Mary Alice Monroe

DÉLI MENYEGZŐ

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Mary Alice Monroe

DÉLI

MENYEGZŐ

A mű eredeti címe

A Lowcountry Wedding

Copyright © 2016 by Mary Alice Monroe, Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2017

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 010 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte www.ekonyv.hu

Lápvidéki lányomnak, Angela May-nek,

köszönettel a soha nem múló bizalomért és a mosolyért,

amely még a legsötétebb napokat is beragyogja.

Ez már a sorozat negyedik része, így aztán elmondhatom, hogy nemcsak a szereplőkkel töltöttem el nagyon sok időt, hanem mindazokkal, akik segítettek a négy könyv létrehozásában.

Először is, nem lehetek elég hálás a csodálatos szerkesztői és kiadói csapatomnak. A Gallery Books következő munkatársainak tartozom köszönettel a szeretetükért, a támogatásukért, a kiváló munkájukért: Lauren McKenna, Louise Burke, Jennifer Bergstrom, Jennifer Long, Liz Psaltis, Jean Anne Rose, Elana Cohen, Kristin Dwyer, Diana Velasquez, Jennifer Robinson, Steven Henry Boldt. Hasonlóan nagy hálával tartozom a Trident Media Group csapatából Kimberly Whalennek, Robert Gottliebnek, Tara Carberrynek, Lauren Pavermannek, Sylvie Rosokoffnak, valamint Joe Veltre-nek a Gershtől.

Angela May, Kathie Bennett és Susan Zurenda az utazásaim és a riportok megszervezésével, valamint nagyszerű cikkeikkel segítették a munkámat. Azt, hogy Lisa Minnick, Ruth Cryns, Charlotte Tarr, Linda Plunkett, Jeanette Turner mi mindenben segített, felsorolni is nehéz lenne.

Ismét őszintén megköszönöm dr. Pat Fairnek, a Nemzeti Éghajlati Adatközpont munkatársának, valamint a floridai Grassy Key delfinmentő csapatának a segítségét.

Szívből jövő köszönet jár régi támogatómnak és barátomnak, Amy Sottile-nek, aki a Wild Dunes hotel segítségével fantasztikus könyvbemutatókat szervezett nekem azon a lélegzetelállító helyen.

A könyv megírásában nagy segítségemre voltak azok a csodálatos cégek és emberek, akik büszkén megmutatták egy lápvidéki esküvő minden szépségét. Nagyon köszönöm a kérdéseimre adott lelkes válaszokat a következőknek: Wild Dunes hotel, Legare Waring ültetvény, Firefly szeszfőzde, ahol a könyvben szereplő fantasztikus koktélok készültek. Cannonborough, Kate McDonald esküvőiruha-szalon; LulaKate; Brackish Bow Ties; Charleston Tuxedo; Wildflowers Inc.; Studio R; Stox & Co.; SalonSalon of Charleston; Cru Catering; Christy Loftin; Charleston Virtuosi and Kiral Productions; Squeeze Cocktail & Beverage Catering; Sweet Lulu’s Bakery on Wheels; Charming Inns (John Rutledge House); Carolina’s Executive Limo Line; Riverland Studios; EventWorks; Ashley Rhodes Event Designs; Croghan’s Jewel Box.

És mint mindig, szeretettel és köszönettel tartozom a férjemnek, Markusnak. Nem tudtam volna megírni ezt a könyvet a szeretete, a támogatása és a főztje nélkül! Öregedjünk meg együtt, mert a legjobb dolgok még előttünk állnak!

Légy kedves, drágám, és légy boldog!

A levegőben már érezni lehetett a tavasz érett, zöldellő, ígéretekkel teli illatát. És a tavasszal együtt közeledett a két esküvő előkészületeinek, a sok lótás-futásnak és a zsivajnak az ideje is.

Marietta Muir hálóingben, köntösben állt a kis ház verandáján. A kavicsos kocsifeljáró túloldalán ott nyújtózott a nagy ház: Sea Breeze. A régi, fehér faépület fekete zsalugátereire és csúcsos ablakaira sötétség és csend borult ezen a korai órán. Csinos kis ház, gondolta Marietta, és végignézett a tetszetős lépcsőfeljárón, ami úgy hatott, mintha egy széles mosoly üdvözölné a látogatót. A ház bal oldalán egy csúnya, düledező, fából készült garázs éktelenkedett. Az udvar közepén egy hatalmas, öreg tölgyfa állt, mélyen lehajló ágait az asszony egy hatalmas kéznek szokta képzelni, ami minden bajtól megvédi őket. A tölgyfa és a ház túlélte a Muir család jó néhány generációját, számtalan vihart, hurrikánt átvészelt. Az idők során kiállta az időjárás viszontagságait, talán meg is hajlott, de még mindig élt, és ez ékes bizonyítéka volt a család erejének.

Marietta a fehér kis házban lakott, amely korábban a hűséges házvezetőnője és barátnője, Lucille otthona volt. Az ő szemében a ház mindig is Lucille-é marad. Marietta akkor költözött át ide, amikor Harper, az unokája megvette tőle a nagy házat, és így Sea Breeze a család tulajdonában maradhatott. Jó döntés volt. A kedves kis vendégházban nem érezte azt a kényszert, hogy rendben kell tartania a hatalmas épületet és az egész birtokot. Az egész életét azzal töltötte, hogy a házat gondozta, a régi bútorokkal teli szobák zsalugátereit nyitogatta, főzött, rengeteg partit adott, partikra járt, feldíszítette a házat az ünnepekre, és megszervezte a család életében fontos eseményeket. Most már ezekre nem volt energiája, sőt, az igazat megvallva, kedve sem. A háztartás és a gyereknevelés a fiatalok feladata.

Egy csésze kávét tartott a kezében, lassan kortyolgatva élvezte a forró italt. Most végre kiélvezhette a lápvidéki reggeleket, amikor a levegő émelyítő illatokkal telt meg. Elvette a szájától a csészét, és mélyen beszívta a levegőt. A kávé aromája továbbra is ott lebegett az orra előtt, de a puha sár átható illatát is érezte; az édes jázmin és a tavaszi virágok csiklandozták az orrát. Az óceán felől érkező fuvallat sós illattal töltötte be a levegőt. Megnyalta az ajkát, és szinte érezte a víz ízét, ahogy a pára pompás frissességét, a harmatos fű hajnali illatát is.

Az utóbbi időben többnyire a nappal együtt kelt. Az éjszakák nyugtalanul teltek, általában már alig várta, hogy felkelhessen, és köszönthesse az új napot. Nyolcvanegy évesen már minden egyes nap ajándék. És a mai nap különösen izgalmasnak ígérkezett: Carson érkezik. Harper és Dora már nagyon várták. Most már tényleg megkezdődhetnek az esküvők előkészületei, hiszen mindössze két hónap van hátra, amíg Carson és Harper férjhez megy.

Már a gondolattól is hevesen dobogni kezdett a szíve. Nagyon sok tennivalója lesz. És nagyon sok mindent szeretne mondani a lányoknak, mielőtt megteszik életük e fontos lépését.

De pontosan mit is mondhatna? Milyen hasznos gondolatokat oszthatna meg velük? Mik lennének azok a mondatok, amiket nehezebb időkben a lányok előhúzhatnának az emlékezetükből, amik biztatnák őket, útmutatást adnának nekik, hogy a gondok ellenére is kitartsanak?

Amikor az ő esküvője közeledett, az anyja, Barbara elvitte teázni. Már csak egy hét volt hátra a menyegzőig, és a sok barát, a család számtalan partit adott. Barbara mégis szánt időt rá, hogy kettesben lehessenek, és olyan tanácsokkal látta el a lányát, amiket csak egy anya adhat. Aznap délután, teázás közben átadta neki Emily Post etikettről írt könyvét. Most, hogy saját otthona lesz, mondta az anyja, szeretné, ha mindig kéznél lenne ez a könyv, ha bármilyen kérdés merülne fel benne azzal kapcsolatban, hogyan viselkedik egy igazi úrinő, vagy hogy hogyan rendezze be a házát. Marietta már korábban is pontos útmutatást kapott a megfelelő viselkedés szabályairól, csakúgy, mint a charlestoni társaság elvárásairól.

– Mégis – mondta az anyja –, a jó modor, a kellem nagyon nehezen megfogható dolgok. – Marietta kezébe nyomta a könyvet, és így szólt: – Drágám, ne feledd, hogy ez a könyv csak vázlatosan érinti azt a sok ezer részletes szabályt, aminek meg kell felelni a társasági életben. De az etikett, a jó modor alapja a kedvesség. Ezek a szabályok nem azért vannak, hogy az ember fontosabbnak, jobbnak érezze magát másoknál. Emily Post azt mondta, a szabályokat bárki megtanulhatja, hiszen minden emberi lény – éljen akár egyedül egy barlangban – így vagy úgy, de mégiscsak egy közösség tagja. Inkább úgy tekints az etikettre, mint egy filozófiára, ami segít abban, hogy úgy éld az életet, és úgy lelj benne örömöt, hogy közben kedves, együttérző, tisztelettudó vagy másokkal. Ha, mondjuk, valaki a saját asztalodnál beleeszik az ételedbe, akkor botrányt csinálsz? Természetesen nem. Kedvesnek kell lenned, és nem is teszel említést a dologról. Hogy miért? Mert nem akarod kellemetlen helyzetbe hozni a többi vendéget. Ha nem így cselekszel, azzal a legsúlyosabban vétesz az etikett ellen. Látod tehát, hogy míg az etikett segít megismerni a társadalmilag elfogadott viselkedési szabályokat, az igazi jó modor az, hogy miképp alkalmazzuk őket. Ha valaki igazi úriember vagy úrinő akar lenni, akkor egy olyan viselkedési kódot kell követnie, aminek az alapja a tisztesség, a feddhetetlenség és a lojalitás, de nemcsak a barátokhoz és a családhoz, hanem az alapértékekhez is. Tehát légy kedves, drágám, és légy boldog!

Marietta a hosszú házassága során mindvégig igyekezett megfelelni az anyja szavainak. Emily Post könyve segítette őt a köszönőlevelek, a születési értesítők megírásában, az előkelő személyek bemutatásában, a keresztelők, az esküvők és a temetések megszervezésében. De minden helyzetben, amikor az illemtankönyv szabályait követte, érezte az anyja jelenlétét.

Elmosolyodott, és nekilátott. Nemsokára két esküvő lesz, pontosan tudta, mit kell tennie.

Szorosan összehúzta magán a köntösét, és visszasietett a kis házba. Odabent a falak és az a néhány bútor mind fehér volt. Csak a helyi művészek által készített festmények és a kék függönyök vittek némi színt a házba. Marietta egyenesen a könyvespolchoz ment. Ez volt az egyetlen változás, amihez ragaszkodott, amikor az unokái kifestették a házat Lucille halála után. Imádta a könyveket, és sok fejtörést okozott neki, hogy a könyvei közül melyiket tartsa meg a hatalmas könyvtárból. A bútoraitól könnyen megvált, de a könyvek olyanok voltak neki, mint a régi barátok.

Tudta, hogy a könyvnek ott kell lennie valahol. Ezt biztosan nem dobta ki. Az ujjai végigsimítottak a polcon álló több tucat kötet gerincén. Aztán megtalálta. Emily Post: Etikett. Kihúzta, és elégedetten megcirógatta a viseltes, kék borítót. Kinyitotta, és az első lapon meglátta az ajánlást: „Minden jót kívánok, szeretettel, Emily Post.”

Odament a kanapéhoz, felkapcsolta a lámpát, keresztbe tette a lábát, feltette az olvasószemüvegét, majd olvasni kezdte a fejezetcímeket: Bevezetés, A társalgás művészete, Viselkedés az étteremben, Bálok és táncmulatságok, Esküvői előkészületek, Viselkedés az étkezésnél, Washingtoni protokoll és így tovább. A stílusa inspiráló és tömör volt, a tanácsok világosak és egyértelműek. Ugyanazt az áhítatot, rácsodálkozást – és borzongást – érezte a számtalan, különböző helyzetre vonatkozó szabályok olvastán, mint hatvan-egynéhány éve, fiatal menyasszonyként. Be kellett vallania, hogy néhány dolgot már elfelejtett – például hogy mi mindenre jó egy névjegykártya, és hogy minek kell rajta szerepelnie –, de a legtöbb illemszabály annyira a része volt, akár a saját DNS-e. Mire a nap már fényesen ragyogott, kiürült a kávéscsészéje, és a szeme is elfáradt, így abbahagyta az olvasást. Levette a szemüvegét, a kezét a könyvön pihentette, és elgondolkodott.

Vajon fontosak ezek a szabályok manapság egy menyasszonynak? Harper és Carson nem találná ijesztőnek őket? Dora használta volna ezeket a tanácsokat a házasságában?

Ők nem a lányai, hanem az unokái. Igaz, sok szeretet volt abban, ahogy Nagyinak szólították, és a kapcsolatuk is kifejezetten szoros volt. Ő pedig igyekezett minden tőle telhetőt megtenni, hogy megtanítsa nekik a megfelelő illemszabályokat, amikor nála töltötték a nyarat, de tulajdonképpen nem látott rá a nevelésükre, a mindennapjaikra.

Arról nem volt kétsége, hogy Harper ismerte az etikettet. A családja Angliában élt, számukra ez fontos volt, a família még a Debrett’s Kiadó angol nemesi családokat bemutató évkönyvében is szerepelt. Winifred, Dora anyja, szerencsére megtett minden tőle telhetőt. De mintha Dorának fontosabb lenne a szabályok szó szerinti betartása, mint az értelmük. Carson viszont kiszámíthatatlan volt. Őt Marietta fia nevelte, de ennyi erővel farkasok között is élhetett volna. Visszatekintve már látta, hogy hibát követett el, amikor hagyta, hogy Carson az apjával éljen Los Angelesben, nem pedig vele, Charlestonban. A lány mégis rendelkezett azzal a bájjal, azzal az életszenvedéllyel, amit nem lehet tanítani. Carson elegendő szabályt ismert ahhoz, hogy ne okozzon nagyobb galibát egy társasági eseményen. Marietta felsóhajtott. Azt legalább tudta a lány, hogyan kell megteríteni egy asztalt. A többit meg majd úgyis megtanulja.

Megérintette az ajkát, elgondolkodott. Nyilvánvaló, hogy a partikon, az esküvői szertartásokon fontos szerepe van a protokollnak. Főleg a templomban. Az ismerete nélkül csak összevissza kóvályognának, hogy mi következik éppen. Ilyenkor megnyugtató, ha az ember ismeri a szabályokat, és Nagyi biztos volt benne, hogy megfelelően tudja majd irányítani az ő kis unokáit. Kissé felemelte a fejét, és arra gondolt, hogy néha van annak előnye is, hogy öreg az ember.

Ami meg a többit illeti… az igaz lehet, hogy néhány illemszabály már kiment a divatból. De hát a protokoll is változik, és igazodik a jelen követelményeihez, akár a nyelv meg az egyéb szokások. Kedvesen, megfontoltan, tisztelettudóan fordulni a másikhoz: ez egy örök érvényű viselkedésforma. Mindenkinek tisztában kellene lennie azzal, hogy a cselekedetei miképp hatnak mások életére.

A házasság nem könnyű műfaj. Az ifjú pár a szertartáson megfogadja, hogy jóban-rosszban, szegénységben-gazdagságban, míg a halál el nem választ. De csak a tapasztalt bölcsek tudják, hogy igazából mit jelentenek ezek a szavak.

Marietta élete sok szempontból szép volt, de el kellett viselnie azt a fájdalmat, amit a vetélések jelentettek, aztán az egyetlen gyermekét is elvesztette. Edward támogatta őt ezekben a megpróbáltatásokban, majd miután meghalt, Lucille segített neki, hogy a sötétségből a fényre érjen. Aztán Lucille is meghalt, és ő újra egyedül maradt. Az unokák vigaszt nyújtottak neki, de ő egy másfajta vigaszra és társaságra is talált régi barátja, Girard személyében.

Lehet, hogy nem a házasság az egyetlen módja annak, hogy két embert erős kötelék fűzzön össze? – merengett. A társak, a barátok is nagyon fontosak. Mégis, úgy érezte, a házasság egy olyan társadalmi intézmény, amely azért jött létre, hogy megvédje a család fogalmát. A házasság biztonságot, állandóságot jelent egy olyan világban, ami elképesztő gyorsasággal veszíti el az értékeit, a szokásait, a hagyományait. Ő ilyen házasságot akart az unokáinak.

Mégis, az anyja csupán annyit szeretett volna, hogy ő boldog legyen. Boldog a férje mellett, boldog a tágabb közösségben, boldog odahaza. Hát nem ezt kívánja minden anya a lányának? Nem ezt kell neki is kívánnia az unokái számára?

Felsóhajtott, a tenyerébe temette az arcát. Mit mondhatna nekik? Uram, imádkozott, segíts, hogy megtaláljam a szavakat! Aztán elmosolyodott, és már tudta a választ. Ugyanazt fogja mondani a két lánynak, amit neki is mondott az anyja sok-sok évvel korábban. Azokat az egyszerű szavakat, amelyek kiállták az idő próbáját. Légy kedves, drágám, és légy boldog!

Sosem késő újrakezdeni. Sosem késő a boldogsághoz.

Ha a lápvidék a szíve, akkor a titokzatos, párolgó folyók sós vize a vére.

Carson a kisrepülő egyik ablakánál ült, és hat hónapja most először látta újra a vidéket. A magasból nézett ki az apró ablakon, bámulta a tölcsértorkolat vizeit, ahogy keresztül-kasul kanyarognak a mocsaras tájon, mint megannyi véna és artéria. Hazafelé tartott. Újra ott lesz Sullivan’s Islanden, Dél-Karolinában, akárcsak a rengeteg költöző madár vagy lepke, amely a partvidéken nyüzsög. Közel jártak, szinte az orrában érezte a nedves sár illatát.

Már több mint ötven órája úton volt, először Új-Zélandról Los Angelesbe repült, onnan Atlantába, és most végre Charleston felé tartott a kisgépen. Az utóbbi pár nap teljesen összefolyt a tudatában: egyik gépről a másikra szállt, hosszú sorokat várt végig, hogy aztán órákig feszengjen a zsúfolt repülőkön. Úgy gondolta, alszik majd az éjszakai gépen Los Angeles és Atlanta között, de aztán eljutott addig a pontig, amikor már túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy elaludjon. Nem tudta kikapcsolni az agyát.

Az utóbbi négy hónap kizsigerelte: egy filmforgatáson fotózott az új-zélandi erdőkben, amit aztán hosszú utómunkálatok követtek. A napjai másból sem álltak, mint megbeszélésekből reggel, délben, este, ahol azon vitatkoztak, hogy melyik képeket adják ki a sajtónak, miket használjanak fel a reklámokhoz. A film sztárja egy A kategóriás színész, akinek joga volt kiválasztani a neki tetsző képeket, a többit pedig letilthatta. Ez a pojáca Carson munkájának a háromnegyedét elutasította csak azért, mert gondjai vannak az orrával. És a forgatás alatt Carsonnak egyetlen perce sem maradt arra, hogy szörfözzön, vagy akár csak a lábát beledugja a Csendes-óceánba. De még a kétnapos Los Angeles-i tartózkodása során sem sikerült ezt megtennie. Összepakolta a felszerelését, feladta Sullivan’s Islandre, elköszönt néhány barátjától, aztán hívott egy taxit, és kiment a reptérre. Nagyon rosszul hatott rá, hogy ilyen sokáig volt távol a víztől. Izgatott lett, már alig várta, hogy megérkezzen a jó öreg Atlanti-óceán mellé.

Hogy újra otthon lehessen.

Megpróbálta kinyújtani a valószerűtlenül hosszú lábát, de a turistaosztályon nem volt elég hely, és eltűnődött, hogy talán mégsem kellett volna kicserélnie az első osztályra szóló jegyét, csak hogy megtarthassa a különbözetet. A kezére támaszkodva kinézett az ovális ablakon, és eltűnődött, hogy miért van még mindig honvágya, annyi utazással töltött év után. Korábban nagyon sikeres volt a munkájában, filmforgatásokon fotózott, aztán a megbízások végeztével visszarepült Los Angelesbe. Megbízható és fáradhatatlan volt, igazi csapatjátékos. A magánéletét hosszú barátságok és rövid szerelmek jellemezték. Harmincnégy éves korára azonban már meglátszott rajta az állandó bulizás, az alkohol és a drogok hatása. Szétszórt lett, túl sokat ivott, és egyre lustábban végezte a munkáját. Egy reggel aztán elaludt, lemaradt egy fontos jelenetről, és a rendező számára ez volt az utolsó csepp a pohárban, azonnal kirúgta. A szakmabeliek között gyorsan híre ment a dolognak, és odalett a hírneve. Senki sem alkalmazta többé.

Hosszú absztinens időszak következett, mígnem ugyanaz a rendező, Kowalski, aki maga is gyógyult alkoholista volt, megtudta, hogy a lány csatlakozott az anonim alkoholisták klubjához, és adott neki még egy esélyt. Carson a legjobbját nyújtotta a forgatáson, és a sok nehézség meg a ripacs sztár ellenére is tiszta maradt. Kowalski észrevette ezt. A forgatás végén gratulált Carsonnak, és egy újabb munkát ajánlott neki, ami hatalmas örömöt jelentett a lánynak. Nemcsak a hírnevén esett csorbát köszörülte ki, de önmagának is bebizonyította, hogy még nagy nyomás alatt is képes lemondani az alkoholról. Büszkeséget érzett, és tele volt reményekkel.

Nagyot sóhajtott. Komoly dilemmával kellett szembenéznie, mert megígérte Blake-nek, hogy ez lesz az utolsó filmes munkája. Véget vet a kóborlásnak, négy hónap múltán visszatér a férfival Charlestonba, összeházasodnak, és új életet kezdenek. Ami egyben azzal a szörnyű feladattal is jár, hogy kénytelen lesz munkát keresni az igencsak szűkös lehetőségekkel kecsegtető helyi munkaerőpiacon. Legalábbis ez volt a terve. Mégis, amikor Kowalski újabb munkára kérte fel, nem tudta kerek perec visszautasítani. Inkább kért még egy kis időt, hogy átgondolja a dolgot.

Megborzongott a gondolatra, hogy ismét a munkanélküliek táborát fogja gyarapítani. Korábban olyan sokáig volt munkanélküli, hogy teljesen elveszítette az önbecsülését. Ezúttal azonban – ahelyett, hogy felelőtlenül elköltötte volna az egészet – félretett a filmért kapott pénzből, hogy legyen tartaléka, amíg másik munkát talál. Bármi is legyen az a munka, és bármilyen sokára is találja meg. De úgysem lesz elég. Nem lesz elég a pénz. Hamar újra dolgoznia kell. Túlságosan büszke volt ahhoz, hogy pénz és munka nélkül lépjen a házasságba, és hogy teljesen ki legyen szolgáltatva Blake-nek.

A gyűrűjére pillantott, a kis gyémántra a zafírfoglalatban. Az eljegyzési gyűrűje azelőtt Blake anyjáé volt, korábban a nagyanyjáé, és ez nagyon sokat jelentett neki. A szeretetnek, a folytonosságnak, az elköteleződésnek ezen jelképe lett az ő próbaköve az alatt a hat hónap alatt, amíg nem voltak együtt. Görcsösen kapaszkodott a gyűrűbe, az általa megtestesített reménybe, valahányszor elgyengült, és szeretett volna italhoz nyúlni – végül minden alkalommal sikerült is megtartóztatnia magát. Nem mindig volt könnyű, azt kár lenne tagadni. Néha majdnem feladta. De kapaszkodott a gyűrű ígéretébe.

A másik kezével megszorította a gyűrűsujját, és mélyet lélegzett. Vajon a szeretet el tudja űzni a félelmeit? Meg tudja tartani a függetlenségét, tud önmaga lenni, ha lemond a munkájáról? Nem akart visszaesni az önsajnálatba, amit a múlt nyáron érzett.

Száguldó gondolatait a repülő kiengedett kerekeinek a csikorgása állította meg. A landolás közeledtével a szíve hevesebben kezdett verni. Már majdnem megérkezett. Az üléssor másik oldalán egy fiatal pár ült, szorosan egymásba kapaszkodtak. Carson megismerte őket, együtt szálltak fel a gépre Atlantában. A férfi haját talán egy túlbuzgó fodrász nyírta ilyen rövidre. Ropogós, kék kockás inget viselt a kék zakója alatt, és mosolyogva nézett a nő szemébe, akinek hosszú, göndör, szőke haja volt, rózsaszín ruhát viselt, hozzáillő kardigánnal, a fülében és a nyakában pedig divatos gyöngyök. Ragyogó tekintettel nézett a férfira. Biztosan friss házasok, gondolta Carson. Vagy azon nagyszámú párokhoz tartoznak, akik azért jönnek Charlestonba, hogy ott házasodjanak össze.

Akárcsak én, jutott eszébe, és meglepte a felismerés. Ez most több volt, mint egy egyszerű hazatérés Sea Breeze-be. Ő is egy ifjú menyasszony, aki azért repült ide, hogy férjhez menjen. Tanulmányozni kezdte a fiatal nőt. Alig múlhatott húszéves, fiatalos üdeség áradt róla. Végtelenül bele volt esve a gavallérjába. Én is így nézek ki? – tűnődött. Rajtam is a túlcsorduló érzelem, a ragyogás látszik?

Végignézett a saját öltözetén, ami a kaliforniai divatot követte. Kopott farmer, térdnél kiszakítva, hosszú, fiús ing, a csuklóján egy csomó karkötő, a nyakában több gyöngy nyaklánc. Türkiz-és ezüstszínű karikák a fülében, cowboycsizma a lábán. Hosszú, sötét haja vastag copfban omlott a vállára. Nem valószínű, hogy bárki is ifjú menyasszonynak nézné. Először is, legalább tíz évvel idősebb, mint ez a hamvas barack. Nézte a lány csillogó tekintetét, és feltűnt neki, milyen fiatal; talán várhatott volna még pár évet, mielőtt férjhez megy. Szerezhetne egy kis tapasztalatot, mielőtt megállapodik.

Végül is manapság a lányok később házasodnak, mint régen. Valahol olvasta, hogy huszonhét év az átlag, ennek Harper jobban megfelel. Az olyan nagyvárosokban, mint New York, Washington vagy Los Angeles, a nők jócskán a harmincas éveikben járnak, mire hajlandóak férjhez menni. Carson még most, harmincnégy évesen sem volt biztos benne, hogy készen áll a házasságra.

A gép nagyot zökkent, a fékek csikorogtak: sikeresen leszálltak Charleston nemzetközi repülőterén, és Carson visszatért a gondolataiból a valóságba. Az utasteret hamarosan betöltötte a biztonsági övek kattanása, aztán az utasok izgatottan felálltak, már alig várták, hogy kiszabaduljanak a bezártságból, és folytathassák az útjukat. Carsont felvillanyozta a gondolat, hogy nemsokára viszontláthatja Blake-et. De muszáj kicsit rendbe szednie magát, mielőtt annyi idő után újra találkoznak.

Nem sokkal később a mosdóban állt az éles fényben, és magát nézte a tükörben. Sápadt bőrén jól látszottak a hosszú utazás nyomai és a kimerültség. Máskor ragyogó, kék szeme most tompán fénylett, és a sötét karikái feldagadtak. Megmosta az arcát, szárazra törölte egy papírtörülközővel, beletúrt a táskájába, és elővette a sminkkészletét. Csak annyi pirosítót vitt fel, hogy egészségesebbnek tűnjön a bőre, egy kis festéket tett a szemére, és szájfényt kent az ajkára. Aztán kibontotta a copfját, és addig fésülte, amíg azt nem érezte, hogy fénylő, sötét selyemként omlik a hátára. Blake imádta a haját, az ujjával csavargatta, amikor megcsókolta.

Mindent visszapakolt a táskájába, és kiegyenesedett.

– Túlcsordult érzelem és ragyogás – mondta tükörképének, és végre úgy érezte magát, mint egy menyasszony.

Megfogta a táskáját, és magabiztos léptekkel indult el a folyosón. Amikor a kijáratnál odaért a biztonsági őrhöz, meghallotta Blake hangját:

– Carson!

A hang irányába fordult, és meglepődött. Korábban arra számított, hogy a férfi majd a poggyászkiadónál várja őt. Ehelyett ott állt a kijáratnál. Ugyanúgy festett, mint tavaly ősszel, amikor itt hagyta őt: magas, karcsú, napbarnított. A tél során a sötét haja még jobban megnőtt, vastag, göndör tincsekben lógott le a vállára, még nem vágatta le nyárra. Barna szeméből melegség sugárzott, a viszontlátás öröme. Amikor a tekintetük találkozott, Blake felemelte a kezét, amelyben egy hatalmas csokor fehér rózsát tartott, majd vadul integetni kezdett.

Carson minden idegessége, fáradtsága elszállt abban a pillanatban, hogy meglátta őt. Blake tekintete úgy hívta, mint a fény az alagút végén.

– Blake!

Szélesen mosolygó, kipirult arccal indult meg felé, egyre gyorsabban, szinte már szaladt. Aztán a férfi egyszer csak átölelte erős karjával, szorosan magához húzta, az ajkuk mohón tapadt egymásra. A szenvedélyes csókban benne volt a felfedezés, a viszontlátás és a remény öröme.

– Drágám, csakhogy itthon vagy! – dünnyögte Blake, a száját a nő arcára nyomva.

Carson tudta, hogy ez tényleg így van: hazaért.

Blake felkapta a szerelme táskáját, és le sem vette a szemét a menyasszonyáról, nem törődött vele, hogy mások mit szólnak. Főleg fiatal lányok és idősebb nők mosolyogták meg őket.

Blake pickupjával hagyták el a repülőteret, útközben záporoztak a gyors kérdések és a gyors válaszok, időnként mindketten felnevettek. Odakint csúnya idő volt: eső verte a szélvédőt, az ablaktörlők ütemesen kattogtak, mint két metronóm. Végighajtottak a Coleman Boulevard-on az esti fényben úszó üzletek előtt, pedig még csak délután egy óra volt. Blake Carson kezét szorította, és csak akkor engedte el, ha sebességet váltott, mintha félne, hogy a madárkája megint elrepül. Elhagyták a szárazabb részt, és amikor áthaladtak a mocsáron, Carson kinézett az ablakon, megállapította, hogy már csak a fű teteje látszott ki a dagályból, a szép, zöld pázsit megadta magát a víznek. Carson tisztában volt vele, hogy tizenkét óra múlva, apálykor a víz ismét visszahúzódik, a sáros halmokon majd éles, sötét kagylók csillognak, futórákok lepik el őket, és ha a vihar elül, gyönyörű, hófehér kócsagok szállnak le rájuk. Arra gondolt, hogy ezek kifejezetten az ő köszöntésére történnek, mert hazatért a lápvidékre.

Egyből Blake lakására mentek Sullivan’s Islandre. A hosszú, fehér faépület valaha katonai barakk volt, de nemrég lakásokat alakítottak ki benne. A szigeten a függetlenségi háború óta voltak katonai támaszpontok. Elhaladtak a Moultrie-erőd mellett, aztán a Stella Maris-templom következett. Carson megérintette az autó ablakát, mintha meg akarná simogatni ezeket a helyeket. Ha most a sziget vége felé fordulnának, akkor Sea Breeze-be jutnának, gondolta. De Blake egyenesen végighajtott a Middle Streeten.

Kézen fogva mentek fel a lépcsőn Blake lakásához, az ajtó előtt megálltak, és mindketten elmosolyodtak. Pontosan tudták, mi várja őket a túloldalon. Ahogy a férfi bedugta a kulcsot a zárba, Hobbs azonnal ugatni kezdett. Hallották, ahogy a kutya körmei csattognak a fapadlón, aztán a fürkésző szimatolásokat is.

– Készen állsz a fogadóbizottságra? – kérdezte Blake, és elfordította a kulcsot.

Carson elmosolyodott, bólintott, és karba tette a kezét. Amikor az ajtó kinyílt, a hatalmas labrador megnyalta Blake kezét, aztán azonnal az új jövevény felé fordult, és megszagolta a lány csizmáját, nadrágját és a kinyújtott kezét. Aztán Hobbs a felismeréstől csaholni, ugatni kezdett, izgatottan morgott, és közben a farkát csóválta. Carson nem is álmodhatott volna forróbb üdvözlésről. Lehajolt, vakargatni kezdte a kutya füle tövét, és megsimogatta a bundáját.

Miután Blake a helyére küldte a kutyát, beléptek a kicsi, kétszobás lakásba, egy pillanatra feszültség suhant át mindkettőjükön, most először, amióta újra találkoztak. A levegő izzott a vágytól.

– Vázába teszem a virágokat – mondta Blake, és elvette Carsontól a csokrot.

Mielőtt odaadta, a nő beleszagolt a rózsákba, mélyen magába szívta az erős illatot. A férfi megigézve nézte, a szeme szinte lüktetett a látványtól. Egy másodpercig mozdulatlanul állt, aztán hirtelen a közeli kanapéra dobta a csokrot, előrelépett, két kezébe fogta Carson arcát, és az ajkát az övéhez húzta.

Úgy itta a nő csókját, mint egy kiszáradt sivatagi vándor. A nyelve kutatva feszítette szét a lány ajkát, és felfedezte a száját, amit már hónapok óta nem ízlelhetett meg. Carson örömmel engedett neki, szorosan magához húzta a férfit, lágyan felnyögött. Mindig ez történt velük: már egy csóktól lángra lobbantak. Egyikük sem tudott leállni, de nem is akartak. Odakint villámlott, és másodpercekkel később hatalmas dörgés rázta meg a szobát. A lámpák megremegtek. Hobbs nyüszített, és egészen összehúzta magát a fekhelyén.

Blake elhúzódott Carsontól, végigsimította a lány karját, aztán megérintette a kezét.

– Nagyon hiányoztál! – mondta.

– Te is nekem.

Blake megfogta Carson kezét, és szó nélkül átvezette a másik szobába, az ágyhoz. A hideg szél hevesen csapkodta az ablakot, az ablakkeret hangosan zörgött, ahogy verte az eső. De odabent a kicsi szoba biztonságos melegbe burkolta a szerelmeseket, és védelmet nyújtott nekik a vihar elől.

– Még mindig esik – mondta Carson.

Kimerülve, hanyatt feküdt, a hosszú haja szétterült a párnán, a karját a homlokán pihentette. A légzése már megnyugodott, de hirtelen fáradtság tört rá, úgy érezte, órákig tudna aludni, és hallgatni az eső kopogását. A szeretkezés gyakran volt rá ilyen hatással. Mint amikor egy megfeszült rugó elernyed: ilyen megkönnyebbülést kínált a szenvedély.

– Állítólag egész nap esni fog, csak estére megy el a front. Holnap már sütni fog a nap – mondta Blake, és közben az oldalára fordult, a fejét a kezére támasztotta. A takaróval betakarta Carson csupasz mellét. – Biztosan nagyon fáradt vagy az időeltolódás miatt. Pihenj egy kicsit!

– Tényleg nagyon kivagyok.

– Jó ötlet volt, hogy először idejöttél, és csak innen mész Sea Breeze-be. Így legalább van egy kis időd összeszedni magad. És különben is, azt akarom, hogy először velem legyél, csak aztán jöhetnek a többiek.

Carson felemelte a kezét, és gyengéden a férfi feje mellé tette.

– Igazad van, bár ők is nagyon hiányoznak. Főleg Nagyi. De igen, nekünk is jár egy kis idő, amikor csak kettesben vagyunk. Hogy beszélgessünk.

– Meg hogy aludjunk. Ez egy kitűnő nap az alváshoz.

– Az igaz.

Lassan lehunyta a szemét, és hallgatta, ahogy az eső kopog a tetőn. Biztonságban érezte magát, Blake megvédi őt, bármilyen őrült szelek tomboljanak is odakint.

– Ó, Blake! – suttogta. – Már egészen elfelejtettem, hogy milyen is itt veled.

A férfi elmosolyodott.

– Akkor ne menj el többet!

Közelebb húzta Carsont, hogy az a vállára hajthassa a fejét. Egymásba fonódva feküdtek, és figyelték, ahogy az alábbhagyó dörgés versenyre kel Hobbs horkolásával.

