatottságában majdnem kiugrott az úszógumijából.

Carson együtt örült a fiúval, ahogy a nagy fej kiemelkedett mellettük a vízből. Palack sötét szemével követte minden mozdulatukat. Egy nagy buborékot engedett ki a légzőnyílásábóí, és kicsit távolabb tőlük kíváncsian, de kissé bátortalanul figyelte őket.

– Hol voltál? – kérdezte Carson Palackot.

Az állat elfordította a fejét, és a fiút figyelte, miközben ügyesen, kecsesen elúszott mellettük. Ahogy másodszor is elhaladt mellettük, csendes zümmögést hallottak.

– Ez nagyon vicces – mondta Nate Carsonnak.

– Csak téged figyel. De semmi gond. Amit érzel, az a delfinek által képzett visszhang. Olyan érzés, mint a röntgen.

– Úgy érted, szonár – javította ki Nate.

– Igazad van – helyeselt Carson, és arra gondolt, hogy Nate mellett mindig figyelnie kell arra, hogy mit mond. Carson minden este a könyveit bújta.

Akárcsak ő. A lány olvasott arról, hogy a delfinek szeretik a gyerekeket, és Palack egyértelműen kíváncsi volt a fiúra. Palack közelebb merészkedett, és melluszonyával a fiúhoz ért. Később megint közelebb úszott, és megbökte Nate lábát, ezúttal az orrával. Carson lélegzetvisszafojtva figyelt, mert tudta, hogy Nate nem szereti, ha hozzáérnek. Csodálatos pillanat volt ez. Nate nemcsak hogy eltűrte a delfin érintését, de ki is nyújtotta a kezét, ujjaival végigsimította a delfin testét, ahogy az elúszott mellette. A fiú hozzáért a delfinhez! És Palack hagyta! Carson tudta, ez a pillanat örökre az emlékezetébe ivódik. Egy fal leomlott, és egy új kapcsolat bontogatta a szárnyait. Carson azt kívánta, bárcsak Dora itt lehetne, hogy lássa.

Csodálatos délutánt töltöttek a hűs vízben, a habokat csapkodva, nevetgélve. Nate rajongott Palackért. Úgy tűnt, a delfin lett Nate számára a világ középpontja, és a fiú is elbűvölte Palackot, aki nagyon anyáskodó volt. A delfin a fiú mellé úszott, mintha megengedte volna neki, hogy vele ússzon. Megkerülte őt, és figyelte, miközben gyakran hallatta a hangját. Amikor Nate túl messzire úszott, Palack a vizet csapkodta az orrával, csattogó hangokat hallatott, és ismét a part felé terelte a fiút.

Carson visszasietett a partra, kimászott a vízből, és kivette a táskájából a fényképezőgépét. Ismét hatalmába kerítette az érzés, hogy képeket készítsen Palackról. A szeméhez emelte a fényképezőgépet, és vadul kattintgatni kezdett, lencsevégre kapva a korábban magába forduló fiúcska és a delfin kommunikációjának csodálatos pillanatait. Carson úgy látta, hogy Palack megértette, hogy Nate csak egy gyerek, és sebezhető, és úgy viselkedett vele, mint egy jó nagynéni.

Carson leengedte a fényképezőgépet, és a delfinnel játszadozó fiút nézte. Az öbölben Palackkal és Nate-tel valami varázslatos dolog történt.

Később, amikor Lucille vacsorázni hívta őket, Carsonnak úgy kellett kirángatnia Nate-et a vízből.

– Olyan vagy, mint egy aszalt szilva – mondta neki Carson, ahogy a partra húzta. Egy hatalmas törülközőt terített a reszkető fiúra, és nevetve folytatta: – Egy ráncos és lila aszalt szilva.

– Nem vagyok aszalt szilva. Emlős vagyok – válaszolta Nate.

Nate jó hangulatban volt, Carson pedig szépen felterelte a házba, hogy hajat mosson és zuhanyozzon. Bőre fürdés utáni, édes illata megcsapta a lány orrát, ahogy a fiú tiszta pizsamát húzott. Nate a szokásos ellenkezés nélkül engedte Carsonnak, hogy megfésülje.

Lucille pedig Nate kedvenceit főzte. Óvatosan kitett három szelet sonkát és három brokkolit a fiú tányérjára, ügyelve, hogy véledenül se érjenek egymáshoz, majd egy másik tányért tett a fiú elé. Erre egy adag krumplipürét szedett. Egy szót sem szólt, csak hátralépett, és várakozón összekulcsolta a kezét. Carson és nagyi riadtan néztek egymásra, miközben a Nate a krumpli fölé hajolt, hogy jobban szemügyre vehesse. A krumplipüré nem szerepelt a Dora által jóváhagyott ételek listáján, de Lucille korábban azt mondta Carsonnak és Mariettának, hogy meg akarja adni a fiúnak a lehetőséget, hogy maga döntsön: kéri-e, vagy sem. A fehéres színű krumplipürében mindössze vaj volt, így mindnyájan reménykedni kezdtek. Lélegzetvisszafojtva figyelték, ahogy a fiú a kanalát a puha pürébe mártotta, majd a nyelvéhez érintve megkóstolta. Szó nélkül nekilátott, hogy befalja. Mind fellélegeztek. Lucille nagyot sóhajtva ült le az asztal mellé.

Nate, miközben belapátolta a vacsoráját, a delfinekkel kapcsolatos tudásával kápráztatta el a családot. Nem volt jó társalgópartner. Nem kérdezett, és nem volt kíváncsi a véleményükre. Inkább oda sem figyelt a többiekre, csak sorolta és sorolta a könyveiben olvasott, delfinekről szóló adatokat. Carson és nagyi örült, hogy ennyire nyitottnak és lelkesnek látta a kisfiút.

– De hát te igazi adatbánya vagy! – kiáltotta nagyi, és az égre nézett.

Este Nate minden ellenállás nélkül elindult lefeküdni, annyira kimerítették a nap jó élményei és a mozgás.

– Az a rengeteg mozgás kivette belőle az ellenkezést – mondta Lucille.

Carson betakarta a kisfiút. Ahogy az ajtó felé ment, Nate álmos hangon szólt utána:

– Carson néni!

– Igen? – felelte a lány, és keze megállt a villanykapcsoló felett.

– Ma este delfinekkel szeretnék álmodni – jelentette ki Nate.

Carson meglepetten elmosolyodott. A fiú korábban sosem beszélt az álmairól.

– Én is – mondta Carson csendesen, és elmormolt egy hálaimát.

Carson az ágyában fekve becsukta a szemét, és maga elé idézte Nate arcát, ahogy Palackkal úszkáltak, és a szemük csak úgy csillogott az örömtől.

Másnap, amikor Dora visszatért Sea Breeze-be, nagyanyját a teraszon, az árnyékban ülve találta. Sárga tunikájában olyan volt, akár egy méhkirálynő.

– Drága gyermekem! – kiáltotta karját kitárva nagyi. – Visszajöttél. Ölelj meg, egyetlenem!

Dorát meglepte nagyanyja élénksége és napbarnította bőre. Mellette ő maga sápadtnak és kimerültnek érezte magát. – Hogy mentek a dolgok?

Dora hosszú órákat töltött az ügyvédjével, a válási papírokon dolgozva, ami érzelmileg nagyon megterhelő volt számára. Azután festőket, vízvezeték-szerelőket és villanyszerelőket kellett fogadnia, hogy a ház minél jobb áron kelhessen majd el. Nagyon örült, hogy összepakolhatta Nate meg a saját dolgait, és visszasiethetett a szigetre. A házban, amit régen olyannyira szeretett, nem szívesen maradt volna tovább.

– Ahogy az várható volt. – Dora próbált kitérő választ adni.

– És a ház? Mikor kezdik a festést?

– Két hét múlva szabad a festő. Annyi mindent meg kellene csinálni, de csak a legalapvetőbb dolgokra van pénzünk. Utálom, hogy úgy kell eladnom, ahogy van – sóhajtott Dora. – Túl szegények vagyunk ahhoz, hogy rendesen kifestessünk, de túl büszkék ahhoz, hogy meszeltessünk.

– Tegyél meg mindent, amit kell. A végén még meglátszik a házon, hogy nem figyeltetek rá eléggé.

– Hol van Nate? – kérdezte Dora, és leült a nagyi melletti székre.

– Carsonnál, kint a vízben.

– Nate a vízben van? – kérdezte Dora riadtan.

– Az a gyerek úgy elvan, mint hal a vízben, esküszöm.

– Az öbölben úszik? – kérdezte Dora megint, és egyre inkább hatalmába kerítette a rémület. Felállt, hunyorogva a partot kémlelte. – De ahhoz még nem úszik elég jól!

– Nyugodj meg, Dora! – mondta nagyi. – Carson vele van, úszni tanítja. Nate nagyon jól halad.

Dora visszaült a székbe,

– Úszni tanul? – ismételte értetlenül. – Úszóleckéket vesz, minden zokszó nélkül?

Éveken át kitartóan hordta Nate-et úszásoktatásra a helyi uszodába, de a fiúcska utálta a tanárt és mindent, ami az órákkal kapcsolatos volt. Minden alkalommal hisztizett, amikor oda mentek.

– Egy panaszos szava sem volt. Annyira jól viselkedik – mondta nagyi. – Élvezi az új életet. És meg kell vallanom, ezzel mi is mindnyájan így vagyunk.

– Milyen új életet? – nyögte Dora.

– Neked is követned kell őt ebben, kedvesem. Mind rászántuk magunkat. És nagyon jól érzem magam! Semmi zsíros étel, semmi alkohol. – Nagyi önelégülten mosolygott. – Vagy legalábbis majdnem semmi alkohol. És a napi rutin? Kedvesem, imádni fogod. Carson a korán kelő. Hajnalhasadtakor felkel, és kimegy evezni. Drága gyermek, nem tehet róla. Mi, többiek, napfelkelte után kelünk, úgy hét körül.

– Nate is? Felkel magától? – kérdezte Dora, azokra a reggelekre gondolva, amikor úgy kellett kiimádkoznia Nate-et az ágyból. – Jól alszik? – folytatta.

– Nagyon jól alszik! – mondta nagyi minden ravaszkodás nélkül. – Végigalussza az éjszakát. Miért kérdezed?

Dora tátott szájjal vont vállat. A fia otthon gyakran riadt fel éjjelente.

– Nagyon megválogatja, mit eszik meg – folytatta nagyi -, amire figyelmeztettél is minket. Mi pedig mindent meg is tettünk, hogy tartsuk magunkat az előírt étrendhez. De ha egy ételt elfogad... – Nagyi megrázta a fejét, és mintegy mellékesen megjegyezte: – Én mondom neked, nem egyszerű feladat! A nemzetbiztonságiaknál kellene dolgoznia. De ha egyszer valamit elfogad, akkor csak úgy falja. És az étvágya! Hát az sem semmi!

Lucille kijött a házból egy pohár jegesteával, és Dora felé nyújtotta.

– Az a gyerek nagyon szereti a krumplipürét. Nem tud betelni vele. Minden étkezéskor megenné, ha azt adnánk neki. Márpedig mi megtettük – kuncogott Lucille, és bement a házba.

– Krumplipüré... – motyogta Dora.

– Igen, kedvesem. Nem finnyogott az állaga miatt – mondta nagyi bölcsen. – Olyan büszke leszel arra, ahogy úszik! És ilyen rövid idő alatt milyen jól halad! Mindig is azt mondtam, hogy Carson egy sellő, és most már a fiad is az. Vagy mondjam inkább, hogy sellőfiú? Nem nagyon tudom, mi mást mondhatnék rá, de ki sem akar jönni a vízből. Szinte kí kell rángatnunk onnan. És amikor Carson elmegy dolgozni, én vigyázok rá. Néha elviszem pecázni. Nagyon szeret pecázni. De furcsamód nem eszi meg a halat. Lucille nekünk elkészíti, amit kifogtunk, de Nate marad a sonkánál. Néha Lucille-lal kivisszük a piacra, amit nem szeret. – Nagyi közelebb hajolt Dorához, és bizalmas hangon folytatta: – Szerintem nem szereti a tömeget. Idegessé teszi, főleg ha valaki nekimegy. De vennem kellett neki pár dolgot, fürdőnadrágot és szandált. Meg könyveket. Sosem ismertem még olyan gyereket, aki ennyire szeretne olvasni. Talán csak Harpert – révedt az emlékeibe nagyi, és elmosolyodott egy kedves emlékkép láttán.

Dora csak bólogatni tudott, és egyre a hallottakon gondolkodott.

– Azután késő délután – folytatta nagyi –, amikor mind éhesek és fáradtak vagyunk, mindenki visszavonul a szobájába egy kis csendes pihenőre. Este Carson a szobájában dolgozik, Nate pedig a tévé elé telepedik, hogy valami természetfilmet nézzen. – Nagyi elmosolyodott. – Egy született Jacques Cousteau. – Az asszony nagyot sóhajtott, és megmozgatta a vállát, mintha belefáradt volna a hosszú beszámolóba. – Azután elérkezik a vacsora és a lefekvés ideje – zárta le az összegzést.

Dora meglepetésében megszólalni sem tudott, így csendben hallgatta a nagyanyját. Eddig amiatt aggódott, vajon hogy érzi magát Nate Sea Breeze-ben, és attól félt, hogy túl nagy teher ez nagyi és Lucille számára. Félt, hogy Carson neheztel majd rá, amiért nagyi emiatt nem tud eleget pihenni. Erre itt voltak, boldogan, mint egy csapat táborozó, akiket elkerültek még a szúnyogok is.

– Nem is tudom, mint mondjak – motyogta Dora,

– Nem is kell semmit mondanod, kedvesem. Miért nem fogsz egy törülközőt, és mész le a partra, hogy megnézd a saját szemeddel? Már négy órája ott vannak. Légy oly kedves, hívd haza őket vacsorázni!

Dora lesétált a hosszú mólón a vízhez, és közben próbálta feldolgozni mindazt, amit nagyi mondott neki a napirendet, az úszást és az eltöltött, kellemes napokat illetően. Amikor leért a stég végére, földbe gyökerezett a lába, alig akart hinni a szemének.

Kint a vízen Nate, noha rajta volt az úszógumija, erőteljes karcsapásokkal úgy úszott, mint egy fóka, és egy tőle pár méterre himbálózó, piros labdát kergetett. Már majdnem elérte, amikor egy szürke árnyék elúszott mellette, és kilökte a labdát a vízből. Egy delfin volt az! Dora szíve majdnem megállt. Az az állat közvetlenül a fia mellett úszott el!

Majdnem kiáltott, hogy figyelmeztesse a fiát, de ahogy meglátta Nate arckifejezését, az a torkára forrasztotta a szót. A fia felnevetett. Nate előreugrott, és a labda után úszott megint, arcán széles vigyorral. Carson nem volt messze tőle, és hangosan biztatta a fiút. Ez alkalommal Nate elkapta a labdát, és sugárzó arccal tartotta, miközben Carson lelkesen kiabált, és a delfin olyan hangokat hallatott, ami Dorát a kacagásra emlékeztette.

Dora a korlátnak támaszkodott. Carson ekkor kiszúrta őt a vízből.

– Dora! – kiáltotta, és felemelt karral integetett. – Nate, nézd, itt van anyukád!

Nate odafordult, és meglátta anyját a mólón. Dora mosolyogva integetett.

– Szia, kicsim! Itt vagyok!

Nate felvont szemöldökkel bámult rá, és magához szorította a labdáját.

– Menj el! – kiáltotta a fiú.

– Nate! – korholta Carson. – Nem szép ilyet mondani. Köszönj az anyukádnak!

– De nem megyek ki a vízből! – kiáltotta a fiú mérgesen.

Dora csak nézte, ahogy a fia dühösen néz rá. Összerándult, és már szinte érezte, hogy a finom fonalat, amely a fiát és őt összekötötte, valaki eltépte. Fájdalmas érzés volt ez a számára.

A vízben Carson Nate-hez hajolt, és próbálta rávenni a kisfiút, hogy kimenjen a partra, és köszönjön anyjának. Dora pedig látta, ahogy a fia hallgatja a nagynénjét, majd húzódozva bólintott. Nate határozott karcsapásokkal úszott Carson mellett, mozdulataik egyenletesnek és összehangoltnak tűntek. Dora mindig is azt szerette volna, hogy Nate vele ússzon így.

Egyedül állt a móló árnyékos részén, figyelte a körülötte örvénylő vizet. Borzasztó hete volt, az ügyvédeivel konzultált, hogy elindítsák a válási procedúrát. Átmenetileg megegyezett a bankkal, és sírt, vigasztalanul és egyedül abban az üres, viktoriánus házban, miközben összecsomagolta a saját és Nate dolgait a nyárra abban a reményben, hogy a házat eladják. Úgy érezte, mintha az egész élete elsuhanna mellette. Calhoun elhagyta. Eladják a házat. Csak a fia maradt neki. És most már a fia sem kér belőle.

Dora nézte, ahogy Carson kimászik a vízből a mólóra. A víz lefolyt gyönyörű, feszes testéről. Lehajolt, hogy segítsen Nate-nek felmászni, és a fiú hagyta, hogy megérintse a karját. Annyival erősebbnek és egészségesebbnek tűnt. A fiú kivirágzott nélküle. Dora átkarolta magát, és próbálta visszatartani a könnyeit. Carson... olyan sok minden megvan benne. Bárkit megkaphatna. Dora még szorosabban fonta maga köré a karját. Miért próbálja meg ellopni tőle a fia szeretetét?

14. fejezet

Blake egy zöld négykerék-meghajtású dzsippel ment Carsonért. Sár verődött az autó oldalára és a kerekeire, a hátulját pedig teleragasztották a Nemzeti Éghajlati Adatközpont és Dél-karolinai Tengeri Akvárium matricáival, illetve helyet kapott ott egy „Ne etesd a delfineket!” figyelmeztető felirat is.

Reggel nyolc óra volt, és Carson szeretett volna úgy kisurranni a házból, hogy senkinek ne tűnjön fel. Nagyi azonban látta, amint Carson az ablakon át figyeli az érkező Blake-et, és ez felkeltette a kíváncsiságát. Amikor megszólalt a csengő, az asszony felpattant, és sprintereket meghazudtoló gyorsasággal az ajtónál termett.

– Ön az a kedves fiatalember, aki a mi Carsonunkat kite-szörfözni tanítja? – kérdezte jó háziasszony módjára, ahogy beterelte Blake-et a házba.

– Igen, asszonyom, én volnék – válaszolta Blake, és kedvesen mosolygott. Jól nevelt, déli fiú volt, és Carson tudta, hogy minden figyelmét nagyinak kell szentelnie. Műszálas horgásznadrág volt rajta, az a fajta, ami tele van zsebekkel és cipzárakkal, és az elmaradhatatlan póló, ezúttal a tengeri csendéletek neves festője, Guy Harvey lógójával. Ami azonban a leginkább a szemébe ötlött – és amit Carson roppantul sajnált -, az Blake rövidre vágott haja volt. A göndör fürtök helyébe rövid haj költözött.

– És hová készültök ti ketten ilyen korán? – kérdezte tőlük nagyi.

– Arra gondoltam, hajótúrára viszem Carsont – mondta Blake.

– Milyen izgalmas – mondta nagyi. – Hová mentek?

– Körbehajózzuk a helyi folyókat. Az Ashley-t, a Coopert, a Wandót, a Stonót, és megnézzük az ottani delfineket. Nagy területet kell bejárnunk, egész nap úton leszünk. Ne felejts el sapkát hozni! – emlékeztette Blake Carsont. A lány válaszképp felemelte a kezét, amiben ott volt a sapkája. – Csomagoltam ebédet – jelentette ki Blake. – Kész vagy?

– Indulhatunk – válaszolta Carson, majd lehajolt, hogy puszit adjon nagyanyja arcára. – Később találkozunk.

– Tettél be esőkabátot? – kérdezte nagyi. – Kicsit felhős az ég.

– Minden rendben lesz. Szia, nagyi!

– Örülök, hogy megismertem, Mrs. Muir – lépett előre Blake.

– Nos, kedveseim, legyen szép napotok!

Ahogy az autó felé sétáltak, Blake közelebb hajolt Carsonhoz.

– Most már tudom, kitől örökölted a fantasztikus kisugárzásodat.

– Nagyi annak idején igazi társasági ember volt. Ő is aktív természetvédő. Olyan, mint egy kutya meg a csontja, amikor Sullivan’s Island természetvédelmi területeinek megóvásáról van szó. Minden megbeszélésen ott van. Remélem, én is ilyen határozott leszek, ha megérem, hogy ennyi évet éljek.

Blake kinyitotta az autó ajtaját.

– Nem lennék meglepve, ha így lenne – mondta.

Nem sokat beszélgettek, amíg átautóztak a Cooper és Ashley folyókat átívelő hidakon, ahogy a James Islandben lévő Johnson-erőd felé tartottak. A Harbor View Road az óceán partján kanyargóit a hatalmas, mohás törzsű tölgyfák alatt, és Carsonék előtt feltárult a zöldellő lápvidék. Amikor áthajtottak a Dél-karolinai Természeti Erőforrások Hivatala kapuján, a Johnson-erőd területére, Blake megszólalt:

– Jártál már az erődben? – kérdezte.

– Még soha – rázta a fejét Carson.

– Nagyon jó hely, nemes múlttal. Az első erődítményt 1708-ban építették, és az egyik tulajdonosáról, egy kormányzóról nevezték el Johnsonnak. Az az erődítmény persze már nem áll. Később épült egy másik, amit a brit seregek használtak a függetlenségi háborúban. Az is az enyészeté lett. Majd évekkel később, 1861-ben a dél-karolinai állami csapatok itt állítottak fel két üteget, és innen nyitottak tüzet a Sumter-erődre. Ezek a lövések indították el a polgárháborút.

Carson nézte a hatalmas területet, ahol legyezőpálmák és öreg tölgyfák között modern, kormányzati stílusú épületek egy csoportja állt.

– Mikor vált azzá, amiként most funkcionál? – kérdezte az épületek felé mutatva a lány.

– Az 1970-es évekig nem történt túl sok minden errefelé, ekkor a terület nagy részét átadták a Természeti Erőforrások Hivatalának. Ekkor több szervezet fő tengerkutató állomásává vált – mutatott a távolba Blake. – Az ott a Tengeri Erőforrások Kutatóintézete. Illetve ott van a Hollings Tengerkutató Laboratórium. A terület másik része a Grice Tengerkutató Laboratóriumhoz tartozik, és az orvosi egyetemnek is van egy tengerkutató tanszéke.

– És az ott? – kérdezte Carson, és egy gyönyörű, nagy, fehér, ültetvényes udvarházra mutatott. Blake próbálta követni a lány keze által jelzett irányt, majd felnevetett.

– Sokan meglepődnek, amikor meglátják azt a házat a sok irodaépület között; mint valami gyémánt a kövek között. Ez a Ball család eredeti otthona, a Lápvidék nevű ültetvényükön épült, a Cooper folyó mellett. Néhány évvel ezelőtt a Charleston College megmentette a lebontástól, majd egy az egyben idehozatták a házat, és helyreállították. Most irodák sorának ad helyet, és minden alkalommal, amikor elhajtok előtte, mosolygok, és hálát adok a Jóistennek a történelmi műemlékeket védő csoportokért. Blake beállt egy nagy parkolóba. – És ez – mondta egy hatalmas irodaépületre mutatva – a második otthonom.

Gyorsan kivették a kocsiból a hűtőtáskát, a csomagjaikat, és Carson követte a férfit a modern épületbe. Hatalmas, linóleummal borított folyosók útvesztője tárult a lány szeme elé. Carson bepillantott a helyiségekbe, amelyek előtt elhaladtak, és zsúfolt irodákat, laboratóriumokat, számítógéptermeket és raktárakat látott. A folyosón felfigyelt néhány gurulós kocsira, amelyeken minták sorakoztak, úton az egyik labor felé. Az épület zsongott, mint egy méhkas, mindenki keményen dolgozott, vagy papírokkal a kezében sietett valahová. Végül megálltak az egyformának tűnő irodák egyikénél. Itt két fém íróasztal volt telezsúfolva számítógépekkel és egyéb felszereléssel.

– Csak össze kell szednem pár dolgot – mondta a gondolataiba merülve Blake. – Érezd magad otthon!

Carson örömmel pillantott bele Blake szakmai életébe. Az iroda, amelyen a kollégájával osztozott, messze nem volt lenyűgöző, de a falra kitűzött delfinképekből, a Blake által szerzett oklevelekből, Charleston környéki folyókat ábrázoló, piros háromszögekkel megjelölt térképekből Carson tudta, hogy a férfi a kutatása valódi megszállottja. Amikor meglátta a fényképezéshez használt eszközeit, közelebb ment. Lenyűgöző fényképezőgépszettet talált a holmik között.

– Első osztályú felszerelés. Ki a fényképész? – kérdezte Carson, miközben Blake az akták között keresgélt,

– Én lennék – válaszolta a férfi. – Együttműködünk a kutatási projekten.

– Mit tanulmányoztok?

– Ez egy hosszú távú kutatás – válaszolta Blake, miközben az asztalához ment, hogy megkeressen valamit. – Hasonló azokhoz a képazonosítási tanulmányokhoz, amelyeket a Mexikói-öböl partvidékén folytattak.

Blake kezébe vette a felszerelés egyik darabját, és elégedetten mosolygott.

– Nemsokára látni fogod.

– Nem tudtam, hogy fényképész vagy.

– Nem is vagyok – válaszolta Blake, és felkapott egy táskát, benne egy fényképezőgéppel és a kiegészítőivel. – De elég jó vagyok ahhoz, hogy végrehajtsam a feladatot. Fogd meg ezt! – folytatta, és Carson kezébe adta a piros hűtőtáskát. – Gyere, kár lenne lemaradni a jó fényviszonyokról!

Carsonnak sietnie kellett, hogy lépést tudjon tartani Blake-kel az intézmény hosszú folyosóinak útvesztőjében. A férfi kinyitott egy lengőajtót, és az épület hátuljában, egy hajórámpánál találták magukat. Sok nagyobb kutatóhajó várta itt a kihajózást. Egy magas, széles vállú férfi épp egy nagy csónakszállító utánfutójának horgát akasztotta le.

– Az lesz a miénk – mondta Blake büszkén, és egy nagy, fekete motorcsónakra mutatott. – Jól néz ki, nem? Gyors és nagyon jól kormányozható.

Blake hangjából Carson kihallotta a csodálatot, és arra gondolt, hogy ő is tipikus déli fiú: szerelmes a hajójába. De igazat kellett adnia neki, ez a csónak nagyon jól nézett ki. Blake egy mentőmellényt nyújtott át Carsonnak.

– Ezt fel kell venned! – mondta a lánynak. – Nem szoktál tengeribeteg lenni, ugye?

– Kicsit elkéstél ezzel a kérdéssel, nem? – nevetett Carson, majd megrázta a fejét. – A vízre születtem.

Fél órával később Carson a motorcsónak köteleibe kapaszkodott, ahogy nagy sebességgel áthaladtak a charlestoni kikötőn. Egy több mint hét méter hosszú, felfújható tengeri jármű volt, a felszerelése pedig inkább a kutatásnak kedvezett, semmint a kényelemnek. Izgalmas volt a bőgő farmotorok hangját hallani, érezni a csónak keltette hullámokból íélcsapódó vizet, miközben úgy haladtak át a kikötőn, mint kés a vajon. Carson belefáradt, hogy a sapkáját a fején tartsa, így inkább levette, és a két térde közé fogta. Mosolygott, szinte megszédült az eufóriától, amit a vízen haladva érzett.

Blake-re nézett, aki széles terpeszben állt a kormánynál. A napszemüvege ugyan eltakarta a tekintetét, de Carson tudta, hogy a férfi szeme is ugyanúgy csillog az izgalomtól, mint az övé. Időnként belenézett a papírjaiba, miközben a csónakot kormányozta, és emlékeztette Carsont, hogy ez bizony nem lesz kéjutazás, sokkal inkább egy fontos, több éven át tartó kutatás egyik jelentős eseménye.

Elhagyták a kikötőt. A víz csendesebb lett, ahogy elindultak a terület jellegét olyannyira meghatározó számtalan folyó és vízi út közül az elsőn. Az árapály oda-vissza terelte a vizet a lápos területen, a hullámok ritmusa olyan bonyolult és egymással szorosan összefüggő jelenségnek tűnt, mint az érrendszer az emberi szervezetben. Fejük felett repült egy sor pelikán, a fűben gémek és nemes kócsagok vadásztak. Olyan hidak alatt haladtak el, amelyeken Carson autóval már sokszor átkelt. A hidak alatt hallotta az autók zaját, és azon tűnődött, hogy a kocsiban ülő emberek kinéznek-e az alattuk elterülő, páratlanul szép vízfelszínre. Kinézett ő valaha is? Mennyivel másabb volt itt, a csónakban ülve, a halakkal együtt szelni a vizet.

Blake hirtelen kisebb sebességre kapcsolta a motort, és a vízre mutatott.

– Delfin tizenkét óránál.

Carson felegyenesedett, közben Blake a fényképezőgépért nyúlt, és azonnal elkezdett kattintgatni.

– Ketten vannak – folytatta Blake. – Felnőtt egyedek.

Carson szemellenzőként használva a kezét a vizet kémlelte, de így sem látott semmit.

– Hol? – kérdezte.

Blake mintha meg sem hallotta volna, csak lejjebb engedte a fényképezőgépet, és a vízfelszínt fürkészte.

– Három óránál! – kiáltotta Blake egy perc múlva.

Mire Carson a jelzett irányba fordította a fejét, már csak a vízbe merülő delfin farokúszóját látta. Elfordította a fejét, és látta, ahogy Blake az emelvény mögött áll, és rögzíti megfigyeléseit.

– Ez biztosan a kilencvennyolcas volt. És a nyolcvanas. ők ketten jó barátok – tette hozzá Blake. – Évek óta együtt vannak.

– Te ismered ezeket a delfineket? – kérdezte Carson.

Blake bólintott.

– Évek óta ezt csináljuk, így most már ott tartunk, hogy rögvest felismerjük őket. A hátúszó mintázata olyan egyedi, mint az ujjlenyomat.

– De hát csak egy pillanatra láttad őket!

– Az elég.

Carson teljesen amatőrnek érezte magát,

– Én még csak nem is láttam a delfint, te pedig ez idő alatt nem csak észrevetted, de azonosítottad és le is fényképezted.

– A fényképek nagyon fontosak. Amikor majd később visszamegyek az irodába, a csapat tanulmányozni fogja mindet, hegesedést, sérüléseket keresve, így számon tarthatunk minden delfint. Ismerjük az iskoláik, vagyis a csoportjaik állapotát, melyik delfinek hiányoznak vagy betegek. Tudunk a szaporulatról is.

Carson ujjai bizseregtek, annyira szerette volna használni a fényképezőgépét. Ő ehhez értett. Végre lenne valami, amivel segíthetne.

– Miért nem engeded, hogy én fényképezzek? – kérdezte könyörgöm – Ismerem a fényképezőgépet. És legalább úgy érezném, hogy segítek valamiben.

– Sajnos nem tehetem – válaszolta Blake, és visszatért a csónak hátuljába. Hivatalos hangnemben szólt, vitának itt nem volt helye. – A biztosításunk nem engedi, hogy rajtunk kívül bárki hozzányúljon a felszereléshez. Nagyon drága. És nem olyan egyszerű gyorsan lencsevégre kapni őket, mint amilyennek látszik. – Blake intett Carsonnak, és közelebb hívta az emelvényhez. – De lenne itt valami, amiben segíthetsz.

A kötelekbe kapaszkodva Carson óvatosan Blake mellé, a kormányhoz ment.

– Mindig hasznát veszem egy felderítőnek. Próbáld meg a tekinteteddel a távolt pásztázni! – magyarázta.

A férfi egyik kezét a kormányon tartotta, a másik kezével a vízre mutatott.

– Ne görcsölj rá, egyszerűen csak figyeld a vizet! Akkor észreveszel majd minden mozgást, még azt is, ami a látótered szélén van, ha pedig megvan, akkor tudod követni is.

Blake Carson felé fordult, hogy a szemébe nézzen. Tekintetük egymásba fonódott, és Blake elmosolyodott.