Carson a férfi mellszőrzetét simogatta. Aztán döbbenten összehúzta a szemöldökét, és nagyot sóhajtott.

– Mi a baj? – kérdezte Blake, megrémülve a lány hirtelen hangulatváltozásától.

– Csak azon gondolkodom…

Blake-re nézett, és meglátta, milyen riadt a tekintete. Mint aki fel van készülve az újabb csapásra, és már szeretne túl lenni rajta. Carson abbahagyta, amibe belekezdett. Képtelen újra fájdalmat okozni Blake-nek. Igyekezett finomabban megválogatni a szavait.

– Tudod, amíg távol voltam, a munkám nagyon kemény volt. Embert próbáló, feszültségekkel teli. Az a ciklon sokat lassított a dolgokon. Azelőtt jó néhány egyes fokozatú hurrikánt átéltem itt a szigeten, de az a ciklon rosszabb volt. Voltak pillanatok, amikor azt sem tudtam, hogy egyáltalán túléljük-e. Mindannyian nagyon féltünk. – Felnevetett. – Nem tudom, Kowalski a vihartól félt-e jobban, vagy attól, hogy mibe fog kerülni neki a csúszás.

Blake várt, némán cirógatta a lány meztelen karját.

– Borzalmas késésben voltunk. Tudom, hogy azt ígértem, hamarabb hazajövök. Több hónapot késtem, de nem tehetek róla. Nagyon sajnálom.

– Tudom. Ezt már megbeszéltük, le van rendezve. Az a lényeg, hogy most itt vagy.

Carson habozott.

– Azt is mondtam, hogy nem vállalok több ilyen filmes munkát.

Blake tekintete megdermedt.

– És vállaltál?

– Nem – felelte Carson, és visszafojtotta a lélegzetét. – Még nem. Pedig Kowalski kínált egy érdekes munkát, ami nagyon jól is fizet. Azt mondta, nagyszerűen dolgoztam. – Elhúzta a száját. – Már csak azért is, mert nem ittam.

Blake lassan bólintott, összeráncolta a homlokát, és nem egészen tudta, mire is akar kilyukadni a lány, de érezte, hogy nem nagyon fog tetszeni neki.

– Erre vágytál, igaz? Elismerésre. Hogy visszaszerezd az önbecsülésedet. És sikerült is.

– Igen, és ez nagyszerű érzés. Olyan, mintha visszakaptam volna saját magamat. – A szívére tette a kezét. – Az erős, magabiztos énemet. Ez nagyon jó, és nem… – nagyot sóhajtott – nem akarok megint odajutni, ahol tavaly nyáron voltam. Elveszetten, egy fillér nélkül, állás nélkül.

– A tavaly nyári állapotodnak inkább ahhoz volt köze, hogy szembenéztél magaddal, és nem ahhoz, hogy nem volt állásod. Beléptél az anonim alkoholistákhoz. Ez nagyon sok belső erőt adott. Meg az is, hogy szorosabb lett a kapcsolatod a testvéreiddel. És remélem, hogy egy kicsit én is szerepet játszottam ebben.

– Persze, nyilván. De más az, ha az ember szembenéz magával, és megint más, ha kilép a világ elé, kipróbálja magát, és sikerrel jár. Én egy gyógyulófélben lévő alkoholista vagyok. Soha nem gyógyulok meg teljesen. Mindennap ott a kísértés, hogy újra inni kezdjek, és minden belső erőmre szükségem van, hogy nemet mondjak. Hogy ezt megtehessem, ahhoz összeszedettnek és erősnek kell lennem. Blake, rettegek attól, hogy visszaesem a tavaly nyári állapotba, és pénztelenül, munka nélkül sodródom. Azon gondolkodtam… hogy miért kellene visszajutnom oda, amikor ajánlottak egy jó lehetőséget? Méghozzá olyat, ami tökéletesen illik az eddigi karrieremhez. Ismerek embereket, akik ölni tudnának ezért a lehetőségért.

Blake óvatosan kibontakozott az ölelésből, felült az ágyon. Keresztbe rakta a lábát, egy pillanatra kinézett az ablakon, de Carson tudta, hogy nem az esőt nézi.

– Mennyi ideig lennél távol?

– Még nem tudom a részleteket, de nagyjából két hónapig.

– Ez akkor négyet jelentene?

– Azért nem minden filmforgatás alatt érkezik egy ciklon.

– De mindig vannak csúszások.

– Igen, előfordulnak.

Blake a fejét csóválta.

– Azt mondtad, ez lesz az utolsó filmes munkád.

– Tudom, hogy ezt mondtam. Akkor még így is gondoltam. De most már nem vagyok biztos ebben. Itt semmilyen lehetőségem sincs.

Blake keserűen elhúzta a száját.

– Tudod, hogy nem rád értettem – mondta Carson.

– Még nem is kerestél semmit.

Carson is felült, és szembefordult Blake-kel, mintha elfelejtette volna, hogy meztelen, vagy csak egyszerűen nem érdekelte.

– De igen, kerestem! Tavaly egész nyáron mást se csináltam. És az lett a vége, hogy el kellett fogadnom a pénzt, amit Harper szánalomból felajánlott. – Vadul ingatni kezdte a fejét. – Ezt nem tudom még egyszer végigcsinálni. És különben is, miért kellene ezt tennem, miért kellene elvállalnom egy olyan munkát, amit nem szeretek, ha olyan munkám van, amit imádok?

– Nem feledkeztél meg valamiről?

Carson kérdőn nézett rá.

– Össze fogunk házasodni. Tudod, elveszlek feleségül. Nem leszel nincstelen, ami az enyém, az a tiéd is. Ez a házasság lényege.

Carson vett egy mély levegőt, és elfordult, hogy ne lássa a férfi őszinte arckifejezését. A félhomályos szobában nem égett a villany, odakint sötét felhők takarták el az eget.

– Kérlek, értsd meg – kezdett bele Carson, és igyekezett, hogy a hangja nyugodtan és megfontoltan hasson –, hogy nagyon értékelem ezt, de nem dőlhetek hátra, és nem engedhetem, hogy te tarts el. Muszáj éreznem, hogy önállóan is megállok a lábamon. Tudod, hogyan nőttem fel: apa még kiskoromban elvett Nagyitól, és Los Angelesbe vitt, ahol nevet és vagyont akart szerezni. Mindig próbált írni valamit, hátha megveszik. Addigra már feladta az álmát, hogy megírja a nagy amerikai regényt, inkább forgatókönyveket készített, magazinokban publikált, szellemíró volt, mindent elvállalt, hogy ki tudja fizetni a lakbért. És amikor nem tudta, akkor fogta a kis megmaradt pénzünket, és leitta magát. Nagyon korán meg kellett tanulnom, hogy csak magamra számíthatok. Gyakran eldugtam a pénzét, hogy ennivalót vehessek. Főztem, takarítottam, önállóan mentem iskolába. Eljátszottam a saját szüleim szerepét az apám helyett. Tizennyolc éves koromban aztán elegem lett ebből az egészből, és otthagytam. Apa pár évvel később meghalt, és én sajnáltam, de egy kicsit meg is könnyebbültem. – Megvonta a vállát, mintha így akarná ledobni magáról a bűntudatot. – Mindig is nekem kellett gondoskodnom magamról. Ez volt az egyetlen dolog, amit biztosan tudtam.

– Először is, én nem az apád vagyok. Az én felmenőim mindig is nagyon szorgalmas emberek voltak – mondta Blake kissé viccelődve. – Másodszor, a függetlenség nem éppen a jó házasság záloga.

Carson testén hideg borzongás futott végig. A takaróért nyúlt, és a hátára terítette. Tisztában volt vele, hogy nagyon nehezen köteleződik el bármi mellett – most mégis házasodni készül. Nem szerette a hosszú távra szóló szerződéseket, sem az olyan munkákat, amelyek egy városhoz, egy helyhez kötik. Korábban mindig menekülőre fogta a dolgot, ha egy kapcsolat kezdett komolyabbá válni, vagy a fiú csak pedzegetni kezdte az eljegyzést. Kizárólag Blake esetében vélte úgy, hogy képes megfontolni, hogy tartósan elkötelezi magát mellette. Jóban, rosszban, egészségben, betegségben, holtomiglan, holtodiglan. Blake-nek nem voltak kétségei, maximálisan hitt benne. Kettejükben. De Carson most kezdte úgy érezni, hogy a tavaly ősszel tett ígéretei béklyóba kötik, és főleg az, hogy nemcsak házasságot ígért, hanem a függetlensége feladását is.

Komoly hangon szólalt meg:

– Tudom, hogy nem az apám vagy. Szerencsére egyáltalán nem olyan vagy, mint ő volt. De… – Lenézett, összébb húzta magán a takarót.

– De micsoda?

– De aggódom a függetlenségemért. – Csavargatni kezdte a takarót, nagyot sóhajtott, majd felnézett. Találkozott a tekintetük. – Nem állok készen rá, hogy feladjam.

Blake sötét tekintete megkeményedett.

– Mégis mi a nyavalyáról beszélsz? – Aztán elsápadva óvatosan megkérdezte: – Felbontod az eljegyzést?

Mindig kínos szituáció, ha egy lány – vagy egy unoka – esküvőjén újra találkoznak az elvált szülők. És különösen nehéz a helyzet, ha a két család teljesen elhidegült egymástól.

Harper úgy gondolta, hogy egy esküvő megszervezése nem sokban különbözik egy félévi vizsgára való felkészüléstől. Alaposan utána kell nézni a dolgoknak – mik a hagyományok, helyet kell keresni, kiválasztani a zenét, a tortát, a virágokat, a recepteket, a dekorációt, az ajándéktáskákat, amiket a vendégek kapnak. Azon viszont meglepődött, hogy mennyi könyv és újságcikk foglalkozik ezzel a témával. Mindig is kitűnő tanuló volt, és alkalmasnak érezte magát erre a kihívásra is. Tárgyalni kell pár emberrel, mindenféle listákat készíteni, adminisztrálni.

Viszont egyáltalán nem volt felkészülve a dolog érzelmi oldalára.

Nagyot sóhajtott, lecsukta a laptopját, hátradőlt a székben. Fölösleges volt úgy tennie, mintha dolgozna. Az utóbbi néhány órát azzal töltötte, hogy az interneten kutatott egy még eredetibb menyasszonyi csokor után. Már csak két hónap van hátra az esküvőig, és ő még nem választotta ki a virágokat.

Szerencsére a helyszín már megvolt. Az esküvőszervezők között Charleston az ország legnépszerűbb városa, a helyszíneket két évvel előre le kell foglalni. Ez aztán nagyon elkeseríti az olyan helyi lányokat, mint Harper, akik egy éven belül tervezik az esküvőjüket. Az ő esküvőjét május végére időzítették, pont az esküvői csúcsszezonra. Hatalmas szerencséje volt, hogy sikerült megszereznie egy nagyon divatos helyszínt, pedig későn kezdett el keresgélni. De egy pár lemondta a Wild Dunes hotel nagy pavilonjában tervezett szertartást, éppen azon a napon, amikor Harper nagyanyja odatelefonált. Így aztán James nagymama azonnal lefoglalta, letette az előleget, anélkül hogy bármit is megbeszélt volna vele. Harper az íróasztalán dobolt. Az esküvőt nagyrészt James nagymama szervezte Angliából. Felsóhajtott. Kicsit olyan volt ez, mint amikor valaki felkészül egy vizsgára, de aztán másvalaki megy be helyette.

A tekintete a szoba túloldalán álló könyvespolcra tévedt. Több tucat könyv esküvői témában. A halványkék dobozokban irattartók sorakoztak, mindegyik gondosan felcímkézve, tele újságkivágásokkal és fényképekkel. A nővérei cukkolták, hogy milyen szenvedélyes szervező, meg a dobozok miatt is, amiket gyakran vásárolt. De hát ő tényleg ilyen. Mi értelme azonban a szépen összeszedett gondolatoknak, ha senki sem kíváncsi rájuk?

James nagymama teljesen odavolt tőle, hogy ő szervezheti meg az egyetlen unokája esküvőjét. Georgiana, Harper anyja volt Imogene James egyetlen gyermeke. Sietve, meggondolatlanul ment hozzá Parker Muirhoz New Yorkban, és a házasság az első pillanattól fogva kudarcra volt ítélve. Öt hónappal később – még Harper születése előtt – váltak el. James nagymama azóta abban bízott, hogy az unokája majd megvalósítja az általa elképzelt nagyszabású esküvőt a családi birtokon, az angliai Greenfields Parkban.

Harper azonban egy lápvidéki fiúval jegyezte el magát, beköltözött Sea Breeze-be, és inkább Sullivan’s Islanden akarta leélni az életét, nem pedig Angliában. Éppen ezért az esküvőt is itt szerette volna tartani. Ebből nem engedett.

James nagymama fegyelmezetten fogadta Harper döntését – Georgiana alaposan felkészítette rá, hogy nem egészen úgy alakultak a dolgok, ahogy azt ő elképzelte. Miután a nagyszabású, hagyományos esküvő terve kútba esett, hamar túltette magát a csalódáson, és belevetette magát a tengerparti menyegző szervezésébe.

– Nagyon is jó lesz ez a tengerparti dolog, nem igaz, drágám? Gondold csak el, az egész rokonság átmegy hozzátok Angliából! – mondta boldogan. – Annyira más lesz, mint amihez mi itt hozzászoktunk! Tavaszra kell időzíteni, hogy megússzuk az esőt. Meglátod, mindenki ott lesz! Micsoda jó móka!

Harper nem éppen tengerparti esküvőről álmodozott, de tisztában volt vele, milyen fontos ez James nagymamának, ezért inkább nem szólt semmit, és próbált arra gondolni, milyen sokat köszönhet az asszonynak. Az anyja az eljegyzés óta nemigen beszélt vele: nemcsak az esküvőt helytelenítette, hanem azt is, hogy a lápvidékre költözik. Georgiana mindig nagyon haragudott, ha a lánya nem teljesítette zokszó nélkül a kívánságait, de amikor Harper elárulta a szerkesztőként dolgozó anyjának, hogy egy másik kiadónál jelenik meg a könyve, nos, akkor olyan fal emelkedett közöttük, amit egyikük sem akart már ledönteni.

Az anyjával ellentétben James nagymama mindig támogatta Harpert fiatalkorában, ő vigasztalta, ha a lány elkeseredett. Most is kiállt mellette, és – alapos teszt után – teljes mértékben elfogadta Taylort. A legfontosabb pozitívum azonban az volt, hogy James nagymama rendkívül ügyesen kezelte Harper örökségét, ezért tudta megvásárolni Sea Breeze-t, amikor Nagyi meghirdette.

Mindent összevetve, Harpernek nem volt szíve elmondani James nagymamának, hogy ő inkább egy szerény, vidéki esküvőt szeretne Charleston közelében, az egyik ültetvényen. Egy olyan helyen, ahol öreg tölgyfákról csöpög a mocsári pára, kis patakok kanyarognak, ő hosszú, fehér ruhát és fátylat visel, a veranda pedig virágdíszbe öltözik.

Tulajdonképpen olyan esküvőt szeretett volna, mint amilyen Carsoné lesz.

Tavaly nyár végén a nővérét is eljegyezték. Egy viharos kapcsolat után a szeszélyes Carson végül igent mondott Blake Legare-nek. Közvetlenül azelőtt, hogy Új-Zélandra utazott, ahol egy filmforgatáson dolgozott fotósként. Úgy volt, hogy január végén jön vissza, de már március volt, és ő még sehol. Igaz, ez senkit sem lepett meg: a barátok fogadásokat kötöttek, hogy Carson hazajön-e egyáltalán. Harper persze nem fogadott, de azt kénytelen volt elismerni, hogy ezzel a két hónapos késéssel a nővére mindenkinek az idegeire megy. Kivéve Blake-et, aki sztoikus nyugalommal viseltetett a menyasszonya iránt.

Hát igen, Carson nem egyszerű eset, gondolta Harper a fejét csóválva. A szíve tele volt szeretettel, csodálta a nővére szabad gondolkodását. Irigyelte a lelkesedését, a szenvedélyes életszeretetét és azt, hogy semmitől sem félt. Carson tanította meg őt úszni, evezni, együtt futottak a parton, kalózosat játszottak. De ez a függetlenség egy csomó meggondolatlansággal is járt, ami viszont kifejezetten idegesítő tudott lenni. Az esküvőjük pedig újfajta játékot kínált számukra: esküvői és koszorúslányruhák közt válogathattak, kereshették a megfelelő csokrot, a legjobb ajándéktáskákat, és mindezt együtt!

Aztán rá jellemző módon, Carson túlságosan elfoglalt volt, és örömmel hagyta, hogy Nagyi és a jövendőbeli anyósa szervezze meg az esküvőjét. Új-Zélandból írt egy e-mailt a következő szöveggel: „Tegyetek mindent úgy, ahogy azt jónak látjátok. Tudom, hogy szép lesz.”

Melyik normális menyasszony hagyná másra az esküvője szervezését? – gondolta Harper. Aztán némiképp bosszankodva állapította meg, hogy tulajdonképpen ő is ezt teszi.

De mindez már a múlté. Carson nemsokára hazaérkezik, és teljes gőzzel elindulhatnak a szervezési munkálatok.

Harper izgalmat érzett a gyomrában. A hasára tette a kezét, és eltűnődött, hogy vajon az eljövendő esküvő izgalma ez, vagy egyszerű idegesség amiatt, amit még meg kell oldania addig. Az mindenesetre biztos, hogy Carson hazatérése hat hónap után sokkal többet jelentett, mint az esküvői roham kezdetét. A múlt szeptemberi összejövetel óta holnap lesz az első alkalom, hogy Harper vendégül látja az egész családot Sea Breeze-ben.

Az órájára pillantott, és rémülten látta, hogy már majdnem öt óra. Azonnal magához tért, befejezte az ábrándozást. Taylor nemsokára itthon lesz, és még rengeteg tennivaló maradt a partiig. Felpattant, a vastag szőnyegen az ajtóhoz sietett, aztán utoljára még végignézett az irodáján: az otthonos fenyőpadlón, a könyvespolcokkal teli falakon, a keleti szőnyegen, a tengert ábrázoló festményen. Valaha ez volt a ház könyvtárszobája, a férfiak – Edward nagyapa és az apja, Parker – menedéke: tele volt vadászjeleneteket megörökítő képekkel, régi puskákkal, és állandóan érezni lehetett a pipafüst illatát. Amikor ő és a féltestvérei itt töltötték a nyarakat, a lányos holmik – a babaházak, a rózsaszín játékok – elűzték a férfiakat a barlangjukból. Aztán hamarosan ez lett Harper ideiglenes hálószobája. Az évek során a ház nyugati szárnyában alakult ki a „lányrészleg”. Nagyi megtartotta a faburkolatot, a könyveket, és a helyiséget még mindig könyvtárként emlegették, de mindenki tudta, hogy az igazából Harper szobája.

Elindult a nyugati szárny előcsarnoka felé, és menet közben benézett a szobákba, hogy minden készen áll-e. A folyosó végén volt Carson szobája – neki jutott a legnagyobb –, ahonnan csodálatos kilátás nyílt az öbölre. A nővére négyéves kora óta használta a helyiséget. Az anyja meghalt egy borzalmas tűzesetben, és Nagyi karolta fel az anyátlan csöppséget. Nagyi sokkal több volt Carson számára, mint egy nagymama. Anyja helyett anyja volt. Egészen különleges kapcsolat alakult ki kettejük közt, amiért sem Harper, sem Dora nem neheztelt… nagyon. Amikor a három fiatal lány tavaly nyáron újból találkozott Sea Breeze-ben, Carson magától értetődőnek tartotta, hogy ő a gyerekkori szobáját kapja. Harper biztosítani akarta Carsont arról, hogy ez a jövőben sem fog változni amiatt, hogy ő megvette a házat. A testvérének mindig lesz helye náluk.

Mindenki nagyon izgatott volt Carson hazatérése miatt, de azt senki sem merte szóba hozni, hogy a nővére mennyire megsértődött, amiért a gazdag féltestvére megvette Sea Breeze-t, az egyetlen helyet, ahol ő otthon érezte magát.

Harper nem akarta, hogy viták, sértődések rontsák el azt a remélhetőleg szép időszakot, amikor a család az esküvőkre készül. Elégedetten konstatálta, hogy Carson szobájában minden úgy van, ahogy tavaly szeptemberben itt hagyta, becsukta az ajtót, aztán eszébe jutott, hogy még friss virágot kell hoznia a lány érkezéséig.

A második szoba kisebb volt, és a ház előtti udvarra meg a hatalmas, öreg tölgyre nézett, amely a lombkoronájával az egész házat védte. Ez volt Dora szobája, ahol egy ideig Harper is lakott. A rózsaszín, franciás berendezés jól illett a legidősebb testvéréhez. Dora most már Sullivan’s Islanden bérel egy házat, ezért nincs szüksége a szobára. Harper úgy döntött, itt fogja elhelyezni James nagymamát, ha pár hét múlva megérkezik.

Belépett a nappaliba, és megállt. Carson észre fogja venni a változásokat. A hatalmas, szellős szobának sok ablaka volt, amelyek az első udvarra néztek. Harper kissé felfrissítette a helyiséget, fiatalosabbá tette kék és fehér színekkel. Nagyi régi dolgait eltette Dora és Carson számára. Most, hogy az övé volt a ház, Harper úgy találta igazságosnak, hogy a testvérei kapják a bútorokat. Ő úgyis egy hajónyi régiséget kap majd az angliai nagymamától. Sokkal többet, mint amit valaha is használni tudna. Kiválogatott néhány neki tetsző darabot, amit el tudott képzelni Sea Breeze-ben: egy csodálatos íróasztalt, több kisebb asztalt, egy étkezőasztalt a hozzá való székekkel és néhány festményt. Vett két új ülőgarnitúrát is. Súlyos, nyikorgó régi bútorok között nőtt fel, és eltökélte, hogy a saját otthonában kialakít egy kényelmes zugot, ahová le lehet ülni.

Ez lesz az otthona.

Ettől a gondolattól mindig elállt a lélegzete. Gyerekkorában minden évszakban máshová fuvarozták, egy csomó arctalan dadus kíséretében. Egyetlen helyet sem tekintett az otthonának.

Kivéve Sea Breeze-t. A régi ház a csodás fekvéséről kapta a nevét: büszkén magasodott a sziget déli csücskén, elölről az Atlanti-óceánra nézett, a hátulját pedig az öböl felől érkező szelek ostromolták. Harper Nagyi múlhatatlan szeretete és a testvérei miatt érezte az otthonának. Na meg persze az ősök miatt. A ház minden sarkában, repedésében több mint száz évre visszanyúló emlékek bújtak meg. Harper gyakran érezte a múlt jelenlétét, amikor a folyosókon sétált, a kezével lágyan simogatta a falat, a bútorokat, az ablaküveget.

Ez a ház – ez a hely – ültette el benne ennek a vidéknek a szeretetét. Olyan felkavaró szenvedély volt ez, ami aztán a Taylor iránti szerelmében teljesedett ki. Érezte, hogy idetartozik. Sea Breeze-ben megtalálta a család erejét. A folytonosságot, a biztonságot. Harper szavakkal dolgozott, és egy hamarosan megjelenő regény szerzője volt. Olyan könyveket akart írni, amikben megoszthatja ezeket az érzéseket másokkal, bemutathatja a szavak hatását és persze a lápvidék iránti szeretetét.

Megpillantotta magát a hatalmas velencei tükörben. Ugyanazt a karcsú, szép bőrű nőt látta, mint aki tavaly májusban tért vissza a lápvidékre. Egy okos, félénk lányt, aki nem tudja, merre induljon. Egy szófogadó gyermeket, aki a szerelmet keresi. A vörös haja mostanra hosszabb lett, egy csattal fogta össze. Ugyanaz a ragyogó, kék szempár, mint a nővéreinek. Nézte magát, és tudta, hogy mindezek ellenére ő már egyáltalán nem ugyanaz a lány. Időközben felnőtt. Megtalálta a saját hangját. És függetlenül attól, amit Carson, Dora vagy bárki más mond és gondol, most már Sea Breeze úrnője volt. Hamarosan pedig feleség lesz.

Nem sokkal később ott állt a konyhában a hatalmas tűzhely előtt. Odakint a vihar fémesszürkére színezte az eget. Kinézett az öbölre, ahol a sötét hullámok visszatükrözték a felhőket. Viharos szél rázta az ablakokat. A hidegfront gyorsan haladt a sziget felett, jeges esőt hozva magával. Harper megborzongott, érezte a csontig hatoló nedvességet. A sarokba pillantott, ahol Thor, Taylor hatalmas, fekete kutyája pihent. A félig labrador, félig dán dog összegömbölyödve feküdt a párnáin, a zord időben kellemes meleget adó tűzhely közelében.

– Ne aggódj! Holnapra állítólag napsütéses kék eget láthatunk – mondta neki Harper. Thor felemelte a fejét, és mélybarna szemével a lányra nézett, miközben a farkával ütemesen csapkodta a padlót. – Legalábbis remélem – tette hozzá magában motyogva.

Carson is gyűlölte a hideg időt, és Harper szerette volna, ha a lehető legjobb hangulatban érkezik.

Gyorsan, ügyesen járt a keze, ahogy pirított okrát, zellert, zöldpaprikát, fokhagymát, vöröshagymát és csirkét tett az edénybe. Lehajtotta a fejét, mélyen beszívta az illatokat, közben pedig a munkapultra tett gumboreceptet tanulmányozta. A régi recept azok egyike volt, amelyeket a hűséges házvezetőnő, Lucille készített. Kézzel íródtak, kis kártyákra vagy egyszerű papírfecnikre. A ceruzával írt betűk megsárgultak, foltok tarkították őket, és annyira kifakultak, hogy Harper alig tudta elolvasni őket. Hónapokat töltött azzal, hogy megpróbálja átírni a recepteket, és megajándékozza velük a nővéreit.

Thor hirtelen felemelte a fejét, és fülelni kezdett. Talpra ugrott, és nekiiramodott az ajtó felé, a körmei kopogtak a fapadlón. Egy pillanattal később nyílt az ajtó, és hideg, nedves levegő fújt be a házba.

– Micsoda idő!

Harper mosolyogva fordult meg, amikor meghallotta Taylor hangját. A férfi kezében egy hatalmas, zöld hűtőtáska volt. Thor jókedvűen csaholt, ide-oda ugrált a gazdája és a hűtőtáska közt, szagolgatva a benne lévő kagylókat.

– Későn jöttél!

– Őrült egy nap volt. Korán végeztem a megbeszélésen, aztán elmentem McClellanville-be kagylóért, ahogy kérted. – Letette a hűtőtáskát a padlóra, felegyenesedett, majd levette az esőkabátját. Egy pillanatra megállt, a padlóra rázta a vizet. – Anya és apa üdvözölnek.

Harper szerencsésnek érezte magát, amiért Taylor apja valamikor rákhalász volt. Mint oly sokan mások, McClellan kapitány is kikötötte a hajóját, és a szárazföldön keresett munkát. Nem engedhette meg magának, hogy tovább dolgozzon ebben a veszteséges üzletágban. Az importrák nagyon olcsó volt, az üzemanyag pedig túl drága. A rákhalászat eltűnőben van Délen. De a férfi ismert olyanokat, akik még nem adták fel, így aztán mindig tudott friss rákot szerezni, egyenesen a hajóról.

Taylor felakasztotta a kabátját, odament Harperhez, és átölelte a derekát.

– Na, hogy van az én kis menyasszonyom?

Harper nekidőlt a férfinak, élvezte, ahogy erős karok fonódnak köré. Százötvenhét centijével eltörpült a széles vállú, több mint száznyolcvan centis férfi mellett. Már a legelső találkozásuk alkalmával érezte azt a biztonságot, amit Taylor árasztott, és ez újdonság volt neki, hiszen korábban sosem élt át ilyesmit. Amikor a férfi a nyakába csókolt, Harper elkapta a fejét.

– Hagyd abba! – tiltakozott. – Látod, hogy főzök.

– Én meg farkaséhes vagyok. – Nekidőlt a lány vállának, és beleszagolt a levegőbe. – Nagyon jó illata van.

– Nem mára lesz – felelte Harper, és megfordult, átkarolta a férfi nyakát. – Ezt már holnap estére készítem, Carson köszöntőbulijára. Arra gondoltam… – Elnevette magát, amikor Taylor finoman beleharapott a nyakába.

– Mondtam, hogy nagyon éhes vagyok.

Harper felnevetett, és határozott mozdulattal eltolta magától a vőlegényét.

– Várj a sorodra! Nem szeretném, ha a gumbo odaégne miattad. – Visszafordult, a férfi elengedte. – Arra gondoltam, hogy csirkesalátát vacsorázunk.

– Szó sem lehet róla – mondta Taylor, és a hűtőhöz ment. Kinyitotta, kivett belőle egy doboz sört, felpattintotta. – A saláta ma nem lesz elég, valami komolyabbat szeretnék.

– Mi lenne, ha rendelnénk egy pizzát?

– Az jó.

Harper a tűzhelynél állva kevergette az ételt, onnan figyelte, milyen otthonosan megy Taylor a fiókhoz, kivesz belőle egy dugóhúzót, aztán bemegy a spájzba, ahol a bort tárolták. Milyen meghitt, családias jelenet, gondolta elégedetten. Mintha már most férj és feleség lennének. Taylor tavaly szeptemberben költözött Sea Breeze-be, miután aláírtak minden papírt, és James nagymama visszament Angliába, Carson Los Angelesbe, Dora pedig a bérelt házába költözött Sullivan’s Islanden. Nagyi rögtön kijelentette, hogy nem akarja zavarni a fiatalokat, ezért átköltözött a vendégházba. Taylor kezdetben nagyon zavarban volt, szinte lábujjhegyen közlekedett az épületben, mintha még mindig vendég lenne. Harper örült, hogy mostanra megszokta Sea Breeze-t, és elfogadta otthonának.

Taylor egy üveg borral tért vissza.

– Vörös jó lesz?

– Nekem ne önts! – mondta Harper, és felemelte a bögréjét. – Forró teát iszom, annyira hideg van.

Taylor letette az üveget, majd visszament a tűzhelyhez. Fogott egy kanalat, és vett egy kicsit az edényből. Megfújta, aztán csukott szemmel megkóstolta. Néhány másodperc múlva így szólt:

– Jó az íze, de valami még hiányzik belőle. Nem elég fűszeres.

Ha lápvidéki ételekről volt szó, Harper adott a férfi véleményére. Felvett egy tollat, és a recept fölé hajolt.

– Még egy kicsit dolgoznom kell Lucille receptjein. Néha nem jön össze a dolog. Lucille, fogalmazzunk úgy, mindig is nagyon kreatívan bánt a mennyiségekkel. – Felemelte a receptet, és hangosan olvasni kezdte. – Dobj bele egy kis oregánót, bazsalikomot, hagymát, fokhagymát!

Taylor nevetve a konyhaasztalhoz lépett, amin egy halom levél hevert.

– Lucille valószínűleg az anyja vagy a nagyanyja térdébe kapaszkodva tanulta ezeket a recepteket. Csak annyit látott, hogy „beledobnak” a lábosba egy kis ezt, egy kis azt. És aztán saját magának írta le őket. Nem volt szüksége rá, hogy pontosabban fogalmazzon.

– Nekem mindenesetre nagyon okosnak kell lennem, hogy mindent kitaláljak. Ezért gyakran meg kell kóstolnom, amíg készül. – A szájához emelte a kanalat, belenyalt, aztán tett még hozzá egy nagy adag oregánót. – Szeretném, ha minden tökéletes lenne a holnapi partira.

– Biztosan az lesz. Már hetek óta csak ezzel foglalkozol.

– Amióta megvettük a házat, ez lesz az első családi összejövetel.

– Dora már nagyon sokszor volt itt.

– Igen, ez igaz, de ő itt lakik a közelben. Carson viszont nem. Pedig a legjobban ő kötődik Sea Breeze-hez. És nem is örült annyira, hogy én vettem meg a házat. – Ahogy a gyomra egyre jobban összeszorult, egyre gyorsabban kezdte kevergetni az ételt. – Biztosan azt akarja majd, hogy minden maradjon ugyanúgy, ahogy volt. – Meg azt is, hogy továbbra is Nagyié legyen, gondolta.

– Minden el van rendezve, ezzel már nem kell foglalkoznod.

– Tehetetlenül nézi, hogy a ház az enyém lett, pont az enyém, akire a legkevésbé számított.

– Miért volt ennyire valószínűtlen, hogy te veszed meg?

– Én kötődtem a legkevésbé a házhoz. Sőt, úgy általában véve, Délhez. Csak gyerekkoromban töltöttem itt néhány nyarat. Én voltam az „idegen” testvér, a jenki New Yorkból. Aztán tavaly nyáron idejöttem, és megvettem az orruk elől.

Taylor gúnyos képet vágott.

– Azért ez nem egészen így történt. Te voltál az egyetlen, aki megtehette, hogy megőrizze a helyet a családnak. Szerintem inkább úgy tekintenek rád, mint aki megmentette a helyzetet. Máskülönben most idegenek laknának itt. Carsonnak el kell fogadnia ezt, és hálásnak kellene lennie.

Harper nem felelt. A tapasztalata szerint a családi ügyekben mindig fellángolnak az indulatok, ezért senki sem tud józanul ítélkezni.

– Minden változtatásomat ellenezni fogja. Úgy gondolja, ez nem az én otthonom, főleg amíg Nagyi életben van.

– Először talán így fogja gondolni, és ez valamilyen szinten természetes is. De később majd megbarátkozik vele. – Taylor másodszor is megkóstolta az ételt. – Így már jobb, de még egy kicsit főnie kell. – A pultra tette a kanalat, és felvette a leveleket az asztalról. – Ne felejtsd el, hogy ő is házasodni fog! Saját házba költözik Blake-kel. Mondta, hogy venni akar egy házat, szóval neki is bőven lesz mivel foglalkoznia.

– Blake nem fog elköltözni. Megtartja a lakását a szigeten.

Taylor abbahagyta a levelek böngészését, és visszatette őket az asztalra. Az eljegyzés óta Blake-kel nagyon közeli barátok lettek. Mindkettőjüket nagyon érdekelték a delfinek.

– Nem fog elköltözni? Azt hittem, James Islandbe akar menni, hogy közelebb legyen a kutatóintézethez.

– Carson nem akarja itt hagyni Sullivan’s Islandet. Legalább ebben az egy dologban biztos.

Taylor nem felelt, csak felvonta a szemöldökét.

Harper elzárta a tűzhelyet, a fakanalat a pultra tette. Tudta, hogy Taylor hallgatása mögött nagyon sok ki nem mondott gondolat bújik meg. A Carson egyik hibájára való célzás után Harper úgy érezte, hogy meg kell védenie a testvérét.

– Persze Blake is szeretne a szigeten lakni. A saját lakásában.

Taylor nagyot kortyolt a söréből.

– Egyébként mikor érkezik Carson?

– Holnap délután. Blake kimegy elé a reptérre, és idehozza. – Az ajkába harapott. – Mindent előkészítettem a szobájában, holnap viszek be friss virágot és egy kis helyi csemegét.

– Drágám, nagyon sokat vállalsz. Biztos, hogy szükség van minderre?

A férfi tekintete láttán Harper arca lángra gyúlt.

– Taylor, ezeket mind én szeretném. Új időszak kezdődik, esküvőket rendezünk.

Taylor szeme felcsillant.

– Engem csak egy esküvő érdekel. A miénk.

Az asztalnak támaszkodott, és megvakarta a tarkóját. Harper pontosan tudta, hogy ez azt jelenti, közölni akar valamit. A pultnak dőlt, és karba tett kézzel várta, hogy a férfi belekezdjen.

– Beszéltem a szüleimmel.

Harper nem szólalt meg.

– Szépen végiggondoltuk, milyen tennivalók vannak. Azt tudod, hogy James nagymama meddig marad nálunk?

Volt valami fura a hangjában, ami miatt Harper élesen nézett rá. Tudta, hogy Taylor és a nagyanyja nem nagyon kedvelték egymást, amikor ők járni kezdtek, de aztán békét kötöttek.

– Az esküvőig biztosan. Utána meg addig, amíg csak akar. – A hangja határozottabb volt, mint szerette volna.

– Persze, természetesen – vágta rá Taylor sietve. A padlót bámulta, az ujjaival az asztalon dobolt. – Azért jöttek otthon szóba a dátumok, mert anya arra gondolt, mi lenne, ha egy időre hazaköltöznék az esküvő előtt. Tudod, ez az utolsó lehetősége, hogy a kisfiával legyen, mielőtt az megnősül.

Harper megnyugodott, közelebb lépett Taylorhoz, és átkarolta a derekát.

– Számítottam rá, hogy az esküvő előtt hazamész egy időre. A házat ellepik a nők meg a csipke. De azért hiányozni fogsz. Mennyi időre gondoltál? Egy hétre?

A férfi lenézett Harper arcára, a tekintetük találkozott.

– Hát, igazából arra gondoltam, hogy most nemsokára mennék. Mielőtt James nagymama megérkezik.

– Micsoda? De hiszen a jövő héten jön!

Taylor bólintott.

Harper magánkívül volt.

– De… de miért? Semmi szükség rá, hogy ilyen hamar elmenj. Ez őrültség! Ha McClellanville-ből kell dolgozni járnod, az napi több óra utazást jelent.

– De ez csak átmeneti időszak.

Harper elengedte, odament a teájáért, hirtelen nagy szükségét érezte a meleg italnak. Két kezébe fogta a forró bögrét, és belebámult.

– Egyszerűen nem értem – mondta lágyan.

– Tudod, hogy a nagymamád nem nagyon kedvelt engem.

– Az tavaly volt, most már szeret.

– Szeret? – kérdezte Taylor hitetlenkedve. – Elvisel, esetleg. Talán elfogad. Emlékszel, hogy szidott?

– Nagymama csak engem akart megvédeni. Nem ismert téged, és biztos akart lenni benne, hogy… nos…

– Hogy megérdemellek-e.

– Igen – felelte Harper, és elhúzta a száját.

– És hogy nem csak a pénzed miatt akarlak feleségül venni.

Harper vállat vont.

– Igen, amiatt is. És te kitűnőre vizsgáztál. Nem értem, mi a gond.

– Nem hinném, hogy jó ötlet, ha itt maradok, és az esküvő előtt ebben a házban élek, a te ágyadban alszom.

– De hát ez nem titok. James nagymama is tudja, hogy itt laksz.

Taylor a homlokát ráncolta.

– Tényleg?

– Az ég szerelmére, ő egyáltalán nem olyan prűd!

– Csak ha rólad van szó. Semmi kedvem a hideg tekintetét nézni. Az a nő egyetlen pillantásával meg tudna ölni egy felbőszült orrszarvút. Inkább ülök órákon át a forgalomban. Vagy kiveszek egy szobát két hónapra.

Harper a pultra tette a bögrét, és a mellkasára rakta a kezét, ahol egyre növekvő, megmagyarázhatatlan fájdalmat érzett. A szívverése felgyorsult, mintha az elfojtott aggodalmai most hirtelen ki akarnának robbanni belőle.

– Nem hagyhatsz itt egyedül! Mindenki itt lesz, Carson, Blake, James nagymama, Nagyi, Girard, Devlin, Dora, Nate… Folyamatosan jönnek-mennek majd itt, mindenféle kéréseik lesznek, főzni, mosni kell rájuk. És akkor még nem beszéltem az esküvő szervezéséről. Hogy tudnék megbirkózni mindezzel?

– Nem kell mindenkiről neked gondoskodni. Tudnak ők magukról. Minden olyan lesz, mint tavaly nyáron.

– Nem lesz olyan! Most ez az otthonom! Tőlem várják majd a döntéseket, nekem kell megszerveznem az étkezéseket. Mindenért én fogok felelni. Taylor, én képtelen vagyok erre! – fakadt ki Harper, aztán elsírta magát. A vőlegénye közelebb lépett, és átölelte. Mint mindig, most is biztonságban érezte magát a férfi karjában. És nagyobb szüksége volt rá, mint eddig bármikor.

Taylor oldalra simította a lány könnytől nedves hajtincsét.

– Ne haragudj! – mondta Harper. – Nem tudom, miért borultam ki ennyire. Persze örülök, hogy mind itt lesznek, csak egy kicsit lesújtott, amit mondtál. Nélküled nem tudom ezt végigcsinálni. Szükségem van rád, különösen most.

Taylor hátralépett, de még mindig fogta a lány kezét, és az arcát fürkészte. Rövid csend után halkan megszólalt:

– Mi az, hogy különösen most?

Harper nagy levegőt vett, megtörölte az arcát. A szája széles mosolyra húzódott.

– Mert – válaszolta csillogó szemmel – kisbabánk lesz.

Mint minden menyasszony, ő is tökéletes feleség, nagyszerű anya és kiváló házigazda akart lenni, mint amilyeneket a társasági magazinokban látni.

Amikor Dora elindult hazafelé, Sullivan’s Island utcáin hömpölygött a víz. Egész délután özönvízszerű eső esett, és semmi jele nem volt annak, hogy belátható időn belül elállna. Ez az idő csak tovább rontott a nő amúgy sem egyszerű napján: egész délelőtt rohangált, hogy találjon valakit, aki vigyáz Nate-re az iskola után, a maradék kis idejében pedig még tanult egy kicsit. Mostanra véget ért a nap, megírta a tesztet, és hazafelé tartott. Úgy érezte, hogy a vizsga minden energiáját felemésztette, és teljesen kimerült. Ezen a hideg, esős estén már nem vágyott másra, csak hogy átöltözzön a szűk ruhájából valami kényelmesebbe, papucsot húzzon, megigyon egy-két pohár bort, bevackolja magát a kanapéra, és valami bugyuta filmet nézzen a tévében.

A hideg eső annyira verte a szélvédőt, hogy alig látta a kis házat a pálmák, leanderek, öreg tölgyek közt. Leállította a motort, nagyot sóhajtott a hirtelen jött csendben, majd lehunyta a szemét. Az eső hangosan kopogott az öreg autó tetején. Ez volt a nap első nyugodt pillanata, amióta reggel kinyitotta a szemét. Rettenetesen fáradt volt, mintha lefutott volna egy maratont – csak éppen nem fogyott egy dekát sem, gondolta bosszúsan.

A nyugodt pillanat hamar elillant, ahogy elkezdte felidézni magában a tesztkérdéseket és a válaszait. Sosem volt valami jó tanuló. Nem úgy, mint Harper, akinek vágott az esze, mint a borotva, és előkelő iskolákba járt. Dorának minden dolgozatra nagyon keményen kellett készülnie, és sokszor még ez sem volt elég, mert amikor letették elé a tesztlapot, bepánikolt, zúgni kezdett a füle, és képtelen volt világosan gondolkodni. A tanárai rossz vizsgázónak tartották. Ezért aztán az iskolában nem is voltak jó jegyei, de azóta sok idő eltelt, és többé nem kellett aggódnia a tanulmányi előmenetele miatt. A főiskolát sem fejezte be, mert az első év végén hozzáment Calhoun Tupperhöz. A barátai sokat ugratták, hogy ugyan minek is diploma egy nőnek, ha házassági anyakönyvi kivonatot is kaphat.

Ez a teszt azonban más volt. Ha átmegy az ingatlanügynöki vizsgán, akkor olyan karrierbe kezdhet, amit szeret, és nem minimálbérből kell eltartania magát és a fiát. A halántékára tette a kezét, érezte, ahogy a kudarctól való félelem görcsbe rántja a gyomrát, hideg borzongás futott végig rajta. Szinte megbénult.

A házassága Calhounnal gyászos véget ért. Tízéves együttélésük alatt Dora mindent elkövetett, hogy tökéletes feleség legyen. Ugyanazokat az elvárásokat fogalmazta meg magában, mint az anyja, a nagyanyja, és az előttük járó generációk. Callel összeadták a megtakarításaikat, kölcsönt vettek fel, és vásároltak egy viktoriánus házat Summerville régi negyedében. Úgy vélték, ez az első lépés egy olyan élet felé, amit elképzeltek maguknak. Mint minden menyasszony, ő is tökéletes feleség, nagyszerű anya és kiváló házigazda akart lenni, mint amilyeneket a társasági magazinokban látni. Fiatalos hévvel, naivan tervezgették, miképp újítják fel a házat, amit ők egy grandiózus, régi építménynek láttak. Micsoda terveket szőtt! Mindössze egy kis pénzre és egy kis időre volt szüksége, hogy az álmai valóra váljanak.

Az idő azonban nem volt túl kedves hozzájuk. Új kincsük egy penészes pénznyelőnek bizonyult: az alapok rothadtak, a tetőtérben patkányok laktak. Cal nagyon kevés fizetést kapott a bankban, az sem volt kilátásban, hogy előléptetik, így aztán sosem gyűlt össze annyi pénzük, hogy belevágjanak a felújításba. Ráadásul az is kiderült, hogy Cal nemigen tudja megkülönböztetni a kalapácsot az ecsettől. Egy lepusztult házban éltek, és úrrá lett rajtuk a csalódottság. Mintha ez nem lett volna elég nyomasztó, Dora sorban egymás után vetélt el. Amikor végre meghallgatásra találtak az imái, és megszületett Nate, azt gondolta, talán rendbe jönnek a dolgok. De látta, hogy valami nincs rendben a kisfiúval, akinél aztán háromévesen diagnosztizálták az Asperger-szindrómát, az autizmus egyik formáját.

Dorát természetesen ezek után már nem érdekelte a ház, csakis arra koncentrált, ami valóban számított: hogy miként segíthetne a fián. Abbahagyta a helyi önkéntes munkáját, és otthon kezdte tanítani a fiút. Nem vette észre, hogy egy idő után teljesen elszigetelődött, és már saját magával sem törődött. Ekkor már Calt sem igazán érdekelte a ház, de a felesége és a fia sem. Aztán tavaly nyáron kérte, hogy váljanak el.

Amikor Cal elment, Dora úgy érezte, minden olyan dologban kudarcot vallott, ami igazán fontos volt számára. Mély depresszióba esett, ami megtörtszív-szindrómához, más néven kardiomiopátiához vezetett, kórházba is került. Nagyi meghívása mentette meg. Sea Breeze-be költözött, ahol a nagyanyja és a testvérei biztonságot nyújtottak számára. Az ő segítségükkel indult el a gyógyulás hosszú útján.

Mostanra már lezárult a válás, és életében először igazán egyedül maradt. Ez az érzés egyszerre volt szédítő és ijesztő. Tudta, hogy nagyon sok mindent kell bizonyítania – elsősorban magának, de a fiának is. Korábban sosem volt még ilyen feszült. Anyagi gondjai voltak, nehezen fizette Nate magániskoláját, és Cal gyakran késett a tartásdíjjal. Állandóan azt mondogatta, hogy muszáj költenie a házra, mert csak így lehet eladni. Majdnem egy évig árulta, de egyetlen komolyabb érdeklődő sem jelentkezett. Ha végre megvenné valaki, akkor Dora is megszabadulhatna ettől a tehertől, és talán maradna is egy kis pénze. Igaz, az anyja mindig azt mondta, hogy ne igyon előre a medve bőrére. Dora tudta, hogy nagy igazság van ebben a mondásban. Arra kellett koncentrálnia, amit az adott pillanatban megtehet. Mint például az ingatlanügynöki engedély megszerzése.

Szorosan összezárta a szemét, és gyorsan elmondott egy imát. A vizsgának sikerülnie kell. Most az egyszer az életében nem akart másoktól függeni, és a sors szeszélyétől sem. A saját maga ura akart lenni.

De egyedülálló szülőként nem volt egyszerű az élet. Gondoskodnia kellett Nate-ről, takarítania a házat, bevásárolni, főzni, főállásban dolgozni, sok idő ment el a tanulásra is. A vége persze az lett, hogy önmagával már nem tudott törődni. Nem először. Veszélyes csapdába került. Már nem tornázott, azzal az ürüggyel, hogy nincs rá ideje. Csak gyorséttermi ételeket evett, és sok bort ivott. A korábban leadott kilók lassan megint felkúsztak. Kudarcnak érezte, hogy megint belecsúszott a régi kerékvágásba.

Nyugi, ne emészd magad! – mondta magában. Mély levegőt vett, aztán kifújta magából az önutálat és a kudarc romboló érzését. Kinézett az autó ablakán, és látta a lombok alól kikandikáló kis házat. Itthon vagy, gondolta.

Megdolgozott ezért az érzésért. Imádta ezt a kis házat. Devlin, a barátja vette egy évvel korábban, amikor az ingatlanpiac összeomlott. Amikor randizni kezdtek, Dora segített neki felújítani az épületet, sokat dolgozott együtt vele. Minden olyan vágyát igyekezett megvalósítani a házon, amiről még a summerville-i magányában álmodott. Devlin nemcsak hogy értékelte az ötleteit, de valóra is váltotta őket. Ráadásul a férfi nagyon ügyesen forgatta a szerszámokat. Közös munkával sikerült egészen különlegessé tenni a folyóparti kis kuckót, és ez Dora számára komoly sikert jelentett. Devlin nem akarta eladni a házat addig, amíg az ingatlanpiac kissé helyre nem rázódik, ezért beleegyezett, hogy a nő kibérelje, és olyan bérleti díjat kért, amit az megengedhetett magának. Mindketten tudták, hogy a férfi ezzel segített a nehéz helyzetben lévő Dorának.

Devlin most odabent várja őt. Jó érzéssel nyitotta ki a kocsi ajtaját, majd szorosan összehúzta magán az esőkabátját, és a kanyargós gyalogúton odafutott a bejárathoz. Szerencsére nem volt bezárva, kinyitotta, és sietve belépett.

– Meglepetés!

Dora tátott szájjal állt meg az előszobában. A lámpák arany fénnyel töltötték meg a kis nappalit. A plafonon kék-fehér papírdíszek futottak, alattuk ott állt Devlin és Nate vicces kalapban, papírtrombitákat fújva, amelyek olyan hangot adtak ki, mint egy rekedt kacsa.

Dora az arcához kapta a kezét.

– Mi ez? – kiáltotta csuromvizesen.

– Gratulálunk, drágám! – mondta Devlin, és hatalmas puszit nyomott a nő arcára.

– De még azt sem tudhatod, hogy mi lett az eredménye a vizsgának – tiltakozott Dora.

– Tudom, hogy sikerült – mondta Devlin magabiztosan, és lesegítette az asszony kabátját. – Senkit sem láttam még ilyen keményen tanulni egy vizsgára, ráadásul én korrepetáltalak! Sima ügy lesz.

Ekkor Nate indult meg az anyja felé sietve, a fejét lehajtva, kipirult arccal, izgatott, széles mosollyal. Ez már önmagában is meglehetősen szokatlan dolog volt, és Dorát elöntötte a szeretet. Meg akarta ölelni a fiát, forrón magához szorítani a kicsi, vékony testet, de visszatartotta magát. Tudta, hogy Nate autizmusának egyik jele az, hogy nem szereti, ha megölelik, ha hozzáérnek, és csak olyankor engedi magát megpuszilni, ha különösen jó a hangulata. Dora elfogadta ezt, és most is inkább lehajolt, a fiú szemébe nézett, és ő is rámosolygott.

– Meglepődtél? – kérdezte Nate.

– De még mennyire.

– És kellemesen?

Dora elolvadt a csillogó, kék szempár láttán, ami annyira gyakori volt a Muirok között.

– Iszonyúan!

– Van még egy meglepetésem, mindjárt idehozom.

– Hé, hé, ne olyan gyorsan, haver! – mondta Devlin a fiúnak. – Előbb hadd vegye le a kabátját, hadd melegedjen meg egy kicsit! Rengeteg időnk van még a meglepetésre.

Nate arca elkomorult. Nem szeretett várni. De becsületére legyen mondva, most nem kezdett bele a szokásos hisztibe. Csak felhúzta a szemöldökét, bólintott, odatrappolt az asztalhoz, és várta a vacsorát.

– Éhes vagyok!

– Én is – felelte Devlin.

Dora még mindig azon csodálkozott, hogyan tud Devlin így hatni a csökönyös fiúra. Cal sosem foglalkozott Nate-tel. A fia autizmusát kudarcként élte meg, természetesen Dora kudarcaként. Sohasem szervezett közös programokat a fiával, és másképp sem igyekezett kapcsolatot kialakítani vele. Ezzel ellentétben Devlin olyannak fogadta el Nate-et, amilyen volt, értékelte a különleges képességeit, és egyre inkább élvezte a fiú társaságát. Pecázni vitte, megmutatta neki, hogyan kell halat pucolni, hajót vezetni. Biciklizni is megtanította, és arra is, hogy a fiú ne sírjon, ha elesik. Hogyan ismerheti fel a kígyókat, a pókokat, hogyan kell sátrat verni, vagy sodródni a hullámokon. Devlinnek köszönhetően a sápadt, sovány gyerekből lassacskán napbarnított, szívós, lápvidéki fiú lett. Nate csak ritkán mutatta ki az érzelmeit, de Dora tudta, hogy kedveli Devlint, sőt tiszteli is. Devlin volt az a férfi a srác életében – nem merte azt mondani, hogy az apja –, akire Nate-nek annyira szüksége volt.

– Hölgyem, foglaljon helyet! – mondta Devlin Dorának, majd odament az asztalhoz, és kihúzta az egyik széket. – Készítettem valami egészen különlegeset az ön számára. Kagyló kukoricadarával… és jóféle kukoricadaráról beszélek. Nem arról a híg valamiről, amit ön szokott főzni. Ez alaposan meg van darálva, tejszínnel megfőzve, sajttal feltuningolva. Halló, ne nézzen rám olyan ijedten!

Teátrálisan intett, majd bement a konyhába, de az ebédlőből is látni lehetett. Dora figyelte, ahogy tesz-vesz a tűzhelynél, még utoljára megkeveri a darát, mielőtt kimerné a tányérokra. Devlin imádott főzni, és általában arra is figyelt, hogy olyan egészséges ételeket főzzön, amik nem ártanak Dora szívének. A múlt nyáron mindenki nagyon megijedt, amikor az asszony kórházba került. De a férfi tudta, hogy Dora nagyon szeretne vajat, szalonnát, disznóhúst enni.

– Ma kivételesen nem kell betartanod a diétádat – mondta, majd odament a ragyogó acélhűtőhöz, és kivett egy üveg pezsgőt. Gyakorlott mozdulattal csavarta meg a dugót, aztán megkönnyebbülten nevettek fel a pukkanó hangra. – A mai este nagyon különleges. – A férfi egy karcsú pezsgőspoharat nyújtott át a nőnek. – Igazi ingatlanügynök lettél! – mondta, és szájon csókolta Dorát.

– Még nem egészen – emlékeztette a nő, miután viszonozta a csókot.

Jólesett neki ez a figyelmesség. Jellemző volt Devlinre, hogy meglepetéspartit szervezett neki. A férfi nagyon szerette a vidámságot. Úgy vélte, az élet túlságosan rövid ahhoz, hogy ne élvezzük ki a különleges pillanatokat. A lelkesedése hamar átragadt Dorára is, és érezte, hogy enyhül a feszültsége.

– Mr. Cassell, remélem, ez azt jelenti, hogy ön az új főnököm.

– Üdvözlöm a Cassell Ingatlanügynökségnél, ahol az ön háza, az ön vára – mondta tettetett komolysággal a cég szlogenjét, és közben felemelte a poharát.

Dora mindig is úgy érezte, hogy ez a mottó nagyon erőltetett, de úgy tűnt, működik. Az emberek megjegyezték a cég nevét, és Sullivan’s Islanden ez volt a legsikeresebb ingatlanközvetítő cég. Neki azonban Devlin mindig is az a csodálatos szörfös maradt, akibe tizenhat évesen beleszeretett.

Élvezte az ízletes ételt, és igyekezett nem gondolni a benne rejlő kalóriákra. Úgy gondolta, ezen az estén megérdemli, hogy finomat egyen, és megfogadta, hogy másnap folytatja a diétát. Szemben vele Nate mohón falta a darát, amely azon kevés étel közé tartozott, amit hajlandó volt megenni. Igaz, azt nem hagyta, hogy a rák vagy a szósz hozzáérjen a kukoricadarához. Dora ivott még egy pohár pezsgőt, aztán még egyet, és élvezte a kellemes ernyedtséget a hónapokig tartó tanulás és a tanfolyam után. Úgy tervezte, hogy amint megkapja az engedélyt, felmond a ruhaboltban, és új karrierbe kezd ingatlanügynökként. Imádta a házat, amiben lakott, a férfit, akivel sokat voltak együtt, és persze mindennél jobban a gyerekét. Azt érezte, hogy most talán változnak a dolgok, és az élete kezd jó irányba fordulni.

Nate egyfolytában fészkelődött a székén, és időnként a szobája felé pillantott.

– Mi bajod van? – kérdezte Dora.

– Oké, nagyfiú – mondta Devlin Nate-nek. – Azt hiszem, itt az ideje, hogy odaadd anyádnak a meglepetésedet.

Nate arca felderült, hátratolta a székét, és kiszaladt az előszobába.

– Mi folyik itt? – kérdezte Dora a férfitól. – Ugye nem egy videojátékot akar nekem adni? Mert az az egyetlen dolog, ami a hasonló korú fiúkat ennyire felvillanyozza.

– Majd meglátod – felelte Devlin huncut mosollyal az arcán.

Nate hamar visszajött, lassan, óvatosan közeledett, és valami volt a kezében. Amikor közelebb ért az asztalhoz, Dora halk nyávogást hallott. Élesen Devlinre pillantott, és látta, hogy a férfi vigyorogva nézi a fiút. Akármi volt is a meglepetés, Dora tudta, hogy a férfi keze is benne van a dologban.

Nate megállt előtte, szőke fejét lehajtotta, és egy kis fekete-fehér-barna szőrgombócot ringatott. Olyan szorosan fogta, hogy Dora attól félt, a szegény állat nem kap levegőt. A szíve iszonyú gyorsan dobogott, nem tudta, mit gondoljon. Sosem volt háziállatuk, mert kiszámíthatatlan volt, hogy Nate miképp reagálna, ha például egy macska rámászna, netán megnyalná őt. Nem beszélve az elhullott szőrszálakról meg az alomról. Az utolsó dolog, amit ma este Nate kezében szeretett volna látni, egy macska volt – és ez az arcára is volt írva.

– Idenézz! – kiáltott fel Nate.

– Ó… egy kiscica! – hebegte Dora.

– Igen, az – válaszolta a fiú közömbös hangon, és közben a macskát nézte. – Egy narancs-fekete foltos cica, kalikónak hívják az ilyet. Lány. Tudtad, hogy minden ilyen színű cica lány? Olvastam.

– Honnan szerezted? – kérdezte Dora, és ügyelt, hogy megőrizze a nyugalmát.

– A menhelyről hoztuk – jött a válasz, és Nate Devlinre nézett megerősítésért.

– Így igaz – mondta a férfi.

– A te ajándékod – közölte a fiú Dorával.

– Az enyém?

– Igen. De én majd gondoskodom róla. Sok törődésre van szüksége. Majd én adok neki enni reggel meg este. Száraz macskaeledelt. Vettünk néhány dobozzal, mert nagyon kicsi szegény. És egy műanyag almot is hoztunk, Dev vette neked. Az az ő ajándéka, a macska meg az enyém. De én majd vigyázok rá.

Dora szemrehányó pillantást vetett Devlinre. A férfi még mindig mosolygott, és hunyorogva nézett vissza rá.

– Nyugi, várj egy kicsit! – suttogta.

– Az oltásokat már megkapta. És nagyon jól viselkedik. Már belepisilt az alomba. – A fiú csak ekkor nézett az anyjára, hogy megtudja, mit szól az ajándékhoz. – Tetszik? Esetleg akarod inkább te gondozni? – Nate a homlokát ráncolta. – Végül is a te ajándékod.

Az ő ajándéka? Dora kis híján felnevetett. Figyelte a fiát, aki úgy szorította a kiscicát, mintha az élete múlna rajta. Dora pontosan tudta, hogy neki kell majd gondoznia a macskát. Ő lesz az, aki tisztítja az almot, összeszedi a szőrcsomókat, és aki kétségbeesik, mert a macska elszakítja a függönyt, és összekarmolja a nemrégiben áthúzott kanapét. A macska egy újabb lény, akiért neki kell felelősséget vállalnia. Ez már túl sok.

Vádló tekintettel nézett Devlinre, amiért ilyen kellemetlen helyzetbe hozta, és most neki kell nemet mondania a fiának. A férfi hatalmas, ártatlan szemmel bámult vissza, az arcán alig látható, bátorító mosoly jelent meg.

Dora most a fiára pillantott, és azt látta, hogy a macska felfelé mászik a mellkasán. Az apró karmok belevájtak a pulóverbe, ahogy az állat Nate nyaka felé küzdötte magát. Dora feszülten, ugrásra készen figyelt, arra számítva, hogy Nate visítani, zokogni kezd, sőt talán dührohamot is kap.

De semmi sem történt.

A cica felért Nate vállára, és összegömbölyödve letelepedett rá. A fiú gyengéden simogatni kezdte, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy az ember vállán egy macska pihenget. A meglepett csendben Dora hallotta a cica halk dorombolását. Ámultan nézte a jelenetet, alig hitt a szemének. Az ő fia, aki gyűlöli, ha hozzáérnek, most nyugodtan tűri, hogy egy macska belevájja a karmát a pulóverébe, és a bundáját a nyakához dörgölje. Sőt még meg is cirógatta, mint aki kifejezetten élvezi ezt a fizikai kapcsolatot. Dorának elszorult a szíve, és azonnal tudta, hogy megtartják a macskát, még ha az egész házat szétszedi is. Könnyes szemmel fordult Devlinhez.

– Hát, itt az ajándékod – mondta a férfi lágyan.

Dora jobban szerette Devlint ebben a pillanatban, mint előtte bármikor. A férfi hatni tudott a fiára. Tudta, mire van szüksége, és hogyan kell bánni vele. Sőt azt is tudta, hogy őt, Dorát mivel tudja boldoggá tenni.

Köszönöm, jelezte némán a férfinak.

Az elmosolyodott, és némán biccentett, hogy igazán nincs mit.

– Drágám, persze hogy megtarthatod – mondta Dora Nate-nek. – Nagyon édes kiscica. Sosem kaptam még ilyen jó ajándékot. És tudom, hogy nagyon szépen gondját viseled majd. Köszönöm.

– Hurrá! – kiáltotta Nate megkönnyebbülve, és óvatosan levette a válláról a nyávogó macskát. A fiút nem dühítette fel a nyávogás, és határozott mozdulattal fogta meg az állatot. – Most elviszem lefeküdni. A szobámban kell laknia, hogy vigyázhassak rá.

– Van már neve? – érdeklődött Dora.

– Kalikó kisasszony.

– Vagy röviden esetleg lehetne Kali.

– Úgy érted, ez lenne a beceneve?

– Igen. Rövid, egyszerű, erre biztosan hallgat majd.

Nate átgondolta a javaslatot.

– Rendben. Akkor röviden legyen Kali.

Figyelték, ahogy óvatosan kiviszi a macskát a helyiségből, és becsukja maga mögött a szobája ajtaját.

Dora Devlinhez fordult.

– Hogyan sikerült ezt elérned? Mindent tudni akarok, a legelejétől.

A gyertya már teljesen leégett, az eső folyamatosan verte a bádogtetőt, az enyhe kopogás szinte megnyugtatóan hatott. Devlin mindkét pohárba töltött még egy kis pezsgőt, aztán az asztalra könyökölt, és előrehajolt.

– Tényleg nem bánod a macskát?

– Nyilván némi pluszmunkát jelent, de nem tudtam visszautasítani. Az én magányos, visszahúzódó, minden érintést utáló fiam épp az imént ajnározott a vállán egy macskát. És még a karjába is vette! – Belekortyolt a pezsgőbe. – Ez a legfontosabb: az, hogy látom, szeret valamit, mindent megér nekem. Persze hogy nem bánom.

– Kicsit féltem, hátha nem fogsz örülni neki. De ha nem jól sül el a dolog, akkor elviszem a macskát. Ez így tisztességes.

Dora az asztalra könyökölt, és odahajolt Devlinhez.

– Na, akkor mesélj el mindent!

A férfi megforgatta a pezsgőt a poharában.

– Tudod, hogy régóta akarok egy mentőkutyát. Ezért időnként elmegyek a menhelyre, hátha megtetszik valamelyik. Múlt héten Nate is velem jött, mert kíváncsi volt, hova megyek. Aztán csak sétálgattunk, nézelődtünk, az az igazság, hogy reménykedtem, hátha talál egy olyan kutyát, ami tetszik neki, és azt hozom el. Erre mi történt? Egyszer csak azt látom, hogy ott guggol egy macskákkal teli kennel előtt, és úgy bámul befelé, mint egy szagot kapott vadászkutya. Teljesen meg volt babonázva. Próbáltam rávenni, hogy menjünk a kutyákhoz, de tudod, milyen, amikor a fejébe vesz valamit. Egy cicát akart, és kész. És nem is akármilyet. Volt ott fekete, szürke, tarka, mindenféle. Bundás, csillogó szemű cicák, egyik cukibb, mint a másik. De ő csak ezt a kalikót bámulta.

– És megkérted az alkalmazottat, hogy adja oda neki?

– Persze, nem lehetett ellenállni. Egy kicsit aggódtam, tudod, milyen kiszámíthatatlan, hogy miképp reagál, ha hozzáér valami. De amint a kezébe kapta a cicát, egyből simogatni kezdte. Az meg csak hagyta, és Nate kezét nyalogatta. Tudtam, hogy meg kell kapnia. Láttam, amit te az imént, és nem szégyellem, könnybe lábadt a szemem.

Dora odanyúlt a férfi kezéhez, megfogta, és megszorította.

– Köszönöm.

– Nincs mit – felelte Devlin, majd hátradőlt, keresztbe rakta a lábát, és csóválni kezdte a fejét. – De azért még mindig szeretnék egy kutyát.

Dora felemelte a poharát, és ő is hátradőlt a székén.

– Talán viszonoznom kellene a szívességed, és szereznem kellene neked egy kutyát.

– Szó sem lehet róla, egy férfinak saját magának kell kiválasztania a kutyáját.

– Ez valami íratlan szabály a férfiak között?

– Csak a déliekre vonatkozik.

– Értem – válaszolta Dora, és csettintett a nyelvével. – De azt ne felejtsd el, hogy neked köszönhetem az ajándékomat – mondta, és megnyomta az ajándék szót. – Ráadásul te vagy a főbérlőm is, úgyhogy nem akarok panaszt hallani a rossz szagú alomról vagy a szőnyeget csúfító balesetekről.

Devlin mély, dörgő hangon felnevetett.

– Oké, rendben. – Megállt, nagyot kortyolt a pezsgőből. – Erről jut eszembe egy másik téma. De légy szíves, hallgass végig, mielőtt levonod a következtetéseidet! – Dorára nézett, és várta a biztatást, hogy folytassa.

A hangja most egészen más volt, mint eddig. Dora érezte, hogy némi feszültség van benne, de nem a macska miatt.

– Jól van, figyelek.

– Helyes, nagyon helyes. – Az asztalra tette a poharát, de a keze továbbra is ott feküdt, és dobolni kezdett az ujjaival. – Ugye emlékszel, miben egyeztünk meg a házzal kapcsolatban? Azt mondtam, meghirdetem, ha kissé helyreáll a piac.

Dora megdermedt.

– Most tavasszal eléggé felmentek az ingatlanárak. Jó áruk van a házaknak, főleg itt, a folyó mellett.

Dora szíve hevesen kezdett verni, megijedt attól, milyen irányt vesz a beszélgetés.

– Eladod a házat?

– Lehet, hogy el kell.

– Aha. – Dora érezte a pezsgő émelyítő hatását.

– Drágám, nincs más választásom. Egy ilyen gyenge időszak után túl sok a két ház. Van ez, meg az, amiben én lakom. Az óceánpart általában ugyan elég keresett, de az enyémet nehezen tudnám eladni. Eleve sokkal drágább, mint ez, és az a rohadt partszakasz is egyre jobban erodálódik a ház mellett, ezért mégsem olyan kapós. Dora, egyszerűen az a helyzet, hogy nem engedhetek meg magamnak két házat. Az egyiket el kell adnom.

Dora összefonta a karját a mellkasa előtt. Korábban is tisztában volt vele, hogy eljön majd a nap, amikor Dev eladja ezt a házat. A bérleti díj, amit fizetett érte, nem fedezte a felvett hitelt. Már az elején így állapodtak meg, de a gondolat, hogy elveszíti…

– Megveszem.

Devlin arca ellágyult.

– Bébi, nem tudsz érte annyit fizetni.

Fájt ezt hallania, de Dora tudta, hogy attól még igaz, mégis meg kellett próbálnia. Igyekezett nyugodt maradni.

– Talán fizethetnék magasabb bérleti díjat. Legalább addig, amíg elkel a házam Summerville-ben. Akkor aztán adhatnék előleget.

– Nem akarom ezt kérni tőled. Így is épphogy meg tudsz élni.

Dora kibámult az ablakon. Az éjjel sötét volt, és esős, de lelki szemével látta a sós mocsár felé terpeszkedő füves lejtőt, a hosszú famólót, ami messzire benyúlik a víz fölé. Imádta ezt a helyet, de most úgy tűnt, az álmát elsodorja a dagály. Az ajkába harapott, nehogy elsírja magát.

Devlin megfogta a kezét.

– Hallgass végig! – mondta gyengéden figyelmeztetve, hogy mit ígért az előbb Dora. – Az a helyzet, úgy gondoltam… ha összeköltöznénk, akkor nem lenne semmi gond a házzal. Eladnánk az egyiket, és a másikban élnénk. Együtt.

– Dev – szólalt meg Dora a sírás határán. – Tudod, hogy nem élhetünk együtt. Nate miatt, botrány lenne…

Nem kellett tovább mondania. Ez egy régimódi kisváros volt, a pletykák az iskolába is bejutnak. A gyerekek pedig nagyon kegyetlenek tudnak lenni egymással.

Devlin egy darabig nézte őt, és a nő kezével kezdett el játszani. Tovább, mint szokott.

Dora úgy érezte, kissé megváltozott közöttük a hangulat. Lélegzet-visszafojtva várt. Devlin felemelte a nő bal kezét, és a tenyerébe vette, a nő gyűrűsujjával játszott. Aztán benyúlt a nadrágzsebébe, és elővett egy bársonydobozt, majd letette Dora elé az asztalra.

– Megértem, hogy nem akarsz együtt élni velem. Én viszont nem akarok a főbérlőd lenni. A férjed akarok lenni. – Egy pillanatra elhallgatott. – Tudod, mit érzek irántad. Tizenhat éves korom óta csakis téged szeretlek. Amikor megint beléptél az életembe, megfogadtam, hogy többé nem engedlek el. Arra gondoltam… A két testvéred nemsokára férjhez megy. Tudom, milyen közel álltok egymáshoz, miért ne csatlakozhatnánk? Egy hármas esküvőre. Mindent megszervezek. Drágám, mondd, hogy hozzám jössz, és a világ legboldogabb férfijává teszel!

Kinyitotta a dobozt, és közelebb csúsztatta Dorához.

A nőnek elakadt a lélegzete. A gyűrű csodálatos volt, de ami még ennél is szebb, hogy azonnal felismerte az ékszert, amit pár hónappal korábban egy magazinban már megcsodált. Devlin csak úgy mellékesen mutatta meg neki a The New York Times vasárnapi mellékletében, és megkérdezte, hogy a lefotózott négy gyűrű közül melyik tetszik neki a legjobban. Azt felelte, nem tudja, de amikor a férfi ragaszkodott hozzá, hogy válasszon egyet, akkor rámutatott egy háromkarátos, párnacsiszolású gyűrűre, apró gyémántokkal. Melyik nő ne akarna ilyet?

És most itt feküdt előtte. Csak annyit kell tennie, hogy kiveszi a dobozból, és engedi, hogy Devlin felhúzza az ujjára. Kipirulva nézett a férfira, akin látszott, mennyire biztos a válaszban. Amikor először beleszeretett az izmos, napbarnított szörfösbe, az olyan szegény volt, mint a templom egere. Devlin Cassell mindent saját magának köszönhet. Dora látta rajta a büszkeséget, hogy meg tudott venni egy ilyen gyűrűt, pedig évekkel ezelőtt – amikor együtt jártak – egy fillérje sem volt. Remélte, hogy a férfi tudja, egy ropisdobozból is elfogadna egy gyűrűt, ha eljön az ideje.