Hatalmas hullámokat verve egy másik hajó zúgott el mellettük, amitől a motorcsónak ide-oda dülöngélt. Carson elvesztette az egyensúlyát, de Blake elkapta a derekánál, így elejét tudta venni annak, hogy nagyot essen.

– Nem szeretnélek elveszíteni – mondta.

Carson kisöpörte a haját az arcából, és elfogódottan mosolygott a férfira. Zavarta, hogy úgy érezte magát mellette, mint egy szégyenlős tini. Carson számára ismereden terepen járt, és nem igazán tetszett neki, hogy nem ura a helyzetnek.

Blake hirtelen elengedte őt, és a sebességváltó kar után nyúlt.

– Kapaszkodj! – mondta.

Carson megkapaszkodott az emelvényben, ahogy Blake gyorsabb ütemre bírta a motort, és a csónak újra megindult, és csak úgy szelte a habokat. Carson haja lobogott a szélben. A következő néhány órában több folyó vidékét bejárták. Carson számára rejtély volt, hogy Blake honnan tudta, merre kell menni, számára annyira egyformának tűnt a bejárandó terület java. Hosszú, agyagos partokat és sötétzöld mocsári fűvel benőtt részeket hagytak maguk mögött. Időnként házak mellett vezetett az útjuk – akadt közöttük szerény táborhely, de néhány pompás otthon is, saját kikötőkkel. Olybá tűnt, mintha az Afrika királynője című romantikus filmben lettek volna, ahogy egyedül utaztak a dzsungelben, kilométerekre a civilizációtól.

Carson megpillanthatott nőstény delfincsoportokat az anyadelfinekkel és borjaikkal. A fiatal borjak az anyjuk közelében maradtak, hátúszójuk és csillogó, szürke hátuk egyszerre emelkedett ki, majd süllyedt a víz alá, mintha csak egy jól betanult koreográfiáját járnának. Egy fiatal delfin közelebb úszott a csónakhoz, élénk tekintete kíváncsiságról árulkodott. Carson közelebb hajolt a motorcsónak oldalához. Csodálattal nézte a delfint, majd beszélni kezdett hozzá:

– Édes kicsikém! – mondta a delfinnek.

– Ne biztasd! – szólt Blake, és megrázta a fejét. Egy pillanattal később a delfin anyja hangos, kattogó hangokat hallatva odaúszott, hogy elterelje onnan a borját. Carson úgy vélte, biztosan így szidta meg a kicsinyét.

Amikor megláttak egy delfint, Blake leállította a motort, és kezébe vette a fényképezőgépet. Idővel Carson ügyesebben szúrta ki az állatokat, ahogy kiemelkedtek, majd alármerültek a vízben, de a legnagyobb bánatára csak a töredékét látta meg azoknak a delfineknek, amiket Blake észrevett. Ám amikor egyet megpillantott, érezte, hogy elönti az adrenalin, és kiáltva jelezte a delfin helyét.

Máskor csak ült, hallgatta a motor zaját, és Blake-et figyelte. Kisfiús lelkesedését elragadónak találta. Carson azt még érdekesebbnek tartotta, hogy a férfi szenvedélye nem holmi öncélú időtöltést szolgált. Nem úgy, mint annak a jó néhány férfinak, akivel eddig összehozta a sors. Carson megértette, hogy a gazdagság, a pozíció és a hatalom egyáltalán nem fontosak Blake számára. Nem az érdekelte, hogy mit szerezhet – több pénzt, új autót, nyaralást vagy egy drága üveg bort. Egyre csak nézte a férfit, aki a vizet pásztázta, és kezét a kormányon nyugtatta. Blake-et az érdekelte, mit adhat vissza.

Ez megérintette a lányt. Palacknak köszönhetően megértette, hogy milyen érzés ez a fajta szenvedély. Kezét a vízbe lógatta. Úgy érezte, valódi kapcsolatot teremt így a hűs vízzel és mindazzal, ami benne van. Felnézett a végtelen égre, és az ég madaraival, a felhőkkel érezte magát együvé tartozónak, majd a szárazföldön növő fűtengert csodálta, meg az óceánt és annak teremtményeit. Mélyen legbelül érezte, hogy részesévé lesz valaminek, ami sokkal nagyobb, mint ő maga. A felismeréstől egyszerre sebezhetőbbnek és erősebbnek látta magát, mint valaha.

Ahogy a csónakkal fel-le pattogva haladtak a vízi utakon, Carson arcát sütötte a nap, a haját fújta a szél, és egyre csak az őt körülvevő természet szépségében gyönyörködött. Rájött, hogy miért akarta Blake, hogy ezt ő is lássa. Lehetőséget adott neki arra, hogy ne csak nézzen, hanem lásson is. Nem egy fényképezőgép lencséjén át, hanem minden érzékszervével be tudta fogadni a tájat. Így értékelhette igazán a természet jelentőségét.

Mindeközben a férfi megosztott vele valami lényegeset: önmagából fedett fel a lány előtt valamit.

Nem sokkal később Blake lelassította és egy aprócska homokos területre vezette a csónakot. A legtöbb, a délelőtt folyamán látott homokpadnál még így is nagyobb, volt a parányi földrész. A motor halkan mordult egyet, majd hirtelen minden elcsendesedett. A motorcsónak ide-oda ringott a vízen, miközben Blake rutinos gyorsasággal engedte le a horgonyt. Carson hallgatta, ahogy a víz csendesen a csónak oldalának csapódik, és az oldalfalon végigfutó kötél, amibe eddig kapaszkodott, bele-belenyikordul.

– Jöhet az ebéd? – kérdezte Blake, és Carson felé nyújtotta a kezét.

– Éhen halok – válaszolta a lány, és megfogta Blake kezét.

– Nem zavar, ha vizes leszel, vagy vigyelek ki ölben a partra?

Carson vigyorgott, és egy pillanatig arra gondolt, hogy hagynia kellene, hogy Blake kivigye a partra, már csak a vicc kedvéért is. A lapos fenekű motorcsónakot Blake közel tudta vinni a parthoz. Csak térdig ért a víz. Annyi kite-szörfözés után persze túlságosan kínos lett volna Carsonnak, ha nem a saját lábán teszi meg ezt a rövid távot a partig.

– Azt hiszem, meg tudom oldani – jelentette ki szárazon.

– Vigyázz az iszappal! – figyelmeztette Blake. – Csúszós. És mély. Ismertem egy férfit, aki térdig belesüppedt itt. A hátára kellett feküdnie, hogy ki tudja húzni a lábát.

Carson átlendítette a lábát a csónak oldalán, és megtorpant.

– Most próbálsz rám ijeszteni, hogy mégis kivihess a partra?

– Csak úriemberként viselkedem – válaszolta Blake. -Említettem már a parányi lényeket?

Carson megdermedt, és visszahúzta a lábát a csónakba.

– Parányi lények?

– Igen – mondta Blake méltóságteljesen. – Sokféle rovar tekinti ezt az iszapot az otthonának. És persze a csigák meg az integető rákok. – Blake a fejét csóválta. – Igen, rengeteg rák. Mit gondolsz, mit eszik az a rengeteg madár?

Carson hunyorogva nézte az iszapot, és próbálta kivenni, mozog-e valami a víz alatt.

– Fontolóra veszed az ajánlatomat? – kérdezte a férfi.

– Nem, de azért köszönöm, kapitány. – Carson erősen kapaszkodott a csónak oldalába, és átlendítette az egyik lábát. – Vállalom a kockázatot.

A lány a vizet kémlelte, majd nagy levegőt vett, és hagyta, hogy a gravitáció tegye a dolgát. Nagy csobbanással ért a vízbe. A lába néhány centiméterre az iszapba süppedt, de korántsem olyan mélyen, ahogy azt Blake mondta.

– Ó, jaj, hogy fogok én valaha is kijutni a partra? – incselkedett Blake-kel.

– Sosem tudhatod – mondta Blake, szemében huncut csillogással, majd felnevetett. Feltette a napszemüvegét, felvette a hátizsákját, egy nagy törülközőt tekert a nyakára, majd a vízbe csúszott.

Együtt lépdeltek az iszapban, amíg el nem érték a homokosabb részt. Blake keresett egy száraz területet, ahol kiteríthette a törülközőjét, rádobta a hátizsákját, és maga mellé invitálta Carsont. A lány leült a törülközőre, és maga elé nyújtotta sáros, homokos lábát, hogy a nap megszáríthassa.

Kettesben lehettek itt, körülvette őket a csillogó víz, a fényes, zöld fu és a fák. Felettük a végtelen, azúrkék ég nyúlt a messzeségbe, amelyet fehér felhők pöttyöztek. Amíg Blake kipakolta az ételt, Carson a karjára támaszkodva hallgatta a szél hangját és az időnként felhangzó loccsanást, amit a homokpadból felszabaduló légbuborékok, a garnélarákok vagy a távolban ugró halak idézhettek elő. A fejük felől hallotta a halászsas rikoltó hangját, és felnézve látta, amint a fekete-fehér madár felettük köröz.

– Olyan békés itt – mondta sóhajtva. – Mintha millió kilométerre lennénk mindentől.

Blake mosolygott, örült, hogy Carson szemmel láthatólag jól érzi magát. Azután átadott a lánynak egy barna papírzacskót a sziget csemegeboltjának lógójával. Carson felegyenesedett, és meglepődött azon, mennyire éhes. A zacskóban volt egy teljes kiőrlésű kenyérrel készült, nagy pulykás szendvics, egy méretes csokis keksz és egy alma. Blake kinyitott egy nagy termoszt, és teletöltötte a lány bögréjét édes, hideg teával.

– Meglep, hogy még nem jártál erre – mondta Blake.

– Sokat hajóztunk a környéken, de nem éppen errefelé – nézett körbe a lány. Igen messzire kerültek Charleston-tól. – Akárhol is legyünk – folytatta, és halkan nevetett.

– Már nagyon rég nem voltam a lápvidéken. – Hangja sóvárgással telt meg, ahogy már ezredszer is körbenézett. Nem tudta megunni a látványt. – El is felejtettem, milyen gyönyörű – mondta Carson, majd elhallgatott.

– Ez a környék a második otthonom – jelentette ki Blake, és a szendvicsébe harapott.

Carson is a szendvicsét majszolta, és elképzelte kisfiúként Blake-et ezen a hatalmas játszótéren. Biztosan nyúlánk gyermek lehetett, napbarnította bőrű, kíváncsi, sötét szemű, kusza fürtökkel. Blake és Ethan olyan lehetett, mint egykor Carson és Harper, persze a két haramia már akkor is ismerte a folyók minden ágát, tudták, hol vannak a homokpadok és a sekélyebb részek, a legjobb helyek, ahol pecázni vagy úszni lehet, és ahol be lehet dobni egykét hideg sört, amikor elég idősek lettek hozzá. Carson erre a gondolatra elmosolyodott.

– Mire gondolsz? – kérdezte Blake.

Carson meglepve konstatálta, hogy az imént eímélá-zott. Nézte a férfit, ahogy ott ült mellette, hatalmas szendviccsel a kezében, a kalapja a fején, az arca kissé lesült a napon, és meglátta benne a kisfiút.

– Lázadozó gyerek voltál? – kérdezte évődve.

Blake hangosan felnevetett.

– Én? – kérdezte a szemöldökét felvonva és a mellkasára bökve, éppúgy, mint az a fiú, akit Carson az imént elképzelt.

– Igen, te – válaszolta a lány nevetve.

– Azt hiszem, az voltam. Egy kicsit. De jó értelemben, persze. Sosem szegtem meg a törvényt vagy ilyesmi – mondta, és nagyot kortyolt a teájából. – Na, jó! Lehet, hogy időnként áthágtunk egy-két szabályt.

– Biztos voltam benne – nevetett Carson.

– És te? Milyen gyerek voltál? Szigorúak voltak a szüleid?

Carson ivott egy kis teát, és arra gondolt, hogy amíg Blake felfedezte a környékbeli vizeket és utakat, addig ő Los Angelesben az apját gondozta, főzött, mosott rá, takarított és bevásárolt. Az egyik legszörnyűbb emlékképe az volt, amikor egyszer késő éjjel, egy hideg napon fel kellett kelnie, hogy hazahozza az apját valamelyik kocsmából.

– Amikor kislány voltam, Harperrel szabadon kószáltunk a szigeten. Akkor kerültünk a legnagyobb bajba, amikor egyedül akartuk felfedezni a Moultrie-erőd alatt húzódó alagúthálózatot. Csak kislányként töltöttem itt a nyarakat. Egyébként Los Angelesben éltem. Nem volt időm sokat szórakozni. Anyám négyéves koromban meghalt. Csak én maradtam és az apám, akiről nekem kellett gondoskodnom.

Blake felvonta a szemöldökét.

– Részvétem az édesanyád miatt.

Carson egy vállrándítással elintézte a részvétnyilvánítást, nem akarta, hogy a jókedve elillanjon.

– Nem igazán ismertem őt – jelentette ki, majd ismét Blake-ről kezdett kérdezősködni. – És a te édesanyád milyen volt?

Blake hátradőlt, és mindenféle történeteket kezdett mesélni a nagy és lármás Legare klánról. Carson megigézve hallgatta – egy ilyen nagy családnak már csak a gondolata is elbűvölte. Blake történeteit egy déli mesemondó lendületével, a részleteket kiszínezve adta elő. Carsont annyira magával ragadta a könnyed történetmesélés, hogy nevetés közben még a könnyei is kicsordultak. Carson szinte látta maga előtt az embereket, mintha ezer éve ismerte volna mindőjüket – Sullivan’s Islanden felnőve egyébként is sok kiváló embert ismert meg. Noha most itt volt a szigeten, és egykor a nyarakat is itt töltötte, a férfi történetei hallatán sóvárogni kezdett a távol töltött évek alatt kihagyott élményei után.

Amikor Carson kitörölte a szeméből a nevetés könnyeit, észrevette, hogy Blake őt nézi. A férfi arcán halvány mosoly játszott, sötét szeme, akárcsak az iszap, kifiirkész-hetetlennek tűnt. A lány megborzongott – persze nagyi erre inkább azt mondta volna, hogy nagyot dobbant a szíve, ahogy érezte a kettejük energiáinak összegződését. A rájuk telepedő csendben Carson hirtelen rájött, hogy meg akarja ízlelni a csókját, és akarja ezt a férfit, jobban, mint hosszú ideje bárkit. A tekintete csábítóvá vált, mintegy felhívásként, ahogy eltűnődött mindazon, ami biztosan Blake fejében is megfordult abban a pillanatban.

A férfi összerezzent, és hirtelen az órájára nézett.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha indulunk! Gyorsan közelednek azok a csúnya felhők.

Carson hajába kapott a hűvös szél, és homokszemeket fújt az arcába. A csalódottságát azonban a szél sem fújhatta volna tova. Azt kívánta, bárcsak tovább maradhattak volna itt. Megtört közöttük a jég, és Carson szerette volna kideríteni, mi lehet mindebből.

Felnézett az égen gyülekező felhőkre, és azonnal munkához látott. Ahogy összeszedte a holmijukat, és a szemetet a hátizsákba tette, Blake kirázta a törülközőt, és a vállára tekerte.

A csónakban a férfi ismét hivatalosabb hangnemre váltott, és lopva állandóan az eget fürkészte. Izmai megfeszültek, ahogy egy hosszú fémrúddal eltolta a csónakot a homokpadról, majd amikor ismét a vízen ringott a jármű, a vezérlő berendezéshez sietett, és beindította a motort, amely elszántan felbőgött. Carson erősen megkapaszkodott, amikor nagy hullámokat vetve elindultak. Egy pillanatra sem álltak meg, a motorcsónak keményen pattogott a hatalmas víztömegen. Éppen visszaértek a Nemzeti Éghajlati Adatközpont kikötőjébe, amikor égy hirtelen széllökés hideg levegőt hozott a hátán, felborzolta a füvet, és az első esőcseppek keményen csapódtak a vízbe, körkörös vonalakat rajzolva a felszínére.

Harper épp kifizette a taxit, amikor hallotta a közelgő vihar hangjait.

– Az a fergeteg gyorsan közeledik – mondta a taxisofőr, és a kezébe nyomta a visszajárót.

– Igen – válaszolta Harper, és elvette a nyugtát. – Köszönöm.

Harper kiszállt a taxiból, és egy pillanatra megállt, hogy megérezze a vihar érkezését hirdető esőillatot. Amióta elment, most először engedett fel valamicskét. Csak állt ott, és hagyta, hogy a lápvidék szele körülölelje.

Lélekfacsaró tíz napot töltött New Yorkban. Az édesanyja olyan dühös volt, hogy Harper ruháit a szekrényből a földre dobálta. Feltúrta az ékszeresdobozát, és visszavett minden ékszert, amit egykor a lányának vett vagy adott.

Harper az arcán érezte meg az első hideg esőcseppet, és kinyitotta a szemét. A feljárón állt, ahonnan láthatta a régi, fehér házat a piros bejárati ajtóval, az ívelt tetőt és a széles, hívogató lépcsőket. Noha dörgött az ég, úgy tűnt, Sea Breeze biztonságos menedéket nyújt a hatalmas tölgyfák ölelésében, amelyek úgy nyújtották az ágaikat a ház felé, mint egy végtelen idők óta őrt álló katona a bütykös ujjait. Harper elképzelte, ahogy a kéz hívja-csalogatja: menjen be a házba, amelynek ablakaiból finom, aranyló fény áradt.

Megszédült, ahogy a hideg és nedves esőcseppek szaporán kopogtak körülötte. Nem mozdult. Képtelen volt megmoccanni. Hagyta, hogy az eső lemossa róla a város porát, az utazás mocskát és a kiábrándulás bűzét. Ahogy ott állt, és bámulta Sea Breeze-t, érezte, hogy a jégpáncél, amelyet a szíve köré növesztett, repedezni kezd. Majdhogynem hallotta is, amint a kemény burok megadja magát, széttörik és elolvad, hogy könny képében csorduljon ki a szeméből, és összekeveredjen az arcán táncoló esőcseppekkel.

15. fejezet

Az ablaktörlők monoton ritmusban vándoroltak ide-oda a szélvédőn, ahogy Blake és Carson hazafelé tartottak a folyókat átszelő hidakon. Hosszú, eseményteli napot tudtak maguk mögött, és Carson fáradt, de jókedvű volt. Ahogy csónakkal bejárták a környező vizeket, úgy érezte magát, mintha látogatást tett volna a delfinek világában. A torkolat az ő birodalmuk volt, itt éltek a delfincsaládok. Blake elmagyarázta, hogy egyetlen iskola több kilométert is belakhat, az állatok pedig az általuk kibocsátott hangokkal kommunikálnak egymással akár nagy távolságból is, és egymást füttyszerű., illetve kattogó hangokkal hívják. A helyi delfineket bonyolult társasági rituálék is összekapcsolták.

Carson ennek fényében különösen egy delfin viselkedésén merengett el: Palack vajon miért válna el a saját közösségétől, és miért barátkozik inkább egy magányos emberrel?

– Kíváncsi lennék... – kezdte Carson, és Blake felé fordult az első ülésen. A dzsip belsejét finoman megvilágították a műszerfal fényei. – Mi a helyzet azokkal a delfinekkel, akik közel merészkednek az emberekhez? A hajókhoz vagy a mólókhoz. Miért keresik az emberek társaságát?

Carson örült, hogy Blake vezetett, és nem fürkészhette alaposabban az arcát, mert attól félt, hogy a férfi többet látna bele a kérdésbe, mint amit kellene. Blake felnyögött, és a fejét csóválta.

– Ebbe ne menjünk bele!

– Csak kíváncsi vagyok – mondta a lány, nem akart tágítani. – Normális az, hogy van olyan delfin, aki barátságosabb a társainál?

– Te barátságosnak nevezed, én inkább koldulónak. A delfinek nem sokban különböznek a többi állattól. Ha étellel kínálod őket, akkor a könnyebbik utat választják. Amikor ez újra és újra megtörténik, akkor a vadászat helyett megtanulnak koldulni, és kevésbé félnek az embertől. Gondolj a medvékre a Yosemite Nemzeti Parkban! Itt is ugyanaz a helyzet. A delfinek is állandó koldulókká válhatnak.

– Ennyire rosszat teszünk velük, ha etetjük őket? Még ha csak alkalmanként is?

Blake Carson felé fordult, és a lány meglátta a dühöt a férfi szemében.

– Ennyire rossz – mondta Blake hevesen, majd ismét az útra figyelt. – A vad delfinek etetése megzavarja a szociális közösségeiket, és ez veszélyezteti a túlélésüket az óceánban. Láttad azokat az anyákat a fiatal borjaikkal ma? – Carson bólintott. Annyira gyengéd pillanat volt, amit sosem fog elfelejteni. – Vadászni tanították a kicsinyeiket. Ha koldulnak, a borjaik is koldusokként fognak felnőni, és sosem tanulják meg, hogyan kell élelmet keresni és vadászni. Szerinted hogyan fognak fejlődni egy hot dogból, perecből, kekszekből és cukorkából álló étrenddel? A borjak ezt nem fogják túlélni. Ezenfelül ha közel mennek a hajókhoz, a kikötőkhöz, a propellerek megsérthetik a bőrüket, beleakadhatnak a halászok hálóiba és horgaiba. Mindez nagyon veszélyes a delfinekre nézve, és szívtelenség az emberek részéről.

Carson nem válaszolt. Blake a kormányon dobolt az ujjaival.

– Ne haragudj! – folytatta Blake. – Nem akartam ennyire felhúzni magam.

– Semmi gond. Csak nem hinném, hogy az emberek, akik a delfineket etetik, bántani akarják őket.

– Talán nem is. Azt hiszik, hogy jót tesznek. „Csak egy kicsit”, mondják... – Blake elkomorodott. – Teleraktuk a partot „Ne etesd a delfineket!” feliratokkal. Vannak oktatófüzeteink, tévéreklámok, amelyekben elmagyarázzuk, hogy ez árt a delfineknek. Ám ha csak egy ember gondolja azt, hogy jó, ha eteti a delfineket, adj hozzá még ezret, és magad is láthatod, valójában mennyien cselekednek hasonlóképp.

– Értem – mondta Carson. Nagyon kényelmetlenül érezte magát, és nem akart erről a témáról többet beszélgetni. Blake egy pillanatra ismét ránézett.

– Látom a másik oldalt is – mondta higgadtabban. – Nekem kell felboncolnom azokat a delfineket, amelyeket a víz partra mos. Riasztó a borjak halálozási aránya. Talán ha az ő fényképeiket tennénk ki, az emberek megértenék, hogy a „finomságaik” mennyire ártanak a delfineknek. Nem, Carson, a delfinek etetése nem jótékony tett! Inkább saját magunkat, a lelkünket kényeztetjük ilyenkor. Ez csupán önzés. Az emberek magukra gondolnak, nem a delfinekre.

Carson letörten dőlt hátra az ülésen. Ő is egyike volt azoknak az embereknek. Ha nem ő etette Palackot, hagyta, hogy Nate odadobja neki a kifogott halat. Lelki szemei előtt látta a kecsesen úszó állatot, mint az egészség mintaképét. Blake szavai hallatán elgondolkodott, hogy Palack valóban egészséges-e, vagy esetleg Carson hatására eltávolodott az iskolájától. Esetleg azon delfinek egyikévé lett, akik egyre jobban függenek az emberektől, az élelemtől, amit a kikötőben kapnak?

– Fáradtnak tűnsz – mondta Blake a lányra pillantva.

– Az is vagyok – vallotta be Carson. Úgy érezte magát, mint egy leeresztett lufi.

Blake bekapcsolta a rádiót, és Sea Breeze-ig csak zenét hallgattak. Mire a ház felhajtójára értek, a szakadó eső szitálássá csendesük.

– Szeretnél újra kimenni a vízre? – kérdezte Blake.

– Persze – válaszolta Carson. – Mikor mész legközelebb?

– A jövő hónapban.

Milyen soká, gondolta Carson, de csak annyit mondott:

– Persze, nagyon szeretnék menni. Ha még itt leszek a jövő hónapban.

– Hol máshol lennél?

– Remélhetőleg Los Angelesben, vagy bárhol, ahol munkát kapok.

Blake bólintott, de nem válaszolt.

– De az is lehet, hogy hónapokig itt leszek – vetette fel Carson. – Nem tudom.

– Értem.

Blake kinyitotta az ajtót, de Carson megragadta a karját, hogy megállítsa.

– Ne szállj ki! Esik. Gyorsan kiugrom.

Carson búcsúzásképp mosolygott, de belül elborzadt. Alig várta, hogy elmeneküljön az autóból és a bűntudattól, amit Blake szavai ébresztettek benne.

– Köszönöm.

– Szia! – mondta Blake, és mosolygott, de az arca csalódottságot tükrözött.

A ház furcsán sötétnek és üresnek tűnt. A tévé hangjai szűrődtek ki nagyi szobájából. A konyhában tisztaság honolt, de a vacsorára készült hal illata még érződött a levegőben. Carson ránézett a hűtőre, és annyira kívánt egy pohár hideg bort, hogy már-már fizikai fájdalmat érzett, amiért nem ihatott. Kinyitotta a frizsider ajtaját, hogy megnézze, mit találhat benne. Egyszerre érzett megkönnyebbülést és sajnálkozást, amikor látta, hogy ígéretéhez híven Lucille felkutatta a házat, és kidobott minden alkoholt. A fenébe a hatékonyságával!, gondolta a lány. Ott állt a nyitott hűtő előtt, és csak bámulta a tartalmát. Éhes volt, de nem tudta, mit enne. Nagyon elfáradt, a szeme is égett. Meglehet, hogy beteg lesz. Megkereste a szűrt vizes kancsót, és öntött magának egy pohárral.

Homokos sarka ütemesen csattogott a fapadlón, ahogy végigment a keskeny folyosón a ház nyugati szárnya felé. A hálószobákhoz vezető úton halk zenét hallott; valaki a klaviatúrán pötyögött. Bekukkantott az ajtón, és Harpert látta az ágyon ülve, a számítógépe fölé hajolva. Megörült, hogy a testvére itthon van, és rányitotta az ajtót.

– Harper! – kiáltotta, és valósággal berobbant a szobába. A lány felkapta a fejét, arcán őszinte öröm tükröződött, amikor meglátta a testvérét.

– Carson!

Sietve megölelték egymást, mire Carson kiöntötte a vizet. Letette hát a poharat, és már folytatták is az ölelkezést meg a nevetést, majd az ágyra kuporodtak, és nem győztek egymásnak mesélni.

– Hogy halad a harc a piával? – kérdezte Harper.

– Egész jól. Még mindig ellenállok.

– Tényleg? – kapta fel a fejét Harper. – A fogadás egy hétről szólt.

– Tudom, de tovább tudtam csinálni. Tesztelem, milyen nagy az akaraterőm. Nem mondom, hogy nem szeretnék meginni egy pohár bort vagy egy koktélt, de ellent tudok állni. Jó ezt tudni.

– Akkor talán nem is vagy alkoholista?

– Talán. És meglehet, hogy a nyugodtabb élet és az általános jóllétem nem igényli az alkoholt annyira, mint az a Carson, aki Los Angelesben él.

– Nem is fontos annyira, ugye? Annyira büszke vagyok rád. Tényleg. Egyébként meg megnyerted a fogadást. Rengeteg bort ittam, amíg anyámmal rendeztem az ügyeinket New Yorkban.

Erre a lányok nevetésben törtek ki.

A folyosó végén nagyi meghallotta a hangzavart, és papucsban ellopakodott a szobájából a nyugati szárnyba. A kezét a falra tette, előrehajolt, és kissé félrefordított fejjel fülelt a zaj irányába. Hallotta felcsendülni a lányoknak a megszokottnál magasabb hangját, a nevetéssel tarkított beszélgetésüket. Arca ellágyult, ahogy maga elé idézte a múlt képeit. Nem akart hallgatózni, de nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy a kelleténél tovább ott időzzön. A falnak dőlt, és becsukta a szemét. Nem tudta kivenni a lányok szavait, de hallgatta a hangjukat, a megbékélés, az újra egymásra találás csodálatos muzsikáját. Ajka elégedett mosolyra húzódott.

Carson nyugtalan álmából a telefonja jelzésére ébredt: üzenete érkezett. Megfordult, és az éjjeliszekrénye felé nyúlt, hogy felvegye a készüléket. Nagyokat pislogott, ahogy a szeme próbált hozzászokni a fényhez. Az üzenet Blake-től jött. „Este vacsora?”, írta.

Carson a párnájának dőlt, és a redőnyön át nézte a hajnal első fényeit. Természetesen Blake már ébren volt. A lány ismét kezébe vette a telefonját, és csak annyit írt neki: „Igen.”

– Menjünk a Dunleavysbe? – kérdezte Blake aznap este.

Carson fintorgott.

– Ne, inkább ne!

Blake elvigyorodott.

– Mit szólnál egy barbecue-hoz?

– Sosem mondok nemet egy jó barbecue-ra.

Szerencséjük volt, hogy találtak parkolóhelyet az étterem előtt. Mindenféle korú és nemű emberek töltötték meg az egymás mellett sorakozó éttermeket, a beszélgetésük és az időnként feltörő nevetésük hangjai zsibongó méhkassá változtatták a helyet.

A Home Team étterem előtt, az előtető alatt volt szabad asztal. Blake sietett, hogy az egyikre lecsaphasson. A pincérnő egy,élénk, fiatal nő volt, hatalmas, kék szemmel, vörös haja Harpert juttatta Carson eszébe. Az előző este órákig beszélgettek a testvérével, nevetgéltek és néha sírtak is. Harperről kiderült, hogy mélyen érző lány, és ez meglepte Carsont. Ő ugyanis inkább afféle távolságtartó nőként tekintett rá, aki inkább nézője, mint aktív résztvevője az eseményeknek. Az öltözködése csak megerősítette ebbéli benyomását. Egy sziámi macska kecsességével és finomságával mozgott. Valami megfoghatatlan hűvösség lengte körül, ami mindenkit távol tartott tőle. Kivéve, amikor ivott. A gondolatra Carson elmosolyodott. Amikor becsípve látta a testvérét, mintha leomlott volna az őt körülvevő fal, és igazi csajos döggé változott.

Előző este azonban egy kortyot sem ittak, Harper körül mégis csak úgy vibrált a levegő; rendkívül őszinte volt, és hihetetlenül szórakoztató. Ki gondolta volna, hogy ennyire eszes? És milyen jó megfigyelő! Amikor a gyerekkorukban együtt töltött nyarakról beszélgettek, Harper sokkal több élénk, beszédes részletet tudott felidézni, mint Carson. Egy krónikás is megirigyelte volna a memóriáját.

A pincérnő az asztalukhoz jött, és a rendelés rögzítésére elővette a ceruzáját meg a jegyzettömbjét.

– Milyen italt szeretnének?

– Jegesteát – mondta Carson cukor nélkül.

– Én is olyat kérek – mondta Blake. – Le is adnánk a rendelést. Két disznósültes szendvicset kérünk, köretnek sült édesburgonyát, paradicsomot, káposztasalátát és kelkáposztát. És ne várassanak sokáig, ez a hölgy mindig éhes!

A pincérnő elnevette magát, és elvette az étlapjaikat.

– Szép előadás – mondta Carson.

A pincérnő hamar kihozta az italukat, és előételként egy kosárnyi kukoricaliszttel készült, olajban sült tésztalabdacsot tett le eléjük.

– A ház ajándéka – mondta, és hosszan nézett Blake-re.

Carson és a férfi egyszerre nyúltak a kosárba.

– Istenem! – nyögött Carson, amikor beleharapott a puha, forró tésztafalatkába. – Szerintem ez a legjobb, amit valaha ettem.

– Egyetértek – mondta Blake teli szájjal. Egyik falatkát a másik után falták, és közben nézték az előttük elhaladó, nevetgélő, beszélgető turistákat. Carson megkavarta az italát, és azon tűnődött, hogy Blake-kel elég jóban vannak-e már ahhoz, hogy feltegye neki a következő kérdést.

– Blake, remélem, nem vagyok túlságosan tolakodó, de te miért nem iszol?

– Nem vagyok alkoholista, és nem is valami vallási dologról vagy efféléről van szó. Iszom egyet-egyet néha. De nem vagyok érte oda.

– Nem szereted az ízét? – kérdezte Carson kíváncsian.

Blake arca elkomorodott, és a teáját nézte.