De még nem jött el.

– Ó, Devlin, ez a gyűrű csodálatos! A legszebb, amit valaha láttam.

– Pedig láttad már – mondta a férfi, és kivette a dobozból az ékszert. – Abban a reklámban, emlékszel? Mondtad, hogy mennyire tetszik. Eltettem a hirdetést, és rendeltem egyet a te méretedben.

Dora reszketve mosolygott.

A férfi a kezéért nyúlt.

– Húzzuk fel, nézzük meg, jó-e a méret!

– Várj!

A nő elhúzta a kezét. A pulzusa a fülében lüktetett, mintha hirtelen pánikba esett volna.

Devlin megdermedt, és a nő arcát fürkészte. Kínos pillanat volt. Aztán a férfi lehajtotta a fejét, majd visszatette a gyűrűt a dobozba.

– Értem.

– Devlin, tudod, hogy szeretlek!

– Mégis nemet mondasz.

Dora a fejét csóválta.

– Nem mondok nemet, csak azt mondom, ne most.

– A fenébe! Ezt már egyszer lejátszottuk! Tavaly szeptemberben azt mondtad, várnod kell, amíg kimondják a válást. Én vártam. Nem zaklattalak, hogy legyél a feleségem, nem igaz? Vártam a soromra. Dora, most már független nő vagy! – Hallani lehetett a hangjában a csalódást. – Kimondták a válást, pecsétet ütöttek rá, és mindenki megkapta a papírokat.

– De még csak most váltam el. Még alig száradt meg a tinta a papíron. Még csak most próbálom kitalálni, hogy ki is vagyok tulajdonképpen, mit akarok az élettől, mire vagyok képes egyedül. Először saját magammal kell rendbe jönnöm, és csak azután lehetek a tiéd. Teljesen, kétségek nélkül. Itt most nem rólad van szó, hanem rólam.

– Én nem egészen ezt hallom. Én azt hallom, hogy nem szeretsz eléggé. Még nem.

– Én egyáltalán nem ezt mondom.

– De én ezt érzem.

– Dev…

– Mi lesz a következő kifogás, Dora? Mit kell még tenned, mielőtt hozzám jönnél?

– Nem tudom… én csak… – Elgondolkodott. – Ha elkezdem az ingatlanközvetítői munkát, akkor egy lépéssel már előrébb leszek. Az jó, nem? Az utolsó dolognak annak kell lennie, hogy anyagilag is független legyek. Ha végre megveszi valaki azt a rohadt házat Summerville-ben, akkor visszafizethetem az adósságaimat, és azt érezném, hogy jól vagyok, végleg leszámoltam a múlttal.

Devlin felhúzta a szemöldökét, erősen koncentrált.

– Dev, drágám, szeretlek. A feleséged akarok lenni. De a saját lábamra kell állnom. Azt akarom, hogy büszke legyél rám. És akkor majd hordom ezt a gyűrűt. Megígérem.

Devlin határozott mozdulattal visszacsukta a dobozt. Dora érezte, hogy nem sok jóra számíthat. A férfi zsebre tette az ékszert, és felállt az asztaltól.

– Nos, drágám, nagyon nehéz helyzetbe hoztál. Tennem kell valamit. Meghirdetem mindkét házat, aztán lássuk, mi fog történni.

Dora türelmetlen volt, magával és a férfival is.

– Rendben.

Devlin lebiggyesztette az ajkát, a nőre nézett, mintha mondani akarna valamit. Aztán csak az ajtó felé pillantott, és felsóhajtott.

– Késő van, holnap korán reggel vevőket viszek egy házhoz.

Dora figyelte, ahogy az ajtóhoz megy, és leveszi a fogasról a kabátját.

– Ne legyél dühös!

Devlin belebújt a kabátjába, kivette a kulcsait a zsebéből. A tenyerébe vette őket, rájuk pillantott, aztán felemelte a fejét, és Dorára nézett.

– Nem vagyok dühös. Csalódott vagyok – mondta halkan. – Megkértem a kezed, és te kikosaraztál.

Dora lehajtotta a fejét, de nem felelt. Összerezzent, amikor az ajtó hangosan becsapódott a távozó férfi mögött. Nem volt mit mondania.

Szeretet… elfogadás… megbocsátás… elköteleződés. Ezek a házasság sarokkövei.

Atticus Green tiszteletes barátságosan mosolygott az előtte álló ifjú párra az Ebenezer baptista templom oltáránál. A menyasszony hófehér tüllruhát viselt, a vőlegény fekete szmokingot, hozzá szürke mellényt. Atticus rákacsintott a vőlegényre, aki nem volt más, mint a legjobb barátja, Kwame.

Még a Howard Egyetem kosárlabdacsapatából ismerték egymást. Kwame hatalmas termetű volt, ahogy az egy erőcsatárhoz illik. Mellette egy sor magas, sportos férfi állt vőfélynek öltözve. Marcus volt a csapat dobó hátvédje, és hosszú karjával szinte bárhonnan képes volt kosarat szerezni. Mellette állt Beau, aki kinézetre és viselkedésre is olyan volt, mint egy bika, és a bedobó posztján játszott. Atticus nem tűnt ki sem a magasságával, sem a termetével, de gyors volt, és ügyes. És példaképéhez, Michael Jordanhez hasonlóan neki is megnyerő mosolya volt, amivel mind a szurkolók, mind a hölgyek körében hamar megszerettette magát. Irányítóként szerepelt, és valóban ő volt a csapat vezére.

A testvéreiként szerette ezeket a fiúkat. Elérzékenyült a gondolattól, hogy ő adhatja össze Kwame-t és a menyasszonyát. Kiváltság volt ez, hatalmas megtiszteltetés. Megköszörülte a torkát, felemelte az imakönyvet, és belekezdett a szertartásba.

– Szeretet… elfogadás… megbocsátás… elköteleződés. Ezek a házasság sarokkövei. Itt állunk együtt Isten előtt, hogy tanúi legyünk, amikor ez a pár elkötelezi magát egymás iránt. Kérlek benneteket, fogjátok meg egymás kezét.

A fényűző lakodalmat az atlantai St. Regisben, egy ötcsillagos szállodában tartották. Nem spóroltak a költségekkel. Hangulatvilágítás, virágokkal borított, magas, ezüstszínű kandeláberek, elsőrangú rostélyos és az évszaknak megfelelő ételek. Atticus bele sem mert gondolni, hogy mennyibe kerülhetett ez az egész, és hogy ennyi pénzből mennyi hasznos dolgot tehetett volna az egyházközsége. Nem akart ítélkezni. Mindenki olyan esküvőt szervez magának, amilyet akar. Már szinte minden elképzelhető helyszínen vezetett esküvői szertartást Atlanta környékén: elegáns helyeken, mint amilyen ez is, vidéken lovak társaságában, a tengerparton mezítláb, sőt egyszer még egy folyami hajón is. Arra azonban semmiféle bizonyíték nem volt, hogy egy százezer dolláros esküvő jobb házasságot garantálna, mint egy tízezer dolláros vagy akár egy lányszöktetés.

Későre járt, már egyre több vendég távozott, és a zene soul-funkyra váltott, ő pedig nagyon szerette ezt a műfajt. Beyoncé, Estelle, Jill Scott – mind kiváló énekesnők. A helyiségben félhomály volt, az emberek beszélgetés közben igyekezték túlkiabálni a hangos zenét. Valaki a főiskolai becenevét kiáltotta. Atticus összerezzent a hallatán, mert még most is ugyanúgy utálta ezt a nevet, mint akkoriban.

– Hé, Attaboy! – kiabálta Beau, és hevesen integetett felé.

A hang irányába fordult, és azt látta, hogy Beau ott áll Kwame mellett, aki a vőfélyek vállára tette a kezét. A nyakkendőket, a zakókat már levették, a kezükben itallal teli poharak.

– Big Beau! – kiáltott vissza Atticus.

– Told már ide a képed, és állj mellénk! Egy kicsit feledkezz meg a házasság négy sarokkövéről. Inkább csináljunk egy fotót a Bölények kosárcsapatának négy sarokkövéről.

Kwame nevetni kezdett, és odaintette a fényképészt.

– Aztán jó kép legyen! Mi vagyunk a Bölények négy sarokköve. – Kwame Atticus tenyerébe csapott. – Legendás csapatunk volt.

Atticus elmosolyodott, levette a nyakkendőjét, és kigombolta az inge gallérját. Csipkelődtek vele, a csapatra használták a sarokkövek kifejezést. De az igaz, hogy ők voltak a csapat húzóemberei az egyetemi évek alatt. Atticus odaállt a csapattársai mellé, a kezét Kwame vállára tette, és érezte a köztük lévő régi barátságot, ami valószínűleg mindig is össze fogja kötni őket. Az egyetem után különböző területekre sodorta őket az élet. Kwame a CNN sportriportere lett, most nősült, családot akart, ő már sínen volt. Marcus orvosnak tanult, Beau egy építőipari céget vezetett. A felesége nemsokára szül, ezért nem jöhetett el az esküvőre. Atticus másfajta pályát futott be: a Howard Egyetem után a Yale hittudományi karán folytatta a tanulmányait. Fekete zakójában, fent kigombolt fekete ingében nagyon dögösen nézett ki, senki sem gondolta volna róla, hogy tiszteletes.

A barátok az egyetem első évében ismerkedtek meg a kosárlabdacsapatban, és négy évig elválaszthatatlanok voltak. Marcus és Atticus továbbtanult, de a diploma megszerzése után visszatértek Atlantába. Hallgatólagos megállapodás volt köztük, hogy mindannyian Atlantában telepednek le… és továbbra is kapcsolatban maradnak. Hétvégenként gyakran összejártak kosarazni egy kicsit. Ott voltak egymás esküvőjén, a családi temetéseken. Atticus nem bírta volna ki az anyja temetését, ha a többiek nem jönnek el. És ha mindez nem lett volna elegendő, hogy egy életre összekösse őket, akkor még ott volt az autóbaleset azon a borzalmas éjszakán, a diplomaosztójuk után. Vértestvérek lettek.

A fényképész végzett a fotóval. Két koszorúslány is figyelte a fényképezést, majd odajöttek hozzájuk. Magas sarkú cipőjük hangosan kopogott a fapadlón.

– Hé, várjatok! – kiáltotta oda az egyikük hadonászva. – Olyan kép is legyen, amin mi is rajta vagyunk!

Kuncogva, a ruhájukat simítgatva tipegtek oda a férfiakhoz, miközben azok alaposan szemügyre vették őket. A két nő fiatal volt, és szexi a vállukat szabadon hagyó ruhában, amin ezüstflitterek csillogtak, és kihangsúlyozta a domborulataikat. Keisha, a kökényszemű szépség, befurakodott Atticus mellé, dús keble hozzáért, az arcát pedig nekinyomta a férfi arcának.

– Ez az, jó szorosan – ugratta Marcus Atticust nevetve.

Miután elkészült a fénykép, Keisha Atticus felé fordult, egészen közel állt a férfi mellett.

– Te vagy Atticus Green, ugye? – kérdezte szemérmesen.

– Igen.

– Már hallottam rólad.

– Tényleg?

– Igen, azt hallottam, hogy gyönyörű a szemed. És a hír igaz, valóban nagyon szép. – Közelebb húzódott. – Az idők végezetéig tudnám nézni. – A hangjából egyértelműen megállapítható volt, hogy legalábbis reggelig biztosan el tudná nézegetni.

– Neked tetszik ez a kék szem? – heccelte a lányt Beau. – Olyan, mintha egy fehér srácé lenne, nem? Nézegesd inkább az enyémet, ezt a mélybarna csokiszínt. Nem olyan nyálas, igazi afrikai – mondta nevetve.

Atticus csak somolygott a bajusza alatt, és nem szólt semmit. A fiúk mindig is ugratták a szeme színe miatt, de a lányokat mágnesként vonzotta.

– Hé, Atticus! – szólt oda Marcus. A keze továbbra is a másik koszorúslány derekán pihent. – Mattie és én elmegyünk valahova a parti után. Gyere velünk!

– Igen, igen – lelkesedett Keisha, és a karjával átfonta a tiszteletest.

– Sajnos nem tudok – felelte Atticus.

– Miért nem? – kérdezte Kwame, és barátian hátba vágta. – Keisha nagyon el akar menni veled, igaz, bébi?

A lány bólintott.

– Nagyon.

– Miért nem engem hívtok? – kérdezte Beau felháborodva.

– Mert te nős vagy – vágott vissza Marcus. – A feleséged mindjárt szül.

– Na és? Az még nem jelenti azt, hogy nem érezhetem jól magam – nevetett Beau, miközben Marcus őt is hátba vágta.

– Veled nem megyek – mondta Keisha Beau szemébe nézve. – Gyere, Atticus, hidd el, nagyon jól fogunk mulatni!

– Bárcsak mehetnék, de korán reggel istentiszteletet tartok.

– Nagyon unalmas alak lesz belőled, ha folyton csak a munkával törődsz, és sosem kapcsolsz ki – mondta Keisha a férfi gallérját csavargatva.

– Hát ez igaz – válaszolta Atticus, majd gyengéden megfogta a lány kezét, és megcsókolta. – Talán majd máskor – mondta mit sem törődve a barátai csalódott zúgolódásával.

– De nehogy elfelejts! – mondta Keisha, és egy darab papírt csúsztatott Atticus zsebébe. – Hívj fel! – súgta a férfi fülébe, majd lassan odébb csúszott, és a barátnőjével együtt távozott.

– Te megőrültél? – kérdezte Beau, amikor a lányok már hallótávolságon kívül voltak. – Nagyon bejössz a csajnak. Az egyetemen sosem szalasztottál volna el egy ilyen lehetőséget.

– Már nem vagyok egyetemista – vonta meg a vállát egykedvűen Atticus.

– Hát, tényleg nem. Most már pap vagy, cölibátus meg ilyenek.

A többiek nevetni kezdtek.

– Nem pap vagyok – válaszolt Atticus, és ő is felnevetett. – És nálunk nincs cölibátus. Csak válogatósabb lettem.

– Igazad van – mondta Marcus, és gyengéden megpaskolta a vállát.

– Persze, én megértelek – kapcsolódott be Kwame, Marcus és Atticus vállára téve a kezét. – Amikor megismertem Letitiát, azonnal tudtam, hogy ő az igazi. – Kwame könnyes szemmel nézett a terem másik végében álló menyasszonyára. – Nézzétek! Hát nem gyönyörű? Uraim, én többé nem futok lányok után.

Beau hangosan huhogott, Marcus pedig megütögette Kwame vállát.

– Ez nagyon szép tőled – mondta leereszkedően. – Majd pár év múlva meglátjuk. Ami meg téged illet… – mutatott Atticusra.

A tömeg dübörgése szakította félbe őket, amikor az Electric Slide című film zenéje elindult. Marcus vidáman kurjantott egyet, aztán táncmozdulatokkal indult el a parketten formálódó körhöz.

Kwame utánament, közben a feleségét kereste.

Beau megragadta Atticus karját:

– Gyere, testvér, mutassuk meg nekik, hogyan kell ezt csinálni!

Felhős, hűvös idő volt, amikor Atticus kilépett a pizzériából. A pizza nem volt valami jó, de a hely közel feküdt a lakásához, és már csak ezt találta nyitva. Jólesett fogni a meleg dobozt. A nyál összefutott a szájában a paradicsomszósz és a pizzatészta illatára. A szabad kezével feltűrte a gallérját, behúzta a nyakát, és elindult.

Kizökkentette a nyugalmából, hogy találkozott a barátaival, és újra érezte a fiatalkori kötődést. Kwame, Marcus, Beau mind elégedettek voltak az életükkel, még Big Beau is, akinek csak a szája járt, de teljesen odavolt a feleségéért. Tudták, hogy Atticus magányos, a jóbarátok mindig megérzik az ilyet. És azzal is tisztában voltak, hogy a barátjuk a baleset után változott meg. Atticus néha úgy érezte, hogy a fiúk ott settenkednek körülötte. Időnként észrevette, hogy lopva egymásra pillantanak, és aggódnak, mint ma este is, amikor nem ment el Keishával. Mindig megpróbálták felvidítani, és azt hitték, ha megtalálnák számára a megfelelő lányt, akkor Atticus útkeresése véget érne. Értékelte, hogy a többiek törődnek vele, de miért nem tűnt fel nekik, hogy ő nem egy szexpartnert keres? Az egyetemi évek alatt kitombolta magát. Már nem az a népszerű, beképzelt fiú volt, mint akkoriban. A baleset megváltoztatta. A halálközeli élménynek mindig ilyen hatása van. És most az zavarta a legjobban, hogy a barátai az öntelt, szoknyavadász Atticust hiányolják.

A távolból fékcsikorgás hallatszott. Hirtelen megállt, felemelte a fejét, a szívverése felgyorsult. Egy pillanat alatt újra azon a nyolc évvel ezelőtti éjszakán érezte magát.

Az is olyan nedves tavaszi éjjel volt, mint a mostani. Azon az estén volt a diplomaosztójuk. Egész nap esett, és ők egész este ittak. Marcus és Beau ültek a BMW hátsó ülésén. A kocsit Atticus a szüleitől kapta a diplomaosztóra. Kwame ült az anyósülésen. Atticus emlékezett, ahogy az új autó szaga keveredett a kölni és a whisky illatával. Már majdnem éjfél volt, amikor eljöttek a diplomaosztó partiról, és unottan elindultak egy közeli klubba. Egy csapat fiatal srác, aki nem tudja, mi a fájdalom, és egyszerűen csak jól akarja érezni magát. Sötét, borús éjjel volt. Nem lett volna szabad a volán mögé ülnie, de elég fiatal és elég pimasz volt ahhoz, hogy sebezhetetlennek érezze magát. Visszagondolva azokra az időkre, Atticus akkoriban úgy érezte, mindent jobban tud, mint az anyja, a tanárai, vagy, igen, mint az apja. Ami tanácsra szüksége volt, azt mind megtalálta hiphopdalok szövegében, a barátnői forró suttogásában, késő éjjeleken a részeg haverok bölcsességeiben vagy a whiskysüvegben.

Az utolsó dolog, amire emlékezett, hogy elveszíti az uralmát az autó felett, és az két sávon át csúszik a vizes úton. A fa a semmiből került oda. Hirtelen ott termett, és hatalmasnak látszott a reflektor fényében. Atticus csak napokkal később tért magához. Hunyorgott, és úgy érezte, mintha víz alól törne fel a felszínre. Fojtott hangokat hallott, és homályosan látott. Valaki a nevét ismételgette, és ő így bukkant fel a mélységből.

– Mama.

Azt mondták, majdnem egy hét telt el, és ez volt az első szava. Jött a rendőrség, felvették a vallomását. A barátai megúszták kisebb sérülésekkel. Az autó totálkáros lett. Csak Atticus nem használta a biztonsági övet.

A tudomány jelenlegi állása szerint meg kellett volna halnia. Amikor az orvosok látták, hogy jól van, és maradandó károsodás nélkül felépült, akkor mind arra a következtetésre jutottak, hogy ez valószínűleg azon ritka esetek számát gyarapítja, amikre nincs tudományos magyarázat, csak a csoda segített. Ezt viccelődve közölték vele, majd hosszú magyarázatba fogtak, hogy nem lehet tudni, milyen rejtett erők munkálkodnak az emberben.

Atticus érezte, hogy igaz, amit az orvosok tréfálkozva mondtak. Csoda lehetett. Valami történt vele azokban a napokban, amikor élet és halál közt lebegett. Olyan képeket látott, olyan hangokat hallott, amiket nem ismert, mivel nem volt kapcsolat a földi élményei és ebben az új világban tapasztaltak között. Túlvilági dolgok voltak ezek, és hiányzott az a szókincs, amivel megmagyarázhatta volna őket. Mégis, a gyógyulás közben végig motoszkált benne egy zavaró érzés, hogy valamiféle haladékot kapott. Egy második esélyt, hogy értelmes életet éljen. Igyekezett megszabadulni ettől az érzéstől, és újra meg újra átgondolta a történteket. Még csak huszonegy éves volt. Nem akart változtatni a gondolkodásán, nem akarta elfogadni a felé nyújtott kezet. Nem volt hajlandó rálépni arra az útra.

Nagyot sóhajtott, ahogy ballagott a kihalt utcán, és arra gondolt, milyen gyerekes dolog volt ez a tagadás a részéről. A mennyország követei üldözték. Elveszett lélek volt tele bűnökkel és határozatlansággal. Csak akkor jött a megnyugvás, amikor elfogadta a tényt, hogy egy másik világból hívták. Az első dolog, amit be kellett vallania magának, hogy alkoholproblémái vannak, és minél hamarabb ki kell gyógyulnia belőle. Amikor sikerült letennie az italt, jelentkezett a hittudományi karra, és fel is vették. Ezután soha többé nem nyúlt alkoholhoz.

Ám bármennyire is pozitív irányban változott az élete, mégis egyfajta ürességet érzett, végtelen magányt, amit nem tud betölteni egy egyéjszakás kaland, mint amilyen a mai is lett volna. Az anyja pár hónapja halt meg, az apja három évvel korábban. Lehet, hogy még mindig gyászol. De hiába dolgozott sokat, hiába szerette a munkáját, nem tudta elhessegetni magától azt az érzést, hogy valami hiányzik az életéből.

Sietős léptekkel haladt nyugat felé az Auburn Avenue-n, elment a Martin Luther King emlékpark, aztán a tégla-beton pláza, a boltíves sétány és a csillogó medence mellett. Általában a parkon keresztül ment, de most már nagyon késő volt, és a pizza is kezdett kihűlni, ezért átvágott az Ebenezer baptista templom felé, ahol ő is szolgált. A templom közelében, egy régi, vörös téglás épületben bérelt egy lakást, amelynek a bérleti díját még ő, az egyház egyik legfiatalabb lelkipásztora is megengedhette magának. Kinyitotta a kaput, és észrevette, hogy a padlón egy fedexes doboz fekszik. Felvette, és a félhomályban hunyorogva sikerült kivennie, hogy attól az ügyvédi irodától érkezett, amelyik az anyja dolgait intézte a halála után. Rátette a pizzásdobozra, megmászta a három emeletet, és ügyesen egyensúlyozta a dobozokat, amíg kinyitotta az ajtót.

Belépett a lakásba, a dobozokat az ebédlőasztalra tette, majd megfordult, hogy visszazárja az ajtót. Nem érezte magát valami nagy biztonságban ezen a környéken. Megdörzsölte a kezét, az egyik meleg volt, a másik hideg, körülnézett a kis lakásban: tipikus agglegénylakás volt, egy szerény jövedelemmel rendelkező lakóval. Bútorozva vette ki a lakást, és biztos volt benne, hogy a bútorok az egyház számára érkezett adományokból származtak. Egymáshoz nem illő kanapé és fotelok vették körül a tévé előtt ingatag lábakon álló dohányzóasztalt. Csak az elektronikai cikkek voltak az övéi. Nagyon igényes volt az audiovizuális berendezések terén. A dekoráció nem volt valami kreatív, de a hely tiszta és kényelmes volt, addig mindenképp megfelelt neki, amíg befejezi a lelkészképzést, és nem kap állandó gyülekezetet. A munkája miatt amúgy is sokat volt távol.

Ennek ellenére igyekezett a saját képére formálni a lakást. Az anyja gyűjtötte a festményeket, főleg az afroamerikai témájúakat. Jó lett volna, ha az asszony képzőművészet iránti érdeklődése valahogy átszivárog belé. Mindenesetre kitette néhány kedvenc festményét az anyja gyűjteményéből. Ha rájuk nézett, legalább egy kicsit otthon érezte magát. Az ajtó mellett a falnak támasztva állt a kerékpárja, a könyvei megtöltöttek néhány polcot, a kandallón, a főhelyen pedig a szülei ezüstkeretes fényképe állt. Ők jelentették számára a családot. És most mindketten halottak.

Lerázta a vizet az esőkabátjáról, és gondosan beakasztotta a szekrénybe. Nagyon ügyelt a megjelenésére. Amikor már nagyobbacska gyerek lett, az apja – a sikeres ügyvéd – gyakran mondta neki, hogy az igazi férfit nem az minősíti, hogy mennyire drága öltönyt vagy cipőt visel, hanem az, hogy ki van-e vasalva az az öltöny, ki van-e pucolva az a cipő. A baptista lelkipásztorok nem viseltek gallért, de elvárták tőlük, hogy a munkájukhoz illő sötét ruhát hordjanak. Atticus büszke volt a megjelenésére, és bár nem volt sok öltönye, de azok valóban kiváló minőséget képviseltek, és ennek megfelelően vigyázott is rájuk. Fekete gyapjúzakóját is felakasztotta, majd elővette a telefonját, és megnézte az üzeneteit.

Egy óra múlva már túl volt a zuhanyzáson, felvette a pizsamáját, és megette a pizzát. Nem nagyon szokott enni az olyan esküvőkön, amiket ő celebrált. Ilyenkor mindig azzal telt az este, hogy beszélgetett a vendégekkel, vagy ami még valószínűbb volt, hallgatta őket. A baptista esküvőkön a templom területén nem lehetett alkoholt felszolgálni. Neki azonban semmilyen esküvőn nem jöhetett szóba az alkohol.

Jóllakottan ment a konyhába, hogy készítsen magának egy csésze kávét. Az erős illat betöltötte a helyiséget. Kiöntötte a kávét, visszament az étkezőasztalhoz. A koffeintől egy kicsit felébredt, és most már úgy érezte, képes megbirkózni a rejtélyes csomaggal.

Mi lehet az, amit az ügyvéd most küldött el? – töprengett magában, miközben elkezdte feltépni a csomagot. Az anyja végrendeletét már kihirdették. A vagyont egyetlen gyerekként ő örökölte. Az apja, akinek jól menő ügyvédi irodája volt Atlantában, már évekkel korábban meghalt. Olyan vagyont hagyott a feleségére, ami lehetővé tette, hogy az asszonynak ne kelljen dolgoznia, és kényelmesen élhessen. Zora Green sikeres szerkesztő volt, és folytatta a munkát egészen addig, amíg a rák visszavonulásra nem kényszerítette.

Amikor Atticus megörökölte a vagyont, a jelentős részét jótékony célra fordította, amivel az atlantai szegényeket segítette. Szintén komoly összeget adományozott az Ebenezer baptista templom fenntartására. Hogy a maradékkal mit kezd, azt még nem tudta. Nemrég szentelték fel, és nagyon komolyan vette a hivatását. Szerény életet élt. Nem volt családja, és időnként jólesett neki, hogy elegáns éttermekben vacsorázott különböző nőkkel, vagy hogy kirándulni vitte őket. Ennél többre nem vágyott. Amíg nem kap jelet Istentől, hogy mit kezdjen a pénzével, addig rábízta az ügyvédi irodára, hogy biztonságosan fektessék be neki. Nagyon is tisztában volt vele, milyen hamar elfolyt volna a pénz, ha huszonegy éves korában örökli meg.

Kissé nyugtalanul nyitotta ki a dobozt. Egy fényes, fekete dossziét vett ki, amelyen a Pearlman & Pearlman ügyvédi iroda fejléce szerepelt. Egy műanyag doboz is volt a csomagban, benne két köteg különböző méretű és színű boríték, piros szalaggal átkötve. Kíváncsian vette szemügyre a borítékokat, majd félretette őket, és visszatért a dossziéhoz. Kinyitotta, és a bal oldalán egy hivatalos levelet, a jobb oldalán pedig egy lepecsételt borítékot talált. Felvette a kávéscsészét, belekortyolt. Forró volt, fekete és édes. Aztán kivette a hivatalos levelet.

Kedves Atticus!

Követve az ön édesanyja, Mrs. Zora Green kívánságát, megvártuk, amíg minden elrendeződik a végrendelettel kapcsolatban, és csak ezután teszünk eleget az utolsó kérésének. A mai nappal az összes rendezetlen tartozás, adó és a temetési költség is kifizetésre került.

Ezért belekezdhetünk az édesanyja második kívánságának teljesítésébe. Mrs. Green ránk bízott néhány levelet, azzal a kikötéssel, hogy csak a halála után kézbesíthetjük önnek. Ezeket mellékelten csatoltuk. Először azzal az önnek szóló, lepecsételt levéllel kezdje, amit ebben a dossziéban talál. A műanyag dobozban található többi levelet akkor olvassa el, amikor óhajtja.

A fent említett levelet Mrs. Green saját kezűleg írta, és a titkárom meg egy ügyintéző jelenlétében írta alá. Mrs. Green minden szükséges dokumentumot ránk bízott, amikkel bizonyíthatja a levelében állított kijelentéseit. Ha óhajtja, lépjen kapcsolatba velünk, és egy másik küldeményben eljuttatjuk önhöz a teljes dokumentációt.

Szeretném ismételten felhívni a figyelmét, hogy minden lehetséges módon az ön segítségére vagyunk. Kérem, fogadja újra együttérzésemet édesanyja halála miatt.

Tisztelettel,

Robert Pearlman

Pearlman & Pearlman Ügyvédi Iroda

Atticus az asztalra tette az ügyvéd levelét, majd kivette a lepecsételt levelet a dosszié jobb oldalából. Két kézzel maga elé tartotta, és egyből megismerte az anyja gyönyörű írását. A borítékra csak az ő keresztnevét írta, a születésnapi kártyákat vagy a nyaralásokról küldött képeslapokat is mindig így címezte meg. Atticus: csak ennyi, szépen aláhúzva.

Az anyja büszkén és némi önteltséggel mesélte neki, hogy ő választotta ezt a szokatlan nevet. Atticus gyerekként nagyon nem szerette. Nem lehetett becézni, és ez nem túl jó egy kisfiúnak. Jobban örült volna, ha az apja nevét viszi tovább, és őt is Tyrone-nak hívják, ami népszerű, karakteres és jó név. Az apja egyszer elmondta, hogy nem akarta egy híres, fehér irodalmi szereplőről elnevezni a fiát, de aztán végül belement, amikor Zora emlékeztette rá, hogy Atticus Finch ügyvéd volt. Az asszony nagyon sokat küzdött azért, hogy ez legyen a fia neve, mondván, hogy őt is egy déli írónőről, Zora Neale Hurstonről nevezték el. Kedvenc könyve a Ne bántsátok a feketerigót!, kedvenc férfi szereplője pedig Atticus Finch volt. Fiatal korában Zora egy nagy New York-i kiadó szerkesztőjeként dolgozott, és távkapcsolatban élt Tyrone-nal, aki Atlantában lakott. Aztán amikor Zora terhes lett, visszatért Atlantába, és ott telepedtek le. Továbbra is a médiában maradt, és egy helyi magazin szerkesztője lett. Mindkét szülője nagyon művelt volt, de a könyvszeretetet Atticus az anyjától örökölte.

Bámulta a borítékot, mintha belelátna a tartalmába. Miféle információk lehetnek benne, amikhez jogi háttérre, ügyvédi eljárásra van szükség? Az anyja még élt, amikor Atticus megváltozott, végignézte, hogyan lett belőle lelkipásztor, így teljesítve be az ő álmát. Isten a tudója, hogy Atticus mennyit harcolt, mire megtalálta a nyugalmát. És most lehet, hogy ez a nyugalom odalesz, mert az anyja még a sírból is közölni akar vele valamit?

Végül megadta magát az elkerülhetetlennek. A kezébe vett egy kést, és egyetlen mozdulattal kinyitotta a borítékot. A halványkék papír fejlécére sötétkék betűkkel az anyja nevét írták: Zora Middleton Green. Vett egy nagy levegőt, és olvasni kezdte.

Drága Atticus!

Azzal a szándékkal írom ezt a levelet, hogy eljusson hozzád a halálom után. Olyan dolgokat írok benne, amiket már sok évvel ezelőtt el kellett volna mondanom neked. Szeretném, ha megértenéd, hogy azért nem meséltem el eddig, mert ígéretet tettem apádnak. Egész életemben tartottam magam ehhez az ígérethez. Úgy érzem azonban, hogy jogod van megismerni a származásodat. A mai modern időkben komoly jelentősége lehet az ember egészségére nézve, hogy milyen genetikai jellemzőket örökölt, és én nem szeretnélek megfosztani ezektől a fontos tényektől.

Atticus letette a levelet, nyelt egy nagyot, és eltűnődött, mit akar jelenteni ez az egész. A kávéjáért nyúlt, és kortyolt egyet, talán az ad egy kis erőt. A csésze hangosan nekikoccant a csészealjnak, amikor visszatette. Aztán megint a kezébe vette a levelet, és tovább olvasta.

Nem Tyrone Green a biológiai apád. A születésed pillanatától fogva minden tekintetben igazi apád volt, akkor sem imádhatott volna jobban téged, ha tényleg az ő vére lennél. A biológiai apád egy derék, becsületes ember volt. Sohasem találkozott veled, sohasem fogott a karjában, sohasem vett részt az életedben. Parker Muirnak hívták.

És most engedd meg, hogy elmeséljem a születésed körülményeit. Ahogy te is tudod, New Yorkban dolgoztam egy nagy kiadónál segédszerkesztőként. Amit viszont nem tudtál, hogy akkoriban már házasok voltunk Tyrone-nal, csak nem éltünk együtt: ő Atlantában maradt, hogy az ügyvédi karrierjét építse. A munkám során megismerkedtem a főnököm, Georgiana James férjével, az író Parker Muirral. Nem sokkal azelőtt házasodtak össze, de látszott, hogy máris komoly nehézségek támadtak a kapcsolatukban. Mintha nem nagyon szerették volna egymást. Parker azt hitte, Georgiana fogja szerkeszteni a kéziratát, de a nő odadobta az asztalomra, és megkért, hogy nézzem át. Finoman szólva is nagyon kellemetlen helyzet volt, de Georgiana Jamesnek nem lehetett ellentmondani. Így aztán elkezdtem olvasni a regényt.

Parker nagyszerű mesélő volt! Beszéd közben kigyúlt a szeme, és a finom, déli akcentusával teljesen életre keltette a történetet. Órákig tudtam hallgatni. És hallgattam is. Sajnos azonban az írásaiba már nem tudta átvinni ezt a lelkesedést, és sokat kellett változtatni a regényen. Mintha túl sok műtétet hajtanának végre egy testen, és egyszerűen elfogyna a vére. De nagyon komolyan vette az írást, és én próbáltam biztatni. Délutánonként gyakran elmentünk egy közeli kávézóba, ahol a könyvről, később pedig az életünkről beszélgettünk. A több hónapos munka során nagyon közel kerültünk egymáshoz. Mindketten magányosak voltunk. Tudta, hogy külön élek a férjemtől, én pedig azt, hogy a házassága halálra van ítélve. Válni akart, de Georgiana babát várt. A nőt egyébként nem igazán érdekelte Parker, sem a kézirata, sem a házasságuk. Folyamatosan dolgozott, és ha nem az irodában volt, akkor üzleti ebédeken vagy vacsorákon vett részt, amikre sosem hívta el a férjét. Egyikünk sem ismert túl sok embert a városban, így aztán az estéket is sokszor együtt töltöttük. Aztán hamarosan egymásba szerettünk.

Georgiana tudomást szerzett a kapcsolatunkról. Amikor ezt felrótta Parkernek, a férfi kérte, hogy váljanak el. Hittem neki, amikor azt mondta, hogy elvesz feleségül. Tudom, hogy szeretett, én mégsem akartam hozzámenni. Én is szerettem, de ismertem a gyengeségeit. Nagyjából ekkoriban jöttem rá, hogy én is terhes vagyok. Atticus, drágám, annyira szerettem volna egy kisbabát! És ekkor jöttél te. Tyrone nem tudott gyermekkel megajándékozni. Ez volt a különélésünk egyik oka. Becsületére legyen mondva, amikor felhívtam, és vázoltam a helyzetet, ő habozás nélkül azt mondta, térjek vissza Atlantába.

Megkíméllek a drámai részletektől, és legyen elég annyi, hogy hamar felszámoltam a New York-i életemet. Azonnal kirúgtak az állásomból, Georgiana és Parker elváltak. Az összeomlás után hazatértem Atlantába, Parker pedig Charlestonba. Nem tudta, hogy az ő babáját várom.

Tyrone azzal a feltétellel egyezett bele a gyermek felnevelésébe, ha megígérem, hogy soha senkinek nem árulom el, hogy igazából nem ő az apja. Talán büszkeségből kérte ezt. Én mindenesetre beleegyeztem. Amikor megszülettél, senki sem vonta kétségbe, hogy Tyrone gyermeke vagy, és csak az számított, hogy ő tényleg minden szempontból az igazi apád lett. A bőrszíned mint az enyém, igaz, a szemed pont olyan kék, mint Parkeré. Kiskorodban gyakran megkérdezted tőlem, hogy kitől örökölted a kék szemed. Most már tudod. Sokszor eszembe jutott, hogy a kék szemed talán mindig a hűtlenségemre emlékezteti Tyrone-t. Mindketten tudjuk, hogy Tyrone szigorú, sokszor talán rideg férfi volt. Nem miattad lett ilyen, egyszerűen ilyen volt a természete. Nehezen mutatta ki a szeretetét. Amikor nagyobb lettél, mindig boldogsággal töltött el, hogy látlak titeket együtt golfozni, kosármeccset nézni, egyáltalán, együtt lenni. Hidd el, nagyon szeretett a maga módján!

Tyrone-nak nem árultam el, de nem sokkal a hazatérésem után Parker Muir írt nekem, és kérte, hogy találkozzunk. Természetesen nem egyeztem bele. Elég lett volna, ha csak egy pillantást vet rád, és azonnal rájön, ki az igazi apád. Így aztán nem maradt más választásom, mint hogy elmondjam neki az igazat, hogy az ő gyereke vagy, és ekkor megint házasságot ajánlott. Jó ember volt. Elmagyaráztam neki, hogy miben állapodtam meg a férjemmel, és hogy Tyrone beleegyezett, a sajátjaként nevel fel téged. Egyetlen dolgot kértem Parkertől: hallgatást. Megeskettem, hogy soha, semmilyen módon nem lép kapcsolatba veled.

És ő betartotta az ígéretét. Sohasem találkoztatok, sohasem vette fel veled a kapcsolatot, de minden születésnapodon küldött egy levelet, amit mindig bontatlanul tettem el. Azt hiszem, abban reménykedett, hogy egy nap majd mindent elmondok neked, és akkor tudni fogod, hogy nem felejtett el. Eltettem ezeket a leveleket, és utasítottam Bobby Pearlmant, hogy küldje el őket ezzel a levéllel együtt. Téged illetnek, tégy velük azt, amit akarsz.

Hát, megtörtént. Remélem, nem követtem el hibát, hogy mindezt megírtam neked. Huszonnyolc éven át gondolkodtam rajta, mit tegyek, és mindig ugyanarra jutottam: jogod van tudni. Fiatal korodban önző voltál, de megváltoztál, és én nagyon büszke vagyok rád. Így visszatekintve, kíváncsi lennék, nem gyanakodtál-e, hogy valami nincs rendben közted és az apád között. Remélem, a levelem megválaszol néhány kérdést – ha egyáltalán voltak –, felold bizonyos homályos kétségeket, és megnyugtatja a lelkedet. Erős férfi vagy, és biztos vagyok benne, hogy rájössz majd, mihez kezdj ezzel a tudással.

Drága fiam, már a fogantatásod pillanatától teljes szívemből, feltétlenül szerettelek. Egy anya sem szeretheti jobban a gyermekét annál, ahogy én tettem. Remélem, megérted és megbocsátod, hogy nem mondtam el ezt korábban. Megtanultam már, hogy nem láthatunk a jövőbe. Istenre kell bízni magunkat. Én téged kaptalak, te voltál életem legnagyobb ajándéka, pedig nem számítottam erre a csodára. Hidd el, az Úrnak megvan a terve veled, és majd te is rájössz, mi az, amikor Ő úgy látja, hogy eljött az ideje.

Fáradt vagyok. Végre szabadon várhatom a halált, tiszta lelkiismerettel, nyugodt lélekkel. Drága gyermekem, az életed a tiéd, függetlenül attól, hogy kik a szüleid. Mindannyian egyedül érkezünk, és egyedül távozunk.

Viszontlátásra, kedvesem!

Örök szeretettel,

Anya

Atticusnak remegett a keze; hagyta, hogy a levél utolsó lapja leessen a földre. A kezébe temette az arcát, és zokogni kezdett. Hiányzott az anyja, szeretett volna beszélni vele mindarról, amit leírt. Vágyott rá, hogy a dallamos hangjával megnyugtassa őt, hallja a lágy déli kiejtését, amit megőrzött az emlékeiben. Érezni akarta a vállán a kezét, az arcán, ahogy megpuszilja. Az asszony leírta, reméli, ez a levél felold bizonyos homályos kétségeket, megnyugtatja a lelkét. Éppen ellenkezőleg! Még sosem érezte magát ennyire magányosnak.

Sok idő telt el, mire kimerülten leengedte a kezét. A tenyerével megtörölte az arcát, két ujjával megnyomta az orrnyergét, remegve sóhajtott egy nagyot, mire végre megnyugodott. Sietve felszedegette a levél lapjait, összehajtotta őket, és szépen visszatette a borítékba. Aztán az egészet visszacsúsztatta a mappa jobb oldalába, becsukta, a tenyerét az asztalra tette.

Nagyon szeretett volna inni valamit. Évek óta nem kívánta az italt. Megfogta a kávéscsészét, és felhajtotta a zaccos maradékot. Hideg volt, és keserű. Felállt az asztaltól, járkálni kezdett. A fejében megválaszolatlan kérdések kavarogtak. Az egyik legfontosabb az volt, hogy kicsoda is tulajdonképpen ez a Parker Muir. A biológiai apja.

Odament az íróasztalhoz, kinyitotta a laptopját, és keresgélni kezdett az interneten. Nem sok mindent talált. Csak egy gyászjelentést.

Tehát az apja már meghalt. Ezen elgondolkodott. Az asztalon pihentette a kezét, és becsukta a szemét. Nem vesztett semmit azzal, hogy nem ismerte Muirt, mégis valami mélységes sajnálat volt benne, hogy sosem találkoztak. Újabb betöltetlen űr az életében. Visszatért a gyászjelentéshez, minden apró információ értékes volt számára. Tovább keresgélt, és talált egy felnőtteknek szóló filmet, amelynek a forgatókönyvét Muir írta. Aztán pár általa írt cikket; a regénye végül sosem jelent meg. Atticus nem sokat tudott meg. Parker Muir Charlestonból származott, egy régi család sarja volt. A még élő rokonai listáján szerepelt az apja, Edward Muir, az anyja, Marietta Muir, és három lány, Eudora Muir Tupper, Carson Muir és Harper Muir-James.

Megdermedt a meglepetéstől. Parker New York-i feleségét Georgiana Jamesnek hívták. Tehát a legutolsó lánnyal volt terhes, amikor Parker és az anyja kapcsolata elkezdődött. Atticus megborzongott a keresztnévtől. Harper. Nem lehet véletlen, hogy a Ne bántsátok a feketerigót! szerzőjéről kapta a nevét, mint ahogy ő a könyvben szereplő Atticus Finchről. Némi undorral vette tudomásul, hogy Parker Muirnak nyilván köze volt hozzá, hogy az anyja ezt a nevet választotta.

Lecsukta a laptop tetejét, bosszankodott, amiért ilyen keveset tudott meg a férfiról, aki a biológiai apja volt. Két szorgalmasan dolgozó szülő egyedüli gyermekeként nőtt fel. Stabil család voltak, megülték a szokásos ünnepeket, megünnepelték a szokásos mérföldköveket. Szeretet volt köztük. És most, hogy a szülei már nem éltek, amikor a legmagányosabbnak érezte magát, megtudta, hogy létezik egy másik családja is Charlestonban.

Egy másik család. Talán pont ez volt az, ami mindig is hiányzott az életéből. Amit folyton keresett.

Elalvás előtt már biztosan tudta, hogy másnap reggel telefonál a Pearlman ügyvédi irodába, hogy többet is megtudhasson a Muir családról. Részletekre volt kíváncsi. És a születési anyakönyvi kivonatát is látni szerette volna.

Meg egy címet is akart.

Minden párkapcsolatban vannak nehezebb időszakok. A házasság már csak ilyen. Együtt jóban, rosszban, gazdagságban, szegénységben. És mindenkinek dolgoznia kell a kapcsolatán.

A március rendszerint szeszélyes évszak a lápvidéken, így az eső és a szél az éjszaka folyamán elhagyta a szigetet. Az égen egy felhő sem látszott, amikor a nap felkelt, a hőmérséklet pedig magasabb volt, mint eddig bármikor ezen a tavaszon. Carson kinyitotta a szemét, és fáradtan nyújtózkodott. Az ágynemű meleg volt, a szerelem illata áradt belőle. Sóhajtott, és a lepedőt tapogatta maga mellett. Blake helye üres volt. Nyugtalan félelem járta át. Lerúgta a takaróját, és riadtan feltámaszkodott az ágyban, hogy körbenézzen a szobában. A nyitott ablak felől érkező, lágy szellő simogatta meztelen bőrét.

– Felébredtél?

A hang irányába fordult. Blake az ajtóban állt, a kezében egy tálcával. Carson tekintete elidőzött a férfi magas, szikár testén, és megkönnyebbülten feküdt vissza.

– Szóval itt vagy!

– Hol lennék? – kérdezte a férfi, és elindult felé.

Carson nem felelt. Amikor meglátta, hogy Blake nincs az ágyban, hirtelen megrémült, hogy a férfi talán elhagyta.

Blake már a szokásos keki színű nadrágját és a sötétzöld pólóját viselte, rajta a Nemzeti Éghajlati Adatközpont logójával. Carson arra gondolt, hogy ha a férfi Los Angelesben élne, akkor valószínűleg fekete farmer és szűk póló lenne rajta, hogy kiemelje a sportos testét. Magában kuncogott ezen a feltételezésen, mert tudta, Blake-et sohasem érdekelte a divat. Reggelente gondolkodás nélkül vette fel a ruháját. Attól a pillanattól kezdve, hogy kinyitotta a szemét, csak arra koncentrált, hogy minél hamarabb kint lehessen a szabad levegőn. Feszes, formás izmok húzódtak a mellkasán, a vállán, a karján, és ezeket nem egy konditeremben szedte fel, hanem az óceánon töltött hosszú órák során. Számára a víz, a mocsár, a só illata jelentette az otthont. Carsonhoz hasonlóan neki is szüksége volt a víz közelségére, és igyekezett minél több időt a vízen tölteni, miközben a mélyben élő állatokat tanulmányozta. A központ tengeriemlős-specialistája volt, és a kapcsolatukat Carsonnal kezdettől fogva erősítette az a tény, hogy mindketten imádták a delfineket.

Carson rámosolygott, amikor Blake letette mellé a tálcát.

– Merci – mondta, és megsimogatta a férfi kezét.

Két kezébe fogta hosszú, fekete haját, és kisimította az arcából. Ekkor hirtelen eszébe jutott a hosszú délutáni, majd a még hosszabb esti beszélgetésük, a vitatkozás, aztán a szeretkezés. Huncut pillantást vetett Blake-re.

– Teljesen kivagyok.

Blake reménykedve mosolygott rá, amikor felegyenesedett, és elkapta a nő pillantását.

Carson a tálcára nézett, és elrejtette elégedett mosolyát. A férfi emlékezett rá, hogy mi a kedvenc reggelije: pirítós, joghurt, friss gyümölcs, kávé.

Már csak egy kis víz hiányzik.

– Ki vagyok száradva – mondta érdes hangon. – De annyira, hogy alig tudok beszélni. Kaphatnék egy kis vizet? Mindent kiszívtál belőlem.

Blake önelégült mosollyal az arcán ment ki a szobából. Carson belekortyolt a kávéba, aztán a férfi hamarosan visszatért, vele együtt pedig Hobbs is befurakodott, odament az ágyhoz, és érdeklődéssel szagolgatta a lepedőt. Carson felnevetett, amikor Blake elzavarta a kutyát.

– Nem mész innen?!

Hobbs morogva visszavonult, egy kicsit távolabb leült, és mérgesen nézett a lányra.

Blake odaadta Carsonnak a nagy pohár hideg vizet.

– Biztos vagyok benne, hogy amikor egy kutya így morog, az azt jelenti a nyelvükön, hogy „szemetek vagytok”.

Carson felnevetett, majd mohón inni kezdett. A szellő fellibbentette a függönyt, és ő újra érezte, ahogy a légáram lágyan körbejárja a testét.

Blake mellette ült az ágyon. A matrac besüppedt a súlya alatt, aztán hűvös kezével végigsimította a nő testét.

– Hiányzott már, hogy az ágyamban lássalak.

– Nekem is! Főleg az, hogy veled együtt legyek az ágyadban. És hiányzott a sziget lágy szellője is. Ma éjjel úgy aludtam, mintha egyetlen percre sem hunytam volna le a szemem, amióta elmentem.

– Remélem is, hogy jól aludtál.

– Legalábbis miután hagytál elaludni.

Blake előrehajolt, hogy megcsókolja. Ajkuk összeért, és abban a pillanatban fellobbant bennük a vágy – ahogy az mindig lenni szokott. Carson érezte Blake ajkának árulkodó reszketését, ahogy a nyelvével a szájába furakodott.

– Ne, ne! – nyögte, és eltolta magától a férfit. – Nincs hozzá erőm. Meg időnk sincs, ebédre várnak minket.

Blake elengedte, de továbbra is egészen közel maradt hozzá, sötét szeme a lányét fürkészte.

– Carson… – mondta, aztán megállt, hallani lehetett a hangján, hogy beszélgetni szeretne.

– Igen? – kérdezett vissza Carson, és felemelte a pirítóst. Beleharapott a megvajazott kenyérbe, így palástolva a hirtelen ijedséget.

Blake elhúzódott tőle, két kezét a combján pihentette.

– Beszélnünk kell.

Carson ismerte ezt az arckifejezést. Érezte, ahogy beindul az önvédelmi reflexe.

– Szerintem már eleget beszéltünk.

– Levetted a gyűrűdet.

Carson a gyűrűsujjára pillantott, amin nem volt ott a gyémánt.

– De még mindig el vagyunk jegyezve. Tulajdonképpen. Fogadalmat tettünk egymásnak, csak megoldást kell találnunk bizonyos kérdésekre. Szabadon, kényszer nélkül.

– Tegnap este fáradtak voltunk, ezért tűnhetett megfelelő kompromisszumnak. De most, hogy kipihentük magunkat… Mi a fenét jelent az a fogadalom? Hogy úgy-ahogy jegyesek vagyunk? Mit fogadtunk meg egyáltalán? Ezzel csak halogatjuk az egészet. – Blake a fejét csóválta. Sötét fürtjei ide-oda libbentek, sokat nőtt a haja a télen. – Én ezt nem tudom megtenni.

– De azt mondtuk…

– Nem tudok a szemükbe nézni.

– Kiknek a szemébe?

– A családodéba. Nem tudok odamenni Sea Breeze-be, együtt lenni velük, beszélni az esküvőnkről, holott te már nem is viseled a gyűrűdet.

– De ezt már megtárgyaltuk – mondta Carson, és felült. – Még most is hordom a gyűrűdet, csak a nyakamban.

– De nem az ujjadon, nem úgy viseled, ahogy igazán jelent valamit! – Blake a fejét rázta. – Nekem úgy tűnik, hogy talán jegyesek vagyunk, talán nem.

– Nem tudom, miért csinálsz ekkora ügyet ebből – mondta Carson, és érezte, hogy kezd dühbe gurulni. – Csakis tőled függ a dolog. Ajánlottak nekem egy jó munkát, ami miatt pár hónapot távol leszek, de nagyon jól fizet. Aztán megint hazajövök, nincs ezzel semmi gond. Rengeteg házaspár él külön egymástól hosszabb-rövidebb ideig.

– De én nem akarok így élni. Nem akarom, hogy hónapokra elmenj. Mindketten tisztában vagyunk vele, mekkora kísértésnek leszel kitéve. És ha visszajössz, akkor meddig leszel itthon? Mikor mész el a következő jól fizető munkára? Meg az azután következőre?

– Meg kell egyeznünk az alapszabályokban. Évente csak egy-két munkát vállalok el, attól függően, hogy milyen hosszúak. És egy alkalom nem lehet több néhány hónapnál.

– Legutóbb is ugyanezt mondtad. Esküdöztél, hogy csak négy hónap. Aztán hat lett belőle.

Carson elvörösödött. Nem volt értelme tagadni a dolgot, de semmi kedve nem volt újra meg újra bocsánatot kérni miatta.

– Jó, akkor csak évi egy munkát vállalok.

– Nem akarok olyan házasságban élni, ahol a feleségem az év hat hónapját távol tölti. Semmi kedvem hozzá.

Carson beletúrt a hajába, aztán ökölbe szorította a kezét, és elszámolt tízig. Ez nem fair Blake-től. Egymással szemben ültek, merev vállal, égő szemmel.

– Én meg nem akarok itthon ülni munka nélkül. Már mondtam neked. Képtelen vagyok elviselni azt az érzést. Nem fog menni – mondta nyomatékosan, majd leengedte a kezét. – Különben meg miért pont én adjam fel a karrierem? Te is velem jöhetnél Kaliforniába.

Blake megfogta a kezét.

– Tudom – mondta halkan.

A nyugodt hangnemnek köszönhetően azonnal szétfoszlott a köztük lévő feszültség. Blake gyorsan lehiggadt, és ettől Carson idegessége is mindig elszállt. A nő tudta, hogy ez nagy ajándék, és értékelte is ezt a tulajdonságát. A férfi ugyanolyan jól bánt az állatokkal, mint a beosztottjaival, ugyanazzal a nyugodt, könnyed stílussal irányította a dolgokat. De Carson már azt is megtapasztalta, hogy milyen, amikor igazán ideges lesz. Ilyenkor aztán egészen ijesztő, és iszonyúan makacs tudott lenni. Igaz, Carson is pont ilyen volt, és ezt ő is tudta. Harper azt mondta róluk, hogy olyanok, mint Scarlett és Rhett az Elfújta a szélben.

– Éppen ez az – mondta a férfi nyugodt hangon. – Egész reggel ezen gondolkozom.

Carson felnézett rá. A férfi barna szeme olyan sötét volt, hogy nem lehetett megállapítani, hol húzódik a pupilla és az írisz határa.

– Egy csomó dolgot meg kell beszélnünk – folytatta Blake. – Valószínűleg nem lesz egyszerű megoldani a napirendünket. Minden párkapcsolatban vannak nehezebb időszakok. A házasság már csak ilyen. Együtt jóban, rosszban, gazdagságban, szegénységben. És mindenkinek dolgoznia kell a kapcsolatán. Úgy látom, hogy ha ezt most nem tudjuk megoldani, akkor semmi értelme sincs az eljegyzésünknek vagy az egymásnak tett ígéretünknek. Ha viszont szeretjük egymást, együtt akarunk maradni, össze akarunk házasodni, akkor viselned kell a gyűrűt, és meg kell találnunk a megoldást. Van időnk. Ha pedig mégsem tudjuk megoldani, hogy miképp éljünk együtt – megvonta a vállát, mielőtt folytatta volna –, akkor még az esküvő előtt visszaadod nekem a gyűrűt, és szépen elbúcsúzunk egymástól.

Carson némán nézte a férfit. Átfutott az agyán, hogy felbontják az eljegyzést: borzasztó érzés volt. Beleborzongott.

Blake észrevette, hogy mi jár a fejében, és mindkét kezét megfogta.

– De ennek nem szabad megtörténnie. Azért nem szabad, mert szeretlek, és mert te is szeretsz.

– Igen, szeretlek – felelte Carson halkan, de sietve.

– Nehezebb helyzeteket is megoldottunk már.

Carson visszagondolt a tavalyi év rengeteg fájdalmára, amelyek ellen annyit küzdött. És Blake végig mellette állt, segített neki.

– Igen, tényleg így van.

– Bízzál bennem, Carson, és húzd fel a gyűrűt!

Carson lassan elmosolyodott. Átnyúlt a márványlapos éjjeliszekrényre a gyémánt-zafír gyűrűért, amelyet tavaly szeptemberben kapott a férfitól. Éjjel levette a gyűrűt, és úgy döntött, egy nyakláncra fűzi, és a nyakában hordja majd. Észre sem vette, hogy a mozdulat közben szinte felkínálta Blake-nek a gyönyörű, karcsú testét, és hirtelen azt érezte, hogy a férfi keze a teste hajlataiban kalandozik. Visszaült, és két ujjával tartotta a gyűrűt. Aztán egyetlen mozdulattal rácsúsztatta a bal keze gyűrűsujjára, és rámosolygott a férfira.

– Carson, hát megjöttetek! – kiáltott fel Harper, és szélesen elmosolyodott.

Carson pont úgy nézett ki, mint az előző ősszel. Magas volt, karcsú. A hosszú, fekete haja és a világító kék szeme szinte egzotikus látványt kölcsönzött neki. Bármerre járt, sokan megfordultak utána. És most valahogy mégis más volt. Az arca nyugtalannak tűnt, és valami újfajta lágyság jelent meg rajta. Nem viselt sminket, de azoknak a nőknek a ragyogása látszott rajta, akiket egy férfi szeret.

– Gyönyörű vagy! Kipihentnek látszol, biztosan nem volt fárasztó az utazás.

– Aludtam egy kicsit a gépen – válaszolta Carson, és bement a nyitott ajtón, miközben Harper arcát kutatta. – Te is változtál. Már nem olyan vagy, mint egy tipikus New York-i, hanem mint egy igazi vidéki asszony. Ez tetszik. De azért vigyázz, nem kell túlzásba vinni!

– Micsoda hízelgés megy itt! – mondta Blake, és ő is belépett az ajtón.

– Harper tudja, hogy én megmondom az igazat, igaz?

– Ez így van – nevetett Harper, és becsukta mögöttük az ajtót. Carson mindig is őszinte volt, néha brutálisan is az.

Carson előrehajolt, hogy megölelje a testvérét, aztán visszahúzódott, és megkérdezte:

– Hol van Nagyi?

– Itt kell lennie valahol, talán a kis házban. Szerintem mindjárt jön.

– A kis házban? – kérdezte Carson meglepődve.

– Igen – felelte Harper, miközben megpuszilta, megölelte Blake-et, majd odafordult Carsonhoz. – Átköltözött a kis házba. Azt hittem, tudod.

– Nem tudtam – mondta Carson hűvösen. – És miért ment át oda, amikor ez az ő háza?

Harpernek leolvadt az arcáról a mosoly, és csodálkozás vette át a helyét.

Carson egyből rájött, hogy valami rosszat mondott, és gyorsan helyesbített.

– Természetesen ez a te házad. De az övé is. Bizonyos szempontból… – Nem fejezte be a mondatot, de biztos volt benne, hogy Harper érti, mire gondol.

Harper védekezően nézett rá, az arcán feszült mosoly.

– Nem én kértem Nagyit, hogy költözzön át – mondta némi hévvel. – Sőt könyörögtem neki, hogy ne tegye. Ő ragaszkodott hozzá, és tudod milyen, amikor a fejébe vesz valamit.

– A Muir-féle makacsság – vigyorgott kényszeredetten Carson.

Harpert kissé megnyugtatta a szellemes megjegyzés.

– Azt mondta, most már egy kisebb helyet szeretne magának. Természetesen szabad bejárása van a nagy házba is. Kedve szerint jöhet-mehet. Még mindig nagyon szeret a hátsó verandán üldögélni, ugyanúgy, mint azelőtt. – Kissé elgondolkozott. – De egyre gyakrabban ül a kis ház verandáján, olvasgat a hintaszékben. Azt hiszem, megnyugtatja, hogy valamikor Lucille lakott ott.

– De ez nem… fura mégis? Hogy Lucille szobájában alszik?

– Először talán az volt neki, de most már megszokta. – Harper egyenesen Carson szemébe nézett. – Végül is ez már az én otthonom.

Ez volt az a bizonyos határ. A ház már Harperé, per-, igény-és tehermentes. És ezzel nemcsak lehetőséget adott Nagyinak, hogy Sea Breeze-ben maradhasson, és ne kelljen idősotthonba mennie, de a nagylelkű vételár kényelmes jövedelmet biztosított az asszonynak az élete végéig. Mindenki hatalmas szerencsének tartotta, hogy a ház a családban maradhatott.

A feszültség enyhült, amikor Taylor lépett az előszobába, sarkában egy hatalmas, fekete kutyával. A két férfi melegen üdvözölte egymást, és közben megveregették egymás hátát. Mindketten magasak voltak, de a hasonlóság itt véget is ért. Taylor széles vállú, izmos férfi volt, akin meglátszott, hogy éveket töltött a haditengerészetnél. Amikor Harper először találkozott vele, a haja egészen rövidre volt nyírva. A világosbarna haj most sokkal hosszabb volt, és kissé hullámos.

– Carson! – kiáltott fel Taylor, és szorosan átölelte. – De jó újra látni téged. Isten hozott itthon. Most már maradsz is, ugye?

Carson elpirult a meleg fogadtatáson.

– Én is nagyon örülök, hogy végre itthon vagyok.

– Nagyon jól nézel ki.

– Megálltam Blake-nél, hogy kissé rendbe szedjem magam – felelte, és Blake-re pillantott, aki cinkos mosollyal nézett vissza rá.

– Légy résen! – mondta Taylor fenyegetően. – Harper már teljesen odavolt, hogy mikor jössz meg. És jövő héten érkezik a nagyanyja is. Öregem – mondta, és megbökte Blake karját –, annyi nő lesz itt az esküvői őrületben, hogy ihaj! Nekünk el kell tűnnünk, hogy ne legyünk láb alatt. Kezdjük is egy kis sörözéssel!

A két férfi nevetve átment a konyhába. Harper Carsonra pillantott, és látta az arcán az idegességet, ahogy zavartan körbenézett, és nem tudta, hogy most mihez is kezdjen.

– Azt hiszem, legjobb lesz, ha kipakolok. Hol fogok aludni? – kérdezte Harpert, ezzel is elismerve, hogy most már ő a ház úrnője.

Harper láthatóan megkönnyebbült. Lelkesen elmosolyodott.

– Természetesen a saját szobádban. Az mindig is a tiéd marad. Ez sosem fog megváltozni.

Carson érezte az őszinteséget Harper hangjában, és odalépett hozzá, hogy megölelje.

Harper érezte rajta a Bal à Versailles illatát, a parfümét, amit Nagyi – és egy ideje Carson is – használt. Harpernek mindig is a szeretet, a biztonság jutott eszébe erről az illatról, ami azonnal visszarepítette őt a gyermekkoruk nyaraiba. Abban a pillanatban eltűnt minden feszültség, és csak ketten voltak: ő és a nővére, újra együtt, itthon Sea Breeze-ben.

Áldott az az asszony, aki elég sokáig él ahhoz, hogy megérje az unokái esküvőjét, révbe érését.

Aznap késő este már magasan járt a hold, csillagok ragyogtak a csípős, hideg éjben, amikor Nagyi a konyhaablaknál állva kinézett az öbölre. A hold fénye homályosan csillant meg a fodrozódó vízen. Az unokái együtt üldögéltek a mólón: Eudora, Carson és Harper. Ilyenkor kora tavasszal a víz még túlságosan hideg, ezért nem lógatták bele a lábukat, és takarókba burkolóztak a hűvös ellen. Időnként halk nevetés törte meg az éjszaka csendjét. A holdfényben akár tinilányoknak is nézhetnék őket – az ő nyári lányainak. Nagyi túláradó szívvel rebegett hálát, amiért olyan jól sült el a tavalyi ötlete, hogy újra találkozzanak Sea Breeze-ben, miután az Egyesült Államok három sarkába sodorta őket az élet. Sokkal jobban sikerült a dolog, mint amire számított. Most újra itt voltak, boldogan, együtt. Valódi testvérekként.

Igaz, hogy csak féltestvérek voltak. Parkernek, az ő egyetlen gyermekének és három feleségének a lányai. Nem neheztelt Parkerre a kalandjai miatt. Igaz, hogy az unokáit őrülten szerette, de a menyei finoman fogalmazva is csalódást okoztak neki. Még a legkevésbé talán Dora anyja, Winnie, ez a szűk látókörű, előítéletekkel terhelt nő idegesítette.

Aztán ott volt szegény Sophie, Carson anyukája. Nagyi nem tehetett róla, de szimpatikusnak találta a tizennyolc éves francia nevelőnőt, még ha tönkre is tette Winnie és Parker házasságát. De ha ő nem jött volna, akkor jön valaki más. A fia szerette a kalandokat, és a francia lány túlságosan fiatal, túlságosan védtelen volt a férfi sármjával szemben. Tragikus halála komoly sebet ejtett Carsonon, és emiatt bízták Nagyi gondjaira a négyéves kislányt. Ő pedig mindig is hálás volt azért a szoros kapcsolatért, ami kettejük közt kialakult.

Harper anyját viszont, Georgiana Jamest, megvetette. Sosem találkozott még egy ilyen arrogáns, képmutató boszorkánnyal. És a nárcisztikus anya alaposan el is hanyagolta a lányát. Georgiana kifejezetten kegyetlen volt a házasságuk néhány hónapja alatt. Az egész kapcsolatból egyetlen jó dolog származott: Harper, ilyen édes gyermeket még nem hordott a hátán a föld.

Parker aranyos fiú volt – áldja meg az ég –, de nem mutatott túl nagy érdeklődést vagy felelősséget sem saját maga, sem a lányai iránt. Nagyi mindent megtett, hogy segítsen neki, de végül már neki kellett kifogásokat találni, és eltakarítani a romokat, amiket a fia maga után hagyott. Edward eleinte rettentő dühös volt a fiára, aztán egyszerűen megutálta, végül teljesen érzéketlen lett iránta. Az egyetem után azt akarta, hogy Parker álljon a maga lábára, de Nagyi hallani sem akart erről. Az ő idejében egy anya minden tőle telhetőt megtett a gyerekéért. Igen, elkényeztette. De hát ő volt az egyetlen gyereke. Hibát követett el, ezt most már jól tudta. A terapeutája szerint a majomszeretete miatt lett Parker ilyen.

Nagyi sajnált bizonyos dolgokat, ez igaz. De azt semmiképp sem bánta meg, hogy minden nyáron meghívta a lányokat Sea Breeze-be. Úgy gyűjtötte össze a „nyári lányait”, mint az értékes kagylókat, aztán mindent megtett azért, hogy igazi testvéri kapcsolat alakuljon ki köztük. Elhúzta a száját. Ebben nem számíthatott a menyeire. Ráadásul Carson Kaliforniában élt, Harper New Yorkban, tehát csak így tudta biztosítani, hogy a lányok megismerjék a családjukat. Szerette volna, ha nem feledik el a déli gyökereiket.

És aztán tényleg elkezdtek idejárni. Minden nyáron jöttek, kiskoruktól egészen kamaszkorukig. Aztán, ahogy az lenni szokott, egy idő után már saját maguk tervezték meg a nyaraikat, és nemsokára elmaradtak a lápvidéki vakációk. Az a vékony szál is elszakadt, ami összekötötte őket.

Utána csak ritkán látogatták meg. Sőt igazából csak az apjuk, aztán egy évvel később a nagyapjuk, a drága Edward temetésére jöttek. Néha írtak, felhívták telefonon, de Nagyi magányos lett, és úgy érezte, a lányok elhanyagolják. Úgy gondolta, hogy a fiatalok önzők. Mégis, amikor nyolcvanéves lett, és ráébredt, hogy már nem tudja ellátni a tengerparti birtok gondozásával járó feladatokat, elhívta a lányokat, hogy utoljára még együtt ünnepeljék meg a születésnapját, és búcsút vegyenek Sea Breeze-től, mielőtt eladja azt.

Reménykedett, hogy mindhárman eljönnek a hétvégére. Aztán valahogy úgy alakult, hogy az egész nyarat itt töltötték… Nagyot sóhajtott, mintha még most sem hinné el, hogy milyen remekül alakultak a dolgok. Ezt egyébként a saját mesterkedésének tudta be. Lucille egyszer azt mondta neki, hogy állandóan ügyeskedik, még ott is, ahol nem kellene.

A másik lábára helyezte a testsúlyát, és vágott egy grimaszt. Ő maga is látta a fondorlatait, de ezek csak egy olyan nagymama tettei voltak, aki mindenáron meg akarta védeni az unokáit. Az embernek időnként kreatívnak kell lennie, nem igaz? És különben is, mit számít ez ma már? Ismét elmosolyodott, ahogy látta, hogyan üldögélnek a lányok vállt vállhoz vetve a mólón, mint egy család. Sikerrel járt. Sokkal többet ért el, mint amire a legvadabb álmaiban is számított.

– Min gondolkozol?

Nagyi megfordult, és elmosolyodott, amikor látta, hogy Girard közeledik felé. A férfi jelenlétében már egyáltalán nem Nagyi volt, ahogy a lányok szeretettel hívták, hanem Marietta, a kortalan, még mindig vonzó, élettel teli asszony. Egy szerelmes asszony. Girard kifejezetten elegáns jelenség volt. A nyolcvanéves, barna bőrű, ősz hajú, vidám tekintetű férfi még mindig vonzotta Marietta tekintetét. Eszébe jutott a barátnőjének, Sissynek az ötven évvel korábbi megjegyzése, amikor megismerkedtek Girarddal és a feleségével, Evelynnel. Sissy oldalba bökte Mariettát, és odasúgta neki, hogy Girard úgy néz ki, mint Cary Grant. Elmosolyodott magában. Szerencsére a férfi még most is úgy néz ki. Ő és Girard mindig is barátok voltak. Jó szomszédok. És most, annyi idő múltán, már mindketten megözvegyülve, egymásra találtak, méghozzá egy tündéri delfin jóvoltából.

Girard közelebb lépett, és karját az asszony vállára tette. Marietta egy hosszú sóhajjal dőlt neki.

– Nézem az unokáimat, ahogy igazi testvérként csevegnek odakint, és az jutott eszembe, hogy milyen szerencsés ember vagyok. Megint mindannyian itthon vagyunk. És nagyon boldognak tűnnek. Carson és Harper nemsokára hozzámegy két tisztességes férfihoz. És ha eljön az ideje, akkor Dora is így tesz majd. Áldott az az asszony, aki elég sokáig él ahhoz, hogy megérje az unokái esküvőjét, révbe érését. Elégedett vagyok. Az életem vonala körbeért, kiteljesedtem. Semmi más vágyam nincs már.

– Remélem, én is része vagyok a körnek.

Marietta a férfi vállára hajtotta a fejét.

– Drágám, te is nagyon fontos láncszem vagy a gépezetben. És a kerék még mindig forog. Nemsokára esküvők lesznek a családban, aztán gyerekek születnek, keresztelők jönnek. Mindent kezdünk elölről.

– Együtt.

– Igen, együtt.

Marietta megint elmosolyodott, és érezte, hogy a férfi megszorítja a vállát.

Carson becsukta a szobája ajtaját, nekidőlt, és nagyot sóhajtott a néma sötétségben. A vacsora véget ért. Blake visszament a saját lakásába. Csodálatos este volt a családdal. És hosszú is. Ásított, majd kicipzározta a fényes selyemruháját. Miközben az ablakhoz ment, hagyta, hogy a ruha a padlóra hulljon. A melltartóját és a bugyiját is levette. Kinyitotta az ablakot, beáradt a hűvös, nyirkos levegő, amelynek az illata még mindig a telet idézte. Mélyen beszívta az illatos levegőt, és kitárta a karját. Itthon van. Újra Sea Breeze-ben.

Az ő háza. Szoros kötelék fűzte a helyhez. Képtelen volt elengedni. Igaz, most már Harperé. Az agyával felfogta ezt. El is fogadta. A húga nem is lehetett volna ennél jobb testvér, jobb házigazda… legalábbis eddig. Mégis, azzal, hogy ez már Harper háza, nem lehet az övé. Összefonta a karját, és kidüllesztette a mellét. A lelke mélyén Sea Breeze mindig is az övé lesz. Az élete alapja. Az egyetlen hely, ahol biztonságban érezte magát. Az egyetlen ház, amit az otthonának hívott.

Azt hitte, az elutazása majd meglazítja ezt a köteléket, de abban a pillanatban, amikor Harper a ház úrnőjeként ajtót nyitott neki, vagy amikor Harper és Taylor kiszolgálták őt az asztalnál – még ha oly kedvesen is –, már inkább vendégnek érezte magát. Eszébe jutott, hogy vajon meddig maradhat itt. Kivehet bármit is a hűtőből? Testvérként akármikor beugorhat, vagy előre be kell jelentkeznie? Valószínűleg az utóbbi. Ez az új helyzet Sea Breeze-ben.