– Nem erről van szó. Ízlik. Csak nem szeretem, ahogy rám hat – válaszolta a férfi.

Carson csendben maradt. A bár felől érkező hangzavarról és nevetgélésről tudomást sem vett, csak a férfira fókuszált. A lány előrehajolt a székében, nehogy egy szót is elmulasszon.

– Régebben elég sokat ittam – mesélte Blake. – Ahogy te is tudod, ha összeverődik egy csapat jó barát, jól akarják érezni magukat, és általában ehhez alkohol is társul. Amikor kamasz voltam, nem voltam rossz gyerek, de nem féltem semmitől. Melyik tesztoszterontól hajtott, magát halhatatlannak gondoló tizennyolc éves ne lenne merész?

– Sok ilyen pasival randiztam – fűzte hozzá Carson. – Azt hiszem, Devlin még most is ilyen.

– Hát igen, van, aki sosem nő fel. Én tizennyolc évesen kénytelen voltam nagyon gyorsan felnőni.

Carson Blake hosszú, napbarnította ujjait nézte, miközben a férfi a teájába bámult. A lány nem szólalt meg, csak várt.

– Esős hét volt Clemsonban, és amíg néhány gyerek az eső miatt morgott, Jake haverommal megfogtuk a terepjárója kulcsát, és kimentünk sarat dagasztani. Találkoztunk néhány másik sráccal, és nagyon jól éreztük magunkat az egyik földúton. Én nem ismertem félelmet, Jake pedig elképesztően vad volt. Imádta azt a nyamvadt terepjárót.

Blake felemelte a poharát, és kortyolt egyet a teájából.

– Nem tudom, hogy azért, mert ittunk, vagy csak úgy alakult, de Jake lefordult az útról, és a terepjáró fejre állt – csendesedett el Blake. – Jake nem csatolta be a biztonsági övét. Kirepült az autóból, és a terepjáró alá került. Én bekapcsoltam az övem. Súlyos sérüléseket szenvedtem, de túléltem. Egy hámszerű valamiben voltam, amit Jake maga szerelt be. Úgy tűnt, mintha időtlen idők óta lógnék ott, abban a csapdában, beszorítva, tehetetlenül, és hallgattam, ahogy Jake-ből elszáll a lélek.

– Annyira sajnálom – mondta Carson, de fel sem tudta fogni azt a borzalmat, amelyet a férfi az imént megosztott vele.

Blake szótlanul a tányérját bámulta.

– Az ilyesmit sosem felejted el. Azóta is eltűnődöm néha, hogy aznap este Jake miért nem csatolta be a biztonsági övét. Átalakította az egész terepjárót, hogy biztonságosabbá tegye. – Blake megrázta a fejét. – Csak arra tudok gondolni, hogy azért volt, mert nagyon sokat ittunk aznap este, és nem tudott józanul gondolkodni. – A férfi felemelte a fejét, és egyenesen Carson szemébe nézett. – Elment a kedvem az alkoholtól.

A lány legszívesebben kinyújtotta volna a kezét, hogy megérintse Blake-et, de úgy érezte, ez még túlságosan tolakodó lenne.

– Köszönöm, hogy ezt megosztottad velem.

Közben rájuk esteledett, és a bárból jövő fény vonzotta az öngyilkos hajlamú molylepkéket. A pincérnő ekkor hozta a vacsorájukat, így megtörte a kettejükre telepedő, kínos csendet. Miután már javában falatoztak, Blake Carsonra terelte a szót.

– És mi a helyzet veled? Te is megfogadtad, hogy nem iszol többet?

Carson letette a szendvicsét, felvett egy papírszalvétát, hogy megtörölje a száját.

– Én csak most nem iszom. Amolyan fogadásféle volt ez Harperrel. Ki akartuk próbálni, hogy abba tudjuk-e hagyni egy hétre. Azután az egy hétből kettő lett. Most az egész nyarat szeretnénk úgy eltölteni, hogy egy csepp alkoholt sem iszunk. – Carson megrázta a fejét. – Nem tudom, hogy kibírom-e. Ma este nagyon jólesett volna egy sör ehhez a szendvicshez.

– Egy idő után már nem hiányzik. Végül már nem is esik jól – jelentette ki Blake.

Carson édesítőszert tett az édesítetlen teájába, és felkeverte a szívószálával. A jég tantaloszi kínokat okozva koccant a pohár oldalának, és Carson ivott egy kortyot. Finom volt. Kimondottan finom, de egy cseppnyi alkohol sem jutott bele.

– Remélem, így van, ahogy állítod. Az igazat megvallva, mostanság nem telik el úgy nap, hogy ne kívánnék meg egy sört vagy egy pohár bort.

Carson hagyta, hogy a pohár oldalára kiülő pára az ujjhegyéhez érjen, de közben a szíve hevesen dobogott. Azon tűnődött, hogy mennyit mondhat el magáról Blake-nek. A bárra pillantott, ahol bárszékeken ülő emberek itallal a kezükben beszélgettek, majd a verandán álló cserepes bokrok sorára, a lakkozott asztalra nézett, csak hogy elkerülje Blake tekintetét.

– Tudom, hogy amíg érzem ezt a vágyat, addig nem válaszoltam meg a legnagyobb kérdést. Vagyis azt, hogy vajon tényleg abba tudom-e hagyni.

Szavai tárgyilagosan hangzottak ugyan, de ahogy Blake arcára pillantott, Carson látta, hogy a férfi érzelmek vagy ítélkezés nélkül hallgatja őt.

Ez bátorítólag hatott rá. A kis mécses halvány fényénél mesélni kezdett az apjáról, hogy milyen kihatással volt az ivás az életére és a tehetségére. Miközben kihűlt az étele, kiengedte a szellemet a palackból, és elmesélte Blake-nek, milyen volt az apját gondozni, hogy tizennyolc évesen elhagyta őt, hiszen a saját lábára akart állni, az apja pedig néhány évvel később meghalt. Ekkor kezdett társaságban inni, de az ő szakmájában ez voltaképp megszokott. Csak a közelmúltban kezdett eltűnődni azon, hogy az alkoholizmust a génjeiben hordozhatja. Mire Carson befejezte, a veranda többi asztalánál már egy vendég sem ült. Csak az egyre lármásabb bár telt meg zsúfolásig vendégekkel.

– Sétálunk egyet a parton? – kérdezte Blake.

Carson nagyot sóhajtott, és bólintott. Rossz érzése támadt, amiért túlságosan sokat tárt fel magából, és a lehetőség, hogy kinyújtóztathatja a lábát, felvillanyozta.

A part felé indultak, szorosan egymás mellett haladva. Blake Carson lassabb tempójához igazította a lépteit. A hold fényesen ragyogott, és amikor kijutottak az utcai lámpák köréből, és a parti homokot tapodták, megcsodálhatták az óceán feletti, bársonyos, fekete égbolton pislákoló csillagokat. Carsont őszintén meglepte, amikor Blake megfogta a kezét.

A lány örült Blake közelségének, ahogy egymás mellett sétáltak. Telihold volt, az eget miriádnyi csillag borította. Nem messze tőlük az óceán lustán hullámzott. Carson majdnem elnevette magát, amikor belegondolt, hogy ha most dolgozna, ez egy tökéletes kép lenne a szigeten töltött, romantikus hétvégét népszerűsítő reklámba, amely a parton sétáló szerelmesekkel lenne teljes. Csakhogy ők nem voltak szerelmespár. Fájt erre gondolnia. Folyton az járt a fejében, mikor lép már Blake. Carson érezni akarta, ahogy a férfi átöleli, az ajkát az övére tapasztja, és ahogy a testük szerető ölelésben egymáshoz simul.

A férfi sem volt iránta közömbös, igencsak meleg és izzadó keze elárulta őt. Az egyenetlen terepen sétálva a csípőjük és a válluk össze-összeért, és a lány minden alkalommal megborzongott.

Blake ekkor hirtelen megállt, és Carson felé fordult. Hüvelykujjával finoman megsimogatta a lány kézfejét.

– Carson, amikor tegnap azt mondtad, hogy talán elmész, eszedbe jutott, hogy én esetleg nem örülnék neki?

A lány a kezét Blake mellkasára tette.

– Csak remélhettem, hogy így gondolod majd.

Blake csak néhány centiméterre állt a lánytól a sötétben, annyira közel, hogy Carson láthatta, amint ajka lassan elégedett mosolyra húzódik.

– Carson – mondta leheletnyi felháborodással a hangjában –, már hetek így gondolom.

Carsont életének harmincnégy éve alatt több szeretővel áldotta meg a sors, és még elcsigázottan is tapasztaltnak tartotta magát a férfiakat illetően. De mi volt meg Blake-ben, amitől úgy elpirult, mint egy nevetséges kamasz lány?

A férfi kinyújtotta a kezét, finoman végighúzta az ujját Carson karján, a válla irányába. A lány lélegzete követte a lassú, de határozott utazás minden milliméterét. Libabőrös lett, ahogy Blake hozzáért. A férfi keze Carson hátára vándorolt, ahogy közelebb húzta magához.

Carson felnyúlt, hogy átkarolja Blake nyakát, és hívogatón a férfihoz simult, de Blake-et nem lehetett sürgetni. Fejét lehajtva ajka először a lány nyakának finom bőrét ízlelte meg, majd lassan végigcsókolta az álla vonalát, míg végre eljutott a lány szájához. Úgy viselkedett, mint aki már nagyon sokat várt valamire, és amikor megkapta, ki akarta élvezni annak minden másodpercét, és nem akart semmit sem elsietni.

Amikor végre szája a lány szájára tapadt, Carson örömmel viszonozta a csókot, és szorosan Blake-hez simult. A férfi először óvatos volt, mintha csak tesztelné a lányt, majd szorosabbra fonta körülötte a karját, magához szorította, már-már magához préselte a lányt. Carson úgy érezte, Blake a szájával felfalja őt. Ahogy a csók elmélyült, Blake keze a lány hátáról a pólója alá vándorolt, majd körbefogta a mellét. Ahogy a mellbimbója megkeményedett, Carson halkan felnyögött.

Blake ekkor finoman hátrébb lépett, keze a lány karjára csúszott, de továbbra is közel maradtak egymáshoz.

– Mennünk kellene – szólalt meg a férfi.

Újra megfogta a lány kezét, és határozott léptekkel elindultak visszafelé a parton, az elsötétült lejárón és a környező utcákon át Blake autójához. A férfi kinyitotta Carsonnak az ajtót, majd elölről megkerülte az autót, és beült a volán mögé. Ekkor a lányhoz fordult.

– Eljössz hozzám? – kérdezte a kezét a kormányra téve, de nem ért Carsonhoz, a lány viszont érezte, hogy a teste lángol. Annyira erős volt a vonzás közöttük, mintha még mindig csókolóztak volna.

– Igen. Igen – mondta kétszer is.

Blake elmosolyodott, majd kezével kisimított egy hajtincset Carson arcából. Előrehajolt, és ajkával finoman a lány szájához ért. Carson azt hitte, hogy Blake csak egy gyors csókot akart adni neki, de az érintése robbanásszerűen fellobbantotta bennük a szenvedélyt, mint szikra a száraz gyújtóst. Egymásnak estek, mindketten többre vágytak. Blake keze remegve simogatta Carson vállát, derekát, majd a hátát, egyre közelebb húzva magához őt. Azután Blake hirtelen elhúzódott a lánytól.

Carson levegő után kapkodott, ajka még mindig bizsergett. Blake elindította az autót, Carson pedig hátradőlt az ülésen, és becsukta a szemét. Arra gondolt, hogy noha egy kortyot sem ivott ma, megrészegült. Ahogy elindultak, a vére csak úgy lüktetett az ereiben, a szíve hangosan dobogott, megszédült, és gondtalannak érezte magát, mintha újra a motorcsónakon ülne.

Carson felriadt. Felegyenesedett, és mélyet lélegzett vett. Tekintetét körbejáratta a kis szobában. Az ablakon, a félig leeresztett rolón át a reggel szürke fényei szűrődtek a szobába, látni engedve a padlóra dobált ruhákat. Egy részük Carsoné volt.

Halk horkolást hallott maga mellől. Fejét elfordítva meglátta a hason alvó Blake-et, akinek szája kissé nyitva volt, a haja pedig összeborzolódott. A takaró alig takarta el a fél fenekét. Nagyon jó feneke van, gondolta Carson mosolyogva, ahogy az előző este emlékei elkezdtek a gondolataiba szivárogni. Blake annyira jó volt, mint amit a csókjai sejteni engedtek. Lassú és határozott, nem sietett el semmit.

Óvatosan, hogy ne ébressze fel a férfit, felkelt. Lábujjhegyen körbejárta a szobát, összeszedte a ruháit a földről, és felöltözött. A padló minden lépésre nagyot reccsent.

Tipikus legénylakásban volt. A bútorokon ruhahalmok hevertek, kulcsok, tollak, üdítősdobozok és papírfecnik sorakoztak a komód tetején, a falat pedig egy NASCAR-poszter díszítette.

A lakás többi része voltaképp a hálószoba folytatása volt, maga az eklektikus zűrzavar. Ez szöges ellentétben állt azzal a képpel, amit Blake-ről kialakított. Ő ugyanis eddig igényesnek és precíznek, látta a férfit. A bútor a célnak megfelelt ugyan, de sem a színe, sem az alakja vagy a mérete nem arról tanúskodott, hogy alaposan megfontolták volna a megvételét. A fal menti könyvespolcok roskadoztak a könyvektől, ahogy a kis asztalt is valósággal beborították a különféle kötetek, papírhaímok és a laptop, ami ugyan ki volt kapcsolva, de a teteje nyitva volt. A bicikli az ajtó mellett nagyszerű hatást eredményezett, gondolta Carson kuncogva.

A lakás összes többi részével ellentétben a konyha ugyan zsúfolt volt, de tiszta. Carson örömmel látta, hogy nincsenek piszkos edények a mosogatóban. Vonakodva benézett a hűtőbe, azt várva, hogy egy fonnyadt almán és savanyú tejen kívül mást nem talál. A nyíló hűtő hangjára Hobbs a lányhoz kocogott. Carson meglepődött, amikor megpillantotta a frizsider tartalmát: akadt ott egy doboz biotej, egy műanyag kancsó, tele szűrt vízzel, egy csomag ropogós sárgarépa, zeller, sajt és némi friss gyümölcs.

Ahogy a férfi hűtőjében nézelődött, Carson lépteket hallott a háta mögött. Megfordult, és kissé zavarba jött.

– Fosztogatom a hűtődet – magyarázta mosolyogva.

Blake boxeralsóban állt a konyhában, megvakarta a hasát, és ásított egyet. Amikor közelebb ért Carsonhoz, kinyújtotta a karját, magához húzta, és finoman megcsókolta.

– Jó reggelt, gyönyörűség! – üdvözölte.

Blake nagyon helyes reggel, gondolta Carson, és a kezét a férfi mellkasára tette.

– Reggelt! – válaszolta Carson.

Hobbs Blake combjához nyomta a fejét egy kis simogatásért.

– Éhes vagy? – tette fel a kérdést Blake. – Hobbs biztosan az.

Carson nem tudta, hogy Blake csak húzza-e, amiért a hűtő előtt találta, vagy burkoltan inkább másfajta éhségre próbál utalni. Meglehet, Carsonnak a kérdésre valami afféle, banális választ kellett volna adnia, hogy csak az ő csókjaira éhes. Noha valóban így érzett, nem tudta kimondani ezeket az elcsépelt szavakat.

– Cápákkal is szörföznék egy bögre kávéért – válaszolta inkább a lány.

Blake elvigyorodott.

– Rendben, kávé. – Azzal megcsókolta Carson orrát, majd elengedte, hogy megtöltse a kávéfőzőt vízzel.

– Segíthetek? – kérdezte a lány.

– Van egy csomag darált kávé a hűtőben – válaszolta Blake.

– És vedd ki azt a csomag búzadarát is, jó?

Carsonnak tetszett az események alakulása, ebből biztosan valami finomság sül ki.

Összedolgoztak, a lábasba öntötték a darát, a vajat, a tejet és a vizet. Amikor Blake elővett egy darab cheddar sajtot, Carson elé állt.

– Nem teszel bele sajtot! – mondta, és kikapta a finomságot Blake kezéből, majd magához szorította. – Elrontja a kását.

– Nem fogja – jelentette ki a sajt után nyúlva Blake.

– De igen – civakodott vele Carson nevetve, miközben Blake elkapta, és megpróbálta kivenni a kezéből a sajtot. A férfi győzött, hátralépett, és diadalittasan magasra tartotta a sajtot, hogy Carson ne érhesse el. Hobbs egyre ugatott körülöttük.

– De komolyan, Blake! – morgott Carson. – A darakása üresen a legjobb, sok vajjal.

– Bízz bennem! – kérte Blake, és leengedte a karját. – A tojáshoz sajt is kell.

– Ennyit arról, hogy tudod, mi tesz boldoggá egy lányt – jegyezte meg Carson.

– Majd meglátod – vigyorgott Blake.

Amíg Blake a tojásokat felverté, forró kávét szürcsöltek, és az életük érdekesebb fordulatairól meséltek, az őrült és a megrendítő pillanatokról. Minden ismerkedési fázis során elkövetkezik ez a vallatásra hasonlító pillanat. Blake-nek a tengeri élőlények iránti vonzalma az egész életét meghatározta, így nem csoda, ha ez életének legemlékezetesebb pillanataiban is visszaköszönt. – Nem kísért a vágy, hogy felderíts más területeket is?

Blake gondolkodva kavargatta a darakását.

– Sokat utazom konferenciákra vagy tanulmányutakra. Több hónapig dolgoztam önkéntesként a Mexikói-öbölben az olajkatasztrófa után. Igencsak megnőtt a korai delfinhalálozás azon a területen, és attól félek, sok évig nyögjük még a katasztrófa utóhatásait.

– Nem így gondoltam. Csak összeszeded a dolgaidat, és mész is. Én úgy értettem: utazni az utazás kedvéért.

Blake tagadólag rázta a fejét.

– Harminchét éves vagyok. Ebből már kinőttem. Már mást szeretnék – jelentette ki, majd elkomolyodva Carsonra nézett. – Veled mi a helyzet?

Carson kortyolt egyet a kávéjából. Maga sem tudta, mit is feleljen.

– Ha egy hónapja tetted volna fel ezt a kérdést, nem haboztam volna a válaszadással. Azt szoktam mondani, hogy arra megyek, amerre a szél fúj. Amikor hallottam egy munkáról, volt az bárhol a világon, én már rajta ültem az első induló gépen. Az elmúlt négy évben Los Angelesben dolgoztam, egy tévésorozaton. Nagy változás volt az életemben. Azt hittem, tetszeni fog, hogy egy helyben maradhatok, és ugyanazokkal az emberekkel találkozhatok, sőt akár meg is takaríthatok pár dollárt.

– Ha jól értem, nem tetszett – vetette közbe Blake.

Carson megrázta a fejét.

– Igazából szerettem. Legalábbis egy ideig. De mire a sorozatot levették a műsorról, már mehetnékem volt. Utáltam a lakásomat, és összevesztem a barátommal.

– Talán nem jó helyen voltál – mondta Blake. – Egykor imádtam a Bahamákon lenni, de nem az az én otthonom.

Carson felfigyelt a remény hangjára Blake mondandójában.

– Talán – mondta különösebb meggyőződés nélkül.

– Megkevered ezt nekem? – kérdezte Blake, és Carson kezébe adta a fakanalat. Amikor Carson elvette tőle, Blake átölelte a derekát, és lehajtotta a fejét. – Most pedig meg kell hogy csókoljalak.

Carson halkan felnevetett, már várta a folytatást. Amikor Blake ajka az övéhez ért, ismét fellángolt bennük a vágy. A férfi elzárta a tűzhelyet a darakása alatt, majd épp készült felemelni Carsont.

– Várj! – kiáltotta a lány, és meglengette a fakanalat. A padlóra csöpögő kását Hobbs gyorsan feltakarította.

Blake elsétált Carsonnal a mosogatóig. A lány beledobta a fakanalat, fejét nevetve a férfi vállára hajtotta, ahogy bevitte őt a hálószobába. Hirtelen minden elcsépelt szó arról, hogy mást kíván, mint a közösen főzött darakását, könnyedén hagyta el az ajkát.

16. fejezet

Másnap Carson a mólón ülve, lábát a vízbe lógatva várta Nate-et. A nyár előrehaladtával az óceán egyre melegebb lett. Tudta, hogy szeptemberre a víz már olyan meleg lesz, mintha a kádban engedett vízben furdene. Palackkal egy megszokott munkamenetet alakítottak ki. Ha Carson fütyült, és megcsapkodta a móló oldalát, a delfin megjelent. A lány nagyon szerette volna látni az állatot, és tudta, hogy Nate is így érez majd. Ma azonban egyszerűen nem tudta odahívni a delfint.

Blake szavai csengtek a fülébe. „A delfinek etetése nem jótékony tett! Inkább saját magunkat, a lelkünket kényeztetjük ilyenkor. Ez önzés. Az emberek magukra gondolnak, nem a delfinekre.” Carson csökönyösen rugdalta a vizet. Korábban is hallotta már ezeket a figyelmeztetéseket a delfinek etetésével kapcsolatban. Látta a feliratokat is, de azt gondolta, hogy különleges kapcsolat alakult ki közte és Palack között. Arra gondolt, hogy neki szabad, ha másnak nem is. A baj az volt, hogy továbbra is kapcsolatban akart maradni Palackkal. Maga sem tudta, le tudna-e erről mondani. Szabódott, hogy mitévő legyen. Ahogy ott ült, lábával a vízben kalimpálva, egy szót hallott újra és újra a fejében. „Önzés.”

Ekkor meghallotta, hogy valaki közeledik felé a mólón. Felnézett, és meglátta Nate-et, ahogy a lépcsőn a stégre mászik. A fiú kezdett megerősödni. Az úszómellénye nem lógott már rajta olyan szánalmasan. Le is bámult, és világosbarna haját kiszívta a nap. Carson magában jót derült azon, hogy Nate-et majdhogynem olyannak látta, mint a legtöbb strandra járó fiút.

– Szia, Nate! – kiáltotta Carson. – Mehetünk úszni?'

Nate a vizet fürkészte.

– Hol van Palack? – kérdezte a fiú.

Carson várt, tudta, hogy Nate nagyon kötődik Palackhoz, de elhatározta, hogy helyesen fog cselekedni.

– Kint valahol. Vagy játszik a barátaival, vagy épp élelem után néz. Csak menjünk be a vízbe, és érezzük jól magunkat!

– Hívd ide, Carson néni!

– Már próbáltam – füllentett Carson, mert szerette volna megelőzni a hisztit. – Gyere, ugorjunk be a vízbe! Majd jön, ha jönni akar.

Carson lélegzetvisszafojtva figyelte, ahogy Nate újra a vizet vizslatta, majd úgy tűnt, a fiú elfogadta Carson érvelését, és lemászott a létrán a vízbe.

A lány követte, és közben rájött, hogy az imént találta meg a megoldást lelkiismereti problémájára. Nem eteti többet a delfint, és nem is hívja a kikötőbe. Palack majd jön, ha jönni akar.

Aznap este nagyi a konyhába ment egy pohár tejért. A verandáról váradanul furcsa, nyikorgó, zörgő hangra lett figyelmes. Lerakta a poharát, és az ajtóhoz ment.

– A fenébe is, visszajöttek a mosómedvék! – motyogta maga elé. Felkapcsolta a villanyt, és kinyitotta az ajtót. Meglepődött, amikor meglátta Nate-et. A fiú megdermedt, a szeme elkerekedett, mint az őz, amikor rávilágít az autó reflektorfénye. Karjában óvatosan három pecabotot vitt, meg a csalisdobozát.

– Mi ez? – kérdezte nagyi.

Nate nem szólt egy szót sem, csak leengedte a kezét, és az éles fényben hunyorgott.

– Nate, mit csinálsz itt? – kérdezte nagyi korholva. – Tudod, hány óra van?

– Fél tizenkettő – mondta Nate. Nagyi még mindig nem szokta meg, hogy a kisfiú mennyire szó szerint ért mindent.

– Igen, és már régen ágyban lenne a helyed.

– Tudom.

– Mit csinálsz? Pecázni mész?

– Nem, csak előkészítem a botjaimat.

– Ilyen későn?

– Meg kellett várnom, amíg mindenki lefekszik. Meglepetés lesz. Szeretnék Palacknak halat fogni reggelre, hogy odajöjjön a mólóhoz. Úgy állítom fel a botokat, ahogy az öregember mondta. Ő kitette a botokat, otthagyta őket, és amikor visszajött, akkor ott volt a megfogott hal.

Pár nappal korábban nagyi szomszédja, Mr. Bellows a mólónál pecázott. Nagyi odament hozzá beszélgetni, hiszen évek óta ismerik egymást. Amikor az asszony visszament Nate-hez, azt mondta neki, hogy elmehet a szomszéd stégjére, és nézheti, ahogy a férfi horgászik. Nate azt mondta, fél, nagyi azt felelte, hogy a legjobban úgy tanulhatja meg a horgászat alapjait, ha a gyakorlottabbakat figyeli meg. Ezután megosztotta a kisfiúval, hogy az idős ember, Mr. Bellows, Edward nagypapa jó barátja volt, és ha a papa még mindig köztük élne, akkor ő tanította volna meg horgászni, ahogy gyerekkorában Carsont.

– Nate – mondta nagyi szelíden – értem, hogy ez egy meglepetés, de tudod, hogy nem szabad lemenned egyedül a mólóhoz.

– Ez anyukám szabálya, nem Carsoné. Úgy döntöttem, nem akarok anyukámmal lenni többé. Vagy apukámmal. Nem szeretem, amikor veszekszenek. Itt akarok maradni veled és Carsonnal. És Palackkal. Tehát Carson szabályait kell betartanom. Ő sosem mondta nekem, hogy nem mehetek le egyedül a mólóhoz. Tehát nem szegem meg az ő szabályait.

– Hát, ez viszi a pálmát! – motyogta nagyi az orra alatt, majd Nate felé fordult: – Kedvesem, ugyan logikus, amit mondasz, de rossz a kiinduló gondolat. Nem döntheted el, hogy Carsonnal vagy édesanyáddal maradsz. Az anyád az édesanyád. Ez sosem fog megváltozni. Másodszor, amikor rólad van szó, anyád szabályai vonatkoznak erre a házra is. Tehát nem mehetsz le a kikötőbe egyedül. Sem ma este, sem máskor.

Nate elszontyolodott.

– De fel kell állítanom a botokat. Már el is készítettem a csaligombócokat. Négy dollárt és huszonhárom centet költöttem alapanyagokra és horgokra, így csak hetvenhét cent maradt az Öt dolláromból. Nincs elég pénzem, hogy még egy adagot csináljak.

Aki á-t mond, mondjon b-t is, gondolta nagyi, és becsukta maga mögött az ajtót. Különben is, mit árthat vele? Ez a gyerek tele volt őrült álmokkal és tervekkel.

– Jól van, Nate. Ha elmegyek veled, akkor az nem minősül szabályszegésnek. Adj ide pár botot!

Az este hidegebb volt, mint gondolták. A csillagokat és a holdat eltakarták a felhők, így nagyon sötét volt. Nate-nél volt elemlámpa, ami bevilágította az útjukat a járdán.

Nagyi sosem szeretett este kint botorkálni. Nem látta a kígyókat és a pókokat, sem más fűben élő, hátborzongató lényeket. Amikor elérték a móló fapallóit, sokkal jobban érezte magát. Követte Nate-et, aki nem messze a stég végétől megállt, és letette a felszerelését.

Nagyi tartotta az elemlámpát, miközben Nate előhúzott egy szemeteszsákot a csalisdobozból.

– Ezeket sárgolyónak hívják – magyarázta a fiú az asz-szonynak, kiemelve a puha golyócskákat a zsákból. Nagyi fintorgott, mert annyira büdösek voltak.

– Az idős bácsi a szomszédban megtanított, hogyan kell elkészíteni őket. Azt mondta, hogy használjak macskaeledelt meg kenyeret, és keverjem össze sárral. Azt mondta, hogy ez biztosan idecsalogatja a halakat, és hogy mindenképpen használjam azt az átkozott macskaeledelt.

Nagyi kuncogott. Ez valóban Hankre vallott.

– Mr. Bellowsnak hívják.

– Mr. Bellows – ismételte meg Nate, és közben fürgén ügyködött.

– Nagyon ügyesen csinálod – mondta nagyi. – Csináltál már ilyet korábban?

– Nem, csak azzal a bácsival, Mr. Bellowsszal. Otthon a sufniban van apukámnak néhány jó botja zsinórokkal, de csak egyszer vitt el pecázni. Az is két éve volt, amikor hétéves voltam. Nagyon dühös lett, amikor valamit nem jól csináltam. Nem tudja, hogy kell sárgolyókat készíteni. Nem is fogott egy halat sem. Mr. Bellows sok halat fogott. Sokkal jobb horgász, mint apukám.

Nagyi együtt érzőn sóhajtott. Nem akarta megzavarni a fiút, amikor Nate óvatosan rákötötte az előkezsinórt a damilra. Amikor a fiú elővette a horgot, ami úgy nézett ki, mint egy dülledt, vörös szemű hal karmos horgokkal, felnézett nagyira, és elmosolyodott. Nagyi vette neki, de csak azért, mert nagyon viccesen nézett ki, persze azt nem is tudta, hogy milyen halat lehet vele megfogni. Az asszony közelebb lépett, hogy segítsen csalit tenni a horgokra.

Nate kivetette a horgokat, majd jó sok időt eltöltött azzal, hogy a botokat egyenletesen elossza úgy, hogy pontosan hatvankét centiméterre legyenek egymástól.

– Az idős bácsi, Mr. Bellows azt mondta, hogy az összegubancolódott damil a halál csókja – közölte Nate nagyival. – Tudom, hogy az nem igazi csók, hanem azt jelenti, hogy nem jó, ha összegubancolódnak a damilok.

– Értem – felelte az asszony. Elbűvölte, hogy a kisfiú milyen komolyan vette a feladat minden részletének kivitelezését. Nézte, ahogy mindegyik bot fogantyúját odakötözi a stég korlátjához egy műszálas kötéllel. Dupla csomóval megerősítette, mert azt akarta, hogy megtartsa az elfogott halat reggelig.

– Jól néz ki, igen takaros – jelentette ki nagyi. – Azt hiszem itt az ideje, hogy hazaménjünk lefeküdni.

Ahogy visszafelé sétáltak, Nate néhány méterenként megállt, hogy megnézze, a botok ott vánnak-e, ahol hagyta őket.

– Biztos vagyok benne, hogy fogunk valamitmondta Nate, amikor bementek a házba, és becsukták maguk mögött az ajtót.

17. fejezet

Carson furcsa álomból ébredt. Az édesanyjával álmodott. Szíve a torkában dobogott, könnye végigfolyt az arcán, és valami mélyről jövő vágyódást érzett. Sűrűn pislogott a tompa, kora hajnali fényben. Az álmában sűrű köd borított mindent, és a háborgó vízben úszott. Az anyja a nevét kiáltotta, de nem tudta elérni. Carson nagyon ritkán álmodott róla, de most, hogy már ébren volt, még mindig olyan valódinak tűnt az egész.

Furcsa, fülsértő hang hallatszott kintről. Mi lehetett ez, egy madár? Vagy valaki sírt? Carson teljesen felébredt, felemelte a fejét, és immár jobban figyelt a hangra. Ez nem madár volt, hanem egy delfin sikolya!

Carson félredobta a takaróját, belebújt a papucsába, végigfutott a házon, és kirontott a házból. Odakint a delfin eszeveszett, félelemmel teli sikoltásai hatoltak át a csenden. Carson még soha életében nem hallott ilyet. Hangosan kiabálva futott a hang irányába.

– Palack!

Felhős volt az ég, a víz háborgott a széltől és az örvényektől. Szíve hevesen vert, ahogy lerohant a móló végére. Kereste a delfint, de sehol sem látta. Azután megállt, és így próbálta kideríteni, honnan jön a hang. A sikoltozás nem a stég vége felől jött, hanem a parthoz közeli részről. Carson belekapaszkodott a korlátba, és a másik oldalt kémlelte.