Hatalmas sóhajjal zuhant az ágyra, kezét-lábát szétvetve. A gyermekkorából jól ismert puha matrac burokként ölelte át a testét. Hanyatt feküdt, és szórakozottan körülnézett a szobában. A baldachinos ágy, a hosszú mahagóniasztal, a két sárgarézből és kristályból készült lámpa, és pontosan az ágyával szemben az egyik ősének, Claire Muirnak a szépen kidolgozott portréja. Ragyogó, fekete haja gondosan megkomponált frizurában omlott a vállára, kissé eltakarta egy csipkével és tollakkal díszített kalap. És ha már díszítésről beszélünk… a csodálatos hölgy bájait alig-alig rejtette el a tizennyolcadik századi, csipkéből és kék bársonyból készült, hosszú ruha és a csillogó gyöngysor, amely az asszony gazdagságát jelezte.

Mégsem ezek bűvölték el Carsont, hanem a nő szeme. Az elképesztően különleges kék szín, ami annyira erőteljes volt, hogy generációk alatt sem veszített a ragyogásából, és amit a három lány is megörökölt. A legenda szerint Claire kék szeme először a zsivány Úriember kalóz figyelmét keltette fel, amikor kikötött Charlestonban. A nő ravaszsága, temperamentuma meglágyította a férfi szívét, hajlandó volt felhagyni a tengeri élettel, és letelepedett a városban. A szerelmükből aztán egész kis mese született. Hogy aztán ennek mennyi köze volt a valósághoz, azt nem nagyon lehet tudni. Mindenesetre Nagyi imádta ezeket a történeteket, és élvezettel mesélte a lányoknak, főleg azt a részt, amiben az illusztris ős kincseket ásott el valahol Sullivan’s Islanden. Carson és Harper kiskorukban rengeteg időt töltött azzal, hogy megleljék a kincset.

Carson sosem fogja elfeledni azt az estét, amikor Nagyi bejött a szobájába, hogy jó éjszakát kívánjon, és ott találta őt keservesen zokogva. Kavargó, félelmekkel teli kamaszévei elején járt. Rút kiskacsa volt: magas, sovány termet, hatalmas láb, zabolátlan, vastag, fekete haj, amelyet a többi gyerek patkányfészeknek csúfolt. Azért sírt, mert ő sohasem lesz olyan szép, mint Dora vagy Nagyi.

Nagyi másnap reggel szó nélkül beautózott Charlestonba, az East Bay Street-i házába, ahonnan Claire portréjával tért vissza. Lucille segítségével felakasztotta a képet Carson ágyával szemben, hogy ha a lány reggelente felébred, vagy amikor este lefekszik, azonnal láthassa a bekeretezett szépséget, és értékelni tudja a gyönyörű, fekete haját, a kék szemét. Nagyi megértette, hogy az anyátlan lánynak szüksége van egy követendő mintára, egy jó kedélyű, bátor példaképre.

Carson gyakran nézett Claire szemébe, amikor bátorságot kellett gyűjtenie, vagy amikor szívfájdalma volt, amikor változott a teste, a gondolatai, az álmai. Olyankor, amikor egy lánynak egy anyára van szüksége. Egyedül erre a festményre vágyott Sea Breeze-ből, és a múlt nyáron Nagyi neki is adta. Carson tudta, hogy a kép egy nap majd az ő otthonát díszíti. De az még nem mostanában lesz. Claire képe most még Sea Breeze-ben van, Harper vigyázó keze alatt.

Igen, Carson némi irigységgel gondolt arra, hogy Harper valóban nagyon szépen gondoskodik a birtokról. Neki köszönhető, hogy a ház a család kezében maradhatott. És tényleg szeretettel gondozta Sea Breeze-t, elég volt csak ránézni a hatalmas kertre, vagy beleszagolni a ház levegőjébe, ahol érezni lehetett a tisztítószerek, a szappan, a bútorfény illatát. Carson a legszívesebben azt mondta volna, hogy könnyű fenntartani egy ekkora birtokot, ha az embernek annyi pénze van, mint a húgának, de ez nem lett volna igaz. Harper személyes hatása mindenütt jelen volt. Imádta Sea Breeze-t, legalább annyira, sőt lehet, hogy a maga módján még jobban, mint ő.

Ha sikerült félretennie a neheztelését, akkor igenis hálát érzett. A szobájában körülnézve láthatta, hogy Harper mindent érintetlenül hagyott. Még a rendetlen fiókjait és szekrényeit is. Elmosolyodott magában, amikor arra gondolt, hogy az utóbbi hónapokban mennyire idegesíthette ez a rendetlenség szegény pedáns húgát. De az, hogy nem nyúlt hozzá, azt bizonyította, hogy Harper tiszteletben tartotta Carson életterét. És ez nagy dolog volt.

A fejét a párnán pihentette, a plafonra bámult, és arra gondolt, mennyi meglepetés érte a mai este folyamán. Dorának sikerült az ingatlanközvetítő vizsgája! Még sosem látta őt ilyen boldognak. És Nate is ragyogott. Úgy látta, a fiú nőtt vagy öt centit. Nagyi boldognak tűnt, hogy a birtokon maradhatott. Rajta is azt vette észre, hogy teljesen kivirult. Dora bizalmasan megsúgta neki, hogy ennek semmi köze nincs a házhoz, annál több viszont egy bizonyos férfi baráthoz, akit Nagyi tavaly mindhármuknak bemutatott. Carson szimpatikusnak találta Girardot, és nagyon örült a hírnek.

A legtöbbet azonban Harper változott. Meglágyult, de nemcsak átvitt értelemben, hanem szó szerint is. Az arca, a teste valahogy kikerekedett. Ha portrét festenének róla, az olyan lenne, mint Rubens alakjai. Nem, mégsem: talán nem is Rubens – az inkább Dora lenne –, hanem Monet vagy Renoir. Harper egy vidéki cseléd impresszionista figurájára emlékeztette a vállára omló, vörös hajjal és hatalmas, kék szemével.

Vajon a szerelem tette ilyenné? – töprengett Carson. Vagy csak az a tény, hogy menyasszony lett? Harpert megszédítették az esküvői előkészületek, jó értelemben véve. Carson még sosem látta ennyire felvillanyozva. Még Dorát is felülmúlta, annyit beszélt. Igaz, Dora meg kifejezetten zavartnak tűnt, amikor szóba kerültek az esküvők. Harper azonban nagyon erőszakos volt, már azt is megszervezte, hogy együtt elmennek esküvői tortákat kóstolni. Amikor Carson arra panaszkodott, hogy nagyon fáradt a hosszú repülőút után, Harper kíméletlenül azt mondta, szedje össze magát, mert már így is rettentő késésben van az esküvői ruha kiválasztásával. Csakúgy, mint a koszorúslányok ruhájával, az ajándéktáskákkal és a számtalan egyéb döntéssel, amik nyilván nagyon foglalkoztatják őt. Ráadásul Harper úgy gondolta, hogy ezeket a döntéseket együtt kell meghozniuk.

Ragaszkodott hozzá, hogy semmilyen további előkészületet nem tesz Carson nélkül. Még a szeme is könnybe lábadt ettől. Ez persze lefegyverezte Carson ellenállását. Ki gondolta volna, hogy a mindig hűvös, összeszedett Harper ilyen érzelgős tud lenni? Vagy hogy az első látásra zárkózott Taylor ennyire támogatja? Kifejezetten megható volt látni, ahogy átöleli Harper vállát, és egy finom puszit nyom a feje búbjára. Hát ez nagyon aranyos, gondolta Carson. Amikor lopva Blake-re sandított, látta, hogy neki is feltűnt a dolog. Nem csoda, ő is ugyanolyan érzelmekkel várta az esküvőt, mint Harper. A férfi szemében égett a tűz, és Carsonra kacsintott az asztal másik feléről. Ő erre ásított egyet, és arra gondolt, hogy a húga romantikus izgalma talán rá is átragad egy kicsit. Blake tekintetére gondolt, és elégedett borzongás járta át, hogy talán már meg is érkezett ez az érzés.

Bebújt a vastag takaró alá, felhúzta egészen a hideg válláig. Az ágyneműt ropogósra vasalták, és levendulaillatot árasztott. Megint elmosolyodott a gondolatra, hogy Harper mindent kimosott az ő érkezése előtt.

Lehunyta a szemét, és hirtelen őt is valami furcsa nosztalgia, érzelgősség kerítette hatalmába. Hány estén aludt el ebben az ágyban a szélben suhogó pálmafák hangjára? Vagy az óceán morajára? Ezek voltak gyermekkora esti meséi, ezek ringatták álomba. Hamarosan mély álomba zuhant Sea Breeze lágy zenéjének hangjaira.

Dora összehajtotta, majd a pultra tette a konyharuhát. Végre újra tiszták az edények. Mielőtt lekapcsolta a villanyt, körbenézett a konyhában. Minden tökéletes rendben volt, Harper ügyelt a részletekre. Citromok, avokádók voltak egy kosárban, a fűszerek szépen sorakoztak a polcon, a táblára egy listát tettek a szükséges teendőkkel. A Lucille receptje alapján készült vörös bársonytorta maradéka egy üveggömb alatt pihent. Dora nagy nehezen ellenállt a kísértésnek, hogy még egy utolsó szeletet egyen belőle.

Lekapcsolta a villanyt, átsétált a nappalin, hogy felkeltse a könyvtárban alvó Nate-et. Késő volt, már rég haza kellett volna menniük. Csend borult a házra. Taylor sétálni vitte Thort, Nagyi és Carson már lefeküdtek. Ő maradt legtovább. Semmi kedve nem volt visszamenni az üres házba.

Ma este boldog volt. Vacsora után a testvéreivel kimentek a mólóra, takarókba bugyolálták magukat, és beszélgettek, nevettek, ahogy azt tavaly nyáron tették. Ez nagyon hiányzott neki. Ahogy a testvérei is. És ugyanígy hiányzott a ház, és a belőle áradó biztonság, támogatás. Mindez szinte tapintható volt.

Mosolygott magában. Ma este ez a biztonság gumboillatot árasztott. Harper főztje tényleg isteni volt! Nem beszélve a még meleg kukoricakenyérről és a vörös bársonytortáról. És mindezek mellé nagyszerű történetek hangzottak el, tengernyi részlettel azokról az eseményekről, amelyek az elmúlt hat hónapban történtek velük. Mindent egybevetve, a családi összejövetel tökéletesre sikerült.

Dora feltette magában a kérdést, hogy létezik-e bármi is, amiben Harper nem jó. Elit egyetemre járt, New Yorkban volt szerkesztő, három nyelven beszélt folyékonyan, és ha valamit nem tudott, akkor mindig ott volt kéznél a megbízható számítógépe, hogy utánanézhessen a dolognak. Ma este Dora kicsit úgy érezte magát, mint tavaly nyáron, amikor Harper megérkezett New Yorkból: a húga testhez simuló, csillogó Armani ruhában, magas sarkú cipőben húzta maga után a Louis Vuitton bőröndjét. Dora úgy érezte magát mellette, mint egy tehén. Az utóbbi hónapokban Harper stílusa lazult kissé, csakúgy, mint Dora fogyókúrája. Újra felszedett pár kilót, és ettől csak még jobban kívánta az ételt. Ma este aztán igazán mértéktelenül evett: mindenből kétszer vett, megivott jó néhány pohár bort, és mosogatás közben még egy újabb szelet tortát is elcsent.

Két karjával átölelte magát, és érezte a zsírpárnákat, amiket annyira utált. Odaért a könyvtárhoz, kinyitotta az ajtót. A szeme lassan megszokta a sötétséget, és körülnézett. Nate mindig a könyvtárban aludt, amikor Sea Breeze még Nagyié volt. Most Harper irodájaként funkcionált, tele olyan bútorokkal, amelyeket az óceán túloldaláról, Greenfields Parkból hozatott. Egy nőies, ívelt, antik íróasztal került Edward nagyapa asztalának a helyére. Értékes kis asztalkák érkeztek, rajtuk volt most a szkenner, a nyomtató és egyéb irodai berendezések. A könyvespolcok tele voltak Harper könyveivel.

A tekintete megállapodott a fián, aki a duplaágyon aludt. Harper végtelen figyelmességéről árulkodott, hogy ezt az ágyat itt hagyta bent, hogy Nate máskor is itt alhasson, ha Sea Breeze-ben van. Harper tisztában volt vele, hogy Nate számára a legkisebb változás is komoly nehézséget jelent. Dora közelebb ment a fiúhoz, és elsimított egy tincset a homlokából. Most, hogy Nate aludt, megtehette ezt, ébren viszont nem hagyná.

– Minden rendben? – jött egy hang az ajtó felől.

Dora megrezzent, és a szája elé kapta a kezét, hogy elfojtson egy halk sikolyt.

Harper halkan felnevetett, ahogy a könyvtárba lépett.

– Ó, ne haragudj! Nem akartalak megijeszteni, csak láttam, hogy nyitva az ajtó.

Dora zavartan elmosolyodott.

– Fogadok, hogy nem tudtál elaludni, amíg mindenki el nem ment.

– Nem, szó sincs róla – felelte Harper, de muszáj volt ásítania. – Bocsánat, úgy látszik fáradtabb vagyok, mint gondoltam. De egy darabig még úgysem fogok elaludni. Állandóan az esti beszélgetésen jár az agyam.

– Kitűnő házigazda vagy. Gondoskodtál róla, hogy otthon érezzük magunkat.

– Ez azért van, mert ez a ti otthonotok is. Csak azt sajnálom, hogy Devlin nem tudott eljönni.

– Ja, igen – dadogta Dora. – Mostanában éjjelente is dolgozik, nagyon sok munkája van.

– Csomagoljak egy kis gumbót neki?

– Nem, azt hiszem, most pár napig úgysem találkozom vele…

Dora örült, hogy sötét volt a szobában, mert így nem látszott az arcán, hogy hazudik. Mindenkinek azt mondta, hogy Devlin nagyon szeretett volna eljönni, de rengeteg munkája van. Az igazság azonban az volt, hogy a férfi nem akart jönni. Azt mondta, szüksége van egy kis időre, hogy átgondolja a dolgokat, és ez megrémisztette Dorát.

Az asszony tovább beszélt, az arcára gyakorlott mosolyt erőltetett.

– Azt kell mondanom, nagyszerű vacsorát főztél. – Kezét a szájához tette, és úgy súgta, mintha egy titkot árulna el. – Letagadom, ha valakinek elmondod, de jobb volt, mint Lucille főztje.

Harper ragyogott a boldogságtól.

– Ez aztán a dicséret! Egy kicsit megváltoztattam az arányokat, ebből-abból többet tettem bele. Lucille kissé lazán írta fel a recepteket, és akkor még finoman fogalmaztam.

– Elmondod majd a receptet?

– Persze.

Dora hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Ez elképesztő, tőled kérek el egy receptet! Hosszú utat tettél meg: már nem az a városi lány vagy, aki múlt nyáron ideérkezett. Akkor még segítenem kellett neked a kertben, és még arra is megkértél, hogy tanítsalak meg főzni. Emlékszel? – Dora a fejét csóválta. – És most nézz körül! A kerted egyszerűen csodálatos, és én kérek tőled receptet. Te soha semmiben nem vallasz kudarcot, igaz?

Harper kissé előredőlt, és nyugtalanul fürkészte Dora arcát. Ez a bók felért egy sértéssel.

– Dora, miből gondolod ezt?

Dora elnézett a testvére mellett, zavarba jött a kirohanása miatt.

– Jaj, ne haragudj, nem úgy értettem. Csodállak, de tényleg. Csak azt hiszem, kissé bizonytalan vagyok.

– De miért? – kérdezte Harper együttérzően. – Hiszen minden összejött neked. Letetted a vizsgát. Komoly ingatlanközvetítő lettél!

– Még csak gyakornok vagyok – javította ki Dora. – Ó, de ez a legkevesebb! – mondta, és össze kellett szednie magát, hogy ne hozza szóba Devlint. – Csak tudod, kicsit ideges vagyok. Talán az új állás miatt. – Lenézett az alvó gyermekre, és a szíve megtelt szeretettel. – Nate az én legnagyobb sikerem – mondta lágyan.

– Dora, csodálatos lehet anyának lenni.

– Igen, az, nincsenek rá szavak.

Harper szeme tágra nyílt, és ragyogott a félhomályban.

– Elmondok neked valamit, de csak ha megígéred, hogy senkinek sem adod tovább.

Dora hirtelen felélénkült, mindig is imádta a jó kis titkokat.

– Megígérem.

– Babát várok!

– Micsoda? – visított fel Dora.

A szája elé kapta a kezét, és rémülten nézett az alvó Nate-re. A fiú megmozdult, de nem ébredt fel. Dora magához szorította Harpert, és ide-oda dülöngéltek az örömittas ölelésben.

Boldogan mentek a két székhez, a lábukat maguk alá húzva leültek rájuk, és egymás felé hajoltak.

– Tudja már valaki?

– Csak Taylor… és most te. Annyira örülök, hogy elmondtam neked! Olyan sok kérdésem van, és csak hozzád fordulhatok velük.

Dora boldog elégedettséggel nyugtázta, hogy Harper megbízik benne. Érezte, hogy a kettejük kapcsolata hirtelen megerősödik, és ettől az önbizalma is javult. Álmélkodva a két tenyerébe fogta az arcát, és mindent hallani akart, kavarogtak benne a tanácsok.

Egyikük sem feküdt le még egy jó darabig.

Az esküvők a legjobbat és a legrosszabbat hozzák ki az emberből. El sem hinnénk, miket képesek mondani és tenni az emberek – a saját családtagjaikkal – látszólag normális körülmények között. Nem bölcs dolog, ha ebbe a kavalkádba még egy régi családi titkot is bedobunk.

Atticus útban volt a lápvidék felé. Azóta küzdött ezzel a gondolattal, amióta elolvasta az anyja síron túlról érkezett levelét. Az élete eddig biztos alapzata megremegett, és hatalmas lyuk tátongott a személyiségében. Imádkozott, tanácsot kért a rangidős lelkipásztortól, majd miután az az áldását adta rá, felpakolta az autóját, és megindult kelet felé, hogy választ kapjon a kérdéseire. Érvek és ellenérvek kavarogtak a fejében, ahogy elhajtott a zöld szántóföldek, Augusta megye lovastanyáinak fehér kerítése mellett, hogy aztán átkeljen a Savannah folyón. A forgalom nem volt túlságosan nagy, ezért jól tudott haladni. Mire elérte Columbiát Dél-Karolinában, és feltűntek a Charlestont jelző táblák, addigra minden józan érvét elfújta a szél. Évek óta nem járt erre, kíváncsian várta, mit hoz az utazása.

Pedig ez aztán messze nem kéjutazásnak ígérkezett. Sok dolgot kell kiderítenie, sok emberrel kell találkoznia, és önvizsgálatra is szüksége lesz. Többet kell megtudnia erről a Parker Muirról, aki számára csak egy idegen ember volt. Amikor az anyja meghalt, azt hitte, egyedül maradt a világban. És most kiderült, hogy van egy élő nagyanyja, Marietta Muir, és ha hinni lehet az internetnek, akkor három lány féltestvére is.

Atticus egykeként nőtt fel. A szülei azt mondták neki, hogy nem lehet több gyerekük. Erre most megtudta, hogy az apja volt az, akinek egyáltalán nem lehetett gyereke. Úgy vélte, a szüleinek ezt a problémát kellett feldolgozniuk, amikor különköltöztek. A fejét vakarta, és azon tűnődött, milyen férfi az, aki visszafogadja a feleségét, amikor az valaki más gyerekét várja, aztán fel is neveli, mintha a sajátja lenne.

Ilyet csakis egy iszonyú rendes ember tesz, gondolta Atticus, miközben az autópályán száguldott. Tyrone Green hihetetlen ember volt. A nagy hangjával, a megingathatatlan elveivel nagyon is félelmetes benyomást keltett a bírósági tárgyalásokon. Csakúgy, mint otthon. Nagylelkűen jótékonykodott, az egyházközség diakónusa volt, és nagyon sok esetet vállalt el ingyen. Atticus mindig is csodálta őt, és tudta, hogy az apja nagyon szereti. De sosem tudtak közel kerülni egymáshoz. Ez részben azért alakult így, mert Tyrone nagyon sokat dolgozott, és egyszerűen nem maradt elég ideje rá. Ám még ha tudott is volna időt szakítani, ő nem az a típus volt, aki focizik a fiával, vagy meccsre viszi. És nem azért, mert nem törődött vele. Valószínűleg soha még csak át sem suhant az agyán az ötlet. Mégis, a maga módján jó apa volt. Megtett minden tőle telhetőt, és Atticus most, hogy már ismerte a születése körülményeit, úgy gondolta, Tyrone sokkal többet tett annál, mint amit a legtöbb férfi tett volna.

Közeledett a Ravenel hídhoz, kinézett a jobb oldali ablakon. A híd úgy borult a Cooper folyó fölé, mint két hatalmas acélvitorlás. Odalent a kék víz csillogott a napfényben. A lelke kissé megnyugodott, amikor az egyszerű turistákhoz hasonlóan megcsodálta a csillámló vizet, amelyet kirándulóhajók pettyeztek, a távolban pedig hatalmas teherhajók álltak a kikötőben. Átment a hídon, és a mesés város ott nyújtózott alatta. Nézte a sok templomtornyot, amelyeknek Charleston a Szent Város nevet köszönhette.

Ahogy Mt. Pleasantbe ért, a gondolatai a Green családról – amelyben felnőtt – fokozatosan a Muir család tagjaira terelődtek, akikkel hamarosan megismerkedik. Hirtelen rettegés fogta el, erősen szorította a kormányt. A Muir család charlestoni története nagyon régre nyúlik vissza. A kutatásai során talált egy jókora családfát és egyéb dokumentumokat, amiket Charleston könyvtárában őriztek. Nyugtalan remegés fogta el, amikor a rabszolgavásárlások feljegyzéseit böngészte. Számított arra, hogy egy gazdag charlestoni család történetében felbukkannak majd rabszolgák, de ezt olvasni – könyörtelen nyomtatásban olvasni, hogy az ősei rabszolgákat tartottak – nagyon nehéz volt egy fekete számára.

Végre Mt. Pleasantből átért Sullivan’s Islandre. A pickupja árnyéka párhuzamosan futott mellette. Az autó nagyon különbözött a feltűnő, kétszemélyes sportkocsitól, amelyet ifjúkorában használt, de erős motorja volt, belül kényelmes: a déli férfi álomautója. Ráadásul nagyon is passzolt az új életstílusához. Az egyháznak is sokat fuvarozott vele: ételt, ruhát, felszerelést szállított egyik helyről a másikra.

Az alacsony vízállásnak köszönhetően jól látszott a lapály és rajta a fekete, éles osztrigahalmok. Hófehér kócsagok álltak elegáns, hosszú lábukon, és boldogan tobzódtak a rákokban és a rovarokban. Fogadni mert volna, hogy remek horgászhelyek vannak a mocsárba vezető kis folyókon. Szomorúan elmosolyodott, és arra gondolt, hogy mikor is horgászott utoljára. Nem emlékezett rá. Sullivan’s Island hasonlított azokhoz a szigetekhez, amelyek Georgia partvidéke mellett húzódnak: a gyönyörű Sea Islands szigetei, a St. Simons Island, a Sea Island, a Jekyll Island, a Tybee Island és persze a varázslatos Cumberland Island.

A hasonlóságok ellenére minden szigetnek saját története és egyedi hangulata van. Sullivan’s Islandre érve először egy kis zöldterület tűnt fel neki, amit egy alacsony korlát választott el az úttesttől. Csinos kis tábla jelezte, hogy ez itt az afroamerikai temető. Atticus tudta, hogy Sullivan’s Island fontos szerepet játszott az afroamerikaiak történelmében. De még sosem hallott erről a temetőről. Georgia szigetein rengeteg rabszolgatemető van jeltelen sírokkal, sokukat csak az utóbbi időben találták meg az ingatlanfejlesztések során. Gyorsan felírta magának, hogy később nézzen utána ennek a temetőnek. Most csak a sziget egyetlen háza érdekelte, amit Sea Breeze-nek neveznek, és a Muir család otthona. A térképe szerint a birtok a sziget túloldalán fekszik, az öböl mellett.

Ráfordult a Middle Streetre, és lassan elhaladt a környék stílusában épült, éttermekkel és üzletekkel teli háztömbök előtt. Nemsokára pálmák bukkantak fel az út mellett, majd hatalmas tölgyfák, tele a tavasz fiatal, puha leveleivel. Itt még egy olyan idegen is azonnal otthon érzi magát, mint ő. És az is valószínű, hogy erre csak a kiváltságosok laknak. Elbűvölő régi villák, grandiózus, új házak bújtak meg a lombok között.

A GPS szerint le kellett térnie a Middle Streetről egy keskenyebb utcára, amely a sziget túloldalán húzódik végig. Amikor egy kavicsos útra ért, megnézte a térképet. Igen, erre kell mennie. Lassan hajtott, aztán még jobban lelassított, amikor a postaládán meglátta a magas, zöld sövény mögött megbúvó ház számát. Ez az.

Megállt a bejárat előtt, amely szerény, mégis ízlésesen impozáns volt. Eszébe jutott, amit az anyja szokott mondani neki: „Akik igazán gazdagok, azoknak nincs szükségük rá, hogy ezt kifelé is mutassák.” Kiszáradt a szája, a szíve a torkában dobogott a gondolatra, hogy nemsokára megismerkedik a Muir családdal.

Még otthon úgy határozott, hogy nem hívja fel őket, mert nem akart esélyt adni nekik az elutasításra. És perverz módon azt is szerette volna látni, hogy miképp viszonyulnak egy fekete látogatóhoz, mielőtt kiderül, milyen szálak fűzik a családhoz. Magában már sokszor végiggondolta, hogy mit fog tenni. Bekopog, és amikor ajtót nyitnak, udvariasan bemutatkozik, és közli, hogy az édesanyja Parker Muir nagyon jó barátja volt. Olyan sokat mesélt a férfiról, hogy kíváncsi lett, hol élt az illető. Ezalatt időt nyer, hogy felmérje a fogadtatást, benyomást szerez róluk, aztán egy merész fordulattal elárulja, hogy ő Parker Muir törvénytelen fia. Az ilyen hírt óvatosan kell közölni. Mindegy, gondolta, miközben kifújta a levegőt, ez a terv.

Izzadt tenyerét megtörölte a combjában. Tudta, hogy a terve elég gyenge lábakon áll.

Bekanyarodott a kocsifelhajtóra, átment a sövény között. A helyiek tengerparti háznak hívták az ilyen építményeket, ahová nyaranta a gazdag városi családok menekültek a tikkasztó hőség elől. Az évek során a régi házat cölöpökre kellett emelni, újjá kellett építeni, de azért megőrizték az eredeti szépségüket. Elegáns épület volt, de nem hivalkodó. Atticus érezte rajta az ősi gazdagságot.

A főépület mindkét végénél állt egy kicsi, fehér faépület. A jobb oldali hamisítatlan lápvidéki nyaraló volt piros bádogtetővel, a verandán hintaszékkel. A bal oldali, viharvert garázs majdnem összedőlt. Atticus elégedett mosollyal nyugtázta, hogy legalább ezt megtépázták kissé a viharok.

A ház előtti udvar közepén egy hatalmas tölgyfa magasodott büszkén, mohlepte ágai mélyen a föld felé hajlottak. Nagyon öreg fa lehetett, tele zöld levéllel, biztosan remek árnyékot ad nyáron. Végighajtott a körbefutó, kavicsos úton, majd leparkolt a rózsaszín rododendronbokrok közelében, amelyek a ház előtti részt szegélyezték. Kiszállt a kocsiból, magállt, mélyen beszívta a hűvös, párás levegőt, aminek sós íze volt, aztán megmozgatta a nyakát az ötórás vezetés után.

Tehát ez itt Sea Breeze. A Muir család otthona. Elgondolkodott, vajon hogyan reagálnak majd arra, hogy ő a család egyik tagjának törvénytelen gyermeke. Felment a veranda lépcsőjén, és közben nyugtázta, hogy a házat szépen rendben tartják: nemrég festhették le, és a csinos, zöld páfrányok már ott lógtak a korlát felett elhelyezett kosarakból, a bejárat két oldalán pedig hidegtűrő árvácskák sorakoztak fekete vasedényekben. Atticus a fényes, fekete ajtóra pillantott, amit egy kagyló alakú kopogtató díszített, és egyszerre kíváncsi lett, hogy a Muir család melyik tagja nyitja majd ki. Talán Marietta, a nagyanyja. Már özvegy volt, és több mint egy évtizede élt egyedül a házban. Bár egy nem olyan régi ingatlanjelentésben azt olvasta, hogy a birtokot eladták Miss Harper Muir-Jamesnek. Ő a legfiatalabb féltestvére. Nem akármilyen vétel egy egyedülálló nőnek, aki nagyjából egyidős vele.

Megállt az ajtó előtt. Most már nincs visszaút, biztatta saját magát. Egyetlen módja van, hogy megismerje a családot, ez pedig az, hogy bekopogtat ezen az ajtón. Várt egy pillanatot, összeszedte a bátorságát, vett egy nagy levegőt, mint a prédikációk előtt. Aztán megnyomta a csengőt.

A feszült csendben léptek közeledését hallotta odabentről. A gyomra görcsbe rándult. Most már késő meggondolni magát. Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó.

Egy idős asszony állt előtte, magas, karcsú termetéről sugárzott a magabiztosság. Atticus rápillantott az elegáns nőre, aki kiváló minőségű, rozsdabarna pulóvert és ropogósra vasalt, fehér blúzt viselt. Vörös sála lágyította a megjelenését, csakúgy, mint a fehér haja, amely dicsfényként övezte a fejét. Csinos, sőt kedves arca volt. A tekintete nyitott, barátságos. Egy bögrét tartott a kezében, és Atticus megkönnyebbülten látta a tiszta, kék szempár megnyugtató melegségét. Az asszony rámosolyogott.

– Igen? – kérdezte érdeklődően.

Atticus válla egy kissé elernyedt.

Aztán a nő tekintete hirtelen megdermedt. A szeme elkerekedett a rémülettől.

– Parker!

A bögre kiesett a kezéből, és hatalmas robajjal összetört a padlón.

Parker nevének említése megdöbbentette Atticust. Egy pillanatig moccanni sem tudott, Marietta pedig levegő után kapkodott, és sietett felszedni a bögre darabjait.

– Kérem, várjon egy percet! – mondta Mrs. Muir izgatottan. Az arca kipirult, és néhány kíváncsi pillantást vetett a jövevényre, de nem sikerült valami diszkréten tennie. – Csak eltakarítom ezt, és már itt is vagyok – tette hozzá, azzal el is tűnt, nyitva hagyva maga mögött a bejárati ajtót.

Atticus zsebre dugta a kezét, feltűnés nélkül körülnézett a helyiségben. Megijedt, egyszerűen képtelen volt végiggondolni, hogy mit mondjon, vagy mit tegyen. Egyfolytában a nő rémült hangja járt a fejében, ahogy a fia nevét kiáltotta. Szegény asszony igazán megzavarodott. Nyitva hagyta az ajtót egy vadidegen előtt.

– Bocsásson meg! – mondta Mrs. Muir, miután visszatért. Látszólag összeszedettebb lett, bár furcsán ragyogó szeme elárulta a megilletődöttségét. – Tudja, nagyon emlékeztet egy régi ismerősömre. Fogalmam sincs, mi történt velem – tette hozzá könnyedén. Előrenyújtott kézzel közeledett Atticushoz. A férfi megfigyelte a hosszú ujjakat, a rövidre vágott, tiszta, fényes körmöket és azt, hogy csak egy egyszerű karikagyűrűt visel. – Elnézést, nem értettem jól a nevét.

Atticus megköszörülte a torkát, és kivette a kezét a zsebéből.

– Atticus Green tiszteletes vagyok, asszonyom. Az anyám az ön fiának a barátja volt.

– Csakugyan? Parker barátja?

Atticus ugyanazt a rémületet vélte hallani a nő hangjában, mint az érkezésekor, és azonnal tudta, hogy mindkettejüknek ugyanaz jár a fejében.

– Igen, és gyakran mesélt róla, meg arról is, hogy Parker miképp festette le ezt a helyet. Sea Breeze-nek hívják, ha nem tévedek.

– Igen – felelte Mrs. Muir, és egy halvány mosoly suhant át az arcán. – Tényleg mesélt a házról? – Látszott rajta, hogy örül a dolognak. Atticust bűntudat töltötte el.

– Charlestonban volt dolgom, és gondoltam, eljövök, megnézem a helyet. – Hirtelen elmosolyodott. – Az anyám nagyon dühös lenne rám. Nagyon sajnálom, hogy zavarom.

– Parker barátai mindig is szívesen látott vendégek a házamban. Kérem, jöjjön beljebb, tiszteletes úr. Vigyázzon a teára! – figyelmeztette a kiborult italra. – Majd később feltörlöm.

Atticus követte őt a nappaliba, amiben minden krémszínű vagy kék volt. A tenger színei. A férfinak tetszett a szépen berendezett szoba, amely jó ízlést és gazdagságot tükrözött.

– Kérem, foglaljon helyet, tiszteletes – mondta Marietta, és az antik kanapéhoz vezette. – Kér valamit inni? Vizet, kávét, teát?

Atticus most először érzett megkönnyebbülést, látva, hogy a nő olyan szívélyesen fogadta, ahogy azt egy finom hölgy teszi, még az ilyen váratlan látogatók esetében is. Ugyanakkor szégyellte is magát, amiért ilyen kellemetlen helyzetbe hozta az asszonyt azzal, hogy nem hívta fel előtte. Az anyja nem ezt tanította neki.

– Nem, köszönöm. – Egyenes háttal ült le a kanapéra, kissé kényelmetlenül érezte magát ebben a környezetben, pedig tudta, hogy ez az ő családjának az otthona. – Nagyon szép ház.

– Köszönöm.

Mrs. Muir is leült a szemben lévő kanapéra, a kezét az ölébe tette. Kék párnák támasztották a hátát, és ez szinte fejedelmi tartást adott neki. Mégis, a kifelé mutatott magabiztosság ellenére a kipirult arca fokozott éberségre utalt.

– Nos, tiszteletes, miben lehetek a segítségére?

Atticus nem találta ki előre, hogy mit fog mondani, miután bejut a házba. És most, hogy megismerkedett Mrs. Muirral – a nagyanyjával –, a legszívesebben elárulta volna neki az igazságot. Főleg azután, hogy az asszony észrevette, mennyire hasonlít a fiára.

– Nagyon sajnálom, hogy megijesztettem – kockáztatta meg a témát.

Mrs. Muir a kezét nézte.

– Nyilván szeretné tudni, miért hívtam Parkernek.

– Nos, igen. Érdekelne.

Az asszony egy darabig nem szólalt meg, csak a férfi arcát tanulmányozta, akár egy művészettörténész egy festményt. Aztán a szívére tette a kezét, mintha még mindig nem nyugodott volna meg.

– Parker a fiam volt. Már meghalt, de amikor megpillantottam önt, egy pillanatra azt hittem, ő tért vissza. A hasonlóság egészen megdöbbentő.

Atticus csendben maradt, állta az asszony fürkésző tekintetét.

– Hogy hívták az édesanyját?

– Zora Green.

– Még egy irodalmi név – jegyezte meg Marietta, és látszott rajta, hogy örül a ténynek. – Tudja, a fiam a kedvenc déli szerzői után nevezte el a lányait: Eudora Welty, Carson McCullers és Harper Lee voltak a múzsái.

– A fia biztosan szerette az irodalmat. Ahogy az anyám is.

– Igen, csakugyan imádta – mondta a nő, és az arca ellágyult az emlék nyomán. – Tudja, ő maga is író volt.

– Igen, tudom, így ismerkedett meg az anyámmal. Szerkesztőként dolgozott, és ő segített a fiának, amikor a regényét írta.

– Zora… – mondta Marietta, és megpróbált visszaemlékezni, de aztán csak sajnálattal ingatta a fejét. – Ne haragudjon, de nem emlékszem, hogy Parker valaha is említette volna ezt a nevet.

– Ó! – nyögte ki fájdalmasan Atticus.

– Az az igazság, hogy ritkán beszéltünk a barátairól vagy a magánéletéről. Úgyhogy semmit sem jelent, hogy nem emlékszem a névre. Tudja, Parker első válása után eléggé összevesztünk. Később kibékültünk, de volt köztünk egy hallgatólagos egyezmény, hogy nem beszélünk a magánéletéről. És hogy őszinte legyek, nekem sokkal jobb is volt, hogy nem tudok semmiről. Parker nagyon jóképű, elbűvölő férfi volt. Háromszor nősült.

– És önnek van három unokája.

– Meséljen az anyukájáról!

Erről a témáról Atticus szívesen beszélt. Apró mosoly futott át az arcán, ahogy magában felidézte az anyját.

– Minden tekintetben csodálatos asszony volt. És nagyon okos. A haláláig az Atlanta magazin szerkesztője volt.

– Az egy nagyon jó újság! Milyen kicsi a világ!

A férfi egyetértőn bólintott, majd szórakozottan körülnézett a kínos csendben.

– Tiszteletes úr… Atticus, van esetleg valami konkrét kérdés, amit szeretne feltenni nekem?

Atticus érezte, hogy elvörösödik, ahogy rászegeződik a nő kutató tekintete.

– Hát, igazából nincs. Ahogy említettem is, az anyám jó barátja volt Parkernek, én meg kíváncsi voltam, hol nőtt fel.

Mrs. Muir a kezére nézett.

– Gondolom… meghitt barátság fűzte őket egymáshoz – mondta, és a férfira nézett, aki élesen viszonozta a pillantást.

– Ezt nem mondtam.

– Nem kellett mondania.

Nézték egymást, és ahogy Atticus kék szeme az asszonyét fürkészte, azonnal látta, hogy vége a játéknak. Ez egy bölcs öregasszony, aki csak a megfelelő pillanatot várja.

A nő mosolyogni kezdett, és – becsületére legyen mondva – ebben a mosolyban sokkal több együttérzés és bölcsesség rejtőzött, mint amennyit Atticus szerint a jelen körülmények közt megérdemelt volna.

– Atticus, maga pont úgy néz ki, mint az én drága fiam. Mondja el, gyermekem, azért jött ide, hogy válaszokat találjon bizonyos kérdésekre? Mert ha igen, akkor nekem is lenne egy nagyon fontos kérdésem. – Lehunyta a szemét, mintha csak erőt gyűjtene, aztán kinyitotta, és egyenesen Atticusra nézett, majd halkan megszólalt: – Maga az unokám?

Atticus védőbástyája szétporladt. Az asszony nézésében felolvadtak az előre eltervezett, homályos válaszok. Marietta kiterítette a lapjait, és most a férfi lépésére várt.

Atticus lassan lehunyta a szemét.

– Igen.

A nő nyugalma egy csapásra eltűnt, a kezét a szája elé kapta. Könnyek szöktek a szemébe, amely ettől úgy festett, mint egy kiönteni szándékozó, mély folyó. Most, hogy elhangzott az igazság, Atticus úgy érezte, a nő még jobban fürkészi az arcát, mintha nyílt kíváncsisággal, szinte mohón keresné rajta a fia vonásait.

Atticus kellemetlennek érezte ezt a vizsgálódást.

– Tényleg ennyire hasonlítok rá?

Az asszony visszafogottan elmosolyodott.

– Éppen eléggé ahhoz, hogy hirtelen azt higgyem, ő érkezett meg. Bevallom, nagyon megijedtem.

– Hasonlítunk, kivéve persze a bőrszínünket – tette hozzá Atticus fanyarul.

– Hát, igen – válaszolta Marietta, és közelebb hajolt a férfi arcához. – Most, hogy jobban megnézem, azért vannak különbségek. Az orra például nem olyan, mint az övé volt. És az ön homloka mintha kissé szélesebb lenne. És Parker is magas volt, de nem ennyire. Ám összességében azért nagyon hasonlít. Az arcformája, a karcsú termete, na és persze a szeme. A tipikus Muir-féle kék szem – mondta leplezetlen büszkeséggel.

Atticus hallgatta, és szívta magába az információkat. Nem hasonlított Tyrone-ra, és az anyjára is csak egy kicsit.

– Mindig is kíváncsi voltam, kitől örököltem a kék szemem.

Marietta kábultan ingatta a fejét.

– Ez egészen hihetetlen! Nem értem, miért nem mondta el Parker. Maga az egyetlen fiúgyermeke, és az én egyetlen fiúunokám.

– Az anyám kérte rá, hogy maradjon titokban a dolog. Nagyon tisztelem a fiát, amiért megtartotta az ígéretét. Sosem találkoztunk, sőt nem is tudtam a létezéséről.

– Akkor hogyan…?

– Az anyám pár hónappal ezelőtt meghalt. Miután lezárult a hagyatéki eljárás, az ügyvédje az anyám megbízásából elküldött nekem egy levelet, amit még a halála előtt írt. – Összeérintette az ujjait. – Hatalmas sokk volt számomra ez az információ.

– Drága fiam, el tudom képzelni.

– Teljesen váratlanul ért. – Atticus szünetet tartott, és arra gondolt, hogy ez nagyon enyhe megfogalmazás. – A szüleim nem éltek együtt, amikor az anyám megismerkedett Parkerrel. Az apám ügyvédként dolgozott Atlantában, az anyám meg New Yorkba költözött, és egy kiadónál lett szerkesztő. A levél szerint itt ismerte meg a maga fiát. A könyvét szerkesztette, ezért sok időt töltöttek együtt, aztán szép lassan egyre közelebb kerültek egymáshoz. – Atticus vállat vont. – Anya azt írta, egymásba szerettek.

Marietta szeme elkerekedett a felismeréstől.

– Az anyja Georgiana Jamesnek dolgozott?

– Igen, azt hiszem, így hívták. Anyám szerint kegyetlen egy nőszemély volt.

Marietta összehúzta a szemét.

– Az csak Georgiana lehetett – mondta magabiztosan.

– Mindenesetre a nő tudomást szerzett a kapcsolatukról, kirúgta az anyámat, és elvált az ön fiától. Csakhogy ekkor anyám már terhes volt. Visszatért a férjéhez Atlantába, ahol aztán kibékültek. Az apám a saját fiaként nevelt fel.

– És Parker mikor tudta meg, hogy van egy fia?

– Az anyám megírta neki, miután megszülettem. A fia felajánlotta, hogy feleségül veszi.

– Ez szép volt tőle – mondta Marietta komoran.

– Majdnem harminc évvel ezelőtt Charlestonban nagy botrány lett volna, ha egy fehér férfi elvesz egy fekete nőt. De New Yorkban? Néhányan csodálkoztak volna, de semmi több. Az anyám szerette az ön fiát, és viszont. De nem akart hozzámenni. Inkább visszatért a férjéhez. Az igazi apámhoz.

Mrs. Muir nem felelt.

– Szeretnék világosan beszélni: nem azért jöttem ide, hogy az apám után kutassak. Az én apám Tyrone Green volt. Úgy nőttem fel, hogy ő az apám, és mindig is az marad. Nagyon jó ember volt, kitűnő férje anyámnak.

– Ebben nem kételkedem. Ez meg is látszik az ön viselkedésén.

– Köszönöm – mondta Atticus, és örült, hogy világossá tette az apja iránti szeretetét. – Most már mindketten halottak, csakúgy, mint a nagyszüleim.

– Van testvére?

Atticus a fejét csóválta.

– Egyedüli gyerek vagyok.

Mrs. Muir lágyan elmosolyodott.

– Nos, akkor most hirtelen kapott három lánytestvért.

Atticus nagy levegőt vett, majd meglepődve a felismeréstől kifújta.

– Tényleg. Igaz, csak a féltestvéreim.

– De ugyanaz a vér. – Az asszony boldogan csapta össze a kezét. – Nekem meg lett egy fiúunokám – mondta hitetlenkedve, miközben a tekintetével szinte felfalta a férfit.

Atticus érezte, hogy régóta elfojtott érzelmek törnek fel benne.

– Nem voltam biztos benne, hogy örülni fog a létezésemnek. Hogy akar-e majd engem.

– Drága fiam, teljesen odavagyok a boldogságtól. Nem is tudtam, hogy a világon van. A fiam fia. – A szája elé tette a kezét. – Maga a Muir család egyetlen férfi örököse.

Atticus hirtelen a magasba emelte a kezét, úgy érezte, csapdába került.

– Nem azért jöttem, hogy zavart keltsek. Az unokái talán nem örülnének nekem annyira. A fiúörökösödési jog ellenére sem akarok a Muir klán tagja lenni.

– De már most is az. Ön is egy Muir.

Ez a kijelentés Atticus minden érvelését zárójelbe tette. A férfi a kezét bámulta. Nem akarta kimutatni, hogy mennyire sebezhető. Az, hogy lett egy családja, sokkal többet jelentett számára, mint azt korábban hitte. Az anyja halála óta nagyon magányos volt: csak sodródott az árral, és nem volt családja, ahol lehorgonyozhatott volna. És most ez az asszony – a nagyanyja – befogadta őt a családjába, és ez hatalmas ajándék volt, bár rémisztő is egyben. Még nem látta világosan, hogy mennyire tud a sajátjaként tekinteni erre a családra.

– Biztosan szeretne többet tudni rólunk – folytatta Mrs. Muir.

– Igen, ezért vagyok itt. Azt hiszem, természetes, hogy ismerni akarom a genetikai hátteremet. Az öröklött betegségeimet.

– És meg is fogja ismerni őket. Vannak gyerekei?

– Nincsenek, nem vagyok házas.

Az asszony meglepődve dőlt hátra.

– Egy ilyen jóképű férfi, és nincs felesége? Hát, ebben a tekintetben nem egészen olyan, mint Parker volt.

Atticus csodálkozva nézett rá, erre a nő elnevette magát. Parker háromszor nősült, és mindhárom feleségétől született egy lánya. Ebből nyilván arra lehetne következtetni, hogy nagy nőcsábász volt. Atticusnak szimpatikus volt, hogy az asszony tréfálkozott ezen, ez igazi karakterre vallott.

– Gondolom, meg akar ismerkedni a testvéreivel is.

Atticus fújt egyet, és hátradőlt a kanapén.

– Őszintén? Nem tudom. Nem biztos, hogy ők annyira meg akarnának ismerkedni velem.

– Már miért ne akarnának?

– Ez az egész olyan gyorsan történt. Nem azért jöttem ide, hogy azonnal felfedjem, milyen kapcsolat fűz a családhoz. Főleg nem önnek.

Az asszony kérdőn ráncolta a homlokát.

– Szóval ezt csak amolyan tapogatózó látogatásnak szánta.

Atticus elmosolyodott, mintha rajtakapták volna.

– Pontosan.

– Én meg felismertem, és a terve befuccsolt.

Atticus arcán széles vigyor jelent meg.

– Nem erre számítottam.

Látta, hogy az asszony vizslató tekintettel néz rá.

– Úgy gondolom, találkoznia kellene a testvéreivel. Miért is pazarolnánk több időt a kétségeire? Higgye el, kedvelni fogja őket!

– Hasonlítanak önre?

Marietta röviden felnevetett, aztán meglepődve felelt:

– Nos, azt hiszem, igen. Legalábbis remélem, hogy én is olyan vagyok, mint ők.

– Akkor biztosan nagyon szimpatikusak lesznek.

Az asszony kacéran lebiggyesztette az ajkát, és Atticus arra gondolt, hogy ez a nő nem akármi lehetett a fénykorában.

– De vajon hogy reagálnak majd egy testvérre, aki hirtelen itt terem? Még ha az csak féltestvér is.

– Nem lesz semmi problémájuk vele.

– Azzal sem, hogy fekete?

– Azon talán kicsit meglepődnek, de nem fogja zavarni őket.

Atticus keresztbe vetette a lábát.

– És ha mégis?

– Kockáztassuk meg, mi mást tehetnénk?

– Mrs. Muir…

Marietta felemelte a kezét.

– Kérem, ez olyan hivatalos a jelen körülmények között. Hívjon Nagyinak. A lányok is így neveznek.

Atticus nagyot nyelt, meghatotta az ajánlat, de csóválni kezdte a fejét.

– Ne haragudjon! Nagyon kedves, hogy ezt mondja, de ez nekem még nem megy.

– Akkor esetleg szólíthatna Mariettának.

– Rendben – egyezett bele a férfi.

– Remélem, egy nap majd nem lesz probléma, hogy Nagyinak hívjon.

Atticus oldalra billentette a fejét, ezzel nyugtázta a felvetést. Nagyi lélegzete elállt egy pillanatra, mert a férfi gesztusában a fia mozdulatát ismerte fel.

– Én is remélem – mondta Atticus.

Marietta megmozdult, és felállni készült.

– Ez csodálatos meglepetés lesz a testvéreinek. Ön is jelen lehet Harper és Carson esküvőjén.

Atticus hárító mozdulatot tett a kezével.

– Azért várjon még egy pillanatot!

Nagyi visszaült a kanapéra, és riadt tekintettel meredt rá.

– Mikor lesznek az esküvők?

– Nemsokára, májusban. Nem kettős szertartás lesz, az egyik szombaton, a másik vasárnap. A közös vacsora péntek este lesz itt, Sea Breeze-ben.

Atticus látta, hogy a nő egészen izgatott lett az események felsorolására.

– Ha ilyen közel vannak az esküvők, akkor talán nem ez a megfelelő időpont, hogy az unokái megismerkedjenek a testvérükkel, akiről eddig nem is hallottak. Egy esküvő egyébként is mindig egy érzelmi hullámvasút. Már csak az hiányzik, hogy felbukkanjon egy új testvér. Mrs. Muir… Marietta… Én lelkipásztor vagyok, higgye el, gyakran látom, milyen őrülettel tud járni egy menyegző. – Vágott egy grimaszt. – Az esküvők a legjobbat és a legrosszabbat hozzák ki az emberből. El sem hinnénk, miket képesek mondani és tenni az emberek – a saját családtagjaikkal – látszólag normális körülmények között. Nem bölcs dolog, ha ebbe a kavalkádba még egy régi családi titkot is bedobunk. Ne most tegyük ezt!

Látta a nőn, hogy nehezen barátkozik meg a felvetéssel. Szeretett volna pezsgőt bontani, és megünnepelni az elveszett unoka hazatérését. Nem tetszett neki ez az érvelés.

Marietta lassan a nyakához emelte a kezét.

– Erre nem is gondoltam. Lehet, hogy igaza van. Ez most nagyon érzékeny időszak a lányok életében. – Felhúzta a szemöldökét, hogy nyomatékot adjon a szavainak. – És már most is van jó néhány dolog, amivel foglalkoznunk kell. – Felsóhajtott, nem akarta feladni a harcot. – De ön most van itt, miért várnánk?

– Mert muszáj. Az anyám csak nemrég ment el, és én is csak most tudtam meg, hogy Parker volt az apám. Ezt nem könnyű befogadni. Időre van szükségem, hogy feldolgozzam ezt az egészet.

Úgy tűnt, Marietta lemond a tervéről.

– Hát igen, valószínűleg mindenkinek sok lenne ez az egész. Legalábbis ilyen hirtelen.

– Pontosan erről van szó. Még gyászolom az anyámat, és szeretnék rájönni, hogy miért nem szólt erről soha, vagy miért nem kereste fel önt. És… remélem, nem sértődik meg, ha végül úgy döntök, inkább egy kis távolságot tartanék a családtól.

– Nem ígérhetem meg, hogy sosem mondom el az unokáimnak.

– Ezt megértem. Csak annyit kérek, hogy várjon még vele. – Atticus az órájára nézett. A beszélgetés zsákutcába jutott.

Már éppen indulni akart, amikor az asszony hirtelen odafordult hozzá, az arca ragyogott.

– Van egy ötletem!

A férfi gyanakodva nézett rá.

– És mi lenne az?

– Azt mondta, lelkipásztor, igaz? Melyik felekezethez tartozik?

– Baptista vagyok, déli baptista.

A nő elgondolkodott.

– Én episzkopális vagyok, és Dora is az. De, amennyire tudom, Carson és Harper, a két menyasszony egyik egyházhoz sem tartozik. Harperben azért nem vagyok biztos. Angliában nőtt fel, lehet, hogy anglikán. Azt azonban biztosan tudom, hogy amióta itt vannak, egyikük sem látott templomot belülről. – Elhúzta a száját, így fejezte ki a véleményét a dologról. – Szerintem működhetne a dolog – mondta magabiztosan.

– Miféle dolog? – érdeklődött Atticus kétkedve.

– Mi lenne, ha úgy mutatnám be a lányoknak, mint a család régi barátját? Kitalálunk valamit, hogy honnan ismerjük egymást, az nem lesz nehéz. Aztán – folytatta csillogó szemmel – mint régi barátot, én megkérem, hogy vezesse le a szertartásokat.

Atticus egy pillanatig meg sem tudott szólalni. Az asszony olyan ártatlan örömmel nézett rá, mintha nem éppen egy hazugságba akarná bevonni.

– De hát nem ez az igazság.

– Nem lenne hazugság, ha tiszteletesként venne részt az esküvőkön. Előtte megismerkedhet a lányokkal, segíthet nekik a házasságra való felkészülésben. Beszélgetnének, találkozna a vőlegényekkel, sok időt tölthetnének együtt. – Marietta kihúzta magát, és halálosan komolyan így szólt: – Green tiszteletes, szeretném, ha összeadná az unokáimat. Megtenné?

– De nem tagjai az egyházamnak – próbált kifogást találni Atticus.

– Mindketten tudjuk, hogy bizonyos esetekben eltekinthet ettől.

– Hát, nem tudom… Ez az egész azt jelentené, hogy hazugságba keveredem.

– Mondjon igent a szertartásra! Az nem hazugság, hanem egyszerű mulasztás.

– De az is bűn.

– De nem csapjuk be őket, hanem csak visszatartunk bizonyos információkat. És csak átmenetileg.

Atticus a szeme sarkából nézett az asszonyra.

– Pontosan ezt jelenti a mulasztás bűne.

Marietta mérgesen összecsapta a tenyerét.

– Ne legyen már ilyen szőrszálhasogató! – mondta határozottan. – Ne makacskodjon már annyit! Megfeledkezik arról, milyen fontos nekem, hogy ön jelen legyen az esküvőkön. Elvégre az unokám. És csak most ismertem meg.

A férfi érezte a meghatottságot a nő hangjában, és be kellett vallania magának, hogy ő is elérzékenyült.

Marietta halkan, remegő hangon folytatta:

– Tudja, nekem is időre van szükségem, hogy teljesen feldolgozzam ezt az egészet. – Atticus azt hitte, az asszony elsírja magát, de végül erőt vett magán, és bátor mosolyt kényszerített az arcára. – És most itt van nálam.

Marietta felállt, odament a másik kanapéhoz, és leült a férfi mellé.

– Drága fiam, hadd tegezzelek! Ki kell dolgoznunk egy cselekvési tervet. Te indítottad el az egészet azzal, hogy idejöttél, és bekopogtál hozzánk. Most már nem menekülhetünk el az igazság elől. – Megfogta Atticus kezét. – Erősnek kell lennünk. És csakis együtt lehetünk azok. Vagy mi mondjuk el a lányoknak, hogy ki vagy, és hagyjuk, hogy jöjjön, aminek jönnie kell…

Atticus a fejét csóválta.

– Erről szó sem lehet.

– …vagy bemutatlak nekik mint a tiszteletest, aki levezeti az esküvőket, és így kaphattok egy kis időt, hogy megismerjétek egymást. Melyik legyen?

A férfi kiszabadította a kezét, és karba fonta. Ez egy erős, elszánt asszony, gondolta. Az anyjára emlékeztette. Tudta, hogy most szépen felállhatna – sőt lehet, hogy ezt is kellene tennie –, kisétálhatna, és soha nem találkozna ezekkel az emberekkel. Végül is Marietta nem parancsolhat neki. És mégis… látta, hogy az asszony milyen szívélyesen fogadta, látta a vágyat a szemében, az ösztöne pedig azt súgta, hogy tegye azt, amit a nő mond, legalábbis egyelőre. Mégiscsak a nagyanyja. Ez vitathatatlan tény. Ráadásul különös szövetséget érzett ezzel a vadidegen asszonnyal, az apja anyjával. Lehet, hogy a vér szava legyőzi az ellenállását?

Becsukta a szemét, és útmutatásért fohászkodott. Nem hitt abban, hogy a jó dolgok érdekében rosszat is cselekedhet az ember. Ez azonban nem tűnt helytelennek, vagy legalábbis nem annyira. Igazság szerint találkozni akart a testvéreivel. Beszélgetni velük, megismerni őket. De arra nem állt készen, hogy a testvérüknek nevezze magát. Ha beleegyezik, hogy levezeti az esküvőjüket, akkor szép lassan megismerheti őket közelebbről, és lenne idejük véleményt formálni róla – és neki is róluk –, anélkül hogy sokkolná őket az apjuk hűtlensége és a semmiből előkerült fivér. Nem jó, ha az esküvő előtt szembesülnek ezzel. Ebből a szemszögből nézve, az asszony terve szinte szívességnek tűnt.

– És ha beleegyezem – mondta óvatosan –, akkor megígéri, hogy addig nem árulja el nekik az igazat, amíg én nem mondom azt, hogy készen állok rá?

Marietta szeme diadalittasan csillant fel a várható győzelem gondolatára.

– Megígérem.

Atticus gondterhelt arccal nézett az asszonyra.

– Maga mindig nyer?

– Én? – kérdezett vissza a nő ártatlanul. – Atticus, én csak egy szegény öregasszony vagyok.

Nemsokára mindenki esküvői üzemmódba kapcsol. Más szóval, kitör a hisztéria.

– Nagyi! Itt vagy?

Marietta és Atticus a hang irányába fordult, aztán gyorsan egymásra néztek, szemükben ott volt a néma egyezség. Atticus érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul: nem volt benne biztos, hogy el tudja játszani a szerepet, amit épp csak az imént osztottak rá.

Néhány másodperc múlva egy nő és egy hatalmas, fekete kutya érkezett a helyiségbe. Atticus megrémült, és azonnal felmérte az állatot: vajon barátságos házi kedvenc vagy egy bősz házőrző? De nem kellett aggódnia, mert amint a nő észrevette, hogy egy idegen is van a nappaliban, azonnal utasította a kutyát, hogy üljön le. A férfi nagy megkönnyebbülésére az állat megállt a bejárati ajtó előtt, és egy szomorú morgással a mancsaira hajtotta a fejét.

– Harper! – kiáltott fel Marietta, és kitárta a karját.

Tehát ő az egyik testvére, gondolta Atticus, miközben figyelte, ahogy a nő odamegy a nagyanyjához, és megpuszilja az előrenyújtott arcát.

– Szeretnélek bemutatni valakinek – mondta Marietta, és Atticus felé intett.

Atticus megmozdult, hogy felálljon a kanapéról, és közben az idegen testvér fürkész tekintetére összeszorult a gyomra. Felkészült, hogy ismét felismerik benne az apját, de ez a félelme nem vált valóra.

– Ő Atticus Green tiszteletes – mondta Marietta, és hatalmas mosolyt küldött a férfi felé, jelezve az elvárásait. – Atticus, ő az egyik unokám, Harper Muir-James, és egyben az egyik menyasszony.

A nő közelebb lépett, és ekkor Atticus belenézett a szempárba, amely ugyanolyan színű volt, mint az övé. Kezet fogtak, és érezte, hogy egy hatalmas gyémántgyűrű van a nő vékony ujján. Halkan üdvözölték egymást a szokásos udvarias stílusban.

– Atticus régi családi barát – folytatta Marietta –, egy nagyon kedves barát. És van egy meglepetésem számodra – mondta Harper felé fordulva.

– Imádom a meglepetéseket! – felelte a lány csillogó szemmel.

Mert még nem tudod, mi az, gondolta Atticus a sarkán hintázva. Mariettára nézett, a tekintetével szuggerálta az asszonyt: El ne áruld, ki vagyok!

– Levelet írtam Atticusnak, és megkértem, jöjjön el Charlestonba, és adjon össze benneteket. Ő pedig beleegyezett! Hát nem csodálatos?

Harper egy pillanatra meglepődött a váratlan bejelentésen. Aztán egyszer csak felderült az arca a csodálkozástól.

– Ez igaz?

Atticusnak sikerült kipréselnie magából egy erőltetett mosolyt, amit egy bólintással is nyomatékosított.

Vele ellentétben Marietta teljesen megnyugodott.

– Emlékszel, hogy aggódtunk, ki fogja levezetni a szertartást. De most már meg is van rá a válasz. Atticus egyenesen Atlantából jött, hogy megismerkedjen veled és Carsonnal.

Harper a szívére tette a kezét.

– Eláll a szavam, annyira boldog vagyok! Tényleg összead minket?

Atticus nagyot nyelt.

– Igen.

Hát megtörtént. Kimondta ezt az egy szót, és elkötelezte magát valamire, ami nem ereszti a következő pár hónapban.

Harper összecsapta a kezét.

– Szuper! Egészen hihetetlen! – Aztán a nagyanyja felé fordult. – Nagyi, miért nem árultad el nekünk? Te ravasz öreglány.

– Addig nem akartam szólni, amíg Atticus bele nem egyezik – felelte Marietta, és a tekintete a férfiét kereste.

Harper hirtelen elkomorodott, és a homlokát ráncolta.

– De nem vagyok tagja egyik egyháznak sem. Ez nem lesz gond?

Atticus tagadólag ingatta a fejét.

– Nem. Én baptista lelkipásztor vagyok, de ez tulajdonképpen mindegy.

Harper fellélegzett:

– Micsoda megkönnyebbülés! Nagyon nem szerettem volna, ha egy békebíró ad össze minket. Az meg még különlegesebbé teszi a dolgot, hogy ön a család barátja. Kevés embert ismerek ezen a környéken. Tudja, csak egy éve költöztem ide New Yorkból, a családom nagy része Angliában van.

– Drágám, te Muir vagy – emlékeztette Nagyi. – Itt van a családod.

– De alig ismerem őket, és ők sem ismernek engem. James nagymamának elmondtad már? – Harper Atticus felé fordult. – A nagymamám segít az esküvő megszervezésében. Imogene a neve, de csak James nagymamának hívjuk. Angliából repül ide, és szerintem semmi ellenvetése nem lesz.

– Nem is ajánlom neki, hogy legyen – mondta Nagyi gúnyosan. – De még nem mondtam el neki. Én ezzel járulok hozzá az esküvő megszervezéséhez. Úgysem nagyon engedi, hogy beleszóljak másba.

– Nagyi! – Harper zavartan pillantott Atticusra. Érezni lehetett, hogy ez kínos téma. – Megegyeztünk, hogy te Carson esküvőjét rendezed.

– Meg, ez igaz. Egy-két dologban azért neked is segíthetek. Egyébként mit gondolsz erről az egészről? Örülsz neki?

– Nagyon!

– Akkor megállapodtunk. Atticus vezeti le a szertartást. Hacsak Imogene nem cibál ide valami papot Angliából.

– Nem fog – nevetett Harper, majd Atticushoz fordult, és oldalra billentette a fejét. – Jut eszembe, ön miképp lett a család barátja? Netán Lucille rokona?

Atticus hirtelen nem tudta, mit feleljen. Lucille? Ki az a Lucille? Máris itt az első kínos pillanat. Marietta felé fordult, hátha segíteni tud neki.

– Persze, ismerte Lucille-t is – lépett közbe az asszony könnyedén. – Még jóval a halála előtt találkoztak. – Jól kihangsúlyozta a fontos információt, hogy Atticus megérthesse. – De nem onnan van a kapcsolat. Atticus anyukája, Zora jó barátja volt Parkernek.

– Az apámnak?

Atticus jobbnak látta, ha csendben marad.

– Igen – válaszolta Marietta fesztelenül. – Zora Green is író. – Aztán tiszteletteljesen lehajtotta a fejét. – Illetve csak volt, isten nyugosztalja. De amíg élt, éveken át küldtünk egymásnak képeslapot karácsonykor, meg efféléket. Nem voltunk olyan szoros kapcsolatban, mint kellett volna, de nekem egyből Atticus jutott eszembe, amikor papot kerestél az esküvőre, és – itt megállt, majd kitárta a karját – most itt vagyunk.

Úgy tűnt, a válasz kielégítő volt Harper számára. Sugárzó mosollyal fordult Atticushoz.

– Annyira örülök! Carson is teljesen odalesz.

Atticus arra gondolt, milyen őszinte ez a fiatal teremtés. Megható volt látni ezt a gyermeki örömöt. Mégis, volt valami mesterkéltség a mosolya mögött, valami ösztönös elegancia, amely elárulta a társadalmi osztályt, ahová tartozott. Ő volt az a lány, aki megvette Sea Breeze-t a nagyanyjától. Nyilván komoly összeget kellett fizetnie érte.

– Carson tudja már? – kérdezte Harper.

– Még nem – válaszolta Marietta. – Atticus csak az imént érkezett. Egyébként hol van Carson?

– A mólón. Már megint. Valószínűleg Palack után sóvárog.

– Menj, és hívd ide! – kérte Marietta. – Szeretném, ha ő is megismerkedne Atticusszal.

– Nagyon fogja kedvelni Carsont – mondta Harper a férfinak. – Mindenki imádja. Na, mindjárt jövök.

Megfordult, kisietett a szobából, és menet közben tapsolt egyet a kutyának, hogy kövesse. Az talpra ugrott, és vidáman ügetett a gazdája után.

Marietta szélesen mosolygott, látszott rajta, hogy elégedett a fejleményekkel.

– Nagyon aranyos – mondta Atticus.

– Én megmondtam. Mindhárman azok. Biztos vagy benne, hogy nem akarod elmondani nekik?

– Teljesen biztos – felelte a férfi határozottan.

– Nos, akkor jó. – Az asszony arcán csalódás látszott. Odament a kanapéhoz, leült, a combján dobolt az ujjaival.

Atticus körbejárta a szobát, és időnként feltett egy-két kérdést a falon látható festményekről, csak hogy megtörje a csendet. Megkönnyebbült, amikor kis idő múlva lépéseket hallott a folyosó felől. Mindketten várakozva fordultak a zaj irányába.

Harper lépett a nappaliba, mögötte egy magasabb, feltűnően szép nő. Biztosan ő Carson, gondolta Atticus. Koromfekete hajával, fiatalos öltözetével egyáltalán nem olyan benyomást keltett, mint Harper. De ahogy közelebb ért, Atticus ugyanazt a kék szempárt látta, amiről most már tudta, hogy a Muir család minden tagjára jellemző. Ez a szempár hűvös tekintettel vizsgálta az idegent.

Harper odavezette a nővérét Atticus elé, és úgy tett, mintha már régi barátok lennének.

– Carson – intette még közelebb Harper –, gyere, és ismerkedj meg Green tiszteletessel, Nagyi régi barátjával! Egyébként csak Atticusnak szólítjuk.

Carson hosszú léptekkel, a kezét előrenyújtva indult meg a férfi felé.

– Tehát ön vezeti majd le az esküvőket?

Atticus értékelte a merész indítást. Kezet rázott a nővel.

– Ha ön is beleegyezik.

Carson kézfogása erős volt, és Atticusnak az is tetszett, hogy a nő egyenesen a szemébe néz. Látta rajta, felismeri, hogy ugyanolyan színű a szemük, magában elgondolkodik, de tovább mosolyog, majd visszahúzza a kezét.

– Nekem semmi ellenvetésem nincs ezzel kapcsolatban – mondta Carson közömbös hangon. – De azt tudnia kell, hogy nem vagyok valami nagy templomba járó.

– Igen, hallottam.

A nő erre megkockáztatott egy kíváncsi mosolyt.

– Én meg arról hallottam, hogy ön baptista lelkipásztor.

– Igazából déli baptista – pontosította Atticus.

– Az egyik egyház olyan, mint a másik. Blake családja is baptista, biztosan nagyon örülnek majd.

Atticus visszafogta magát, és nem kötött bele a nő megjegyzésébe, miszerint az egyházak között nem lenne különbség. Legalábbis most nem kezdett el vitatkozni ezen.

– Üljünk le, készítek egy kávét – javasolta Marietta.

– Nagyi – szólt közbe Harper, és lágyan megérintette az asszony karját, hogy visszatartsa. – Bocsánat, de a cukrászdába kell mennünk Carsonnal. Tortakóstolásra. Nagyon sajnálom, hogy el kell búcsúznunk – mondta Atticus felé fordulva.

A férfi egyáltalán nem sajnálta. Sőt megkönnyebbült.

– Semmi gond, én úgyis indulok. Találnom kell egy hotelt.

– Hol fog megszállni? – kérdezte hirtelen Harper.

– Még nem tudom.

– Hát maradjon itt velünk! – kiáltott fel Harper.

Carson elfordította a fejét, és kemény, figyelmeztető tekintettel nézett a testvérére.

Atticus azonnal elutasította az ajánlatot.

– Szó sem lehet róla, nem szeretnék a terhükre lenni.

– Ez egyáltalán nem teher, van egy csomó szobánk – mondta Harper, ügyet sem vetve a nővérére. – Legalább a hétvégéig maradjon, akkor érkezik a nagymamám.

Atticus Carsonra nézett, aki csak állt a halványkék blúzában, és összehúzott szemmel tanulmányozta őt. Nyilvánvaló volt, hogy magában vívódik. Aztán Atticus Mariettára pillantott, akinek a ragyogó tekintete biztatást, sőt reményt sugárzott, hogy mondjon igent a meghívásra, és erről Atticusnak eszébe jutott, hogy az asszony milyen szívélyes melegséggel fogadta őt.

– Nem, köszönöm – jelentette ki határozottan.

Már így is sok volt neki ez az egész. Időre volt szüksége, hogy egyedül dolgozhassa fel a történteket, amelyek valószínűleg az egész életére hatással lesznek majd.

– Más dolgom is van a városban, nem akarok itt annyit jönni-menni. Szükségem van egy saját kuckóra. De még egyszer nagyon köszönöm.

– Persze, megértjük, ha nem maradhat – mondta Nagyi, és gyorsan túllépett a meghíváson.

Harper kénytelen-kelletlen elfogadta a döntést, de még próbálkozott. Tett egy lépést Atticus felé.

– Meddig marad a városban?

Atticus szabadságot vett ki, hogy távol lehessen a gyülekezetétől. Hosszú megbeszélést folytatott a felettesével, aki azt javasolta neki, hogy addig maradjon, amíg választ nem kap a kérdéseire, aztán gondolja át őket, és vonja le a megfelelő következtetéseket, majd csak ezután térjen haza. Ezt természetesen nem akarta a nő orrára kötni. Marietta kedves fogadtatása ellenére sem volt biztos abban, hogy sokáig képes lesz Charlestonban maradni, ebben a hazugsághálóban.

– Még nem tudom pontosan. Talán néhány hétig. De lehet, hogy tovább. Igazából még csak most kezdődik a munkám.

– Akkor mindenképp jöjjön el vacsorára most szombaton. Egy kis összejövetelt rendezek itt, Sea Breeze-ben. A szokásos társaság lesz: Taylor, a vőlegényem, Carson és az ő vőlegénye, Blake. A harmadik testvérünk, Dora, a barátja, Devlin, valamint a kisfia, Nate. És persze a szülők, nagyszülők. Mindenkit megismerhet egy kalap alatt. Most szombaton. Hatkor kezdünk egy koktéllal, a vacsorát hétkor tálaljuk. Nem kell nagyon kiöltözni, csak kényelmesen. Ugye eljön? Mégiscsak ön fog összeadni bennünket.

Atticus érezte az erőszakosságot a meghívásban, és arra gondolt, hogy mennyire hasonlít a lány a nagymamájára. Bűbájos, melegszívű, de egyben vasakaratú is. Kelepcébe csalta a hazugság, és hogy meneküljön belőle, lassan hátrálni kezdett az ajtó felé.

– Szombat hat óra. Itt leszek. – Az órájára nézett. – De most már igazán mennem kell. Nagyon örülök, hogy megismerkedhettem önnel – mondta, és kezet nyújtott Harpernek.

A lány előrelépett, megfogta a felé nyújtott kezet, aztán egy puszit nyomott a férfi arcára. Atticus nagyon meglepődött. Bólintott, valami köszönésfélét mormolt.