– Jaj, ne! – A szíve a torkában dobogott a látványtól. Palack a sekély vízben volt, közel a kikötőhöz, és kínlódott, mintha beleakadt volna valamibe. A delfin meglátta Carsont a stégen, elkezdett csapkodni a farkával, és egyre hangosabban sikoltozott. A lány hunyorgott, és látta, hogy a delfin egy horgászzsinórba gabalyodott, és alig tud mozogni. Rengeteg zsinór volt itt! Mint egy pókháló, és Palack a közepébe akadt. Két horgászbot úszott mellette a víz felszínén. Hátralépve látta, hogy egy harmadik bot a korlát és a cölöpök közé akadt.

– Palack! – kiáltotta Carson, közben ezer gondolat cikázott át az agyán. Kezét az arcához emelte. Csillapodj gondolkodjí, utasította magát. Mit legyen az első teendő?

Carson visszarohant a házba a konyhai telefonhoz. A fali táblára nagyi kifüggesztett egy. sor, vészhelyzetben hívandó telefonszámot. Ekkor a lánynak eszébe jutott Blake. Hol van a telefonja?

– Nagyi! – kiáltotta Carson, közben végigrohant a folyosón a szobája felé, hogy felkapja a táskáját. – Dora! Harper! Valaki segítsen! – Közben megtalálta a telefonját, és a keze remegett, ahogy bepötyögte Blake számát. Hallotta, ahogy a telefon kicseng, a szíve hevesen vert, közben imádkozott, hogy a férfi felvegye.

A csörgés hirtelen abbamaradt.

– Blake?

– Carson?

– Gyere gyorsan! Palack felakadt a horgászzsinórokban. Segítened kell neki!

– Palack?

– A delfin!

– Várj egy kicsit! – A hangja éberebb lett, próbált összpontosítani. – Egy delfin akadt a horgászzsinórokba a mólótoknál?

– Igen. Siess!

– Mennyire súlyos?

– Nagyon. A húsáig vágja.

– Értem. Ott leszek, amilyen gyorsan csak tudok. De, Carson, figyelj rám! Semmi hősködés! Tartsátok távol magatokat tőle!

Blake letette a telefont. Carson hallotta Palack sikoltozását.

– Azt felejtsd el! – motyogta, és kihúzta az íróasztal fiókját, miközben Harper berohant a konyhába.

– Mi történt? Istenem, mi ez a borzasztó zaj?

– Palack – mondta Carson, és felkapott egy ollót. Har-perrel a nyomában visszarohant a vízhez. Élesek voltak a parti kövek, de a lány megállás nélkül vágott át a hideg homokon.

Harper megállt a víz szélén.

– Carson, ne menj közel hozzá!

A lány azonban nem törődött vele. Hajtotta az adrenalin. Palack Carson láttán elkezdett mocorogni.

– Itt vagyok. Csitt, nyugodj meg! – mondta Carson lassítva, ahogy közeledett az állathoz. A delfin vizenyős tekintettel Carson szemébe nézett. A lány sírni tudott volna, amikor látta, milyen súlyosak a sérülései. A vékony zsinór a melluszonyától a hátuszonyán át a farokuszonyáig Palackra tekeredett. Minden alkalommal, amikor a delfin feljött levegőért, megfeszítette a zsinórt, így az, mint egy borotva, még mélyebbre vágott a húsába. Carson kinyújtotta a kezét, hogy felemelje az állat fejét, így a víz fölé tartsa a légzőnyílását. Palack csodálatos, tiszta testét vágások irdalták, sok közülük olyan mély volt, hogy a horgászzsinór ki sem látszott belőlük.

A legcsúnyább látványt a delfin szája nyújtotta. A vicces horog, amit nagyi adott Nate-nek, az, amelyik egy kis, dülledt szemű halat formázott, több karomszerű horoggal mélyen Palack szájába vájt. Carson sikítani szeretett volna dühében, a cafatokra szakított lágyszövet láttán. Vér csepegett a vízbe, és Carson tudta, hogy a cápáktól is tartaniuk kell. A zsinórokat tanulmányozva levágott annyit a delfinről, amennyit csak tudott, de volt köztük olyan is, ami annyira összegubancolódott, és olyan közel volt a delfin sebeihez, hogy úgy gondolta, jobb, ha megvárja velük Blake-et.

– Itt vagyok – mondta Palacknak, és közel hajolt az állat fejéhez. Úgy érezte, mintha a zsinórok az ő szívét vágták volna cafatokra. – Ne félj, itt vagyok! Akármi történjen, nem hagylak itt.

– Carson! – kiáltott Harper bizonytalanul a partról.

– Menj, és nézd, jön-e Blake! – utasította őt a testvére. Harper sarkon fordult, és visszasietett a házhoz.

Amikor eleredt az eső, Palack kezdett megnyugodni. Carson az állat fölé hajolt, hogy eltakarja a légzőnyílását. A zuhogó eső úgy verte a hátát, mintha jég esett volna. Carson köhögött, és kiköpte a sós vizet, amit a szél és a hullámok csaptak az arcába. Nem fogja itt hagyni Palackot. A víz felett kell tartania a légzőnyílását.

Szerencsére a felhők általában gyorsan mozogtak a szárazföld felől az óceán irányába. A felhőszakadás is szelídülni látszott, már csak szitált az eső. Carson sűrű haja az arcába hullt, a sós víz marta a szemét, és a pólója második borként tapadt a testére. A delfint azonban egy másodpercre sem engedte fel. Felnézett, és felsóhajtott, amikor meglátta a hajnal halvány rózsaszín fényét a tiszta, kék égen. Tartotta Palackot, és azon imádkozott, hogy a pirkadat jó ómen legyen a delfin számára.

A szemmel láthatóan állami cég dzsipje csikorgó kerekekkel állt meg Sea Breeze előtt. Carson felnézett a vízből, és a távolban látta, ahogy kivágódik a jármű ajtaja, és egy férfi ugrik ki az autóból. Harper a móló felé mutatott. Blake a hátára kapta a hátizsákját, és lefutott a homokos lejtőn.

Nagyi is futva jött ki a házból bő pongyolájában, nyomában Dorával, akin még mindig pizsama volt. Elálltak Blake útjából, amikor a férfi elrohant mellettük. Carson hallotta Blake lépteinek visszhangját a stég alatt, ahol állt. Palackot megijesztették a hangok, és újra megpróbálta kiszabadítani magát, de csak azt érte el, hogy az egyszálas zsinór még mélyebben a húsába vájódott.

– Itt lent! Siess! – kiáltotta Carson. A kiáltására az állat megint mozgolódni kezdett. – Csitt, hagyd abba, Palack! – csitította a lány, elkeseredetten próbálva a delfin fejét a víz felett tartani. A karja elzsibbadt, minden tagja fájt, de ez semmi volt ahhoz képest, amit Palack érezhetett.

– Kérlek, ne mozogj! Minden rendben van. Jött valaki, aki majd segít. Bírd ki még egy kicsit!

Fájt a háta, ahogy görnyedten tartotta az állatot, de kezével satuként fogta a delfin csúszós testét.

Carson majdnem elsírta magát, amikor meglátta Blake-et elfutni a móló mellett. Kék nemzeti éghajlati adatközpontos póló volt rajta. Blake ledobta a hátizsákját a földre, és a vízbe gázolt. Sötét szeme dühodten villant, ahogy Carsonra nézett, majd minden figyelmét a delfinnek szentelte. Szitkozódott, amikor meglátta, hogy a műanyag zsinór mennyire belevágott a delfin húsába.

– Mi történt? – kérdezte nyersen, aggódón.

– Hallottam a delfint sikoltani, amikor felébredtem – hadarta Carson. – Kirohantam, és itt találtam, a horgászzsinórokban felakadva. Ekkor hívtalak fel. Levágtam, amit tudtam.

– Ki volt az a bolond, aki kint hagyta ezeket a zsinórokat?! – kiáltotta Blake. – Még sosem láttam ilyen súlyos esetet! És az az átkozott horog!

Blake csaknem prüszkölt dühében, amikor lehajolt, hogy megnézze a nagy, többágú horgot, ami mélyen Palack szájába fúródott. Nem várta meg Carson válaszát. Otthagyta a lányt, kiment a partra a táskájáért, és kivette belőle a telefonját. Minden porcikájában harag munkált, ahogy a delfinre nézett, és gyorsan beszélt a telefonba.

– Legare vagyok. Van egy horgászzsinórba gabalyodott delfinem, az eset súlyos. Nagy a baj. Nagyon nagy. Egy nagy horog akadt a szájába. A delfin alig tud mozogni. Mély vágások vannak a testén mindenütt. Azonnal szükségem van egy állatorvosra. És a vízen kell elszállítani. Közben ellenőrizd, hogy van-e hely a rehabon! A helyszín Sullivan’s Island, Sea Breeze... Igen, az az. Mennyi idő? Tényleg? Jó. Ez az eset elsőbbséget élvez. Köszönöm.

Blake visszatette a telefonját a táskájába, és egyenesen a delfin mellé sietett.

– Fogom – mondta, és hosszú karjával a delfin alá nyúlt, hogy megtámassza. – Menj Carson, pihenj! Reszketsz.

– Nem hagyom itt – makacskodott a lány.

Blake metszőn bámult rá. Eltűnt a laza, szerelmes férfi, akivel az éjszakát töltötte. Gyengéd érzelmeknek ezúttal nyoma sem volt a viselkedésében. Ő irányított, és nem örült annak, hogy a lányt a vízben látja.

– Nézd, ez egy veszélyes helyzet! A delfin csapkodása közben könnyen megsérülhetsz.

– Engem nem bántana.

– Nem?

– Nem – mondta határozottan Carson. – Barátok vagyunk. Miért nem lehet csak levágni róla a zsinórokat?

– Mert túl mélyen a húsába vájtak, és ha kiszabadítjuk, még megpróbál elúszni. Nem szabad ilyen állapotban kiúsznia. Nem maradna meg ezzel a rengeteg zsinórral a testén. És állatorvosra lesz szükség, hogy kivágja azt a horgot. A francba is, milyen véres itt minden! Az állatorvos nemsokára itt lesz. – Blake hunyorogva nézett Carsonra, majd türelmetlenül megkérdezte: – Egyáltalán, miért is vitatkozunk? Menj ki a vízből, Carson, itt nem biztonságos!

Blake visszafordult Palackhoz, gyengéden simogatta a testét meg a fejét. Nem beszélt hozzá, nem próbálta szavakkal nyugtatni, a delfin mégis abbahagyta a hadakozást. Carson arra gondolt, hogy Palack valahogy megértette, hogy Blake törődik vele, és segíteni jött.

Azután a férfi, mintha csak most fogta volna fel a lány szavait, Carson felé fordult:

– Hogy értetted azt, hogy barátok vagytok? – kérdezte.

– Ismerem ezt a delfint. Ide jár a kikötőbe.

– Palack... – mondta Blake, ismételve a nevet, amit a telefonban hallott.

Carson bólintott.

– Nem adsz nevet egy vadállatnak! Az csak olyan rossz dolgokhoz vezethet, mint például ez a helyzet itt. – Komorabb hangon folytatta, ahogy felébredt benne a gyanú. – Kérlek, mondd, hogy nem etettétek!

Carson űzött vadnak érezte magát, és nem nézett a férfi vádló szemébe. A némasága persze így beszédes volt.

– Remek! – kiáltotta Blake. – A fene egye meg! Látod, mit tettél? Ez nem Flipper. Ez egy vadállat! Nem szabad etetni a vadállatokat. Nem úszol a vadállattal, és még csak véletlenül sem kötsz vele barátságot.

Carson teljesen lesújtva érezte magát.

– Tudom! – kiáltotta. – Most már tudom! Sosém gondoltam, hogy ilyesmi megtörténhet! Palack szétszabdalt hátát nézte, és hallgatta, milyen nehezen lélegzik az állat, és úgy érezte, hogy Blake szavai legalább annyira az elevenébe vágtak, mint a horgászzsinór a delfin testébe. – Magától jött ide. Ő talált meg engem. Sosem bántanám.

– Nem bántanád?

Blake szavainak metsző élétől Carson úgy érezte, menten összeesik. Becsukta a szemét, hogy visszatartsa előtörni készülő könnyeit, és szorosan Palackba kapaszkodott. Blake dühe valamelyest enyhült, és mélyet sóhajtott.

– Biztos vagyok benne, hogy nem akartál neki sérülést okozni. Nem hiszem, hogy bárki, aki ételt ad egy vad delfinnek, bántani akarja. – Lenézett a karjában nyugvó Palackra. – De ez lesz belőle.

Carson nem tudott erre mit felelni.

Palack újra megvonaglott, megpróbált csapkodni az erős farkával. Minden mozdulattal a vékony, már-már láthatatlan zsinór mélyebbre vágott a húsában, mint egy borotva.

– Tartsd erősen! – kiáltott Blake, és próbálta fogni az állat fejét.

– Próbálom! – kiáltott vissza Carson.

Alig tudták visszatartani Palackot, még így sérülten is erősnek tűnt. Carson odahajolt az állat szeméhez, és halkan beszélt hozzá, próbálta megnyugtatni:

– Palack, minden rendben lesz. Segíteni fogunk. Nem hagylak itt. – Az állat válaszul abbahagyta a vergődést.

– Jó. Csak így tovább. Működik – hagyta helyben Blake.

– Szeretem – nyögte Carson, felnézve Blake sötét, még mindig bizalmatlan szemébe. Látta, ahogy a megvetés eltűnt a férfi tekintetéből, de az arcán még mindig megfeszültek az izmok.

– Elhiszem neked, de hogy őszinte legyek: és akkor mi van?

– Tudom. Istenemre mondom, tudom, és nagyon sajnálom. – Carson képtelen volt felhagyni a bocsánatkéréssel. – Mi lesz vele?

– Majd kiderül, amikor ideér az állatorvos. Remélem, ez minél hamarabb bekövetkezik. Minden alkalommal, amikor megmozdul, a vágások egyre mélyebbek lesznek. – Blake felnézett, Carson arcát fürkészte. Úgy tűnt, nagyon aggódik. – Te reszketsz, és a szád kezd elkékülni. Miért nem mész ki egy kicsit a vízből?

– Nem megyek. Izgatott lesz, ha itt hagyom – mondta Carson, persze nem tudta, hogy meddig bírja még. Erezte, hogy a percek múlásával az állat fárad, és fogytán az energiája. – Mikor érnek ide?

– Jönnek – felelte Blake.

Erre mintegy válaszul hallották, ahogy egy teherautó sípolva tolat a móló felé. Blake felnézett a válla felett.

– Ők lesznek azok.

Carson a ház irányába nézett, és látta, ahogy egy sárga teherautó tolat a ház elé. A hátsó lámpái villogtak, amint leparkolt, és az ajtók kinyíltak. Két fiatal férfi futott feléjük, mindkettő búvármellényt viselt a fiirdőnadrágja felett, és egy világoskék hordágyat cipeltek.

– Carson, most már elengedheted. Menj fel, és vegyél fel valami meleget! Csak útban lennél.

– Nem, én...

– Carson! – mondta határozottan Blake, beléfojtva a szót. – Hagyj minket dolgozni! Ez lesz a legjobb a delf... Palacknak.

Carson bólintott, és óvatosan elengedte a delfint. Blake szorosan fogta az állatot, ahogy a lány ellépett mellőle. Carson úgy érezte, mintha tűk ezrei szurkálnák a karját. Miután otthagyta Palackot, és botladozva kiment a vízből, az állat vonaglani és sikoltozni kezdett Blake szorításában. A delfin hangját hallva Carson elgyötörten lerogyott a parton.

Nagyi odaszaladt hozzá, és Carson végre szabad utat engedett a könnyeinek.

– Gyere be, és vegyél fel valami száraz ruhát! Bőrig áztál – kérlelte az asszony.

– Nem hagyhatom itt Palackot – mondta Carson reszketve. Szemét le sem tudta venni az állatorvosról, aki a delfin mellett termett. Harper a háztól a móló végéig szaladt, kezében egy törülközővel. Nagyi kivette a kezéből, és Carson vállára terítette, gyengéden dörzsölgetve a lány karját és vállát, próbálva beindítani a vérkeringését. Harper fájdalmas arckifejezéssel, tehetetlenül állt mellettük.

Carson a vízben dolgozó csapaton tartotta a szemét. Az állatorvos és az asszisztense, valamint Blake bemanőverezték a kék hordágyat Palack alá. A szerkezet felért a delfin oldaláig, hogy biztosan meg lehessen tartani. Ekkor az állatorvos elővette a táskáját, és végre elkezdte levágni a delfin testébe mélyen összegubancolódva bevágó zsinórokat. Carson nem látott sokat a delfin fölé hajoló, széles hátaktól. Amikor úgy tűnt, hogy befejezték a munkát, az állatorvos feszülten magyarázott valamit Blake-nek. Carsonnak nem tetszett az, ahogy a férfi a fejét rázta.

Lucille egy sajttal és keksszel megrakott tálcával lépett ki a házból. Dora jött mögötte, kezében egy termosszal és műanyag poharakkal. Lucille letette a tálcát a móló szélére, elvette Dorától a termoszt, teletöltött egy poharat, tett bele jó sok cukrot, és Carson felé nyújtotta.

– Ezt idd meg, kedves!

Carson hálásan vette el a poharat. A tartalma édes volt és forró. Az ital segített neki felmelegedni. Kiázott, ráncos ujjait a pohara oldalán melengette. A csontjáig hatolt a meleg.

– Carson! – kiáltotta Blake.

A lány eldobta a törülközőjét, a poharat Lucille-nak adta, és visszafutott a vízbe.

– Ki fogjuk vinni a vízből a teherautóra. Az egyik oldalát elbírod?

– Persze. De most, hogy már szabad, nem lehetne elengedni? – kérdezte Carson.

– Nem – mondta az állatorvos határozottan. – Ezekkel a sérülésekkel orvosi kezelésre van szüksége. Oké, akkor számolok, háromra emeljük!

Mindnyájan megfogták a hordágy fogantyúit, majd az állatorvos számolt, és egyszerre mozdulva óvatosan felemelték a hordágyat. Carson izmai megremegtek, ahogy lépésről lépésre eltökélten tartotta a hordágyat. Ahogy kiértek a vízből, Harper és Dora is megfogták a hordágyat, hogy segítsenek a gyötrelmesen hosszú, a meredek emelkedőn vezető úton a teherautóig, majd fel a fémrámpán, ahol a delfint egy speciális hordozóba fektették.

Carson lemaradt, teljesen elcsigázott volt, és újra azt érezte, hogy tudomást sem vesznek róla. A férfiak Palack fölé hajoltak, Blake és a másik férfi együtt dolgozott, amíg az állatorvos a delfin sebeit igyekezett ellátni. Carson lesétált a rámpán nagyihoz, és a törülközőbe burkolózva várt. Némi idő elteltével az állatorvos újra telefonálni kezdett. Blake leugrott a teherautóról.

Carson a pólója alját kicsavaró Blake felé indult. A lány mögött Lucille egy tálcát hozott forró kávéval és étellel. Blake elé tartotta a tálcát, aki hálásan elvett egy bögre kávét. Lucille továbbment a teherautóhoz, és a másik két férfit is megkínálta.

– Hogy van? – kérdezte Carson Blake-et.

A férfi összehúzott szemmel figyelte. Kortyolt egyet a kávéjából, majd megrázta a fejét.

– Nincs jól. Általában kezeljük a delfineket, és elengedjük őket, miután leszedtük róluk a damilt, de neki túl sok a sérülése. És még ott van az az átkozott horog. Túl mélyen van a szájában. Kórházba kell vinnünk.

– Jaj, ne! – Blake szavai hideg zuhanyként érték a lányt.

– Ez nem is a legrosszabb része. Most egy sor feltételnek kell teljesülnie ahhoz, hogy elláthassuk.

– Mik azok? – kérdezte Carson, és érezte, ahogy görcsbe rándult a gyomra.

– Ez bonyolult – kezdte a teherautónak dőlve Blake. – Először találnunk kell egy létesítményt, ahol van hely. Az állatorvos azért telefonálgat most. Úgy néz ki, hogy van egy hely Floridában. Sarasotában vagy Panhandle-ben.

– Miért épp Florida? – kérdezte Carson. – Nincs hely valahol közelebb? Mi a helyzet a ti intézményetekkel?

Nagyi közelebb jött hozzájuk, hogy jobban hallja a beszélgetésüket.

– Csak a halott delfinek kerülnek hozzánk – mondta Blake szomorúan, és ivott még egy korty kávét.

Carson úgy érezte, nem tud megállni a lábán.

– Az Úr legyen velünk! – motyogta nagyi, és biztatóan megpaskolva Carson hátát.

– Dél-Karolinában nincs delfinrehabilitációs központ – folytatta Blake, és kisöpört az arcából egy vizes hajtincset. – Ezzel elérkeztünk a következő feltételhez. El kell juttatnunk a központba. Rendes körülmények között, ha nem kapunk jóváhagyást egy helikopterre, és nincs szabad gépe a katonaságnak vagy az Egyesült Államok Földtani Szolgálatának, az állatokat teherautóval szállítjuk. Ez esetben a víztől vízig tartó idő, vagyis az út innen Floridáig tíz-tizenkét óra, de inkább több. Az állatorvos nem biztos benne, hogy kibírja addig. Néha szerencsénk van, és egy önkéntes, mint a FedEx, segít a delfinek szállításában.

Blake kifújta a levegőt. Carson testét újra átjárta a hideg.

– Mi van, ha nem tudjuk mindezt megtenni? Ha nem tudjuk őt elvinni...

Blake fájdalmas arcot vágott.

– Azt hiszem, erre magad is tudod a választ.

– Nem! Az nem lehet!

Blake az óceán felé fordult.

– Bármilyen repülő megfelel? – kérdezte nagyi.

Blake ismét a hölgyek felé fordult, hogy válaszolhasson az asszonynak:

– Amennyiben belefér a szállítóeszköz.

– Várjatok egy kicsit! Halljátok? Ismerek valakit, aki segíthet.

Nagyi megpaskolta Carson karját, majd határozottan bemasírozott a házba, Lucille gyorsan követte.

Carson és Blake nem beszéltek többet. A férfi megfordult, és visszament a teherautóhoz, hogy beszéljen a kollégáival.

Harper és Dora Carson mellé álltak, és a mólóhoz vezették. Alig állt a lábán; mardosta az önvád, és szörnyen aggódott. Úgy érezte, hogy legszívesebben lerogyna egy sarokba, hogy jól kibőgje magát, de nem hagyta el Palackot.

Carson a törülközőjébe burkolózva, a móló szélén ült, és figyelte, ahogy a csapat Palack megmentésén fáradozott, és további telefonokat intézett.

Végtelenül hosszú időnek tűnt, mire nagyi visszajött. Kezében egy fehér papírlapot lobogtatva odasietett hozzájuk. Carson felugrott, hogy az asszonyhoz menjen.

– Van egy repülőnk – jelentette be büszkén. – Egy magánrepülő.

– Tessék? – kérdezte Blake meglepetten. Megfordult, és odakiabált a többieknek: – Hahó! Van egy gépünk! – Azzal nagyihoz sietett. – Mink van, Mrs. Muir?

– Tartoztak nekem egy szívességgel – válaszolta Nagyi, és szeme csillogott az elégedettségtől. – Egy régi barátomnak, Gaillardnak van egy gépe, amit üzleti célokra használ. Egy igazi úriember, és nagyon kedves. Egy pillanatig sem habozott, amikor elmondtam neki, mi a helyzet. Senki sem szereti annyira a partjainkat, mint ő, és nem fogja hagyni, hogy ez a szegény delfin meghaljon. Itt vannak az adatai – mondta az asszony Blake-nekj és a kezébe nyomta a papírt. – Csak hívjátok fel ezt a számot! Gill azt mondta, hogy a gép a rendelkezésetekre áll.

– Ez csodálatos – mondta Blake, és köszönetképp megrázta nagyi kezét. Felcsendült hangjában a remény. – Köszönöm. Lehet, hogy megmentette ennek a delfinnek az életét.

Blake megfordult, és visszarohant a teherautóhoz. Amikor odaért, átadta a papírt az állatorvosnak, és felmászott a teherautóra.

– Menjünk!

– Várjatok! Vele megyek! – kiáltotta Carson, és a törülköző leesett a válláról, ahogy a teherautó felé futott.

– Nem lehet! – mondta Blake ingerülten.

– De hát szüksége van rám.

– Már épp eleget tettél – jelentette ki Blake nyersen.

Carson összerándult a kétértelmű szavak hallatán.

– Vesztegeted az értékes időnket. Időt, amiből ennek a delfinnek nagyon kevés van. Nem jöhetsz Carson, tehát hagyd! – Blake egy pillanatra elhallgatott. – Felhívlak majd, hogy elmondjam, hogy van,

– Engedd el őket, kedvesem! – mondta nagyi mellette. – Csak az útjukban lennél. Néha úgy segíthetsz a legtöbbet, ha visszavonulsz.

Carson vonakodva bólintott, és felnézett a teherautóra. Nem látott mást, csak a dobozt, amiben Palack volt. Blake arca ellágyult, ahogy a teherautó platójának szélén állt.

– Nagyon fogunk vigyázni rá. Majd hívlak.

Blake felnyúlt, és lehúzta a hátsó ajtót. A nehéz vas nagyot csattant. A teherautó motorja felbőgött. Nagyi megfogta Carson kezét, és hátrébb léptek a járműtől.

Carson szívszaggatóan felzokogott, amikor látta, hogy elindul a teherautó. Úgy érezte, hogy a lelkének egy darabját magukkal vitték, és nem maradt neki más, csak a veszteség nyers fájdalma. Carson a nagyanyja felé fordult.

– Hogy történhetett ez? A damil. Honnan került oda?

Nagyi pislogott, és kerülte Carson pillantását.

– Csak jót akart. Halat akart fogni a delfinnek.

Carson érezte, ahogy a vér kifut az arcából. A teherautó hűlt helyét bámulta. Azután a móló irányába kémlelt. A víz még mindig véres volt, a horgászbotok végéről lógó hosszabb zsinórdarabokba belekapott a szél, és vidáman táncoltak ide-oda, mint a szerpentinszalagok. Carsonon hirtelen mély bűntudat lett úrrá. Felfordult gyomra. A lelkiismeretfurdalás helyébe a vakító, izzó harag lépett, amely egyeden személyre összpontosult.

18. fejezet

– Nate! – Carson úgy érezte, mintha egy démon lenne a sarkában, ahogy a ház felé vágtatott. A szíve a fülében dobogott, így szinte nem is hallotta meg a mögötte rohanó nagyi és a testvérei kiabálását.

– Carson, várj! – kiáltotta az idős asszony, és Carson karja után nyúlt. Teljesen elsápadt és kifulladt az erőfeszítéstől. – Ne csinálj semmit dühödben! Meg fogod bánni!

– Már most megbántam. Belebetegedtem már a megbánásba – mondta fojtott hangon a lány. Kitépte magát a nagyanyja szorításából, és berobbant a házba. – Nate! – kiáltotta olyan hangosan, hogy a hangja érdessé vált. – Nate, hol vagy? – kiáltotta újra.

Dora a nyomában loholt, ahogy testvére végigmasírozott a nappalin.

– Mit akarsz tenni Nate-tel? – kérdezte kifakadva.

Carson kisöpörte nedves haját az arcából, és továbbment a folyosón, a lábáról a perzsaszőnyegre csöpögött a sár és á homok. Kopogtatás nélkül kinyitotta a dolgozószoba ajtaját. A függönyöket behúzták, hogy sötétség legyen a szobában. Nate az ágya szélén ült, kezét a két térde közé szorította. Előre-hátra dülöngélt, és halkan, szívfájdítóan sírt.

Carson elé állt, de Nate fel sem nézett, és nem is adta semmi jelét annak, hogy tudja, a lány vele szemben van.

– Tudod, mit tettél? – kiabált Carson. – Van fogalmad róla, hogy mit műveltél Palackkal?

Nate tovább dülöngélt, tekintetét a padlóra szegezte.

Dora ekkor berontott a szobába, és tajtékzott a dühtől.

– Mit csinálsz? Ne merészelj kiabálni a fiammal!

Nagyi, Harper és Lucille csak ezután értek a szobába. Carson megpördült, és szembeállt Dorával.

– Ne védd folyton! Mindig mindentől megvéded. Tudod, hogy mit csinált?

– Nem. Mit csinált? – kiáltott Dora, az aggodalomtól majdnem elsírva magát. A két testvér csatája volt, és haragtól villogó szemmel fordultak egymás felé.

– A fiad tette ki azokat a horgászbotokat a mólóra. Ott hagyta őket egész éjszakára.

– És?

Carson szeme dühödten megvillant.

– És Palack így akadt bele a damilba. Nagyon súlyosan megsérült, talán haldoklik. És ez az ő hibája! Tudja, hogy nem lett volna szabad kint hagynia a felszerelését éjszakára. Tulajdonképpen megölte Palackot, és még csak azt sem mondja, hogy bocsánat.

– Azt sosem mondja. Hát még mindig nem érted? Ne kiabálj vele! – kiáltotta Dora. Egyiküknek sem tűnt fel a helyzet iróniája.

– Annyira dühös vagyok! – sírta el magát Carson, és kezét ökölbe szorította maga mellett.

– Végül is te tanítottad meg horgászni – mondta Dora vádlón.

Carson hátralépett.

– Hát ez szép! Kenj rám mindent! Az az igazság, hogy nagyon jól érezte magát a vízben, méghozzá nélküled, és ezt te nem tudtad elviselni. – Carson egyre hangosabban beszélt. – Be kell ismernie, hogy hibázott!

– Nézd már, ki beszél itt a hibák beismeréséről! – kiabálta Dora Carsonnak. – Ki volt az, aki a kikötőbe csalta a delfint? Te! Senki más. Nem Nate. Te vagy az, aki hívja, hogy jöjjön, és úszik vele. A te hibád, hogy a delfin felakadt a zsinórokban. Annak a delfinnek semmi keresnivalója nem volt a mólónál. Ne egy kilencéves fiút vádolj! Nőj fel végre, és azt vádold, akit kell – magadat!

Carson hátrahőkölt, mint akit arcon ütöttek. Dora szavaiban Blake vádjait hallotta vissza. Csend telepedett rájuk, Carson a fájdalomtól egy pillanatra meg sem tudott szólalni.

– Rendben – ismerte el. – De nem én tettem ki a horgokat meg a horgászbotokat, és hagytam ott őket, mint valami csapdát! – kiáltotta. – Az isten áldja meg Dora, nem tudod mindig megvédeni! Palack megsérült, ő majdnem megölte. Még nem biztos, hogy túléli. És még csak be sem ismeri, mit tett!

Könnyek öntötték el Carson szemét, ahogy vádlón Nate-re nézett; a fiúcska azonban nem nézett a lány szemébe. Carson letérdelt, és határozottan á fiú karjára tette a kezét, kényszerítve, hogy a szemébe nézzen.

Nate hátradőlt, és ahogy a karját előrelendítette, megütötte Carsont. Egyszerre kaptak levegő után, amikor a fiú ökle Carson koponyájához ért. A lány csillagokat látva hátraesett, és az arcához kapta a kezét.

Nate leugrott az ágyról, és az ajtó felé szaladt, de Luciíle kinyújtotta a kezét, és elkapta. Nate hisztérikusan sikoltozva csapkodott a karjával. Dora odaszaladt mellé, a karjába vette, próbálta lecsillapítani. Ekkor mindenki egyszerre kezdett kiabálni, és a szobán úrrá lett a káosz. Nate a fülére tette a kezét, lecsúszott a padlóra, és ordított.

Dora Carson felé fordult, a szeme dühödten villogott.

– Tűnj el innen! – kiabálta a válla felett. – Nem ártottál már éppen eleget? Az utolsó ember, akitói nevelési tanácsokat akarok hallani, az te vagy, egy teljességgel alkalmatlan, alkoholista, férjtolvaj öngyilkosnak a lánya!

– Mit mondtál? – kérdezte Carson hamuszürke arccal.

Dora arcán látszott, hogy tudja, átlépett egy határt, amin nem lett volna szabad, de már túl késő volt ezen változtatni.

– Igaz. Mindenki tudja, hogy így van. Senki sem hitte el azt a hazugságot a villámról. Csak te. – Dora hátat fordított Carsonnak, és Nate-tel foglalkozott, halk, megnyugtató hangon beszélt a fiúhoz, miközben az tovább ordított.

Carson nem válaszolt. Ott állt elképedve, és nem érzett mást, csak a Dora szavai által okozott fájdalmat. Volt valami a vádaskodásban, ami érzékenyen érintette. Ösztönösen nagyira nézett, akinek arca együttérzésről árulkodott, de a lány hirtelen meglátta, milyen öreg is az asszony. Lassan megrázta a fejét, és intett Carsonnak, hogy kövesse, majd kilépett a szobából. Harper elkerekedett szemmel állt az ajtóban.

– Harper – mondta nagyi —, hozz a testvérednek és Nate-nek egy pohár hideg vizet! – Azzal Carsonhoz fordult: – Gyere a szobámba! Itt az ideje, hogy megtudd tőlem az igazságot.

A kék rojtokkal szegélyezett, vástag, krémszínű sötétítő-függöny még be volt húzva, így a szoba hűvös volt és békés. Nagyi leült a kedvenc, kárpitozott kartámlájú foteljába, és intett Carsonnak, hogy üljön le mellé. A lány becsukta az ajtót, így már nem hallották Nate sírását. Nagyanyja kérésének engedelmeskedve mellé telepedett. Hangtalanul a puha párnák közé süppedt. Holtfáradt volt, de a rémálma és a reggeli események után tele volt fájdalommal.

– Kérsz valamit inni? – kérdezte nagyi.

– Nem – válaszolta Carson. Behunyta a szemét, próbált megnyugodni. Nagyon szerette volna összeszedni magát. Annyira dühös volt, hogy az is külön erőfeszítésébe került, hogy bármit ki tudjon nyögni. – Azt akarom tudni, hogy mit akart Dora mondani az anyámról. Azt állította, öngyilkos lett. – Carson kinyitotta a szemét, és az asszonyra meredt. Mindenáron hallani akarta az igazságot.

Nagyi keze megremegett az ölében. Elbátortalanította a lányt, hogy idegesnek látta a nagyanyját, és megfeszült, mert tudta, hogy még több fájdalom vár rá.

– Igaz ez? – kérdezte Carson. – Anyám tényleg megölte magát?

– Ez nem egy egyszerű eldöntendő kérdés – fogott bele nagyi habozva.

– Vagy öngyilkos lett, vagy nem.

Az asszony felnézett.

– Nem, nem lett öngyilkos – jelentette ki.

Carson ezen elgondolkodott.

– Akkor Dora miért állította, hogy öngyilkos lett?

– Nem kellett volna ezt mondania. Ez csak rosszindulatú pletyka.

– Pletyka...

– Figyelj arra, amit el akarok neked mondani, Carson! Ez az igazság.

A lány erősen szorította a szék karfáját. Nagyi sóhajtott, majd lassan beszélni kezdett.

– Annyira régen volt, de még mindig kísért az emléke. Carson, édesanyád halála egy borzasztó baleset volt. Sophie ivott. Tudod, Parkerhez hasonlóan neki is alkoholproblémája volt. A szobájában volt, és az ágyában feküdt. Tévét nézett, vagy olvasott, nem tudom, de cigarettázott. Elég sokat. – Nagyi egy pillanatra szünetet tartott, és sóhajtott egyet. – Sokan dohányoztunk akkoriban. A tűzoltóság arra a következtetésre jutott, hogy a tűz a hálószobában keletkezett. Az egyik lehetséges magyarázat szerint Sophie elájult, miközben dohányzott. A kórboncnok ezt mondta. Anyád sosem akart egy ilyen borzasztó tűzben meghalni. – Nagyi elgondolkodott. – Istenemre, remélem, nem szenvedett túl sokat!

– De... én mindig azt hittem... Mindig azt mondtad nekem, hogy a tűz egy villámcsapástól keletkezett – motyogta Carson.

Nagyi összekulcsolta a kezét az ölében.

– Igen. Ezt mondtam neked. Tényleg volt egy hatalmas vihar aznap este, és sokat villámlott. Edwarddal megbeszéltük, és úgy döntöttünk, hogy nem kell tudnod a borzalmas részletekről. Még csak négyéves voltál. Anyád épp akkor halt meg. Úgy éreztük, épp elég lesz azzal megbirkóznod.

Carson próbálta felfogni, mit is akar neki mondani a nagyanyja. .Az ujjával a szemét dörzsölte, hogy jobban tudjon összpontosítani.

– De később, amikor idősebb lettem, miért nem mondtad el?

– Mi jó származott volna abból? Nem tudom, talán el kellett volna mondanom. Csak valahogy sosem adódott rá megfelelő alkalom.

– Anyám is alkoholista volt? – kérdezte Carson. Megdöbbentette ez az iszonyú tény. – Így tényleg minden összejátszik ellenem. Amikor idejöttem hozzád, hogy elmondjam neked, attól félek, bajban vagyok, akkor kellett volna beszélned az anyámról, nemde?

Nagyi sóhajtott egyet, és bólintott.

– De Dora honnan tudta?

Nagyi szeme megvillant.

– Sosem lett volna szabad ezt mondania. Nagyon rosszul tette. Már az is elég baj, hogy tudott róla. Az édesanyja elmondhatta neki azt a borzasztó pletykát. Sose felejtsd el, hogy az életben vannak pletykák és a családi titkok! Tolerálhatjuk a locsogást, de megbocsáthatatlan vétek a családi köteléket megszakítani.

– Ne védd a titkokat! – kiáltotta Carson.

– Nem teszem – mondta az asszony. – Ha semmi mást nem is tanultunk ezen a nyáron, azt biztosan mindnyájan a fejünkbe véssük, hogy a titok egy családban olyan, mint valami métely. Egyik hazugság a másik hátán. Végül az igazság mindig kiderül.

– Elegem van ennek a családnak a titkaiból. Miért nem tudunk őszinték lenni végre?

Nagyi szeme megtelt könnyel.

– Nate-tel voltam, amikor kirakta a botokat – vallotta be.

– Tessék? – mondta Carson ledermedve.

– Tegnap este – mondta nagyi, és alig tudta visszatartani a könnyeit. – Rajtakaptam, amikor kiszökött a mólóra a horgászbotjaival, így inkább vele mentem. Segítettem neki felszerelni a csalit, és kitenni a botokat a zsinórral. Ketten hagytuk ott a horgászbotokat, és én sem gondoltam, hogy bárkinek árthatnánk vele. Halat akart fogni Palacknak. Csak neked akart kedveskedni.

Carson az asszonyra meredt.

– Miért hagytad, hogy kiabáljak Nate-tel, amikor te engedted meg, hogy kitegye a horgászbotokat?

– Nem... Nem tudom. Nem teljesen értettem, mi történik. Mire felfogtam, már tál késő volt. Én... Én borzasztóan érzem magam. És amikor láttam azt a szegény delfint, tudtam, hogy ő is így érez. Annyira szereti azt a delfint, és téged is, Carson. Ezt tudnod kell.

Carson felnyögött, és felállt.

– Nem is tudom, mit mondjak. Fáj a fejem és a szívem! – kiáltotta. – Fizikai fájdalmat érzek – mondta, és nagyira meredt, valósággal beleszédült a napvilágra került titkokba. Ez túl sok volt neki. Ügy érezte, hogy a szoba falai összenyomják. Botladozva menekült ki a szobából.

Mire Carson odaért a Dunleavysbe, a sütőket már begyújtották, az olajsütőket is bekapcsolták, a kávé is lefőtt már, és Ashley mindkét asztalnál dolgozott. Miután blokkolt, majdnem átesett a reggel érkezett alkoholszállítmányon. A felső doboz kis híján le is esett, de még időben elkapta.

– Mi történt veled? – kérdezte Ashley, amikor beviharzott a konyhába, hogy leadjon egy rendelést. Carson épp a kötényét kötötte maga elé.

– Ne is kérdezd!

Carson felkapott egy halom étlapot, és kiment az étterembe, hogy megbirkózzon az ebédre érkezők rohamával. El kellett foglalnia magát, hogy ne őrüljön bele Palack felett érzett aggodalmába.

A délután folyamán Brian többször szemrehányóan nézett rá, de Carson túl fásult volt ahhoz, hogy törődjön vele. Tette a dolgát, mint egy robot, nem nevetett a vendégek elcsépelt viccein, kedvetlenül válaszolt a monoton, ezerszer hallott kérdésekre. Ashley érezte, hogy valami baj van, ezért messzire elkerülte munka közben.

Amikor az utolsó vendég is elment, Brian odakérette a lányokat a bárpulthoz, ahol egy poharat törölgetett éppen.

– Ashley, te ma korábban hazamehetsz – jelentette ki. – Végigdolgoztad a napot. Carson, te zársz. Van valakinek valami ellenvetése?

– Segíthetek a zárásban – mondta Ashley, de inkább udvariasságból, semmint önzetlenségből.

– Menj csak! – válaszolta Carson Ashley-nek. – Köszönöm, hogy kisegítettél.

Carson elkezdte a piszkos poharakat egy tálcára gyűjteni.

– Mi történt ma veled? – kérdezte Brian, amikor Ashley otthagyta őket.

Carson vállat vont.

– Feltartottak. Családi zűrök.

Brian az arcát fürkészte, majd úgy döntött, nem kérdezősködik többet.

– Rendben – mondta, és tovább törölgette a poharakat. – De ne forduljon elő többször!

Carson a mosogatógépben elmosta a tálcákat, és a tiszta poharakat a helyükre tette. Némelyik olyan forró volt, hogy törülközővel kellett kivennie őket a gépből. Ezután előkészítette az éttermet az esti műszakra. Brian otthagyta a bárt, és elment alapanyagokat venni az élelmiszerboltba. Carson egyedül maradt az étteremben. Feltöltötte a pincérek pultját jéggel, letörölt minden asztalt, és megbizonyosodott róla, hogy minden só– és borstartó tele van.

Utoljára a bárpult letakarítását hagyta. Carson bement a pult mögé, és letörölte a finomra csiszolt és lakkozott fafelületet. Az italosüvegek tisztára törlése volt a soron következő feladat. Egyenként végigfutott a keze az üvegeken, amikor hirtelen maró szomjúságot érzett. A keze megremegett az üvegeken, váratlanul olyan erősen tört rá az ital utáni vágy. Körbenézett, és látta, hogy egyedül van. Csendben benyúlt a pult alá egy felespohárért, és levett egy üveg tequilát a polcról, és teletöltötte. A keze annyira remegett, hogy mellé is öntött egy keveset. Mélyet sóhajtott, és a pohárra meredt.

Az agya tiltakozott: harcolnia kellene, nem feladnia és inni. De ahogy egyre hallotta a hangot a fejében, tudta, hogy meg fogja tenni. Nem érdekelte többé a józanság. Mit számított az most már? Az anyja részeges volt. Az apja ugyancsak. És ő is az.

Mélyen a pult mögé bukott, és lehajtotta a tequilát. Fintorgott, mert úgy marta az ital, mintha tűket nyelt volna le tequila helyett. Brian kirúgná, ha meglátná. Carson azonban már régen túl volt azon, hogy bármi is érdekelje. Gondolkodás nélkül öntött magának még egy pohárral, és a szemét becsukva azt is lehajtotta. Megnyalta a szája szélét, és visszatette az üvegre a kupakot, kiöblítette a poharat, szárazra törölte, és visszatette a helyére. Egy citromszeletet nyomott a szájába, hogy elnyomja a tequila szagát.

A bárpult feletti óra számlapját neonfény világította meg, és egy sörlogót lehetett kivenni rajta. Brian azt mesélte, hogy az egyik beszállítója focimeccsbérletekkel vette rá, hogy kitegye a fáira. Az órára nézve Carson látta, hogy itt az ideje, hogy hazamenjen. Hátrament, hogy magához vegye a táskáját, és bezárjon.

Otthon. Hol a pokolban van az?, elmélkedett Carson keserűen, erősen a homlokára szorítva a kezét. Sea Breeze volt az egyetlen hely, ahol valaha is otthon érezte magát, és most bárhová ment volna, csak oda nem. Úgy tűnt, nem kötődik sehová. Magányos volt és elkeseredett. Csak el akarta felejteni ezt a borzasztó napot. Meg akart feledkezni Palackról, Nate-ről és nagyiról. El akarta felejteni Blake-et.

És az anyját. Az anyja ágyban égő testének borzasztó képe villant fel előtte.

Annyira szüksége volt még egy italra. Valami igazán erősre.

Nézte az italszállítmányt, amit még nem vittek be a raktárba. A felső doboz nyitva volt, félig kipakolták. Carson gyorsan kivett egy üveg erős párlatot, és gyorsan betekerte az egyik piszkos törlőruhába. A válla felett, az étteremre sandított, majd a nedűt a táskájába tette, bezárta a hátsó ajtót, és egyenesen a golfkocsijához sétált. Kinyitotta a kis fémládát a kocsi hátulján. Óvatosan a strandtáskája mellé tette az üveget. Amikor visszafordult az étterem felé, a szíve nagyot dobbant. Brian sétált vissza az épület felé, és csak pár méterre volt tőle. Kezében volt a posta, a borítékokat nézte végig.

Carson nem intett, nem is köszönt rá a férfira. Szíve a torkában dobogott, amikor beült a kocsiba, és elindította a motort. Sosem lopott még. Még akkor sem, amikor gyermekként a barátai viccből megtették. Carson képtelen volt rá, mert tudta, hogy helytelen.

Meglepve tapasztalta, hogy a reggel rátörő, nyers érzelmek után nem érzett semmit, ahogy végiggurult az utcán, és egyre távolabb került a munkahelyétől.

A stég eléggé rozoga volt, együtt mozgott az apró hullámokkal. Carson óvatosan a recsegő fára lépett. Az egész délutánt az ital társaságában töltötte, és tisztában volt azzal, hogy túlzásba vitte, és nem jó ötlet egy vízen lebegő fadarabon lenni, amikor ennyit ivott. Komoran, magába roskadva ült a stégen, és a lábát a vízbe lógatta. Meghallotta egy hal csobbanását, és ösztönösen a felé fordította a fejét, Palackot keresve. Az öböl sötét vize barátságtalan volt, és úgy tűnt, élet sincs benne.

– Palack! – kiáltotta.

Fáradt volt és részeg, fejét a karján pihentette, és elmerült a magányában. Palack hangját szerette volna hallani, látni a kedves fejét. Carson felnézett, és vágyakozva nézte az óceánt. Mikor telefonál már Blake, hogy elmondja, hogy van a delfin?

Nagy nehezen felült, karjában még mindig az üveget szorongatta. Az ajkához emelte, és meghúzta. Nem tudta, hány óra van. Legalább kilenc óra lehetett, mivel a nap már lenyugodott, és az ég lilás szürkébe váltott, ezzel jelezve az este közeledtét. Az örvény az áradással együtt mozgott, sárral keverve a tiszta vizet. A távolban Carson látta az apró, villogó fényeket a hídon, amely Mount Pleasant városát Charlestonnal kötötte össze. Carson azt kívánta, bárcsak újra gyerek lehetne, hogy együtt úszhasson a testvéreivel, ártatlanul, tele reménnyel a jövőt illetően, ahelyett hogy itt ül a stégen egy üveg szesz társaságában, harmincnégy évesen is megkeseredett vénlányként, aki épp azt próbálja megérteni, hogy hol is rontotta el. Ivott még egy kortyot. Meg tud valaha bocsátani Dorának, hogy azokat a borzasztó szavakat a fejéhez vágta? Alkoholista, férjtolvaj, öngyilkos?

Hanyatt feküdt, és felnézett a halvány, de pulzálva fénylő csillagokra az égen. Tudta, hogy anyja egy borzasztó tűzben halt meg, ami porig égette az aprócska házat, amit Sullivan’s Islanden béreltek. Úgy fogadta el a tényt, hogy az édesanyja a tűzben veszett oda, mintha rákban vagy autóbalesetben halt volna meg. Egy gyermeknek ebből annyi a lényeg: az anyám meghalt, az már egyikőjüket sem érdekelné, milyen körülmények között. Nagyi szavai azonban ezúttal mélyebb nyomot hagytak benne, mint amit Dora mondott. Ott visszhangzottak a fejében, hátborzongató képeket idézve fel emlékei közül. „Istenemre, remélem, nem szenvedett túl sokat!” – hallotta nagyanyja hangját újra meg újra.

Carson becsukta a szemét, megremegett, majd karjával eltakarta a szemét. A tűzben odaveszni az egyik legborzasztóbb módja a halálnak. Felfordult a gyomra, amikor arra gondolt, milyen kimondhatatlanul félelmetes lehet elevenen megégni. Reszketett, érezte, ahogy a hideg veríték elönti a testét. Becsukta a szemét, és érezte, hogy valahol, a sötétség mélyén egy emlék lebeg elé. Próbálta elérni, mintha csak utána tudna nyúlni a kezével a sűrű, sötét füstben. Úgy igyekezett felidézni ezt az emlékképet, mint egy ijedt gyermek. Olyan közel volt. Bárcsak elérhetné!

– Apa! – kiáltotta hangosan.

Borzasztó szag volt. Carson sistergésre és nagy robajra ébredt. Még csak négyéves volt. Nem tudta, honnan jönnek a hangok, de még a takaró alá bújva is köhögnie kellett a szagoktól. Megijedt. Letolta magáról a takarót.

– Anya! – kiáltotta. – Apa!

Amikor senki sem válaszolt, Carson lemászott az ágyról, hogy bemenjen a szülei szobájába. Minden forró volt, a padló, a levegő, még a kilincs is, ami megégette a kezét, amikor hozzáért. Sűrű, sötét füst áradt be az ajtaja alatt, és ettől még jobban megijedt. Nem lett volna szabad ott lennie annak a füstnek. Carson visszaszaladt az ágyához, és a fejére húzta a takarót. Üvegcsörömpölést hallott, mintha az anyja rosszkedvében újra összetört volna valamit.

– Carson! – hallotta az apja hangját.

– Apa! – kiáltotta, és a szíve nagyot dobbant örömében. – Apa! – lehúzta a fejéről a takarót, és az ajtóhoz szaladt. Amikor kinyitotta azt, a kilincs megégette ugyan a kezét, de tudta, el kell jutnia az apjához. Füst ömlött a szobába. Sűrű volt, fekete, és égette a torkát meg a szemét. Köhögött, és megdörzsölte a szemét, de ezzel csak rontott a helyzeten. Ekkor már sírt. Megértette, hogy el kell jutnia a szülei szobájáig, ahol biztonságban lehet. A falat tapogatva elindult a folyosón. Még a falak is forrók voltak.

Azután meglátta apját, amint a saját szobájuk előtt áll. Nem mozdult. Majdnem elsírta magát örömében, hogy viszontlátta őt, és tudta, hogy nemsokára biztonságban lesz a karjában.

– Apa! – kiáltotta, de hangja elhalt a forróságban. Tovább botorkált az apja felé. A férfi megfordult, de Carson alig látta a sűrű füstben.

Felé nyújtotta a kezét, de az apja ahelyett, hogy karon ragadta volna a lányát, a másik irányba fordult, és kimenekült a házból. Carson utolsó emléke apja hátának látványa volt, amint eltűnt a füstben, ahogy rohant lefelé a lépcsőn.

Sírva és köhögve rogyott térdre. Nem tudott utánakiabálni, annyira marta a torkát a füst. Nem tudott mást tenni, mint követni apját. Négykézláb elmászott a lépcsőig. Szikrák szálltak mindenfelé. Annyira égették a bőrét, mintha apró fogak martak volna a húsába. Mászott a lépcső felé, amilyen gyorsan csak tudott. Végül meglátta, hogy a bejárati ajtó nyitva van. Egy férfi állt ott, nagy sisakban.

– Apa! – kiáltott, de inkább köhögés volt ez, mint beszéd. A nagy sisakos férfi azonban végre meghallotta, felrohant a lépcsőn, és a karjába kapta. Carson a gumiszerű kabátba temette az arcát, miközben az a valaki kivitte a házból.

A levegő hirtelen hűvösebb lett, már nem égette a bőrét, de még mindig fájdalmas volt levegőt vennie. Újra köhögött, és kinyitotta a szemét. Egy hölgy vette át a nagy férfi karjából, és továbbvitte egy piros teherautó felé. Mosolyogva nézett Carsonra, de a kislány félt, és az apja után sírt.

– Ő jól van – mondta a kedves hölgy. – Ott van, látod?

Carson arra nézett, amerre a hölgy mutatott. Az apja a füvön térdelt. Csupa piszok volt, görnyedten a kezébe temette az arcát, mintha csak imádkozna. De nem imádkozott. Sírt.

Carson felé nyújtotta a karját. Itt vagyok, apu, akarta mondani. Ne félts, itt vagyok. De a torka annyira fájt, hogy nem tudott beszélni, és a nővér egyre messzebb vitte az apjától a kis piros teherautó felé. A kedves hölgy lefektette egy tiszta, fehér papírral fedett kiságyra, és közben olyasmiket mondott, hogy minden rendben lesz.

– Az anyukámat akarom – nyögte Carson.

A nővér arca megdermedt, tekintetéből Carson látta, hogy valami baj történt. Azután a hölgy valami műanyagfélét tett Carson szájára, és azt mondta, hogy ez majd segít neki lélegezni.

– Pihenj csak, kedvesem – mondta neki a hölgy. – Nagyon vigyázok rád. Ne félj! Minden rendben lesz.

Carson azonban nem hitte el, hogy a hölgynek igaza lehet. Érezte, ahogy átjárja a rémület, összeszorítja a szívét, és ez rosszabb volt, mint a borzasztó füst a házban. Rettenetesen félt.

Carson köhögött, és levegő után kapkodott. Kinyitotta a szemét, és vadul az éjszakába bámult, a szíve hevesen dobogott. Egy ijesztő pillanatig nem tudta, hol van. Miután a szíve ismét a rendes ütemben vert, hallotta a hullámzó vizet. Megérezte, ahogy himbálózik alatta.a stég, és eszébe jutott, hogy kint van, Sea Breeze-ben.

Nagy nehezen felült, forgott vele a világ. Tenyerével letörölte az arcát. Melege volt és félt, mintha még mindig a vakító füst fogságában lenne. Annyira élénken emlékezett arra a borzasztó éjszakája, amikor kigyulladt a házuk, mintha tegnap lett volna. Olyannyira élénk volt az emlék, hogy szinte érezte a tűz és a szikrák égető melegét a bőrén. Azért temette volna el ennyire az emlékeiben, hogy soha többé ne kelljen szembenéznie vele? Miért próbált megfeledkezni minderről?

Azután megdermedt, és rájött, hogy miért. Becsukta a szemét, és újra maga előtt látta az apja hátát, amint elfordul tőle, és lerohan a lépcsőn. Otthagyta a tűzben. Otthagyta a gyermekét, hogy bennégjen a házban, csak hogy hamarabb kijusson az égő épületből, és magát mentse. Milyen apa tesz ilyet? Milyen férfi? Carsont átjárta a keserűség. Egész gyermekkorában az apja mellett volt. Az apja pedig mindennap azt mondta neki, hogy szereti.

Minden csak hazugság volt. Hogy tudta szeretni, amikor otthagyta a lángok között meghalni? Az újabb felismerés úgy hatott rá, mintha valaki kést döfött volna a szívébe: az apja egész életében mindenkit elhagyott.

Carson feltápászkodott. Egész teste forró volt, mintha csak az imént szabadult volna ki az égő házból. Megtapogatta az átnedvesedett ruháját. Csuromvizesre izzadta őket, ragadt mindene. Le kellett hűtenie magát. A fények kicsit homályosabbak voltak, és a stég valamivel erősebben imbolygott a talpa alatt. Levette a pólóját, lehúzta a rövidnadrágja zipzárját, majd levette és a papucsa mellé rúgta. A stég szélén támolyogva a vizet kémlelte. Hívogatta a sötétség. Nekirugaszkodott, és a vízbe ugrott.

A víz mámorítóan hűs volt. Carson megmozgatta a lábát, és hátrasimította nedves haját. Furcsán gyengének érezte magát, ezért mellúszással indult, úgy nyújtva maga mögé a lábát, mint a béka. Bízott magában; mindig is stabil, jó úszó volt, így elindult a következő stég felé. Nem volt kint egyetlen hajó sem ezen a késői órán, így biztonságban kinyújthatta a karját, hogy egy kicsit kijjebb ússzon az óceán felé.

Jó néhány tempó után észrevette, hogy a következő móló távolabb volt, mint azt hitte. Túl messzire ment. Az áramlat magával ragadta, és a rossz irányba sodorta. Balról jobbra fordította a fejét, a saját mólójukra fókuszált, és hazafelé úszott. A sodrás azonban nagyon erősnek bizonyult. Carson próbálta megőrizni a hidegvérét. Úgy ismerte a vizet, mint a tenyerét. De azt is tudta, hogy nagyon rossz ödet volt egyedül elindulnia. Este. Főleg azután, hogy annyit ivott.

Koncentrálj!, parancsolta magának, és gyorsabban kezdett úszni, de a karja nem bírta. Ahogy levegő után kapkodott, telement a szája vízzel. Meg kellett állnia, majd a vizet taposva köhögött, és kiköpte a vizet, így próbált levegőhöz jutni. Most aztán nagy bajban volt. Érezte, ahogy a szíve egyre gyorsabban ver, majd újra úszni kezdett, de most már nem valamelyik mólót próbálta elérni, hanem csak az iszapos partra akart kijutni, hogy kimászhasson a vízből. Úszott, ahogy csak bírt, de nem jutott előrébb. Mintha uszadékfa lett volna a mindenható áramlat kezében, amely egyre húzta magával a nyílt kikötő felé.

Dora a hátsó verandán állt, és a kávéját kortyolgatta, közben egyre az öblöt bámulta. Sötét éjszaka volt. Az égen vándorló felhők eltakarták a holdat és a csillagokat. Micsoda éjszakai gondolta Dora, és nagyot ásított. Órákba telt, mire el tudta altatni Nate-et. Szegény gyerek teljesen magába fordult. Nem beszélt, nem evett, még csak ki sem jött a szobájából. Dora nem tudta, hogy mi vitte rá Carsont, hogy így viselkedjen. Nem magyarázta el elég világosan Carsonnak, hogy Nate nem szereti, ha hozzáérnek? A delfin miatt már így is magánkívül volt. Dora azt kívánta, bárcsak sose jött volna a kikötőbe az a delfin! Egy vad delfin nélkül is épp elég feldolgozandó családi problémájuk akadt.

Igaz – gondolta, és egy pillanatra beíéhasított a bűntudat nem kellett volna azt mondania Carsonnak, amit. Aljas volt és meggondolatlan. Nagyit is nagyon feldúlta, Lucille csúnyán nézett rá, és Harper sem volt hajlandó szóba állni vele. Dora nem akart ennyire kegyetlen lenni, csak kibuggyantak belőle a szavak anélkül, hogy végiggondolta volna, mit is mond. Annyira dühös volt, hogy gondolkodni sem tudott. Akárcsak Carson. Bántani akarta a lányt. Épp annyira, amennyire Carson bántotta a fiát.

A stég végén mozgó sötét alak felkeltette a figyelmét. Egy nő volt az. Dora hunyorogva nézte, és felismerte benne Carsont. Hát itt van, gondolta. Délben elment dolgozni, azóta nem látta senki.

Dora a veranda széle felé lépett, és figyelte a stégen egyre távolabb kerülő alakot. Furcsának tűnt. Carson támolygott, és... De mit csinál? Istenem, levetkőzik! Csak nem fog most úszni menni? Egyedül, ilyen sötétben? Dora fejében hirtelen összeállt a kép: Carson részeg.

– Carson! – kiáltotta. Nézte a lányt, ahogy ott állt a stégén, imbolyogva, a vizet bámulva. Mi a fene? – Carson! -kiáltotta újra.

Dora letette a kávésbögréjét az asztalra, de amikor újra a víz felé nézett, a testvére már nem volt sehol. Felugrott, és futva indult a stég felé, magas sarkú szandálja azonban kissé lelassította a lépteit. Lerúgta a szandált a lábáról, és további futott. Amikor elérte a hosszú móló végét, nem látta Carsont a vízben. A felhők tovább úsztak az égen, így egy rövid időre a holdfény zavartalanul csillogott a vízen. Dora hunyorogva nézte az óceánt, és a távolban, az öbölben megcsillant a fény Carson testén. Dora káromkodott. Azt az ostobát elkapta az áramlat!

Erre akcióba lendült, csak úgy hajtotta a hirtelen jött adrenalinlöket. Beindította a motort, hogy a hajót a vízre engedje, és ahogy várt, fel s alá sétált a stégen, a vízben lévő alakot figyelve. A motor berregett, miközben a csónak csigalassúsággal végre a vízre került. Gyorsan elkötötte a csónakot, és beleugrott. Mindig is ő volt a családban a legjobb hajós, az egyetlen, aki inkább húzta a vízisíelőket vagy a gumicsónakot, mint hogy közéjük álljon. Beindította a motort, és elindult Carson felé. Figyelte a sötét vizet, majd amikor meglátta a lányt a vízben, gyorsan lekapcsolta a motort. A csónak együtt úszott az áramlattal, Dora pedig sietve felkapott egy mentőövet.

– Carson! – kiáltotta a csónak oldalából.

– Itt vagyok! – kiabált a lány.

– Kapaszkodj bele! – utasította Dora, és a vízbe dobta a mentőövet, amely Carsonhoz közel esett a vízbe. A lány rúgott, kartempózott, és köhögve a mentőövbe kapaszkodott. Dora káromkodva, leizzadva húzta a csónak oldalához a testvérét, a sodrás végig ellene dolgozott.

– Add ide a kezedet!

Carson elengedte a mentőövet, és a testvére felé nyújtotta a karját. Dora szorosan megfogta és mélyen hátradőlve behúzta Carsont a csónakba. A lány olyan esetlenül landolt az egyik padon, mint a partra vetett fóka. A térdére támaszkodva köhögött, majd a csónak oldalán áthajolva a tengerbe hányt. Dora fogta a testvére hosszú haját, miközben Carson felöklendezte a gyomrában lévő alkoholt és sós vizet. Amikor végzett, lecsúszott a párnázott padra, és a homlokát a kezére tapasztotta. Minden porcikájában reszketett. Dora előkapta a hővisszatartó takarót, és Carson vállára borította. Mindig Carson volt közülük az erős, a sportos, most azonban éppolyan gyengének és ijedtnek tűnt, mint egy fuldokló kiscica.

Dora tudta, hogy erről ő tehet.

19. fejezet

– Na, végre felébredtél!

Carson nagy nehezen kinyitotta a szemét, de a világot mintha sűrű fátyolon át látta volna. A szeme száraz volt, mintha homokkal lenne tele, és nehezére esett pislogni. A redőny résein a nappali fény szűrődött be.

– Mennyit aludtam? – kérdezte Carson reszelés hangon.

– Tizenhárom órát – adta tudtára nagyi. – De ki számolja?

Carson reszketett a vékony pamuthuzatba húzott takaró alatt. Minden porcikája fájt.

– Nagyon fázom.

Nagyi az unokája homlokára tette a tenyerét, hogy megnézze, van-e láza, mint azt tette oly sokszor Carson gyerekkorában. Az asszony tenyere hűs volt, és megnyugtatta a lányt, hogy ismét a homlokán érezheti. A szemhéja ismét elnehezült.

– Még mindig lázas vagy.

– Borzasztóan érzem magam.

– Nem csoda – mondta nagyi, és a szekrényhez ment, ahonnan elővett egy foltvarrásos takarót. Széthajtotta, és Carsonra terítette. – Reggel órákon át a hideg vízben voltál, majd késő este úszni mentél. Mégis mit gondoltál? Tudod, hogy akkor vadásznak a cápák a prédáikra. És egyedül mentél ki! Csak a Jóisten a megmondhatója, mi baj történhetett volna! És majdnem meg is történt. Ha Dora véletlenül nincs kint a verandán... – Nagyi az éjjeliszekrényen lévő pohárért nyúlt. – Tessék, drágám! Néhány szem aszpirin segít lehúzni a lázadat. Nézzük, tudsz-e egy kicsit inni!

Nagyi felsegítette Carsont, hogy a könyökére támaszkodhasson. A mozgástól a lány feje lüktetni kezdett, de le tudta nyelni a tablettákat. Néhány korty után ismét az ágyra hanyatlott.

– Ez segíteni fog – jelentette ki az asszony. – Mit gondolsz, tudsz enni egy kicsit? Lucille főzött egy nagy fazék tyúkhúslevest, csak neked.

– Talán egy kicsit később – mondta víztől nedves ajkát megnyalva Carson.

Nagyi erős ujjai jól betűrték a takarót.

– Még mindig olyan forró vagy. Hozok egy hideg vizes ruhát a homlokodra.

Carson megfogta a nagyanyja kezét.

– Ne menj el! – kérte.

– Rendben, drágám – egyezett bele az asszony meglepődve. – Itt maradok, ha azt szeretnéd – felelte, és letelepedett az ágy szélére. Korallszínű tunikája tökéletesen illett a hasonló színű fülbevalójához. – Mi a baj, gyermekem?

– Nagyi, én... – Carson arca eltorzult. Becsukta a szemét, és megint ott látta maga előtt az anyja halálának rémálomba illő képét, ami miatt egész éjjel forgolódott. Kiégettnek érezte magát, mintha az emlék billogként beleégett volna minden éber gondolatába. Megremegett, és nagyi felé fordulva összekuporodott, hogy minél közelebb legyen hozzá. Átkarolta az asszonyt, és elsírta magát.

– Carson! – mondta nagyi döbbenten, és próbálta őt megnyugtatni; a szeméből kisimított egy hajtincset. – Kislány voltál, amikor utoljára így kapaszkodtál belém.

– Nagyi, tegnap este – mondta Carson reszkető hangon – eszembe jutott a tűz éjszakája.

Az asszony megdermedt.

– Jaj, gyermekem!

– Ennyi év után eszembe jutott. Biztosan elfojtottam magamban az emlékét.

– Mire emlékszel?

– Eszembe jutott a tűz, és hogy a borzasztó füstre ébredtem. Olyan forróság volt mindenütt, szinte égetett. Hallottam, ahogy apu a nevemet kiabálja. Kimentem, hogy megkeressem, és habár nagyon féltem, azért továbbmentem. És akkor láttam... – Carson elnémult, és még erősebben kapaszkodott nagyiba.

– Láttad? Mit láttál?

– Láttam apát, ahogy hátat fordít nekem. Nagyi, otthagyott a tűzben. Még gyerek voltam, és otthagyott. Sosem fogom elfelejteni, amint lerohan a lépcsőn. – A lány hangja elcsuklott. – Hogy tehetett ilyet?

– Carson, Carson – motyogta Nagyi. – Hogyan magyarázzam meg neked, mi történt?

– Nem tudod. Ez egyszerűen borzasztó. Sosem fogok neki megbocsátani.

Nagyi lassan felállt az ágy széléről, és az ablakhoz ment. A redőnyt úgy állította, hogy valamivel több fényt engedjen be a szobába. Egy pillanatra kinézett az ablakon a csendesen hulló esőre, ami halkan az ablakon kopogott. A földnek nagyon kell az eső, gondolta az asszony.

Carsonnak is jót tettek a könnyek, szinte katartikus erővel hatottak. Hogyan tudna segíteni a lánynak, hogy túljusson ezen a viharon?

Nagyi visszafordult, és összekulcsolta a kezét.

– Carson, édesapád eljött hozzám a tűz után. Olyan beteg volt, mint te vagy most. Beteggé lett a teste és a lelke. Épp akkor veszítette el a feleségét. Igaz, hogy nem egymásnak teremtették őket, de szerették egymást. Az apád gyászolt. – Nagyi egy pillanatra elhallgatott. – Elszomorította az is, ami veled történt. A karomban sírt, mint egy kisgyerek. Borzasztó lelkiismeretfurdalása volt, amiért nem ment vissza az égő házba, hogy téged megkeressen. Amikor meglátott a tűzoltó karjában, füsttől piszkosan és égett bőrrel, térdre esett, és hálát adott az Úrnak.

– De hát látott! – sírt nagyi felé fordulva a lány. – Nem védheted meg mindig. Ott voltam. Látott, azután pedig elfutott.

– Nem, gyermekem, apád nem látott téged – jelentette ki az asszony határozottan. – Parker azt mesélte, hogy amikor hazajött, meglátta a tüzet az emeleti ablakokban. Ijedten felszaladt, hogy kihozzon téged és Sophie-t. Mire felért a hálószobájukba, a szoba lángokban állt. Az ágy... – Nagyi elkeseredetten legyintett. – Látta Sophie-t. – Az asszony szomorúan megrázta a fejét. – Látta az égő testét az ágyon. Érted már? Kedvesem, apád sokkot kapott. Nem tudta, mit csinál. Megfordult, és kirohant a házból, legszívesebb kirohant volna a világból is, ha egy tűzoltó nem állítja meg. Nem volt magánál. Nem látott téged.

Carson becsukta a szemét, és újra felidézte azt a borzasztó éjszakát. Emlékezett arra, hogy az apja után kiált. Ahogy arra is, amint a hálószobájuk előtt áll kővé válva, mint egy szobor, majd megfordult, és lerohant a lépcsőn. Nem érhette el. Sosem nyújtotta a kezét érte. Amit nagyi mesélt, az lehetségesnek tűnt. A szíve hitt volna benne, de az esze ellenkezett.

– Akkor is gyáva nyúl volt, amiért nem jött vissza értem. Csak négyéves voltam.

– Carson! – mondta nagyi fáradtan. – Annyira könnyű bíráskodni ennyi idő elteltével. Azt hisszük, tudjuk, mit tennénk egy vészhelyzetben. De senki sem tudja, amíg bele nem kerül. Nem tudnám megmondani neked, én mit tennék hasonló helyzetben.

– Semmi sem tarthatna vissza, ha a gyermekemet kellene megmenteni – mondta Carson.

Nagyi nyugtatásképp megpaskolta a lány vállát.

– Talán nem. Sokkal erősebb vagy, mint ő volt. Mindig is erősebb voltál. A legerősebb nő vagy, akit ismerek. Te nem adtad fel abban a tűzben. Csak négyéves voltál, és mégis megtaláltad a kiutat. Te túlélő vagy.

Nagyi fáradtan sóhajtott. Az elmúlt huszonnégy óra sokat kivett belőle. Leült a székre Carson ágya mellett, és újra a lány haját kezdte cirógatni.

– Az ilyen sérülést nehéz elviselni. Te is megsérültél, és elviselted. Talán most, hogy már érted, az édesapád min ment akkor keresztül, meg tudsz majd bocsátani neki. És talán anyádnak is megbocsátasz a tragédiáért.

– Nem bocsátok meg egyiküknek sem! Mindketten elhagytak! – jelentette ki Carson dühösen.

– Sophie egy elveszett lélek volt. Kockára tette a saját életét meg a gyermekéét, és nagy árat fizetett érte. Nem tudok mást mondani.

Nagyi körbenézett a szobában, majd a Carson ágya felett lógó festményre vetette a pillantását. Azért imádkozott, hogy megtalálja a szavakat, amivel az unokájának olyan önbizalmat adhat, mint amilyen a festményen látható őséből sugárzott.

– Ami Parkert illeti – folytatta az asszony –, ő is nagy árat fizetett a hibáiért. Sosem bocsátott meg magának, amiért nem próbált meg Sophie alkoholproblémáján segíteni, vagy azért, mert téged bent hagyott az égő házban. Egészen a haláláig kísértette a dolog. Attól félek, édesapád sosem jutott ki abból a tűzből. Szerinted miért nem hagyott soha többet velem? Könyörögtem, hogy hagyjon nálam, hogy gondozhassalak, de azt mondta, hogy ő az apád, és soha többet nem fog magadra hagyni.

– Pedig azt kellett volna tennie – morogta Carson nagyi ölében. – Bárcsak megtette volna!

– Bárcsak, de ő volt az apád, és a hibái ellenére nagyon szeretett téged! Gondolj erre, kedvesem, és ne légy rá dühös!

Carson gyengének érezte magát az érzelmi kitörések után. Behunyta a szemét.

– Nem akarok arra az estére vagy apára gondolni. Csak el akarom felejteni az egészet. Mindent.

– Kedvesem, ezzel csak a homokba dugod a fejedet. Nem vagy már kislány. Felnőtt nővé lettél. Most már tudod az igazságot, ami idővel segít majd megértened és feldolgoznod a történteket.

Carson a párnán fekve elfordult nagyitól.

– Figyelj rám! Tudom, hogy titokban, ok nélkül vádolod magad, amiért nem voltál apád mellett, amikor meghalt. Te szegény, anya nélkül felnőtt gyermek! És rólad ki gondoskodott? Nem Parker anyja voltál. Az nem a te feladatod volt, hanem az enyém. Engedd el az önvádat a szívedből! Engedd el a dühödet, amit az apád iránt érzel! Engedj el mindet!

Carson összeszorította a szemét, és érezte, ahogy forró könnyeitől nedves lesz a párnája.

– Nem tudom – nyöszörögte.

– Meg kell próbálnod! Ha hagyod, hogy az önvád és a düh tovább növekedjen benned, az tönkreteszi az életedet. Meg kell tudnod bocsátani apádnak... Nate-nek... és szegény halott anyádnak! – Nagyi elhallgatott, majd folytatta: – Valamint nekem és saját magadnak is! A saját érdekedben!

Nagyi megpaskolta a lány kezét, majd elcsigázottan felállt. Borzasztóan öregnek érezte magát, mint egy régi ereklye. Mielőtt kiment volna a szobából, az ajtóból még egyszer visszanézett az unokájára.

– Ne felejts el valamit, kedvesem! Lehet, hogy apád nem mentett meg téged, de te megmentetted őt.

Rossz idő köszöntött rájuk. Három napig egyfolytában esett. Dora kijött Nate szobájából, és csendben becsukta maga mögött az ajtót, majd nekidőlt. A fiú mindig is érzékeny volt a zajokra, és az egész éjszaka tartó égzengéstol egy szemhunyásnyit sem aludt. Ez csak rontott egyébként is rossz állapotán.

Dora kihúzta magát, az arcát megdörzsölte a kezével. Felnézett Carson szobájának ajtajára a folyosó túloldalán, és látta, hogy az be van csukva. A szobából, amelyen Harperrel osztozott, kihallatszott, hogy legkisebb testvére vadul gépel a klaviatúrán. Dora mérgesen sóhajtott. Harper napok óta ki sem jött a szobából. Vagy telefonált, vagy a táblagépén, illetve a számítógépén dolgozott. Bujkált.

Dora nagyi keresésére indult. A nappaliban talált rá. Úgy tűnt, mintha elmélyedt volna egy könyvben, és nem is reagált, amikor Dora a nevén szólította. Amikor közelebb ért hozzá, látta, hogy az asszony elbóbiskolt. Dora megfordult, hogy kimenjen a szobából, de lábával véletlenül meglökte a kávézóasztalt, amire nagyi felriadt.

– Bocsánat! – mondta Dora fájdalomtól eltorzult arccal. – Nem akartalak zavarni.

Nagyi álmosan pislogott.

– Semmi baj, csak elbóbiskoltam – felelte egy bizonytalan mosoly kíséretében. – Az eső miatt van. A folyamatos kopogásától elálmosodom. – Nagyi nagyot sóhajtott.

– Nagyon szeretem a nyári esőt, az eső áztatta föld illatát és a távolból hallható égzengést – jelentette ki, majd megpaskolta a kanapét maga mellett. – Gyere, ülj le! Jólesik a társaság. A ház olyan csendes, mint egy kripta.

Dora leült a nagyanyja mellé, feléje fordult, és látta, hogy a ruháját mustrálja. Az eső ellenére fehér nadrág volt rajta, és egy vízkék tunika, amelyet fehér tengeri csillagok tarkítottak. A jobban öltözött testvérei mellett ő is igyekezett odafigyelni magára. Már nem vett fel egyszerű, gumis derekú nadrágokat bő felsőkkel.

– Szép vagy ma – dicsérte meg nagyi. – Derűs. Szükségünk van egy kis derűre errefelé.

– Köszönöm – válaszolta Dora. Örömmel töltötte el, hogy az asszonynak feltűnt, próbál kitenni kicsit magáért.

– Hogy van Carson?

Nagyi arcáról eltűnt a mosoly.

– Nincs túl jól. És hogy van Nate?

– Ugyanúgy. Erről szeretnék veled beszélni. Nagyi, attól félek, hogy visszaesik. Nem jön ki a szobájából, csak ül az ágyán, olvassa a delfinekről szóló könyveket. Nem beszél, kivéve ha Palackról kérdez. Tudunk róla valamit?

– Nem – válaszolta az asszony. – Nincs semmi hírünk. Blake megígérte, hogy telefonál. Szerintem még ők sem tudnak semmit.

Dora elmerengett nagyi szavainak hallatán.

– Ez nem jelenthet jót. Nagyi, mi van, ha nem tudják megmenteni?

– Nem hiszem, hogy ott tartanánk.

– Fel kell készülnöm erre az eshetőségre. Arra gondoltam... Talán jobb lenne, ha hazavinném Nate-et, el innen, ahol csak a delfinre tud gondolni. Nem szeretném, ha itt lenne, ha a delfin meghal.

– Változtat az valamin?

– Itt minden Palackra emlékezteti.

– Azt hiszem, itt kellene maradnotok. Legalább addig, amíg kiderül, hogy is van az állat. Jobban fog aggódni, ha nem maradtok itt. Nem az a fajta, aki ilyesmit könnyedén elfelejt.

– Igazad van – értett egyet Dora, aki döntésképtelenségében a kezét tördelte. Elveszettnek érezte magát, mint aki nem tud navigálni a hullámzó vízben. Nagyi csendben várakozott. Félt belefogni ebbe a beszélgetésbe, de tisztán kell látnia a kérdésben.

– Gondolod, hogy Nate felfogja, mit tett? Ez hatalmas teher azoknak az aprócska vállaknak.

Dora érezte, ahogy úrrá lesz rajta az aggodalom. Nagyot sóhajtott, és a kanapé párnáinak dőlt. Arcát a kezébe temette, úgy rázta a fejét.

– Nem tudom. Egyszerűen nem tudom, hogy érti-e, mi a bűntudat. Nem tudja elmondani, mit érez.

Nagyot sóhajtott, mert rájött, hogy az asszony nem teljesen érti, min megy keresztül Nate.

– Azt érti, hogy Palack megsérült – próbálta elmagyarázni Dora –, illetve azt is, hogy kórházban van Floridában. Emiatt nagyon rosszul érzi magát, – A szeme könnybe lábadt. – Általában nehezen tudja kontrollálni az érzéseit, és most... – Dora széttárta a karját – ...az egész olyan kusza.

Nagyi megpaskolta a kezét.

– Nehéz elviselni, ha a gyermeked szenved.

– Tudom, nagyi. De mindez sokkal nehezebb, ha a gyerek autista.

– Biztosan igazad van, de Nate-nek meg kell tanulnia, hogy szembenézzen a tettei következményeivel. Egész életében nem fogod tudni kimenteni a nehéz helyzetekből. Ezt egyetlen szülő sem teheti meg. Csak annyit tehetünk, hogy hagyjuk, hogy átvészeljék ezeket a helyzeteket, és tanuljanak belőlük. Így vérteződik fel mindazzal, amire később szüksége lesz. Dora, nem hiszem, hogy el kellene mennetek. Jobb lenne, ha maradnátok. Nate miatt. Itt kialakított egy napi rutint. Egyébként sem mehettek vissza a házadba. Nem azt mondtad, hogy tele van munkásokkal, akik felkészítik az eladásra? Hogy fogod bírni a festék és a lakk szagát? Az biztosan nem tesz jót nektek. Gondolj csak az izgalmakra! Igaz, most hirtelen semmi sem a megszokottak szerint megy, de össze kell szednünk magunkat,. és újra kell kezdenünk.

– Lehetséges – válaszolta Dora fásultan. Nem gondolta végig, hogy mit akar, de a nagyanyja, mint mindig, most is józanul gondolkodott.

– Hajlandó találkozni Carsonnal?

– Nem – rázta meg a fejét Dora. – Nem akarja látni.

Nagyi ciccegve rázta a fejét.

– Az nagyon nem jó. Annyira jól elvoltak együtt. Sokat haladtak. Mennyire összezavarodott minden – mondta nagyi, és Dórára nézett. – Kedvesem, menj, és kukucskálj be a szobájába! Nézd meg, hogy alszik-e! Tudom, hogy rosszul érezné magát, ha nem látna.

Dora habozott. Nem igazán akarta látni a testvérét.

– Nem szeretném felébreszteni – mondta.

Nagyi vállat vont.

– Pedig nem ártana! A láza lement. Az jobban aggaszt, ami belülről rágja. Egyfolytában csak alszik. Amikor ébren van, akkor pedig csak a falat bámulja. Még csak a redőnyt se húzza fel.

– Annyira sajnálom, hogy felkavartam a rossz emlékeket – mondta Dora. – Meggondolatlanság volt a részemről. Elkapott a pillanat heve. Néha előbb beszélek, és csak aztán gondolkozom.

– Igen... – helyeselt nagyi, összepréselve az ajkát.

– Megpróbálok változtatni ezen.

– Azt jól teszed! – mondta sóhajtva az asszony. – Azt hiszem, végül jót tett, hogy kiderült az igazság, még akkor is, ha ez a tüske nagyon mélyre hatolt. Carsonnak a maga tempójában kell elfogadnia a történteket. Meg fog vele birkózni. – Nagyi most egy kicsit határozottabban paskolta meg Dora kézét. – Most menj, és nézd meg a testvéredet! Azt hiszem, most nagyobb szüksége van rád, mint eddig bármikor.

– Carson, ébren vagy? – kopogott Dora a hálószoba ajtaján.

– Gyere be! – hívta be a testvérét Carson fásultan.

Dora úgy ítélte meg, hogy Carson hangja túlzottan erőtlen. Ahogy kinyitotta az ajtót, látta, hogy a lány a sötét szobában fekszik a hátán. A szemét ki sem nyitotta, a redőnyöket sem húzták még fel. A helyiség egy komor kórházi szoba hangulatát árasztotta.

– Szia, kedves! – mondta Dora belépve. – Hogy vagy?

– Megvagyok. – Carson hangja fásult volt, élettelen.

Dora megállt az ágya mellett, és az ágyon fekvő testvérére nézett.

– Kedvesem, én úgy érzem magam, ahogy te kinézel.

Carson erre kinyitotta a szemét.

– Ez jó! – vigyorodott el.

Dora leült az ágyra, megfogta a lányt kezét, és megszór rította.

– Borzasztó ilyennek látnom téged. Ne légy szomorú, kedvesem, minden rendbe jön!

– Tudom – válaszolta Carson erőtlenül, minden meggyőződés nélkül.

Dora érezte, amint a bűntudattól elnehezedik a szíve. Nem azért jött ide, hogy jelenetet rendezzen, de képtelen volt elviselni, hogy a testvérét ilyen állapotban kell látnia.

– Annyira sajnálom – mondta Dora, és könnyekben tört ki. – Annyira sajnálom, hogy olyan borzasztó dolgokat vágtam a fejedhez. Jaj, Carson, sosem gondoltam volna, hogy... – Dora szipogott, és megtöröíte a szemét. – Carson, semmi sem ér annyit, hogy megöld magad miatta! Az egész élet előtted van még.

Carson felkapta a fejét. Úgy nézett Dórára, mintha megőrült volna.

– Várj! Várj egy kicsit! Te azt hiszed... Te tényleg azt hiszed, hogy meg akartam ölni magamat a vízben?

Dora megtörölte a szemét, és Carsonra bámult.

– Miért? Talán nem?

– Nem! Persze hogy nem! – kiáltotta Carson, és kirántotta a kezét Dora szorításából. – Édes istenem, semmi ilyesmit nem akartam tenni! Miből gondoltad?

– Nem... Nem tudom – dadogta Dora. – Talán azért, mert annyira szomorú voltál a delfin miatt, illetve azért, amit az édesanyádról mondtam. Én csak...

– Azt gondoltad, azért, mert anyám megölte magát, én is megteszem?

– Nem. Főleg nem így. – És újra megtette. Már megint rosszat szólt. – Nem is tudom, mire gondoltam.

– Jesszusom, Dora! – mondta Carson, és elfordította a fejét.

– Csak láttam, hogy elsüllyedsz a vízben, és ösztönösen cselekedtem.

Carson felnevetett, ez meglepte Dorát. Amikor a lány ismét Dora felé fordult, nem tűnt sem mérgesnek, sem sértődöttnek.

– Ó, Dora! – kezdte Carson. – Azt hiszem, meg kellene köszönnöm az Úrnak az ösztönös cselekedeteidet. – Dora nagyot sóhajtott. Carson tekintete a távolba révedt. – Bajban voltam ott kint. Tudhattam volna, hogy nem szabad kimennem a vízre egyedül, de bolond voltam, részeg, és mégis megtettem. Elkapott az áramlat. Az a csoda, hogy nem fulladtam meg. De nem, Dora, nem akartam öngyilkos lenni – túrt bele a hajába. – És tisztázzunk valamit! Anyám nem ölte meg magát. Részeg volt, dohányzott, és elaludt. Érted?

Dora elkerekedett szemmel hallgatta a testvérét, majd bólintott.

– A francba! – mondta Carson morcosan. – De végül is igazad volt velem kapcsolatban. Elbuktam. Részeges vagyok, akárcsak az anyám.

Dora újra érezte, hogy érzéketlennek tűnő szavaival mekkora fájdalmat okozott.

– Ne is törődj azzal, amit mondtam! Nem ismertem az édesanyádat. Ugyan ő volt a dadusom, de akkor még olyan fiatal voltam, hogy nem emlékszem másra, csak arra, hogy nagyon szép volt. Tehát ne figyelj rám! Utálatos voltam és gonosz, mert annyira dühös voltam rád, amiért bántottad Nate-et. Ezért fájdalmat akartam okozni neked. Tudom, ez nem kifogás. – Dora félrenézett. – És ki vagyok én, hogy bármilyen anyát a számra vegyek? Tudom, hogy azt hiszed rólam, borzasztó anya vagyok, fojtogatóan védelmező.

– Sosem mondtam, hogy borzasztó anya vagy. Valójában szerintem épphogy csodálatos szülője lettél Nate-nek. A legjobb. Csak talán egy kicsit... túlzottan óvó.

Dora megengedett magának egy rövid, elkeseredett kacajt.

– Cal is ezt mondja nekem mindig. Állítja, hogy ezért hagyott el. Vagy legalábbis ez az egyik ok. Azt mondta, annyit adtam magamból Nate-nek, hogy neki már nem maradt semmi. És Nate még csak nem is szerette. Először tagadtam. De most, hogy volt egy kis időm gondolkodni rajta, rájöttem, hogy igaza volt. Nem mintha ő tökéletesen viselkedett volna. – Dora ajka megremegett, a zsebébe nyúlt és elővett egy papír zsebkendőt. – Hirtelen mindent elvesztettem. A férjemet, a házamat, az életemet – jelentette ki, és a hasára nézett. – Még az alakomat is. Minden, ami fontos volt nekem, elillant, mint a homok az ujjaim között. Félek. Tudod, néha, amikor teljesen egyedül vagyok, a fejem a párnába fúrom, és csak sikítok, amíg már nincs bennem erő – vallotta be Dora szipogva. – Mit gondolsz, ez mit jelenthet? Kezdek megőrülni?

– Nem – mondta Carson, és felült. – Kit érdekel az az átkozott ház? Évek óta csak kölönc a nyakadon. Őszintén szólva, Callel is ez a helyzet. Egy percig sem gondoltam, hogy elég jó lenne hozzád.

Dora hitetlenkedve nevetett.

– Ez úgy hangzott, mintha nagyi mondta volna.

Carson felvonta a szemöldökét.

– Akkor tudod, hogy igaz. Nagyi sosem téved.

Dora és Carson együtt nevettek, és érezték, ahogy oldódik a köztük lévő feszültség.

– De komolyan beszélek. Jobb lesz neked nélküle.

– De akkor miért vagyok ennyire szomorú? – kérdezte Dora könnyes szemmel, a zsebkendőjét tépkedve.

– Mi ketten – mondta Carson komolyan – nehéz helyzetben vagyunk. Harper is, de túl fogunk jutni rajta, ígérem. Dora, te mentőövet dobtál nekem, és kihúztál a vízből, amikor szükségem volt rád. Engedd meg, hogy ezt én is megtegyem! – Carson megragadta a testvére karját, és szeretetteljesen megrázta. – Itt vagyok, érted? Te sem vagy egyedül.

A rég várt telefonhívás másnap délután négykor futott be. Carson felkelt, lezuhanyozott, és a verandaajtóban állva a tájat nézte, amikor Lucille a telefonhoz hívta.

– Telefonod van. Az a delfines fiú az – jelentette be a házvezetőnő. Nézte, ahogy Carson elrohan mellette a telefonhoz, majd egy aprócska mosollyal az arcán becsukta utána az ajtót.

– Halló, itt Carson beszél!

– Carson, Blake vagyok. Asarasotai Mote Tengerbiológiai Laboratórium kórházából telefonálok.

– Hogy van Palack? – kérdezte Carson a telefont szorongatva.

– Jobban. Egy ideig nem tudtuk, hogy megmarad-e, de fiatal és erős állat, jól tartotta magát. A horgászzsinór olyan mélyen bevágta magát a szövetek közé, hogy sebészi beavatkozásra volt szükség, hogy ki tudjuk venni. Antibiotikum– és folyadékkúrán van. Először nem nagyon érdekelte az étel, de tudott egyedül úszni, ami jó jel. Másodszor is megoperálták, hogy kiszedjék a maradék damilt, ami a cápaharapástól roncsolt farka tövére tekeredett, de ma végre a gyógyulás útjára lépett. A ma reggeli vérkép jelentős javulást mutatott, és elkezdett enni. Még a mozgása is javult. Igaz, még nincs túl a nehezén, de bizakodunk.

Carson sírva fakadt. Maga is meglepődött, amiért ilyen hevesen reagált. A telefonba kapaszkodva a fal mentén a földre csúszott, hangos zokogás tört fel belőle. Tudta, ez Blake előtt kissé kínos lehet, de nem tudta abbahagyni.

– Minden rendben van, Carson – mondta a férfi megnyugtató hangon. – Palack egy életerős delfin.

– Annyira örülök – nyögte Carson, – Nem... nem tudod, hogy éreztem magam.

– Azért sejtem.

– Köszönöm, Blake. Nagyon szépen köszönöm.

– Ne nekem köszönd, hanem az itteni fantasztikus csapatnak. Övék a dicsőség.

– Meg is fogom tenni. Még ma írok nekik.

– Adománynak is örülnének. Palack kezelésének a költségei igen nagyok.

– Természetesen – egyezett bele Carson. – Annyira hálás vagyok.

– Jobb, ha én most megyek! El kell érnem a repülőt. Csak szerettem volna, ha tudod, mi a helyzet.

– Hazajössz?

– Itt végeztem.

– Palack mikor fog visszatérni?

– Nem tudhatjuk. Majd meglátjuk, hogyan gyógyul. Ez már nem rajtam múlik.

– Blake... – Carson habozott. – Felhívsz, ha visszaértél? Szeretnék találkozni veled.

A férfi csak hallgatott.

– Kérlek! – tette hozzá a lány.

– Persze – mondta Blake, de a lány kihallotta a hangjából, hogy nem igazán örül ennek.

– Felhívlak, ha elrendezek mindent. Rengeteg munkám halmozódott fel, de fel foglak hívni.

Carson hallotta, hogy Blake bontotta a vonalat, így ő is letette a kagylót. Nyugtalanította a beszélgetés hangneme. Blake annyira távolságtartónak tűnt. Carson jobban viselte volna, ha a férfi dühös. De Palack meg fog gyógyulni. Napok óta most először elmosolyodott.

Carson kopogott Nate ajtaján, de senki sem felelt.

– Nate? – szólította a fiút, de továbbra sem kapott választ. Carson lenyomta a kilincset, és óvatosan benyitott. Nem akarta megijeszteni a fiút, és abban sem volt biztos, hogyan reagál majd, ha meglátja őt. Meglehet, hogy újra kiabálni kezd.

A szoba sötét volt. Dora említette Carsonnak, hogy Nate leengedte a redőnyöket, és inkább tévét nézett, vagy videójátékozott a sötétben. Carson a képernyő előtt ülve találta, épp az egyik videojátékkal játszott.

– Nate? – szólalt meg Carson.

A fiú meglepetten fordult felé. Carson látta a félelmet Nate szemében, és vele együtt ugyanazt a bizalmatlanságot, amit az első találkozásukkor tapasztalt. Fájdalmas volt így látnia a fiút.

– Bejöhetek? – kérdezte Carson.

– Nem – utasította el a fiú, és visszafordult a videojátékhoz.

Carson habozott.

– Jó híreim vannak.

– Menj el!

– Palackról van szó.

Nate ujjai megálltak a videojáték kontrollerén.

– Milyen híred van? – kérdezte.

Carson pár lépést tett a fiú felé.

– Felhívott Blake. Az a férfi, aki idejött, amikor Palack beteg lett, és elvitte egy floridai kórházba.

Nate nem reagált.

– Azt mondta, hogy sokkal jobban van. Palack rendbe íog jönni.

Nate arcán egy csepp érzelem sem látszott, ahogy lenyúlt, és letette a kontrollert a földre.

– És a vágások?

– Hát – kezdte Carson –, gyógyszereket kapott az orvosoktól, és időbe telik, amíg meggyógyul, de úgy gondolják, hogy fel fog épülni. Csak egy kis időre van szüksége.

Nate egy szót sem szólt.

– Csak ezt akartam mondani, illetve még azt is, hogy nagyon sajnálom, amiért mérges voltam rád, és megfogtalak. Nem lett volna szabad azt tennem. Sajnos néha az emberek feldühödnek, és olyasmiket tesznek, amit nem lenne szabad. Dolgokat, amit később megbánnak. Nagyon sajnálom.

Nate továbbra sem szólalt meg.

– Akkor rendben.

Carson elmosolyodott, majd megfordult, hogy kimenjen a szobából.

Ahogy az ajtó felé tartott, abban reménykedett, hogy Nate visszahívja, hogy elmondja neki, mennyire örül, hogy Palack kezd jobban lenni. De Nate nem szólt. A fiú felvette a kontrollert a földről, és folytatta a játékot. Miközben Carson becsukta maga mögött a szoba ajtaját, rájött, hogy nem csak Palack sérüléseinek kell begyógyulnia.

20. fejezet

Egy héttel később Carson a Sullivan’s Island-i Medley kávéház felé sietett. Alig várta, hogy Blake felhívja, és a férfi végre telefonált, hogy értesítse, visszatért Floridából. A Palackkal történt baleset óta teljesen másként viselkedett a lánnyal. A telefonban hűvös volt, még türelmetlen is, amikor Carson találkozót kért.

A lány belépett a kávéházba, és látta, hogy Blake már a pultnál áll. A szokásos khakiszínű rövidnadrág, barna póló és szandál volt rajta. Elhanyagoltabbnak tűnt, mint általában. Sötét haja hosszabb volt, és elkezdte növeszteni a szakállát, ami nagyon tetszett Carsonnak. Blake-et ismerve a férfi valószínűleg csak unta a borotválkozást. Most, hogy újra látta őt, Carson újra érezte, mennyire vonzódik hozzá, és rájött, hogy Blake jobban tetszik neki, mint ahogy azt be merte volna vallani magának.

A férfi a napi ajánlatot tartalmazó, fehér krétával írt táblát bámulta.

– Helló! – köszönt Carson, ahogy közeledett.

Blake hátranézett a válla felett. Ösztönös reakcióként rámosolygott, sötét szemében öröm csillant. Azután, mintha eszébe jutott volna, hogy dühösnek kellene lennie, a tekintete elkomorodott.

– Helló! – válaszolta hűvös hangon. – Jó újra látni.

Mintha megint két idegen lennénk egymás számára, gondolta Carson, és mardosni kezdte a fájdalom.

– Köszönöm, hogy találkoztunk.

– Ugyan már – válaszolta Blake félvállról. – Ez is a munkámhoz tartozik.

Carson mélyet sóhajtott.

– Tényleg ennyire undoknak kell lenned?

– Nem hiszem, hogy undok lennék.

– Hagyjuk! – mondta Carson haragosan, és megfordult, hogy kimenjen a kávézóból. – Látom, ez nem volt jó ötlet!

– Várj! – mondta Blake gyorsan.

Carson visszafordult, és a férfira bámult, arcán fájdalom tükröződött.

– Oké, meg mindig dühös vagyok.

– Én pedig még mindig kétségbe vagyok esve – jelentette ki a lány reszkető hangon.

Blake összevonta a szemöldökét.

– Kérsz egy kávét? – kérdezte békülékeny hangon.

Carson összeszedte magát, felpillantott a hatalmas táblára, amire krétával írták fel a napi ajánlatot.

– Egy lattét kérek.

Blake elfordult, hogy leadja a rendelést. Carson a gyomrára szorította a kezét, és közben megpróbált nyugodtan lélegezni, hogy visszanyerje az önuralmát. Bögrével a kezükben körbenéztek a kis helyiségben. Nem volt sok ember a kávézóban kora délelőtt, a gyönyörű időben biztosan mindenki inkább a strandra ment. Egy kis ablak mellett álló kávézóasztalt választottak ki.

– Blake – kezdte Carson, aki félt a beszélgetéstől, de tudta, hogy elkerülhetetlen. Jobb, ha fejest ugrik bele, mint hogy egy fájdalmas és felszínes csevegésbe bonyolódjanak. – Azért kértelek, hogy beszéljünk, mert személyesen akartam elmondani, hogy mennyire rosszul érzem magam amiatt, ami Palackkal történt.

Felnézett a férfira, aki kezét a bögréjére fonta, és a csészébe bámult.

– Levegőt venni se mertem, amíg fel nem hívtál, hogy megmondd, Palack rendbe fog jönni. Ha meghalt volna, nem tudom, mihez kezdek, ügy érzem, mintha kaptam volna egy második lehetőségét – folytatta Carson. – Igaz, hogy Nate hibája volt, amiért kint maradtak a horgászzsinórok éjszaka, de én nagyobbat hibáztam akkor, amikor a kikötőbe csalogattam Palackot. Most már értem. A magam örömére akartam, hogy ott legyen. És hogy milyen okból, nem tudom, de ha hiszed, ha nem, a delfin is ott akart lenni. Tudom, ez nem mentség. Tisztában vagyok vele, hogy olyan helyen volt, ahol nem lett volna szabad lennie.

– És megsérült.

– Igen és szörnyen sajnálom.

– Értem, általában ez szokott történni – jelentette ki Blake. – Amit viszont nem értek, hogy hogyan történhetett ez meg veled. Azt hittem, érted. Azt hittem, az én oldalamon állsz.

– A te oldaladon állok.

– Tényleg? Akkor annak ellenére, hogy mennyit beszélgettünk a delfinekről, és mennyi mindent láttunk együtt, hogyhogy nem említetted egyszer sem, hogy van egy barátságos delfin, aki a mólótokhoz jár? Etettétek a delfint, együtt is úsztatok vele. Semmivel sem voltál különb, mint azok a turistahajók, amelyek a vizet járják. Becsapottnak érzem magam. Carson, ez...

– Fáj – mondta ki helyette a lány.

Blake összeszorította az ajkát, és bólintott.

– És csalódott is vagyok.

Carsonnak erre nem volt mentsége. Blake haragját még tudta kezelni, de a csalódottsága és a fájdalma kétségbe ejtette.

– Blake, annyira sajnálom – mondta.

A férfi a szemébe nézett, mintha azt vizslatta volna, mennyire őszinte. Carson látta, ahogy a szeme megvillan. – Oké.

A lány tudta, hogy az okét általában akkor mondják, ha a másik félnek már nincs igazán más mondanivalója. Megértette, hogy még nem nyerte el a férfi bocsánatát.

– És most? – kérdezte Carson.

– Említettem már, hogy a tengeri emlősök védelméről szóló törvény szerint a delfinek etetése törvényellenes, amit polgári perben akár huszonkétezer dollárra is büntethetnek, vagy ha büntetőperre kerül sor, egy évig terjedő szabadságvesztés és huszonötezer dollár büntetés szabható ki?

Carson elsápadva bámult Blake-re.

– Mondtam már, hogy jelentős összeget adományoztunk a kórháznak?

– Ezt örömmel hallom – válaszolta Blake, és megeresztett egy mosolyfélét. – Szükségük van rá.

– De te nem fogsz...

– Ha nem folytatod...

– Nem fogom – ígérte meg Carson.

– Szóval, ha Palackot szabadon engedik az öbölben – kérdezte Blake –, nem fogod a mólóhoz hívni vagy etetni? Egész biztosan így lesz?

Carson lelki szemei előtt látta Palackot, és érezte a köztük kialakult kapcsolat erejét. A gondolattól, hogy milyen lesz az élete, ha nem találkozhat többé a delfinnel, erős fájdalom járta át, amely még őt is meglepte.

– Nem lesz könnyű – kezdte Carson lassan. – Úgy érzem, mintha egy nagyon jó barátomat veszítettem volna él. De soha többé nem akarom szenvedni látni. Mi van, ha magától az öbölbe jön? Legalább köszönhetek neki?

– Persze hogy köszönhetsz. Amíg nem kezded újra etetni, vagy nem úszol vele. És azt sem hagyod, hogy más etesse.

– Nagyon fogok örülni, ha megint láthatom. Annyira hiányzik.

Carson elnémult, mert rájött, hogy veszélyes terepen jár. Nem akart újra sírva fakadni.

– Ellenőrizhetsz is, ha akarsz.

– Talán meg is teszem – jelentette ki Blake, elfojtva egy mosolyt, majd az órájára nézett, és maga alá húzta a lábát. – Mennem kell! – mondta, és a hangjából érződött, hogy a beszélgetést ezzel lezártnak tekinti. Felvette a poharát, hogy induljon.

Carsont meglepte, hogy a férfi ilyen hirtelen távozni készül.

– Várj! – A lány ösztönösen Blake keze után kapott. A férfi megállt, majd visszaült a székébe, és várt. Carson visszahúzta a kezét, és maga elé meredt. – Figyelj, tudom, hogy csalódtál bennem, de hogyan tovább?

– Nem tudom – ismerte be Blake, és vállat vont,

Carson felnézett a férfira, és érezte, ahogy megremeg a félelemtől. Ebben a pillanatban jött rá, hogy nem akarja, hogy a férfi otthagyja. Új érzés volt ez számára. Eddigi kapcsolataiban, ha viszály vagy probléma merült fel, rendre Carson hagyta ott a férfiakat. Ám most, életében először, nem akarta, hogy ez megtörténjen.

– Hibáztam. Beismerem. De te még sosem hibáztál?

– Persze hogy hibáztam már. De nem erről van szó.

Blake egy kis időre elhallgatott, ám ez a pár pillanat Carson számára egy örökkévalóságnak tűnt.

– Csak nem tudom, hogy ugyanazt akarjuk-e. Azt hittem, igen, de most... – Carson kihúzta magát, miközben próbálta rendezni a gondolatait. – Ugyanaz az ember vagyok, aki tegnap és tegnapelőtt is voltam. Sok mindenen mentem keresztül az elmúlt néhány napban. Rengeteget tanultam. Nagyon sok mindent értettem meg.

Carson beszélni kezdett. Egyszer csak mintha átszakadt volna egy gát, csak beszélt és beszélt. Részletesen elmesélte Blake-nek, hogy Palack sikoltozására ébredt, a borzalmas érzést ami rátört, amikor meglátta a delfin súlyos sérüléseit, a horgot a szájában, és azt, hogy mennyire kétségbeesett, amikor kiderült, hogy Palackot Floridába kell szállítani. Beszélt még a Nate iránt érzett dühéről, amiért kitette a horgászbotokat, továbbá arról, hogy Dora mit mondott az édesanyjáról, a nagyanyja magyarázatáról, illetve hogy ennyi év után fel tudta idézni édesanyja halálának szörnyű éjszakáját. Végül őszintén elmesélte, hogy a mólónál igencsak felöntött a garatra.

– Tudom, hogy nem változtathatom meg a múltat. Sem a saját hibáimat, sem másokét nem tehetem jóvá. De elkezdhetem a változást azzal, hogy próbálok jobb emberré válni. Blake, úgy érzem, hogy az életem egy új kezdet küszöbén áll. Eljött a második esélyek ideje. Palacknak és nekem is. – Carson mélyet sóhajtott. – És most arra kérlek, hogy te is adj nekem egy második lehetőséget.

Blake az állát dörzsölve elgondolkodott a hallottakon. Amikor újra megszólalt, a hangja nem volt leereszkedő, amiért Carson áldotta a férfit.

– Tudom, hogy keményen bántam veled aznap a vízben. Nem mintha bárki mással ugyanebben a helyzetben nem lettem volna ilyen. De különösen dühített, hogy te voltál ott a vízben.

– Tudom – mondta Carson elgyötörtén, és kinézett az ablakon. – Mert úgy érezted, elárultak.

– Mert féltem.

Carson ekkor Blake-re nézett. A férfi a papírpohara szélét tépkedte.

– Attól féltem – folytatta Blake –, hogy megsérülsz. A delfinek nagyon erős állatok, és könnyen agresszívvá válhatnak. Nagyon erős a harapásuk. Sok ilyen dokumentált esetet olvastam már. Ha mérgesnek tűntem, az azért volt, mert láttam, hogy a vízben vagy, és szörnyen féltettelek.

Carson biztos volt benne, hogy Blake látta a megkönnyebbülést az arcán.

– Az egyetlen ember, aki fájdalmat okozhat nekem, az te vagy.

– De én nem akarok neked fájdalmat okozni – mondta Blake.

– Akkor ne tedd! – kérlelte a lány.

Miután elköszönt Blake-től, Carson átsétált a Dunleavy’sbe. Még egy bűnéért vezekelnie kellett. A bár csendes volt így ebédidő táján, még a koktélozós napszak megkezdése előtt. Néhány törzsvendég ült az asztaloknál. Meglátta Devlint a bárpultnál. Nem tudta elkerülni a férfit, ha a bárpult mögött lévő Briannel akart beszélni. A tulajdonos felnézett, és amikor meglátta a közeledő Carsont, abbahagyta a kezében lévő pohár törölgetését.

– Helló, Brian! – köszönt a lány, ahogy közeledett.

– Carson! – válaszolta a férfi, hangja furcsán tartózkodó volt. – Jobban érzed magad?

– Igen, köszönöm – felelte a lány. Ideges lett Brian hűvösségét látva.

– Helló, idegen! – köszönt Carsonra Devlin, és áthajolt a bárpulton. A szeme csillogott a viszontlátás miatt érzett örömében. – Örülök, hogy visszatértél. Hiányzott a csinos pofid. Elég kegyetlen dolog Brian csúnya pofáját bámulni.

Carson Devlinre nézett. Nem volt meglepődve azon, hogy a férfi egy kicsit sem szégyellte korábbi kellemetlen viselkedését. Carson eltűnődött, vajon emlékszik-e még rá.

– Helló, Dev! – köszönt vissza Carson, majd Brianre nézett. – Beszélhetnék veled valahol négyszemközt?

– Persze – Brian letette a poharat és a konyharuhát.

– Gyere az irodámba! – mondta, és az egyik boksz felé terelte a lányt.

Carson követte a férfit a bárpulttól legtávolabb eső bokszhoz, és vele szemben ült le. Devlin értetlenül bámult rájuk. Carson a térdét szorosan összezárta, a kezét pedig összekulcsolta az ölében. A fáasztai felett Brianre nézett. A főnöke hátradőlt, összekulcsolt kezét az asztalon nyugtatta. Várakozón nézett Carsonra.

– Brian, valami szégyenleteset tettem – kezdte Carson vontatottan. – Talán hallottál arról, hogy mi történt a delfinnel Sea Breeze-nél.

– Sullivan’s Island elég kicsi. Szomorú történet – bólintott Brian.

– Szerettem azt a delfint, és az egész az én hibám volt. Sok minden más is történt aznap. Fájdalmas volt az a nap nekem. Nagyon. Amikor bejöttem dolgozni, nem voltam önmagam. Nem mintha ez mentség lenne arra, amit tettem – tette hozzá gyorsan, majd egy nagyot'nyelt. Be kell fejeznie a mellébeszélést, és ki kell mondania az igazságot.

– Brian, én elloptam tőled egy üveg italt.

Brian csendben nézte a lányt.

– Ez eléggé felkavaró – mondta végül, és a kezét bámulta.

– Ezzel én is így vagyok – mondta Carson. – Jobban érzed magad, ha elmondom, hogy ez volt az egyetlen alkalom, amikor bármit elloptam? Egész életemben?

Brian felemelte a fejét, és Carson szemébe nézve látta, hogy a lány őszintén beszél, persze a férfi továbbra is felszegte az állát.

– Jobban éreznéd magad, ha elmondanám, hogy nem számít? – kérdezte Brian, Szavai hallatán Carson teljesen eísápadt, és attól félt, rosszul lesz.

– Kifizetem – mondta Carson.

– Persze, és akkor minden rendben lesz – jelentette ki Brian egy elutasító arckifejezés kíséretében. – És azután úgy lesz minden, mint régen volt?

Carson a kezét nézte. Elszorult a szíve Brian szavainak hallatán.

– Nem, azt tudom, hogy nem lehet.

– Tisztában vagyok vele, hogy az alkohollal egy időre elfeledkezhetsz a problémákról – mondta Brian az orrát vakarva. – De ezzel nem jutsz előbbre. Csak a homokba dugod a fejed, ami nem megoldás.

– Ezt már tudom. De úgy beszélsz, mint aki maga is megjárta ezt a poklot – mondta Carson óvatosan.

– Húsz éve józan vagyok – mondta Brian. – Igen, alkoholista vagyok.

Carsont meglepte Brian vallomása.

– Akkor miért dolgozol egy bárban?

– Figyelj, kölyök! – mondta Brian egy halvány mosoly-Iyal az arcán. – Elég régóta csinálom már. Tudom, hogy itt tudokdenni a bárban anélkül, hogy innék. De úgy tűnik, neked ez sok lenne. Nem lehetsz olyan helyen, ahol alkohol van.

Carson figyelte Briant, ahogy hátradől a bokszban. Őszinte, figyelmes ember volt, és nem érdemelte meg, hogy a lány így elbánt vele.

– Akkor hogyan tovább? – kérdezte a férfitól.

– A lopással vagy az ivászattal kapcsolatban? – kérdezte Brian halkan, minden irónia nélkül.

– Mindkettővel.

– Nem fogom azt mondani neked, hogy minden rendben lesz. Mert nem lesz – jelentette ki a férfi. – Ha hiszed, ha nem, nem te vagy az első, aki lopott innen. Azt hiszem, szinte mindent láttam már. Nejlonzacskóba tettek ételt és italt, majd úgy tettek, mintha kivitték volna a szemetet. Volt olyan szakácsom, aki húsz steaket vitt ki a szemétbe zsákokban, és a haverja jött, hogy elvigye. Okos, de kétségbeesett próbálkozás volt. Velük nem voltam ennyire rendes. Egy étterem fenntartása az egyik legkeményebb vállalkozás. Minden fillér számít.

Carson valójában erre még sosem gondolt. Melyik alkalmazott töpreng azon, hogy ez vagy az milyen nehéz a főnöknek? – gondolta a lány. Leszegte a fejét. Nem gondolta, hogy érezheti magát a korábbiaknál is pocsékabbul az ellopott üveg ital miatt.

– Nem irigyellek, hogy szembe kell nézned ezzel a problémával, de gondolom, mondanom sem kell, hogy itt nem dolgozhatsz tovább.

– Tudom – mondta Carson. – Köszönöm, Brian. Köszönöm az állást és a jóindulatodat.

– Nem vagy már kislány – kezdte Brian, őszinteséggel viszonozva Carson háláját. – Ez a te döntésed. De ha úgy gondolod, hogy alkoholproblémád van, remélem, és imádkozom azért, hogy legyen elég erőd ahhoz, hogy felkeresd a névtelen alkoholisták csoportját. Azt hiszem, elég erős vagy, hogy ellenállj. Boldogan elviszlek egy összejövetelre, de ha inkább egyedül mennél, jó, ha tudod, hogy sok találkozóhely van a környéken. De mindenképp menj el legalább egyszer!

– Megígérem, Brian, hogy felkeresem őket. Hálás vagyok a jóindulatodért. A lopással kapcsolatban is, és azért, mert törődsz velem annyira, hogy felajánld a segítséged.

Brian átnyúlt az asztalon, hogy megrázza Carson kezét.

– Értékelem a bátorságodat, és hogy te kezdeményezted a beszélgetést. Tudtam, hogy elvitted az üveget.

Carson elsápadt az őszinte vallomás hallatán, és ő is kezet rázott a férfival.

Brian elmosolyodott.

– Bármikor örömmel látlak itt. És hozd el nagyit is! Már olyan régen nem láttam a lázadót!

21. fejezet

Néhány nappal később Carson kikukucskált az ablakon, és meglepődve látta, hogy Blake a bejárati ajtó előtt áll. A férfinál töltötte az éjszakát, és a reggeli kávé után elköszöntek egymástól. Blake Fort Johnsonba ment dolgozni, Carson pedig visszatért Sea Breeze-be. Azon tűnődött, mit felejthetett el, amiért eljött hozzá,

– Helló! – köszönt Carson mosolyogva, amikor kinyitotta az ajtót.

Blake mosolya kissé kényszeredettnek tűnt, a tekintete nyugtalanságról árulkodott.

– Szia! – köszönt neki.

– Gyere be! – mondta Carson, és arcáról lefagyott a mosoly, ahogy utat engedett Blake-nek. – Mi a baj?

– Volna számomra néhány perced?

Carson gondolatai ide-oda cikáztak.

– Persze. Itt jó lesz? – mutatott Carson a nappalira.

Carson követte Blake-et a helyiségbe, és mindketten leültek egy-egy füles fotelba. Blake mereven ült, kopott mandzsettájú, halványkék farmeringet viselt, és napbarnította kezét a combjára tette. Carson kifésülte a haját az arcából.

– Nagyon párás ma a levegő – mondta a lány, hogy próbálja oldani a feszültséget. – Nagyi nem kapcsolja be a légkondicionálót, mert azt mondja, így szereti.

Blake elnevette magát, de a nevetése nem tűnt őszintének. Ölében összekulcsolta a kezét, és meredten bámult előre.

Carson összeszorította a száját, és idegességében keresztbe tette a lábát. Érezte, ahogy a gyomra görcsbe rándul.

– Carson, el kell neked mondanom valamit.

– Oké – mondta a lány óvatosan.

– Palackról van szó.

– Mi van vele?

– Az elmúlt pár napban átnéztem a fényképeinket, amelyeket a környéken nyilvántartásba vett delfinekről készítettünk az elmúlt öt évben. Próbáltam az általad küldött képek alapján azonosítani őt a nyilvántartásban. Carson, addig kerestem, amíg már belefájdult a szemem is. De nem találok semmiféle feljegyzést Palackról az adatbázisunkban.

– Ez mit jelent? – kérdezte a szemöldökét felvonva Carson.

– Ez azt jelenti, hogy nincs nyilvántartva a charlestoni tölcsértorkolati rendszerben élő delfinek között. Azaz nem a mieink közül való.

– Az hogy lehet? Itt volt, vagy nem?

– Több magyarázat is lehetséges. Talán csak a part mentén vándorolt, amikor azzal a cápával találkozott, és megsérült. Ezért jöhetett ide, biztonságosabb vizekre, egy időre. Akkor találkozott veled meg az ingyenebéddel, és úgy döntött, itt marad.

– Szoktak ilyesmit csinálni? A parti delfinek bejárnak a folyókhoz?

Blake bólintott.

– A legtöbbjük vagy az egyik területen, vagy a másikon él, de néhányan mindkét helyet bejárják. Vannak delfinek, akik követik a rákászhajókat a partról egészen a kikötőig, és említetted, hogy volt ott egy aznap reggel. Azt hiszem, Palack is így keveredett az öbölbe, és itt maradt.

– Tehát egyedül van? – mondta Carson, és nagyon sajnálta az állatot. – Nem csoda, hogy összebarátkozott velem.

– Vagy azért maradt, mert te a barátja lettél. Van különbség.

– Minden lehetőséget megragadsz, hogy emlékeztess az elkövetett hibámra?

– Nem akartam nyers lenni. Nem szeretném, ha újra szentimentálissá válnál a delfinnel kapcsolatban. Mindkettőtök érdekében.

– Tehát akkor most mitévők legyünk? Amikor visszahozzák, tagjává válhat valamelyik helyi delfiniskolának?

A kérdés hallatán Blake a kezét kezdte dörzsölni, mert feszélyezte, hogy tudja jól kezelni a helyzetet.

– Carson, ez a probléma.

A lány érzékelte, ahogy Blake más hangszínen beszél hozzá. Úgy tűnt, nagyon feszült. Elnyomta az érzéseit, és figyelmesen hallgatta a férfit.

– Milyen probléma?

– Carson! – kezdte Blake határozottan. – Ha Palack nem része a helyi delfinpopulációnak, a Tengerbiológiai Laboratórium kórháza nem fogja visszaengedni a torkolatunkba.

– Hogy tessék? Ezt nem tehetik! Ide tartozik. Mi vittük hozzájuk a delfint, hogy meggyógyítsák. Nem tarthatják meg!

– Nem fogják megtartani – mondta Blake, hogy kissé megnyugtassa a lányt.

– Nem engedhetik szabadon Floridában! Ez nevetséges! Nem ott lakik. Persze itt sem, de ez nem számít. Miért tennének így? Legalább én itt vagyok neki. Engem ismer.

– Carson, figyelj rám! Ez ennél bonyolultabb. Először is, a tény, hogy nem itt lakik, azt is jelenti, hogy nem lesz meg az úgynevezett támogató rendszere. Ez az első probléma. A második az, amit mondtál, hogy vigyáznál rá. Ez nem történhet meg. Ezt már megbeszéltük. Carson, őszintén szólva Palack túlzott barátságossága miatt attól tartunk, hogy megtanult az emberekre hagyatkozni. Folyton ételt koldulna, és ez nem jó neki. A harmadik probléma, ami a legfontosabb, hogy a sérülései nagyon súlyosak voltak. Ha ehhez hozzáadod a már így is sérült farokúszóját, egy veszélyeztetett delfint kapsz.

Blake kifújta a levegőt. Carson tekintetét fürkészte.

– Minden tényezőt figyelembe vettünk. Ez a Nemzeti Éghajlati Adatközpont munkatársainak sem könnyű döntés. Mind azt szeretnénk, ha a delfin visszatérhetne a vad vizekre, ha ez lehetséges. Mindez függ attól is, Palack hogyan gyógyul. És – tette hozzá komoran – légy erős! Lehet, hogy van egy negyedik probléma is. Palack nem gyógyul olyan gyorsan, mint reméltük. Nem eszik, és egyre kedvetlenebb. Carson megdöbbent.

– Mióta tudsz erről?

– Néhány napja.

– És eddig vártál, hogy elmondd?

– Nem akartalak elkeseríteni. Azt reméltük, hogy javul majd a helyzet.

Carson próbálta elképzelni a kedves Palackot, amint kíváncsi szemével letargikusan néz, és sérülten egy idegen medencében gyógyul. Érezte, hogy nyirkos lett a tenyere, és a homlokán izzadságcseppek jelentek meg. Magában bosszankodott a levegő magas páratartalma miatt, és letörölte a verejtéket.

– Van olyan delfin, amelyik búskomor lesz, ha számára ismeretien környezetbe kerül. Néha ennek valamilyen kívülről nem látható egészségügyi oka van, de nem tudjuk biztosan, mi lesz Palackkal. Végül lehet, hogy át kell szállítani majd egy másik intézménybe.

– Azt nem tehetik! – kiáltott fel Carson. Felkelt, és fel-alá járkált a szobában. Megdöbbent és megijedt az új fejlemények hallatán. – Nem értem. Miért vittél ki, hogy megnézzük a vad delfineket? Megmutattad, hogy menynyivel jobb volt nekik a vadonban élni, szocializálódni, vadászni. Most pedig azt mondod, hogy nem fogják szabadon engedni Palackot? Azt, hogy egy zárt helyre viszik? És ezt ti hagyjátok? Nem érti majd, miért került oda. Ez kegyetlenség.

– Carson – mondta Blake, a lány felé nyújtva a kezét.

– Ne érj hozzám! – kiáltotta a lány, és feltartotta a kezét. – Nem értem, miért hagyod, hogy ez történjen! Te a Nemzeti Éghajlati Adatközpontnál dolgozol. Te tehetsz ez ellen. Ráveheted őket, hogy visszahozzák ide.

– Nem, nem tudom. Nem áll jogomban. És ha úgy is lenne, sosem tennék ilyet.

– Miért nem? – kérdezte összeszorított foggal Carson.

– Mert azt kell tenni, ami a legjobb a delfinnek.

A lány valósággal prüszkölt, miközben próbálta elfojtani a belőle kikívánkozó szavakat. Kiabálni szeretett volna Blake-kel, hogy gyűlöli, de természetesen csak a düh beszélt belőle. Gyűlölte a helyzetet, tudta, neki is igen nagy szerepe van abban, hogy a dolgok idáig fajultak. Utálta volna Palackot ilyen állapotban látni.

De így sem tudott Blake-re nézni vagy a közelében lenni. Elege volt a szabályaiból, a törvényeiből, hogy nem értette meg, milyen mély kötelék fűzi Palackhoz. Az érzéketlenségéből. Elege volt belőle, elege az egészből. Carson megállt, és újra azt érezte, hogy kicsi neki ez a szoba. A mellkasát egyre jobban szorongatta a fokozódó pánikroham, és tudta, hogy ki kell menekülnie innen.

– Egyedül kell maradnom egy időre – jelentette ki, és az ajtó felé mutatott. – Kérlek, menj el! – Azzal a lány megfordult, és kisietett a szobából. Szörnyen utálta magát, amiért nem tudott uralkodni az érzelmein Végigrohant a párás levegőjű házon. Kétségbeesetten vágyott rá, hogy kijusson a friss levegőre, és lehiggadjon. Le kell jutnia a vízhez.

Az ég a szárazföld felett olyan volt, mint egy lila színű esŐ-fal. A szigeten még sütött a nap. Villámok törtek maguknak utat a felhőkben, majd a mennydörgés mély moraja hangzott fel. A szigetek felett még kék volt az ég. Carson lerohant a mólón, sarka hangosán csapódott a deszkáknak. Amikor leért a stégre, letépte magáról a ruháit, csak a fehérneműje maradt rajta. Megállt a stég szélén, lábujjai lelógtak a deszkáról.

Carson mélyeket lélegzett, hogy megnyugtassa magát. A nap sugarai a vizet melengették. A mélyben, a mohaiep te cölöpök mellett egy hosszú, sötét árnyékot pillantott meg. A szíve nagyot dobbant, mert ösztönösen azt hitte, hogy Palack az. Közelebb lépett a móló széléhez, és megpróbált a stég alá nézni. Figyelte a hullámokat. Nem látott semmi különlegeset, csak az élő, lélegző víz hullámzását.

Leírhatatlan dolog történt vele, ahogy az óceán kékjébe bámult. Erezte, ahogy az aggodalma lassan szertefoszlik. Mintha, gombnyomásra kitöröltek volna a fejéből mindent, amitől korábban félt. Nem kellett sok idő, hogy a légzése a hullámok lágy, ringató ritmusához igazodjon.

Csapongó gondolatai is rendeződni látszódtak, és kezdett újra józanul gondolkodni.

Tudtad, hogy a víz megszámlálhatatlanul sok élőlénynek biztosít otthont. Apró halak úszkáltak a cölöpök biztonságában, algát majszolva. A part mentén az osztrigák fekete, éles héjukkal veszélyesen finom, metsző ágyat alkottak. Az Öböl homokos fenekét bámulva Carson azon tűnődött, hogy csak odaképzelte-e az imént a sötét árnyékot.

Karját összefonta a mellkasán, és elgondolkodva rágta az ajkait. Meddig fog remegve ácsorogni a stégen?

Eszébe jutottak nagyi szavai. „A legerősebb nő vagy, akit ismerek.” Felidézte a festményen megörökített ősének, Claire-nek a pimaszul bátor, magabiztos tekintetét. Végül Carson az édesanyjára gondolt. Hatalmas kurázsi kellett ahhoz, hogy valaki fiatalon, egyedül Amerikába utazzon, hogy új életet kezdhessen.

Carsonnak újra fel kellett fedeznie magában ezt a fajta bátorságot. Nem volt abban semmi különös, hogy még mindig félt a vízben megjelenő, sötét árnyékoktól. Bolond lett volna, ha nem így tesz. Az óceán persze az ő otthona is volt. Több mint ötszázmillió évvel ezelőtt mindnyájunknak a tenger jelentette az otthont. Mindannyian személyesen kötődünk az óceánhoz. Ez a kapcsolat mindennél mélyebben gyökerezett a lányban.

A stég szélén állva Carson megrázta a lábát, és érezte, ahogy áramlik benne a vér. Hagyta, hogy arcát melengesse a nap, majd karját a feje fölé emelte, és kijelölt magának egy pontot a vízen. Nagy levegőt vett; ez az ösztönös cselekedet az evolúció hosszú, grandiózus vívmányaként különböztette meg őt a halaktól. A levegő iránti vágy azonban közös volt benne és a delfinekben. Carson a vízbe ugrott. A hűvös óceán körbevette, magába fogadta.

Otthon, gondolta Carson, miközben kitárta a karját, és a szájából buborékok sora tört a vízfelszínre. Nagyot rúgva, levegő után kapkodva jött fel a víz színére. Vízcseppek gurultak le mosolygó arcán, ahogy előrenyújtotta a karját, és megint nagyot rúgott. Egyik csapás a másikat követte, és Carson megállás nélkül, diadalittasan úszott a sodrás ellen. Egyenesen Mr. Bellows stégjéig úszott, és ott megpihent. Karja elfáradt a sok edzés nélkül töltött nap után. Sikerült, gondolta győzelemittasan. Tekintetét Sea Breeze mólójára emelte, mintegy megjelölve, felmérve a távolságot. És akkor most vissza!

Ellökte magát, és úszni kezdett. Visszafelé lassabban haladt, kiélvezve az izmai megfeszülését, ahogy mind messzebbre nyújtotta maga elé a karját, és a napfény az arcát melengette. Elképzelte, hogy Palack ott úszik vele, látta lelkes, fényes szemét, amint kíváncsian várja, mi lesz a következő kaland. Érezte, ahogy a delfin energiája átjárja testét. Carson megértette, hogy a víz megőrizte az emléküket, és ebben a csodálatos pillanatban rájött, hogy Palack mindig vele lesz.

Ahogy közeledett a stéghez, látta, hogy Blake ott áll, és csípőre tett kézzel vár rá. A férfi lehajolt, a kezét nyújtotta, hogy kisegítse a lányt a stégre. A fájdalom és düh, amit korábban érzett, eltűnt. Megerősödve, magabiztosabban és örömmel látta viszont Blake-et. Szívében nem volt helye kicsinyes duzzogásnak. Carson a férfi felé nyújtotta a kezét, és érezte, ahogy az erős ujjai az övéi köré fonódnak.

Blake törülközőt terített a lány vállára, és udvariasan hátrébb lépett. Carson kirohanása után látszott, maga sem tudja, mire számíthat.

– Beszélhetnénk erről? – kérdezte Blake. – Carson, kérlek, ez nagyon fontos!

– Persze – válaszolta a lány békülékeny hangon. Végigdörgölte magát a törülközővel. – Sajnálom a korábbi kirohanásomat. Még mindig túl érzékenyen érint Palack. De mit lehet még ezen megbeszélni? Azt mondtad, már minden eldőlt. – Hirtelen elcsendesedett, majd lassan felsóhajtott. – El fogják szállítani valahová.

– Nem, nem ezt mondtam – válaszolta Blake, óvatosan ejtve ki a szavakat. – Azt mondtam, hogy Palack nincs jól, és azt fontolgatják, hogy átviszik egy másik intézménybe.

– És mivel a helyi delfinkolónia tagjaként nem azonosítható, biztos, hogy zárt helyre kerül – tette hozzá Carson tömören. Nagyot sóhajtott, és szorosabban fogta maga körül a törülközőt. Érezte, ahogy ismét úrrá lesz rajta a csüggedés. – Hol itt a különbség?

– Van különbség, és szeretném, ha megértenéd, mi az!

Blake egyik lábáról a másikra állt, és csípőre tette a kezét. A lány rájött, hogy a férfi mozdulatai azt jelzik, sokat gondolkozott a dolgon, és most próbálja elmagyarázni a helyzetet.

– A hely, ahová Palackot küldenék, nagyon különleges. A Florida Keys korall szigetcsoportjához kerülne, ahol természetes lagúnák vannak, és ahová szabadon áramlik a tengervíz. Az Atlanti-óceánban lesz, az otthonában, nem egy betonmedencében, és megpróbálják bevezetni az ott élő iskolába. Tudják, hogy mit csinálnak. Palackot egy elkötelezett csapat fogadja, és idővel a delfinek is befogadják majd. Ha odamegy, lesz egy új családja. Láttam már hasonlót más delfineknél is.

A gondolat, hogy Palackot befogadja egy delfincsalád, kifogta Carson vitorlájából a szelet. Blake a tőle megszokott módon reagált: meghallgatta az aggodalmait, és intelligensen felelt-mindegyikre. Halk szavú válaszai meggyőzőek voltak. Carson lerogyott a stégre, maga alá húzta a lábát, és szorosan maga köré tekerte a törülközőt. Az öblöt bámulta, amely Palack nélkül még mindig elhagyatottnak tűnt.

Blake leült Carson mellé. Minden csendes volt körülöttük, csak a mennydörgés halk morajlása hallatszott a sűrű felhők felől. Tajtékos, szürkészöld hullámok csapkodtak a stég körül.

– Azt hittem, ellenzed a delfinek fogva tartását – mondta Carson halkan. Próbált korrekt és reális maradni. Úgy tűnt, Blake értékelte a próbálkozását, és végre megértette, hogy a lánynak ez nem egy eldöntendő kérdés, hanem olyasvalami, amihez bonyolult érzelmek kötődnek.

– Ha azt kérdezed tőlem, hogy ellenzem-e a delfinek befogását a vad vizekről, egyértelműen azt mondom, hogy igen, ellenzem. Egy vadon élő delfint soha, semmilyen indokkal sem szabadna kiszakítani a természetes élőhelyéről. Az azonban tény, hogy vannak akváriumok és intézmények, amelyek befogadják a sérült delfineket, amelyeket már nem lehet szabadon engedni, hogy szere-tetben és a megfelelő gondozásban élhessék le az életüket. Ha szabadon engedik őket, ezek az állatok valószínűleg cápaeledelként végeznék. – Blake egy pillanatra szünetet tartott. – A Delfinkutató Központ is egy ilyen hely. Ide küldik majd Palackot, ha úgy látják, hogy nem lehet szabadon engedni.

Egy hűvös fuvallat vízpermetet hozott a hátán. Carsonnak már vacogott a foga, úgy reszketett a hidegtől.

Blake összevonta a szemöldökét, majd kinyújtotta a karját, hogy Carson vállára tegye. A lány először vonakodott, de a férfi csendesen a nevét mormogta, és közelebb húzta magához, Carson Blake-hez simult, és érezte, ahogy a karja körülöleli és szorosan tartja. Mélyeket lélegzett. Megérezte Blake testének finom illatát. A férfi egy szót sem szólt, állát Carson puha haján pihentette. Carson a haját a füle mögé simította.

– Sokat gondolkodtam – mondta elhaló hangon.

– Min gondolkodtál?

– Olyan, mintha egy olyan kirakós darabjait próbálnám a helyükre illeszteni, amit évek óta nem tudok kirakni. Végre kezd értelmet nyerni az egész. – Carson egy pillanatra elhallgatott. – Az, hogy mindig próbálom elkerülni, hogy komolyabb kapcsolatot ápoljak valakivel, hogy sosem számítok senkire, nem bízom abban, hogy valami összejön, illetve hogy elfutok a kötelezettségek elől. Lehet, hogy mindez nem volt tudatos, de így visszatekintve, mivel mással magyaráznám a helyzetemet? Az isten szerelmére, még csak saját lakást se akartam! Mindig volt bennem valami... – Carson elhallgatott, és a megfelelő szavakat kereste. – Valamiféle kényszer, hogy szabad legyek. Szabad mindentől és mindenkitől, ami leköthetne.

A lány mély levegőt vett.

– És akkor jött Palack. Életemben először ezen a nyáron igazán ragaszkodni kezdtem valamihez, és a számtalan lehetőség közül épp egy delfinre esett a választásom – nevette el magát, mert még mindig ámulatba ejtette a csoda, amit átélt. – Megváltoztatott. Nincs más magyarázat. Nem tudom, hogyan értethetném ezt meg veled. Egész életemben távol tartottam magam az érzelmektől, a számomra fontos emberektől és a kötelezettségeimtől. Palackkal ezt nem tehettem meg. Meg kellett nyílnom, hogy kommunikálhassak vele – mondta a fejét rázva. – Őt nem tudtam becsapni. Nem tudtam dühösen vagy szomorúan a vízhez menni. Arra kényszerített, hogy értékeljem jobban, amim van, és boldoggá tett. – Carson felnyögött, arcát a kezébe temette. – Annyira zavarban vagyok, amiért ilyesmiket mondok el neked. Biztosan azt hiszed, hogy valami lökött tyúk vagyok Los Angelesből. – Carson elvette a kezét az arca elől, és Blake szemébe nézett. – De ez az igazság. És most nem vagyok még felkészülve arra, hogy száműzzem az életemből Palackot.

– Tudom – mondta Blake.

Carson újra felegyenesedett, hogy Blake szemébe nézzen.

– Úgy érzem, mintha elhagynám. Egész életemben otthagytam mindent: a munkámat, a kapcsolataimat. – Carson tagadólag megrázta a fejét. – De most nem. Blake, te tudod, hogy ez az én olvasatomban főbűnnek számít.

– De nem hagyod magára – próbált a lelkére hatni Blake. – Épp az ellenkezője történik. Lelkesen várják. És nem mintha lenne beleszólásod a döntésbe. Megsérült, és segítettél megmenteni az életét.

– El tudod ezt neki magyarázni? – kérdezte Carson. – Úgy, hogy ezt ő is megértse? Nem – válaszolta meg Blake helyett a kérdést a lány. – Ez épp olyan, mint hogy te sem értheted meg igazán, mit érzek. A delfineket lebilincselő, intelligens állatoknak látod, de itt meg is állsz. Meg sem próbálsz belegondolni abba, hogy a delfinek és az emberek között valódi kötelék alakulhat ki, aminek semmi köze a tudományhoz. Ez valami, amit a szívemben érzek, nem a fejemben. Nem folytattam ez irányú tanulmányokat, a tudomány tekintetében semmi újat nem mondhatnék neked. De tudom, hogy a kapcsolat köztem és Palack között valódi. Tudom.

– Én azt nem vitatom, hogy kötődtök egymáshoz – válaszolta Blake a lány szemébe nézve. – Elhiszem neked.

Carson megkönnyebbülten felsóhajtott. Blake végre elfogadta az érzéseit.

– De hiszen te reszketsz! Mennünk kellene!

– Igazad van – válaszolta Carson. Végre meghozta a döntést, amin azóta elmélkedett, hogy Palackot elvitték.

– El kellene mennem. Floridába. Ismét látnom kell Palackot. A saját szememmel kell látnom, hogy jól van.

– Carson...

– Ha lehangolt, megnyugtatja majd a jelenlétem. Engem ismer. Még segíthetek is neki. Meg kell próbálnom! – jelentette ki, és megfogta Blake kezét. – Legalább ebben tudsz nekem segíteni?

– El akarsz menni a Delfinkutató Központba?

– Nem, a kórházba akarok menni. A Mote Tengerbiológiai Laboratóriumba, ahol most van – válaszolta Carson.

– A kezelés hetekig is eltarthat. Akár hónapokig.

– Addig maradok, amíg javulásnak nem indul.

– Hol fogsz lakni? Honnan lesz erre pénzed?

– Keresek munkát és egy olcsó helyet, ahol lakhatok. Ebben van gyakorlatom.

– De nem fognak beengedni. Csak az ott dolgozók láthatják.

– Akkor segíts nekem ott állást szerezni. Vagy akár gyakornoki helyet. Vagy egy önkéntesit. Felmosok, medencét sikálok, bármit megteszek, amit kérnek. Bármit, amivel bejutok az ajtón, amivel a közelébe kerülhetek.

Blake felvonta a szemöldökét.

– Ezzel nem tudsz változtatni azon, hogy az intézményi elhelyezés mellett döntöttünk.

– Nem is ez a szándékom. Csak szeretném kideríteni, hogy tudok-e segíteni Palack megmentésében. Azt hiszem, ennyivel tartozom neki.

Dörgött felettük az ég. A mennydörgés egyre hangosabb lett, közeledett a vihar. Blake felnézett az égre, az arcéle jobban kirajzolódott az egyik villám fényénél.

– Arra kérsz, hogy segítsek neked elmenni innen? – kérdezte Blake.

– Igen.

– És azután hogyan tovább? – kérdezte Blake a lány felé fordulva. – Most én kérdezem. Mi lesz velünk?

Hirtelen széllökés kavarta fel körülöttük a levegőt. Carson úgy érezte, hogy új céljai értelmet adnak az életének. Kinyújtotta a karját, és szorosan megfogta Blake kezét, majd a szemébe nézett.

– Nem akarlak téged is elveszíteni – válaszolta. – Blake, nagyon mélyek az irántad való érzéseim. Ami köztünk van, az különleges, de a szívem mélyén tudom, hogy ha nem megyek el, hogy megnézzem, minden rendben van-e Palackkal, és nem értetem meg vele, hogy nem hagytam el, sosem fogok tudni továbblépni. Mert újra csak elfutnék. Hát nem érted? Mindig ezt csináltam. Csak a veszteségekkel törődtem, majd fogtam magam, és elmentem. De próbálom elérni, hogy ez másképp legyen. Csak akkor van remény számunkra, ha végigcsinálhatom ezt Palackkal.

Blake élorehajolt, hogy a homlokuk összeérjen.

– Ígérd meg, hogy visszajössz!

– Visszajövök.

Blake lehajolt, hogy megcsókolja, lassan, birtoklón. Mennydörgés visszhangzott felettük, figyelmeztetve őket, hogy a vihar már nagyon közel ért. Blake két tenyerébe fogta Carson arcát, mintha az eszébe akarta volna vésni a lány vonásait, majd felhúzta Carsont ültéből. Egymás kezét fogva futottak végig a mólón, hogy Sea Breeze-ben menedéket találjanak a vihar elől.

22. fejezet

– Látni akartál?

Nagyi felnézett az ölében tartott, vidám mintás csomagolópapírba vont dobozról. Carson az ajtóban állt, arcán kíváncsiság és némi félelem tükröződött, amiért az asszony a szobájába hívatta. Carson másnap indult Floridába. Egész nap sürgött-forgott, csomagolt, készült az útra. A ház csendes volt, csak a lányok halk beszélgetését és a poharukba tett jég üveghez koccanó hangját lehetett hallani a verandáról. Nagyi alaposan szemügyre vette unokáját az általa pizsamának nevezett bokszeralsóban és pólóban. Hosszú, barna haja úgy omlott a vállára, mint egy sötét bársonylepel.

– Igen. Gyere csak be! – válaszolta nagyi, kezével beljebb invitálva Cafsont. Megpaskolta a széket maga mellett.

A lány elmosolyodott, és csatlakozott nagyihoz a hálószobája mellett berendezett kis szalonban. A kék, rojtos burájú lámpa sárga fénnyel vonta be az asztalterítőt és az ugyanolyan anyaggal kárpitozott székeket. Ez volt az asszony kedvenc szobája, ahol a meghitt beszélgetéseket folytatta. Ujjával finoman végigsimított halvány rózsaszín pongyolájának gallérján, miközben a feléje lépkedő Carsont figyelte. A lány lehajolt, hogy puszit nyomjon nagyanyja arcára.

– Milyen jó itt!

– Szerettem volna beszélgetni veled egy kicsit, mielőtt elmész – kezdte nagyi.

– Összepakoltam, indulásra készen állok, mint ahogy azt a John Denver-dalban, a Leaving on a jet plane-ben éneklik – mondta Carson.

Nagyi a lány arcát fürkészte, és látta rajta, valóban készen áll az indulásra – a tekintete izgatottságról árulkodott, és majd szétvetette az energia, amely az útra indulókat rendszerint jellemzi. Az asszony azon tűnődött, a szerettei vajon miért ilyen lelkesek, ha útra kell kelniük... Nagyi sosem volt az a nagy utazó. Nem értette, hogy miért akarná bárki elhagyni a Dél buján tekergőző patakjait, csodálatos naplementéit és a partot nyaldosó hullámok dalát? Több mint elegendő kulturális programot találhatott Charlestonban még a íegkülönlegesebb ízléssel rendelkező ember is. Az asszony fel nem foghatta, hogy mivel vonzották magukhoz az embereket az ismeretlen városok.

Carson biztosan meglátta az aggodalmat a nagyanyja arcán, mert előrehajolt, és kezét nagyi kezére tette.

– Nemsokára visszajövök. ígérem. Csak néhány hétig leszek távol. Tudom, hogy mennyire fontos ez a nyár a számodra. Nem fogok csalódást okozni neked.

– Drága gyermekem! – mondta Carson kezét paskolva áz asszony. – Sosem okoztál nekem csalódást.

Carson gyanakvón nézett a nagyanyjára.

– Soha? Pedig úgy érzem, hogy miattam már megint a feje tetejére állt minden.

– Soha – jelentette ki nagyi határozottan. Nem szerette az unokáin azt látni, hogy úgy érzik, afféle örök vesztesek. Mindig igyekezett kigyomlálni lelkükből ezt az érzést.

– Épp az ellenkezőjéről van szó. Ezért is akartam veled beszélni. Carson! – kezdte nagyi, egyenesen az unokája szemébe nézve, hogy megbizonyosodjon róla, a lány figyel arra, amit mond. – Ez egy nagyon nehéz hónap volt a számodra. Mégis átvészelted ezt az érzelmi hullámvasutat, amibe a családod titkai miatt kerültél, szembenéztél az alkoholproblémáddal, magadra vállaltad a borzasztó delfinbalesettel járó felelősséget, és tetted mindezt olyan türelemmel és bátorsággal, aminek nem sok nő van birtokában.

Nagyi megállt egy pillanatra, látva, hogy Carson szeme hitetlenkedve elkerekedett. Ebben a pillanatban újra maga előtt látta a kislányt, aki eljött, hogy vele lakjon a tűz után, a bekötözött, megégett bőrét, a megpörkölődött haját és a sebezhető, reménységgel teli, hatalmas, kék szemét, és az asszony szíve megesett rajta.

– Nagyon büszke vagyok rád – mondta nagyi nyomatékosan, megvárva, hogy szavai eljussanak Carson tudatáig. A lány egy pillanatra behunyta a szemét. Amikor újra felnézett, megszólalt:

– Nem hiszem, hogy ezt megérdemlem – mondta Carson hebegve. – És ami az ivást illeti, csak próbálok eljutni egyik naptól a másikig.

– Ennél többet egyikünk sem tehetne, kedvesem. Felébredünk, megerősítjük az elhatározásunkat, és felkelünk, hogy szembenézzünk mindazzal, amit az új nap hozhat. Ha nem így tennénk, az ágyban maradnánk, és elvesztegetnénk az életünket.

Carson bólintott, jelezve, hogy figyel a nagyanyja mondandójára.

– Most úgy beszélsz, mint Blake – mondta. – Ő eléggé, hogy is mondjam, optimista.

– Igen? – kérdezett vissza nagyi, és rögvest éberebben figyelt, ahogy a fiatal udvarló szóba került. – Hogy van az a kedves fiatalember?

– Bíake jól van, nagyi – mondta Carson sokat sejtető mosollyal az ajkán. Nagyi várt, hátha Carson mond még valamit, de a lány nem szólalt meg. Az asszony nem bírt magával, ezért tovább kérdezősködött.

– Akkor még mindig találkozgattok? A delfinnel történtek után is?

– Azt hiszem, próbaidőn vágyok – válaszolta Carson, és felnevetett.

– Mit szól ahhoz, hogy elmész?

– Nem örül neki – válaszolta Carson őszintén —, de megérti, hogy miért kell ezt tennem. Elintézte, hogy bejuthassak, és láthassam Palackot. Erre az ő segítsége nélkül semmi esélyem nem lett volna.

– Értem. Szerintem Blake egy nagyon kedves fiatalember.

– Ezt már mondtad, nagyi! – mondta Carson, finoman megbökve a nagyanyja karját. – Komolyan oda vagyok érte. Nagyon. Jobban, mint eddig bárkiért az életemben. És biztos vagyok abban, hogy ő is így érez irántam. Úgy van, ahogy mondtad. Lassan haladunk. Rendben?

Nagyi próbálta leplezni Carson vallomása feletti örömét, ezért az ölében tartott csomagra vetette a pillantását.

– Szóval – mondta nagyi, vidámságot csempészve a hangjába, majd kihúzta magát ültében, és a kezébe fogta a dobozt —, van számodra egy ajándékom.

– Ajándék? De nincs születésnapom.

– Jaj, de buta vagy, tudom, hogy nem ma van a születésnapod, és nincs karácsony, sem a függetlenség napja vagy bármi ehhez hasonló – mondta, és ezzel átnyújtotta a fényes, kék papírba csomagolt, fehér szalaggal átkötött kis dobozt Carsonnak. – Nem adhat egy nagymama az unokájának ajándékot, ha úgy tartja a kedve? Nyisd csak ki!

Garson arcára kiült a várakozásteíi mosoly, miközben a szépen becsomagolt kis doboz fölé hajolva óvatosan kibontotta a szalagot, feltekerte egy kis gombolyagba, majd lassan levette a ragasztószalagot, óvatosan, hogy el ne szakítsa a csomagolópapírt. Nagyi élvezettel nézte az unokáját, amint finom mozdulatokkal bontogatta a csomagját, és ismét maga elé idézte a kislány Carsont. Annyira más volt, mint Harper, aki letépte volna a papírt, apró darabokra szaggatva azt, és hagyva, hogy az apró papírfecnik a földre essenek.

Mielőtt a lány felnyitotta volna a dobozt, a füléhez emelte, és a plafonra szegezett tekintettel megrázta a dobozkát, és úgy tett, mintha próbálná kitalálni, mi lehet benne.

– Talán egy karkötő? Vagy egy bross?

Nagyi azonban egy szót sem szólt, csak felvonta a szemöldökét, és Carson kíváncsiskodó kérdései miatt egyre növekvő várakozással szorította össze a kezét.

A lány kinyitotta a dobozt, majd a sarkánál fogva felemelte a benne lévő, megsárgult, finom pamut zsebkendőt, amelyre nagyi nevének kezdőbetűit hímezték: MCM. Ezt a zsebkendőt dugta nagyi az esküvője napján a ruhaujjába. Azután Carson megmerevedett. Egy ezüst, delfin alakú kulcstartó volt a zsebkendőbe csomagolva, rajta pedig egy kulcs. Carson hitetlenkedve nézett a nagyanyjára.

– Viccelsz? Ez... ez a Kék Cirkáló kulcsa! – kiáltotta Carson.

– Ahogy mondod.

– De... azt hittem, azt mondtad... Ezt nem értem – dadogott Carson.

– Pedig igazán nem bonyolult – jelentette ki az asszony, és könnyedén felnevetett. – Ez az ajándékom. Lehet, hogy az a Cadillac öreg, de tökéletes állapotban van. Biztonságban elmehetsz vele Floridába, és haza is hoz. És mindenhová elvisz, ahová csak menni akarsz. Mostantól a tiéd. Szeretném, ha elfogadnád. Kiérdemelted.

Carson meg sem tudott szólalni. Odahajolt a nagyanyjához, és szorosan megölelte. Nagyi megérezte a saját parfümjének az illatát az unokáján. Ez lett az ő közös illatuk, amelynek hatására nagyi újra megérezte azt az ősi köteléket, ami mindig is Carsonhoz fűzte.

– Nem is tudom, mit mondhatnék! – álmélkodott Carson, és hátradőlt a székében. Hitetlenkedve nézte a kulcsot a kezében.

– A köszönöm általában megfelelő szokott lenni – kacsintott nagyi.

Carson felnevetett, majd az asszonyra mosolygott.

– Köszönöm.

Nagyi érezte, ahogy a rátörő érzelmektől könnybe lábad a szeme.

– Utálom, hogy elmész. Most pedig adj egy búcsúcsókot, drága kislányom! – mondta nagyi tettetett jókedvvel. – Azután pedig feküdj le! Fontos, hogy jól kialudd magad á hosszú út előtt.

– Most adok egy jóéjtpuszit, a búcsúpuszit pedig majd holnap.

– Nem – mondta nagyi a fejét rázva. – Most akarok mindent! Utálom a búcsúzkodást. – Az asszony nagyot sóhajtott. – Olyan sokszor búcsúzkodtam már.

Carson megcsókolta a nagyanyja arcát, majd egy pillanatra a föléhez hajolt, és azt suttogta:

– Nemsokára visszajövök. ígérem.

Igazi utazóidő várt Carsonra. Egy felhő sem volt az égen, a levegő is tisztának tűnt, nem nehezítette el a sűrű pára, amitől az ember reggel kilencre már úgy érzi magát, mintha leöntötték volna egy vödör vízzel. Nagyi a tetőerkélyen állva, a korlátba kapaszkodva nézte az odalent kibontakozó jelenetet.

– Biztos, hogy nem akar lemenni, és csatlakozni hozzájuk? – kérdezte a mellette álló Lucille. – Olyanok vagyunk itt fent, mint két vén kotlóstyúk.

– Biztosan így van – jelentette ki Marietta, újra érezve azt az apró szúrást a szívében, amit mindig érez, ha el kell válnia valakitől. Kicsit erőre kapott, kihúzta magát, és hamiskásan folytatta: – Már elköszöntünk egymástól, és tudod, hogy mennyire utálom a drámai búcsút.

– Aha – mondta Lucille kissé szarkasztikusán. – Persze, utálja a drámát.

Nagyi jót kuncogott ezen. Ismét a fiatal lányokat bámulta, akik a kék Cadillac köré gyűltek. Carson már bepakolt az autóba, a tetejét pedig lehajtotta. Egy pillanatra visszaemlékezett önnön magára, amikor ugyanezen a felhajtón állt, és nevetve, ölelkezve, búcsúcsókokat váltva köszönt el Parkertől, akire épp rátört az utazási vágy, vagy amikor az arcára mosolyt erőltetve rejtette el a szívfájdalmát, amikor a vakáció végén az ő nyaraló lányai visszatértek távoli otthonaikba. Eszébe jutottak azok a borzasztó, utolsó istenhozzádok, amelyekkel a férjétől és a fiától vett búcsút. A hosszú élet terhei. Túl sok búcsú, napfelkelték, naplementék, örömteli és fájdalmas emlékek.

Carson volt a legmagasabb a lányok közül. Kopott farmer és egy fakókék farmering volt rajta. Sötét haját befonta, a haj fonat úgy kígyózott a hátán, mint egy hosszú, vastag kötél. Fejére egy szalmakalapot tett, amelyet világoskék szalag díszített. Büszke tulajdonosként dőlt az autónak, közben a kulcsot a testvérei szeme előtt lengette. Dora mellette állt, rózsaszín bermudanadrágban és virágos pólóban, szőke haja szabadon omlott a vállára. Ivott egy kortyot a kezében lévő bögréből, és egyre csak beszéltek és beszéltek. Harper olyan kecses volt, mint egy kismadár, a bokáig érő nadrágjában és szép ingében. Rézszínű haját copfban fogta össze. Nagyi el sem tudta képzelni, hogy tudott abban a magas sarkú szandálban állni.

– Ma is épp annyira különbözőek, mint egykor – mondta az asszony Ludlle-nak. – Mégis azt hiszem, az elmúlt néhány hétben újra felfedezték, hogy van bennük valami közös.

– Ha ezzel azt akarja mondani, hogy már nem esnek egymásnak, hanem kezdik egymást újra megszeretni, akkor igazat kell adnom önnek – jelentette ki Lucille.

– Természetesen ezt is jelenti – mondta nagyi kissé türelmetlenül. Persze ennél sokkal többről volt szó, ám mindezt lehetetlen lett volna szavakba önteni. Igaz, a lányok még mindig tapogatózva próbálták megérteni, mennyire erősek is az Őket egymáshoz fűző, testvéri kötelékek, de az elmúlt néhány hétben kihallotta á hangjukból és látta az apró gesztusaikból, hogy kezdenek újra kötődni egymáshoz. Mintha újra felfedeznék azt a csodát, amelynek egykor, a Sea Breeze-ben töltött nyarak alatt a részesei voltak. Amikor a három lány együtt kuporgott egyetlen törülköző alatt a vízparton, sutyorogtak az ágyukban, hárman három szívószállal itták vaníliafagyival megspékelt üdítőjüket, és együtt fedezték fel a sziget meg a part titkait. Nagyi azért imádkozott, hogy a nyár múlásával és a Sea Breeze-ben együtt töltött napokkal, a ház nevéhez méltón egy friss tengeri fuvallat hozzon megújhodást, és a lányok felfedezzék azt az életerőt, ami irányt és értelmet ad az életüknek.

A nevetés hangja felerősödött odalent, és ez kizökkentette nagyit a merengésből. Történt valami, amitől a lányok a hasukat fogva, előrehajolva nevettek, a könnyük is kicsordult. Nevetésük és huhogásuk túlharsogta a felettük köröző halászsasok éles vijjogását. Nagyinak elszorult a szíve, a szeme ismét megtelt könnyel.

– Nézd meg őket! – mondta Lucille-nak. – Mindig ilyen boldognak akarom látni mindnyájukat. így együtt, egymást támogatva. Ha mi már nem leszünk, csak ennyi marad nekik. Vajon túl sokat kérek?

– Úgy gondolom, minden szülő ezt kéri az imáiban.

– Aggódom értük – mondta Marietta őszintén. – Ebben a pillanatban boldognak tűnnek, de még mindig nem találták meg a helyüket. Egyikük sem. Azon gondolkodom, mivel tudnék nekik segíteni.

– El ne kezdje! Emlékszik, mennyi gondot okozott? Idehozta mindhármukat, és újra összehozta őket. Ennél többet nem tehet. Most már rajtuk áll, mit hoznak ki ebből.

– De a kártyapakliból még sok lapot nem fordítottak fel – figyelmeztette az asszony.

Lucille vállat vont.

– Ez így van. A játéknak még nincs vége. – Lucille Marietta felé fordult, és ahogy a két asszony egymásra nézett, abban benne volt minden, egy élet során átélt és egymással megosztott aggodalom. – Egyszer lent, másszor fent.

A Cadillac dallamkürtjének hangja felhívta a hölgyek figyelmét a lányokra. Carson felnézett a tető felé, karját magasra nyújtva integetett. Nagyi és Lucille egyszerre emelték fel a kezüket, és lelkesen visszaintegettek. Nézték, ahogy a nagy autóval Carson lassan kigurul a felhajtóról, miközben Dora és Harper a nyomában futnak, és azt kiabálják: „Halál a hölgyekre!” Carson még egy nagyot dudált, majd a gázra taposott. A motor felbőgött, és az autó elindult a hosszá útra, már csak a teteje látszott egy darabig a sövény mögött.

Dora és Harper ott maradt a feljáró végén, néhány pillanatig integettek még, majd egymásba karolva a tengerpart felé sétáltak.

– Mit látnak szemeim – motyogta nagyi az egymásba karoló lányok láttán. Most tettek ilyesmit először. Elnézett felettük a kéken csillogó óceán felé. A hullámok monoton ritmusban törtek előre a parton, majd fújtak visszavonulót. Talán Lucille-nak igaza volt, persze Marietta ezt sosem fogja neki bevallani. Az élet tényleg olyan, akár egy kártyajáték. Nagyi Lucille felé fordult.

– Itt az ideje, hogy bemenjünk a napról. Van kedved egy kártyapartihoz? Adok neked húsz pont előnyt.

– Ha nekem arra a húsz pont előnyre szükségem lesz, nekifogok sakkozni! – tiltakozott Lucille.

Nagyi nevetett, érezte, ahogy szívét elönti a remény. Megmarkolta a lépcsőkorlátot, de mielőtt elhagyta volna a teraszt, megállt, és még egyszer körülnézett, a végtelen óceán felé kémlelt. A kék Cadillacnek már nyoma sem volt, de a távolban még látta, ahogy a két fiatal nő együtt sétál a hosszú, kanyargós ösvényen.

Tények a delfinekről

A közönséges palackorrú delfin (Tursiops truncatus) hosszúsága két-négy méter lehet, súlya pedig százharmincöt-hatszázharmincöt kilogram.

A delfin csoportokban él, amit iskolának hívnak. Egy-egy iskolához általában kettő-tizenöt delfin tartozik. A paláckorrú delfinek többnyire halat és rákféléket esznek. Nem rágják meg az ételt, hanem egyben lenyelik. A delfinek főként csoportokban vadásznak, illetve gyakran összefognak, és intelligens vadászstratégiákat alakítanak ki.

A parti palackorrú delfinek társaságszerető állatok. Anyákból és borjaikból álló csoportokat szülőiskolának vagy óvodának is nevezik. A nőstény delfinek mint pesztonkák vagy „nagynénik” segítenek az iskolán belüli kicsinyek nevelésében. A felnőtt hímek agglegénycsoportokat alkotnak, és néha két vagy három delfin között kialakul a párkötődés. A párkötődő hímek hosszabb ideig, akár életük végéig is együtt maradnak. A fiatal és idős delfinek is kergetik egymást, tárgyakat visznek a szájukban, dobálják egymásnak a hínárt, és ők is használnak mindenféle eszközöket arra, hogy kapcsolatba lépjenek egymással.

A palackorrú delfin vemhessége tizenkét hónapig tart. Emlős állatok lévén a delfinek elevenszülők. A kicsinyeket két éven át táplálják. Az anyák a kicsinyekkel maradnak, megtanítják őket halakra vadászni, fejlesztik a szociális képességeiket. Ez az időszak általában öt évig tart.

A palackorrú delfinek átlagéletkora huszonöt év. Igaz, nagyon ritka, de a delfinek elélhetnek akár ötven évig is.

A látásuk: A delfineknek különleges szeme van, ami alkalmazkodik a fény változásaihoz, a vízben és azon kívül is. A palackorrú delfinek jó körülmények esetén három méterre is ellátnak a víz alatt, illetve a víz felszíne felett akár négy méterre is.

A hallásuk: A hang gyorsabban és messzebb terjed az óceánban, mint a fény. A delfineknek nagyon fejlett a hallása. Hangot képeznek, és ezeket figyelik, így észlelik az élelmet, a ragadozókat, továbbá ilyenformán navigálnak, kommunikálnak, és ekképp határozzák meg a többi delfin tartózkodási helyét.

A hangképzésük: A delfinek kattogó hangokat és nyögésre, sípolásra, morgásra és fiittyögésre hasonlító hangokat képeznek. A víz felett a légzőnyílásukból kiengedett levegő segítségével történik a hangképzés. A delfinek saját hangjelzést, füttyöket fejlesztenek ki, ami csak rájuk jellemző (mint az embereknél a nevek használata).

Visszhangképzés a tájékozódáshoz: A delfinek által kibocsátott kattogó hangok elérik a víz alatti világ képződményeit, élőlényeit, majd visszaverik a hanghullámokat, amelyeket a delfinek az alsó állkapcsukkal érzékelnek. A visszavert hangok alapján a delfinek meg tudják állapítani ezeknek a dolgoknak a méretét, az alakját, azt, hogy milyen távolságra vannak tőlük, továbbá hogy milyen sebességgel haladnak, és milyen irányban mozognak. Így „látnak” a víz alatt. A delfinek víz alatti tájékozódási képessége a legfejlettebb hanglokátorképesség, amihez hasonló rendszer – sem természetes, sem ember által alkotott – nincs a földön.

{1} John Steinbeck Érik a gyümölcs című művének főszereplőire utal. – A ford.

Table of Contents

Title page

Köszönetnyilvánítás

Dél-Karolina, Sullivan's Island, Sea Breeze

2012. április 5.

1. fejezet

Los Angeles

Dél-Karolina, Summerville

New York

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

Tények a delfinekről