– Viszlát szombaton! – mondta Carson.

Atticus Mariettára nézett: a kék szeme még mindig ragyogott. Hogy az öröm vagy a győzelem miatt, azt Atticus nem tudta eldönteni.

– Viszontlátásra – mondta a férfi Mariettának, és őszintén rámosolygott. – Igazán nagyon örültem a találkozásnak.

Az asszony nem tudta fékezni magát. Odasietett a férfihoz, megfogta, megszorította a karját, miközben gyengéden meg is rázta. Azzal a kedvességgel, amit csak egy nagymama adhat az unokájának. Most megint úgy tűnt, hogy mindjárt elsírja magát.

– Atticus, nem is sejti, mekkora örömet okozott nekem.

Atticus nem ért el elég gyorsan az autójához. Roppant erősen kavarogtak benne az érzelmek. Amint kilépett a házból, mélyen magába szívta a friss levegőt, a magasba nyújtotta a karját. Bent a házban fel sem tűnt neki, mennyire mereven tartotta a testét. Visszanézett a csukott ajtóra. Mindaz, ami az utóbbi egy órában történt, egészen hihetetlennek tűnt.

Felhajtotta a kabátja gallérját, és lesietett a lépcsőn. A cipője sarka mélyen belefúródott a kavicsba, miközben az autó felé ment. Egyedül kell lennie, hogy gondolkodhasson. Egy erős rántással feltépte a kocsi ajtaját, és az egyik lábával már belépett, amikor egy hang a nevét kiáltotta.

– Atticus! Kérem, várjon egy percet!

A kezével az autó tetejére támaszkodott, lehajtotta a fejét, és nagyot sóhajtott. Nem volt elég gyors, gondolta. Lemondóan kihúzta a lábát a kocsiból, letette a kavicsra, megfordult, és látta, hogy Carson szalad lefelé a lépcsőn.

– De örülök, hogy még elértem! – mondta, amikor zsebre dugott kézzel odaért a férfihoz.

– Talán megfeledkeztem valamiről?

– Nincs meg az elérhetősége, amíg a városban van. Nagyi küldött, hogy kérjem el.

Semmi kifogás nem jutott az eszébe, hogy miért ne adhatná meg az elérhetőségét.

– Rendben. Adok egy névjegykártyát. Azon rajta van a mobilszámom. – A zsebeit tapogatta, mire rájött, hogy nincs nála a kártyatartója. – A kesztyűtartóban talán még van egy. Várjon egy kicsit!

Beült a vezetőülésre, áthajolt a kesztyűtartóhoz, és kinyitotta. Kivett belőle egy kisebb kartondobozt, abból pedig néhány névjegyet, majd Carson felé fordult.

– Na, ezek jók lesznek – mondta, és odaadta őket neki. – Ezen rajta van a mobilszámom.

– Nagyszerű, köszönöm. – A lány ránézett a kártyára, a szél közben egy hajtincset fújt az arcába. Félresimította, aztán fürkészőn nézett Atticusra. – Végig kell csinálnunk az esküvő előtti jegyesoktatást?

– Én javasolnám. Ha az én gyülekezetembe járnának, akkor kötelező lenne.

– Hogy őszinte legyek, nincs túl nagy kedvem hozzá.

– Magára bízom a döntést.

Hideg, nedves szélroham támadta meg őket. Carson borzongva húzta össze magán a ruhát.

– Utálom a hideget – mondta vacogó fogakkal.

Atticus figyelmesen nézte a nő arcát, és feszültséget vélt kiolvasni belőle. A megérzései nagy szerepet játszottak a munkájában, így már megtanult bízni bennük.

– Van esetleg valami konkrét dolog, amit szeretne megbeszélni? Talán zavarja valami?

A nő egy pillanatra elkapta a tekintetét, majd megint a férfira nézett, és röviden biccentett.

– Üljünk be a kocsiba! – javasolta Atticus mosolyogva. Átnyúlt az anyósülés felett, és kinyitotta az ajtót. Becsukta a saját ajtaját, beindította a motort, és bekapcsolta a fűtést. Carson beült, fázósan összedörzsölte a két kezét, és a meleg levegőbe tartotta.

– Ma különösen hideg van – mondta, és a kezére lehelt. – Olyan, mintha tél lenne, pedig az ember azt hinné, hogy már tavasz van.

– Hogy egész pontosak legyünk, a csillagászati tavasz még nem kezdődött el. A tavasz ígérete egyelőre csak a zöldellő fákban és a virágokban látható.

Carson oldalra billentette a fejét, a férfira mosolygott, tetszett neki ez a válasz.

– Ez igaz.

Atticus várta, hogy a nő belekezdjen. A kocsiban nem volt sok hely, és a ventilátor is lassan melegítette fel a levegőt.

– Tehát, mi jár a fejében? – kérdezte végül.

– Ez az egész esküvői mizéria. Most, hogy itthon vagyok, úgy érzem, mindenkit csakis ez érdekel. És ha pár nap múlva megérkezik Harper nagyanyja, akkor aztán mindenki esküvői üzemmódba kapcsol. Más szóval, kitör a hisztéria.

A férfi elmosolyodott, Carson nagyot sóhajtott.

– Most már ismeri Harpert. Aranyos, elegáns, alapos, igaz?

Atticus bólintott.

– Azért csak vigyázzon vele! Kezd igazi szörnyeteggé válni. Mindannyiunkat nagyon rövid pórázon tart. Újabban csak azt tudja szajkózni, hogy gyerünk, gyerünk, most kell megcsinálni. Alig lehet ráismerni.

– És ön, ön hogy áll ehhez?

Carson vállat vont, a kezét a térde közé szorította.

– Engem is foglalkoztat, persze. De hogy őszinte legyek – egy pillanatra megállt, és a férfira nézett –, közel sem érdekel annyira ez az egész. Az a helyzet, hogy nagyon sok mindent kell most mérlegelnem, és nem biztos, hogy az esküvő a legfontosabb.

Atticus tudta, hogy ha ezt hallja, akkor a legtöbbször valami probléma húzódik meg a háttérben.

– Úgy érzi talán, hogy belekényszerítik ebbe a házasságba?

– Nem, nem erről van szó. Illetve… – Carson az ajkába harapott. – Talán egy kicsit.

– És miért érzi így?

Carson kibámult a szélvédőn, és szomorúan felelt:

– Blake és én már nagyon sokszor körbejártuk ezt a témát. Igazából a körülmények jelentik a problémát. Tervek, munkák. – Megállt, majd Atticus felé fordulva megkérdezte: – Van ideje most meghallgatni mindezt? Azt hittem, mennie kell.

– Van rá időm.

A nő a ház felé pillantott, mintha azt várná, mikor jön érte Harper.

– Nem tudunk megegyezni a munkámat illetően. Egy filmes cégnek fotózom a forgatásokon, ami alkalmanként néhány hónap távollétet jelent. Rendszerint nyolc-kilenc hetet, de a csúszások miatt ez az idő megnövekedhet. Blake azt szeretné, ha az esküvő után felhagynék ezzel a munkával. Úgy gondolja, nem lesz igazi házasság, ha ilyen sokat vagyok távol. – Megállt, fújt egyet. – És az igazság az, hogy az eljegyzésünknél tényleg megígértem neki, hogy a legutóbbi munkám lesz az utolsó.

– Gondolom, most jön egy de.

– De… kínáltak egy újabb munkát. Jól fizet, és imádom csinálni.

– Ez jól hangzik.

– Igen. Főleg első hallásra, mert azért az utazásra nagyon rá lehet unni. De azt is tegyük hozzá, hogy nem nagyon válogathatok a jobbnál jobb állások közül. Voltam már munkanélküli, és nagyon kiborítana, ha megint ezzel kellene szembesülnöm. És különben is, miért mondjak le a munkámról pusztán azért, mert a férjem nem akarja, hogy elutazzam? Hogy megint felszolgáló legyek valami kifőzdében? Szerintem nem fair, hogy ezt kéri tőlem.

– És ő kéri ezt? Csak mert ön azt mondta, hogy megígérte neki.

Carson megtörten hajtotta le a fejét.

– Igen, megígértem. Ezért is kértem, hogy bontsuk fel az eljegyzést, és tegyünk fogadalmat egymásnak, hogy majd máskor összeházasodunk. Amikor már sikerül megoldást találnunk. De Blake nem akarja ezt. Azt mondja, már túl vagyunk azon a ponton, amikor ezt megtehettük volna. Vagy együtt vagyunk, vagy nem.

– Ezt hallva arra gondolok, hogy elég erős egyéniség lehet a vőlegénye. Ön szereti ezt benne? Biztonságban érzi magát vele?

– Igen, hogyne. Nem szeretném, ha félreértene. Blake-nek nagyon is határozott meggyőződése van bizonyos kérdésekben, és én szeretem ezt benne. Vannak dolgok, amikben kifejezetten konzervatív, ilyen a házasság intézménye is. De tud nagyon rugalmas és nagyon igazságos is lenni. – Elmosolyodott, mert eszébe jutott valami. – Sőt, mindig igazságos.

– Szerelmes a vőlegényébe?

– Igen, nagyon is! Ez az egyetlen dolog, amiben biztos vagyok.

– Az nagyon jó – mondta Atticus nyugodtan –, de sajnos egy jó házasságnak nem csak ez a fokmérője. Egy jó kapcsolatban időre van szükség, hosszú beszélgetésekre, akár szilárd az a kapcsolat, akár nem. Részben ezt remélném azoktól az alkalmaktól, amikor mindannyian együtt leülünk, hogy átrágjuk magunkat bizonyos dolgokon. Kicsit terelgetni szeretném, függetlenül attól, hogy boldognak érzi-e magát ebben a kapcsolatban, vagy sem. Szeretném elérni, hogy eléggé biztonságban érezze magát ahhoz, hogy kifejthesse a véleményét, vélt vagy valós igazát, és hogy érezze, meghallgatják. A szívével és a fejével is át kell gondolnia a kapcsolatukat.

– És ha kiderül, hogy mégiscsak vannak problémáink? Akkor mi lesz? Egyszerűen szakítunk, és kész?

– Nem, nem szakítanak, hanem csak elhalasztják az esküvőt. Adnak egy kis időt maguknak.

– Én is ezt javasoltam Blake-nek.

– Carson, azt mondta, fél otthagyni a filmes munkáját. Ezt a konkrét munkát fél otthagyni, vagy attól tart, hogy nem talál másikat? Mert nagy különbség van a kettő között.

A lány nagyot sóhajtott, és Atticus érezte, hogy alaposan átgondolja a válaszát.

– Ezen már én is töprengtem – válaszolta végül Carson. – Félek, hogy nem találok ilyen jó állást, és ez is csak megerősít a véleményemben. – Lehajtotta a fejét, a kezét bámulta, hosszú, fekete haja az arcába hullott, mintha egy kendő fedte volna a tekintetét. Halk, remegő hangon szólalt meg: – Tudom, hogy kívülről úgy tűnik, mintha erős nő lennék, de ez egyáltalán nem így van. Nagyon is sebezhető vagyok. Megrémít a gondolat, hogy állás nélkül, céltalanul tengődöm, nem tudom, ki is vagyok valójában, mit is akarok az élettől. Ettől elfog a düh, frusztrált leszek, és ez oda vezet, hogy…

Megállt, kifújta a levegőt, jelezve, hogy itt egy hosszú történetnek kellene következnie, amit nem akar elmesélni.

– De ez kettőnk közt marad, igaz? Ez olyan, mint a gyónás egy papnak, ugye?

Atticus elnevette magát, és megvonta a vállát.

– Igen. De nem szeretném hallani a bűneit.

Carson is felnevetett.

– Na még csak az kéne! Reggelig itt ülnénk.

Atticusnak tetszett a nő nyíltsága. Mindig is azt tapasztalta, hogy ha valakinek jó a humora, akkor az esze is jól vág.

– Szóval, attól félek, inni kezdenék.

Atticus hirtelen felfigyelt erre a megjegyzésre.

– Ezt hogy érti?

– Van egy családi átkunk. Na nem arra gondolok, amit a kalóz ősünk fejére szórtak. Bár ki tudja, lehet, hogy onnan ered ez a betegség. Szóval… én alkoholista vagyok. És az apám is az volt.

Atticus mozdulatlanná dermedt. A hír, hogy Parker – Carson apja… és az ő apja – ivott, nem megdöbbentette, hanem a reveláció erejével hatott rá. Hát ezért volt minden. Ez volt a válasz a kérdésre, ami azóta foglalkoztatta, amióta először kóstolt bele az italba.

Lehunyta a szemét, vett egy mély lélegzetet. Ő is alkoholista volt. És milyen sokáig nem tudta, mi ennek az oka. Sem az anyja, sem az apja nem ivott. És a nagyszülei sem. A tudósok szerint az alkoholizmus ötven százalékban a genetikára vezethető vissza, a másik ötven százalék pedig a környezeti hatásokon, illetve a nem megfelelő konfliktuskezelési képességeken múlik. De ő erős, támogató családban nőtt fel. Ezért sem értette a dolgot. Miért én? Most már tudta. Keserű volt az eszmélés. Hát ezt kapta a biológiai apjától. Kösz, apa!

– Atticus?

A férfi kinyitotta a szemét, és újra Carsonra összpontosított, aki csodálkozva fürkészte az arcát.

– Elnézést kérek – tért vissza a jelenbe Atticus.

– Egy pillanatra mintha elkalandozott volna.

– Igen. – Megdörzsölte a szemét, aztán felfedte a saját titkát. – Azt hiszem, nekem is őszintének kell lennem önhöz. Én is gyógyulófélben lévő alkoholista vagyok.

Carson csodálkozva nézett rá, majd halkan megkérdezte:

– És mióta nem iszik?

– Nyolc éve.

– Az igen!

– Mondjuk, a vallás sokat segített. Tudja, mi, baptisták egyáltalán nem fogyasztunk alkoholt. – Elvigyorodott. – Talán önnek is fel kellene vennie a vallást. Ebben tudnék segíteni.

Carson elmosolyodott.

– Lehet, hogy igaza van, de egyelőre az anonim alkoholisták klubja is megteszi. Már nyolc hónapja járok hozzájuk.

Atticus elismerően bólintott.

– És Blake támogatja ebben?

– Száz százalékig.

Atticus beszéd közben a kormányon pihentette a kezét, és kinézett a szélvédőn.

– Hadd foglaljam össze, hogy jól látom-e a helyzetét! Maga egy gyógyuló alkoholista, egy támogató vőlegénnyel. De fél otthagyni a munkáját, mert akkor talán elveszíti az identitását, szétesik, ami egyenesen oda vezetne, hogy megint inni kezd. – Elfordította a fejét, és Carsonra nézett. – Jól gondolom?

A nő mindkét kezével összefogta a haját, feltűrte a feje tetejére, sóhajtott, majd elengedte a haját, és a férfi szemébe nézett.

– Igen, nagyjából ez a helyzet – mondta kissé komolytalanul. – Nagyon érti a szakmáját, tudja-e?

Atticus érezte, hogy a nő most humorral próbálja elfedni a gyenge pontját, viszont ő jobban tisztelte Carson őszinteségét annál, hogy belemenjen ebbe a játékba, ezért komoly hangon szólalt meg:

– És fél, mert…

A nő arca elkomorult, és belevágott Atticus mondandójába.

– …mert Blake jobbat érdemel ennél. Ne tegyünk úgy, mintha nem tudnánk, hogy az alkoholizmus egy életen át tartó küzdelem! Ha tiszta maradok, akkor nagyon jó életünk lehet Blake-kel, és ha erre gondolok, akkor mindent rózsaszínben látok. De tudom, hogy arra is van esély, hogy visszacsúszom. Jó esély van rá. És ha úton vagyok, akkor csak saját magam sérülök, de ha itt omlom össze, akkor Blake életét is tönkreteszem. És a gyerekeimét is.

A szeme széle kipirosodott, elkapta a tekintetét, hogy leplezze.

Atticus gyengéden a vállára tette a kezét.

– És mégis, alkoholistaként el kell fogadnia, hogy néha elkerülhetetlen az állapotromlás. Egyszerűen nem helyes, ha azt hiszi magáról, hogy teljesen kézben tudja tartani a dolgokat. És ebben az sem számít, hogy hol van. És ha nem is esik vissza, akkor sem mondhatja magának, hogy: Lám, rendben vagyok.

Carson fájdalmas tekintettel kérdezte:

– De miért hagynám, hogy Blake keresztülmenjen ezen az egészen?

– Azt neki kell eldöntenie, hogy vállalja-e, vagy sem. Önnek saját magával kell törődnie. Csak azzal foglalkozzon, hogy mitől lesz erős, egészséges, mentálisan és lélekben. Hogyan tudja távol tartani magától az italt. Számot kell vetnie azzal, hogy mit akar. Félre ne értsen, ez nem fenyegetést jelent, hanem ezáltal tisztába kerül magával, erősítheti és megvédheti az önbecsülését. Meg kell határoznia, hogy hol a határ. Mi tesz még jót a kapcsolatuknak, a másiknak… és főleg önnek.

– Most nincs rá időm, hogy kitaláljam mindezt.

– Gondolkozzon rajta nyugodtan!

Carson ránézett Atticus névjegykártyájára.

– És felhívhatom?

– Bármikor.

A nő rápillantott.

– És Blake?

– Természetesen. Ezt még újra át kell beszélnünk. Majd később, amikor mindenki itt lesz.

Carson olyan idegesnek látszott, hogy Atticus biztatóan rámosolygott.

– Na, fel a fejjel! Minden rendben lesz! – Kinézett a szélvédőn, és azt látta, hogy Harper áll a verandán, és őket figyeli. – És most jobb, ha megy. Harper keresi, és nem tűnik valami vidámnak.

Carson odanézett, és látta, hogy Harper integet neki. Gyorsan visszaintett, majd Atticushoz fordult.

– Tudja, mi az, ami még egy menyasszörnynél is rosszabb?

Atticus a fejét csóválta.

– Egy déli menyasszörny. – Azzal kinyitotta az ajtót, és kiugrott a kocsiból. Amikor földet ért, megállt, a férfira nézett, és elgondolkodva oldalra billentette a fejét. – Örülök, hogy maga fog összeadni minket. Úgy érzem, magának bármit el tudnék mondani, és higgye el, ez nálam nagyon ritka. – Újra elmosolyodott. – Biztosan nagyon jó barátok voltunk egy korábbi életünkben. Na, minden jót, Atticus!

A férfi figyelte, ahogy a lány távolodik, és könnyedén felmegy a lépcsőn. Amikor felért a verandára, visszafordult, intett neki, majd eltűnt Sea Breeze ajtaja mögött.

Jesus, Take The Wheel! Jézus, vezesd az utam!

Atticus úgy motyogta a népszerű dal szövegét, akár egy imát. Gyakran ezt tette, ha éppen bizonytalan volt, hogy mi legyen a következő lépése. Hogy merre induljon. Hitt benne, hogy ha imádkozik, akkor választ is kap. Olyan gyermeki hit volt ez, ami az atlantai gyermekkorában született meg benne, érezte Georgia erdeiben, vagy amikor eltévedt a nyüzsgő nagyvárosban, vagy este elalvás előtt. Hitte, hogy Isten figyeli őt. Hitt a védőangyalaiban. A jóban és a gonoszban.

Tinédzserkorában azonban túlságosan lazának érezte magát ahhoz, hogy higgyen a mesékben. Fiatalemberként a hátsó ülésre száműzte Istent, és ő maga vette át a kormányt. Vagy legalábbis azt hitte.

Keresztülautózott a sziget északi részén, aztán megállt egy kis parkos területen, egy híd mellett, ami a szomszéd szigetre vezetett. Az lehet Isle of Palms, gondolta, de nem volt biztos benne. És nem is igazán érdekelte. Meg kellett állnia.

Lekapcsolta a motort. Nedves volt a talaj, amikor kiszállt, és hosszan magába szívta a tenger felől érkező hideg légáramlatot. Elballagott a zöldterület széléig. Alatta ott kavargott a sötét, komor víz, a fel-feltörő tarajos hullámok egykedvűen csapkodták a partot. A keskeny öböl másik partján színes házak sorakoztak, egyik nagyobb és szebb volt, mint a másik. Az öböl az Atlanti-óceánba vezetett. Hirtelen szürke, végtelen víz terült el Atticus előtt.

Uram, mit akarsz, mit tegyek? – kérdezte alázattal. – Adj egy jelet! Bármit.

Lehajtotta a fejét. Úgy utazott erre a helyre, hogy azt hitte, kézben tartja az eseményeket. Micsoda önteltség! Ahhoz kellett volna tartania magát, amit Carsonnak is tanácsolt. Mire Sea Breeze-be érkezett, már megvolt a terve. Aztán egy pillanat alatt minden kicsúszott a kezéből, egy öregasszonynak – a nagymamájának – köszönhetően. Mikor fog végre alázatot tanulni? A felettese ezzel a tanáccsal engedte útjára: „Fogadd el, ami jön, és légy nyitott rá!”

Megállt, nézte a háborgó vizet, amikor egy új gondolat jutott eszébe. Talán egy olyan erő vezette erre az ösvényre, ami még Mariettánál és nála is hatalmasabb? Felidézte, ahogy az asszony felismerte… ahogy érezte a testvéreihez való kötődést… ahogy inkább hazatérésnek tűnt a fogadtatása, semmint egy vadidegen üdvözlésének. Kihűlt kezét a hóna alá dugta. Ez a lehetőség legalább annyira nyugtalanító volt, mint amennyire biztató. A balesete óta gyakran érezte úgy, hogy az élete előre el van tervezve. Vagy másképp mondva: minden eleve elrendeltetett.

Az erős szél csapdosta a pálmák leveleit, úgy zörögtek, mint a csontok. Megborzongott, a hideg futkározott a hátán.

Egy hajszálon múlt az élete. Kész csoda volt, hogy most épen és egészségesen itt állhat az óceán partján. Kapott egy második esélyt Istentől, ezzel tisztában volt. De ennek tudatában jött a rémisztő felismerés is, hogy az egész hátralévő életében dolga van. Istennek szándéka volt vele, és neki rá kell jönnie, hogy mi ez. Ösztönösen tudta, hogy az a feladata, hogy jobbá tegye mások életét. A sajátja nem érdekelte. Ezt az anyjának is bevallotta a kórházi ágyán, miután felébredt a kómából.

– Szárnyat kell növesztened – mondta az anyja.

– Nem vagyok angyal – felelte ő hárítón.

– Milyen egy angyal? Én nem tudom, milyen formát ölthetnek. Csak azt tudjuk, hogy ők Istent szolgálják. Nekem te igazi csoda voltál. – Megcsókolta Atticus arcát. – És most rá kell jönnöd, hogy mit kíván tőled Isten.

– Uram, mit akarsz velem? – kiáltotta most Atticus, és olyan elesettnek érezte magát, mint még soha. – Miért vezettél ide?

Sirályok nyüzsögtek a parton, majd a férfi kiáltására felröppentek, és gúnyosan vijjogva feleltek neki.

Atticus az előtte háborgó szürke vízre nézett, és észrevett egy magányos delfint, ahogy könnyedén siklik a vízen. A férfi figyelte a hátúszóját, amint hol előbukkan, hol eltűnik a habokban. Az állat a nyílt víz felől közeledett a híd és a belső csatorna nyugodt vize felé. Atticus nézte, ahogy a delfin egyre közelebb úszik hozzá, és lesétált a füves lejtőn a vízparti homoksávra. A delfin megint felbukkant, de nem haladt tovább, hanem a férfi előtt úszkált ide-oda. Micsoda szerencse, hogy láthatom ezt, gondolta. Itt, a kavargó vízben biztosan több halat talál.

De a delfin nem ennivalót keresett. A part közelében maradt, és Atticus úgy érezte, hogy az állat legalább olyan kíváncsian figyeli őt, mint ahogy ő az állatot. Látta, ahogy a delfin karcsú, szürke bőre csillog a vízben. A férfi közelebb lépett, hunyorogva nézte az állatot, és észrevette, hogy hosszú, szürke forradások éktelenkednek keresztül-kasul a bőrén. Aztán a delfin még közelebb úszott a parthoz, és oldalra billentette a fejét. Atticus lélegzet-visszafojtva bámult az állat értelmes szemébe. Azonnal tudta, hogy egy gondolkodó, tudatos teremtményt lát. És a delfin kétséget kizáróan kommunikált vele.

Aztán a pillanat ugyanilyen gyorsan el is illant, amikor a delfin újra alámerült. Atticus tovább kémlelte az óceánt, hátha meglátja az állat uszonyát. Nemsokára sikerült is neki: a delfin a híd mellett bukkant fel. Aztán megint meghajlította a testét, lebukott, és eltűnt Atticus szeme elől.

A férfi hangosan felnevetett. Ez volt a jel? Kapcsolat alakult ki köztük, az biztos. De mi lehetett a delfin felbukkanásának az üzenete? Valószínűleg semmi. Mégis, Atticus megfordult, visszament az autóhoz, és a mellkasában érzett szorongás enyhült. Mit számít, hogy jel volt-e, vagy sem? Az ösztönei azt súgták, hogy neki most itt a helye Sullivan’s Islanden. Itt feladat vár rá, és nemcsak a maga javát szolgálja majd, hanem másokét is.

Talán Harper lehetett? Vagy Carson? Esetleg Marietta? Rá kell jönnie, ebben biztos volt. És mi más lenne erre a legjobb eszköz, mint ha a Muir lányok lelkipásztora az ember? A jó öreg Nagyi, mosolygott magában, miközben beszállt a kocsiba. Az asszony nagyon ravasz tervet eszelt ki, Atticusnak óvatosnak kell lennie. Látszott, hogy Marietta rendkívül jól tudja befolyásolni az embereket, hogy azt tegyék, amit ő szeretne. Beindította a motort, és az autó azonnal életre kelt. A ventilátorokból meleg levegő áradt, ami elfújta a borzongását. Megfogta a kormányt, és még egy utolsó pillantást vetett a keskeny öbölre, amely a két szigetet elválasztotta egymástól.

Újra eszébe jutott a karcsú delfin, ahogy irigylésre méltó könnyedséggel siklik a háborgó vízen, és ráfekszik a sodró áramlatokra.

Időnként nem árt, ha az ember tud hinni valamiben, gondolta.

Ez egy családi esküvő. Igazából minden esküvő az. Épp ezért sok kompromisszumot kell kötnünk.

Dora a villájával kettévágta a tortaszeletet. A citromtöltelék szép lassan szivárgott ki belőle. A szájához emelte, óvatosan bekapta, és szinte feljajdult.

– Úristen! Meghaltam, és most a mennyben vagyok.

Carson a testvérére nézett, és szánakozva ingatta a fejét.

– Persze hogy meg fogsz halni, ha ennyi tortát eszel.

– Nem eszem annyit – tiltakozott Dora tele szájjal. – Csak mindegyikbe belekóstolok, az nem ugyanaz.

Harper összenézett Carsonnal.

Dora észrevette ezt, és elpirult.

– Muszáj biztosnak lennem benne, hogy melyik torta ízlik a legjobban – mondta, és a terítővel borított asztalra tette a villáját.

– Na és melyik torta ízlik a legjobban? – kérdezte Harper, próbálva enyhíteni a feszültséget.

Dora az égre emelte a szemét, és felnevetett.

– Nem tudom eldönteni. Mindegyik annyira finom! – Felvette a villáját. – Talán jobb, ha még megkóstolok párat.

A három Muir lány annak a charlestoni cukrászdának a bemutatóhelyiségében ült egy asztalnál, amelyet Harper választott ki. Időpontot foglaltak, és előre kiválasztották az öt különböző ízesítésű tortát, amely most ott hevert előttük. Mind az ötöt szépen felszeletelték, és felszolgálták nekik, aztán magukra hagyták őket, hogy válasszanak.

– Az a baj, hogy nem tudom, melyik milyen ízű. Harper, olvasd fel őket, légy szíves! – kérte Carson, és közelebbről kezdte tanulmányozni az egyik torta töltelékét.

Carson felvette az asztalról a kinyomtatott listát, és olvasni kezdte.

– Citromtorta, csokoládétorta, mandulatorta friss málnával. Amit most nézel, az a kolibritorta.

– A kedvencem – mondta Dora, és a villájával a szájába vett belőle egy falatot.

– Azt írják, hogy a cukrászda kizárólag európai típusú Plugrá vajat használ.

– Az meg micsoda? – kérdezte Carson.

– Sokkal lassabban köpülik a vajat, így kisebb lesz a nedvtartalma, és krémesebb, ezért a belőle készült tészta is sokkal lágyabb – mondta Harper. – Szóval sokkal jobb. A Plugrá elnevezés francia eredetű, azt jelenti, hogy több zsír. Plus gras.

– Persze ezzel tisztában vagyunk – reagált Dora bánatosan, és a kisujjával letörölte a csokit a szája széléről.

– És végül, de nem utolsósorban – folytatta Harper a listát –, itt van ez a kókusztorta, frissen reszelt kókusszal. Én egyébként ezt fogom választani. – Kissé hátratolta a székét az asztaltól. – Charlestoni klasszikus, és én megőrülök érte. Az egyik első randevún szerettem bele, amikor Taylorral a Peninsula Grillben voltunk.

– A kolibritortának is nagy hagyománya van errefelé – mondta Dora, és egy újabb falatot tüntetett el a szájában. Aztán a maradékot Harper felé tolta. – Kóstold meg még egyszer!

– Nem, én már eldöntöttem. Ráadásul képtelen lennék még egy falatot lenyelni.

– Pedig alig ettél.

– De te helyettünk is megtetted – mondta Carson.

Harper szigorúan nézett Carsonra.

– Képzeld azt, hogy nem torta-, hanem borkóstolón vagyunk!

Dora letette a villáját, és hirtelen elszégyellte magát, amiért úgy esett neki az édességeknek, mintha éhezne. Ha ez tényleg borkóstoló lenne, már rég berúgott volna.

– Tudom, igazatok van. Csak éhes voltam, mivel nem reggeliztem – mondta, igyekezve megőrizni a méltóságát. – És te, Carson? Megkóstoltad a kolibritortát?

– Kösz, meg. Tényleg nagyon ínycsiklandó. De hogy őszinte legyek, én arra gondoltam, hogy cupcake lesz az esküvőmön.

– Micsoda? – kiáltott fel Harper döbbenten. – A Legare Waring ültetvényen lesz az esküvőd! Ha a parton lenne, mint az enyém, akkor még elmenne, de egy hagyományos esküvői helyszínen klasszikus tortának kell lennie. Követned kell a hagyományt!

– És mi van, ha nem akarom? Egyáltalán nem érdekel, ha nem hagyományos torta lesz – felelte Carson dühösen. – Hozzám sokkal jobban illenek a nem konvencionális dolgok.

– Az nem számít – mondta Harper könnyed hangon. – Te választottad azt a helyszínt. Elegáns esküvőd lesz, és be kell tartanod a szertartás minden apró részletét. A motívumokat, a stílust, a látványt. Mindenben követned kell a hagyományokat. Még a tortában is. – Kisimította a szoknyája redőit. – Talán neked kellett volna a partra szervezni az esküvőt. Akkor nem kellene annyi mindenre odafigyelned.

– Ugyan már… – Carson a szeme elé kapta a kezét. – Nem hinném, hogy be kellene tartanom ezeket a szabályokat. Mit számítanak? Én választom ki, hogy mi legyen az esküvőmön. És én cupcake-et szeretnék.

Dora hirtelen felemelte a kezét, mintha látomása lenne.

– Hé, hé, várjatok csak! Van egy ötletem. Carsonról jutott eszembe. Az egyik barátnőmnek van egy mozgó üzlete, ahol esküvői cupcake-eket árul – Sweet Lulu’s Bakery a neve. Egy szépen kicicomázott, régi tréler. Tudjátok, olyan jópofa befőttesüvegekbe teszik a cupcake-eket. Az is déli szokás, nem?

– Nekem tetszik az ötlet – mondta Carson elégedetten. – Akkor ezt megbeszéltük. Engem húzz ki arról a listáról!

– Várjunk csak! – mondta Harper tettetett duzzogással. – Azt én akarom. Imádom azokat a kis cupcake-eket a befőttesüvegekben.

Carson csodálkozva nézett rá.

– Na de jó lesz az egy vízparti esküvőre?

Harper és Dora nevetésben törtek ki, és végül Carson is csatlakozott hozzájuk.

Dora megkönnyebbült, hogy mindhárman látják az esküvői előkészületeknek a humoros oldalát is.

– Majd odaadom nektek Lulu elérhetőségét.

Harper ragyogott az örömtől.

– Hónapok óta erre vártam, hogy együtt szervezzük az esküvőnket. Nagyon jó mulatság, nem?

Dora bólintott.

– Mint három majom – mondta Carson komolyan.

Harper arcáról eltűnt a mosoly.

– Carson, már csak két hónapunk van az esküvőig, nagyon sok mindent kell még megoldanunk.

Carson Harper karjára tette a kezét.

– Ne haragudj, nem akartalak megbántani.

– Néha úgy érzem, téged egyáltalán nem érdekel az esküvő.

– Dehogynem. Nagyon is érdekel, hogy hozzámenjek Blake-hez. De az valóban nem foglalkoztat, hogy milyen torta legyen az esküvőmön. Legalábbis nem annyira, mint téged. – Aztán vidáman hozzátette: – Na, te melyik tortát javasolnád?

– Nos – kezdte Harper nagy komolyan –, ha a helyedben lennék, és az én esküvőm lenne a Legare Waring ültetvényen, akkor én a kolibritorta cupcake-verzióját választanám befőttesüvegben. Úgy, ahogy mondtad. Nagyon jól néz ki, és ennél hagyományosabb lápvidéki édességet nem is találhatnánk.

– Pontosan ez az esküvőm vezérmotívuma – felelte Carson.

– Hogy őszinte legyek, egy kicsit féltékeny vagyok. Imádom azokat a kis üvegeket – mondta Harper, miközben a villájával játszott. – De ugyanúgy imádom a kókusztortát is.

– Ja igen, a kókusztorta – mondta Dora. – Azt még meg sem kóstoltam. – Azzal átnyúlt az asztal felett, és a villájára szúrt egy falatot a tortából. – Tényleg, azt azért ne felejtsétek el, hogy mindenképp esztek mindkét tortából. Egymás koszorúslányai vagytok, ugye emlékeztek?

– Veled együtt, főnökasszony – mondta Carson Dorának. – De ha továbbra is ennyit eszel, akkor nem fogsz beleférni a ruhádba.

Dora kinyújtotta a nyelvét, és bekapta a falatot.

Harper az asztalra tette a szalvétáját, és eltolta maga elől a tányérját.

– Na, most, hogy kiválasztottuk a tortákat, térjünk át arra, hogy mit tegyünk az ajándéktáskákba, amiket majd a vendégek kapnak. Azoknak is passzolniuk kell az esküvő egészéhez. – Belenyúlt a hatalmas táskájába, és kivett belőle két dossziét. – Ezek közül lehet választani. Összeírtam mindent, ami eszembe jutott, aztán erre a néhányra szűkítettem a dolgot. Nézzétek át őket, aztán döntsünk!

– Ez az a néhány lehetőség? – kérdezte Carson megrökönyödve a dagadó dossziék láttán.

Harper nem vett tudomást a megjegyzésről, az asztalra tette a dossziékat, és kinyitotta őket: magazinokból kivágott, illetve az internetről letöltött fotók tömkelege bukkant elő. Dora úgy látta, Harper nagyon elégedett a munkájával.

– Dora, írnád, amit kiválasztunk?

– Persze. – Papírt, tollat vett elő, ő is eltolta magától a tányért, de előtte még hosszan nézte a citromtorta töltelékét. – Csodálatos! – mondta vidáman.

Carson végignézett a nagy halom fényképen, és úgy tett, mintha feltűrné a blúza ujját. Olyan gyorsan pörgette végig a fényképeket, ahogy egy krupié a kártyákat. Dora lassabban nézte át a másik köteg képet, és közben azon gondolkodott, hogy vajon mit választott volna az esküvőjére tíz évvel azelőtt. Az övé egy hagyományos charlestoni esküvő volt, amit nagyon alaposan megszerveztek. A ceremóniát a Szent Fülöp-templomban tartották, az előző napi vacsorát Nagyi fantasztikus East Bay-i házában, a fogadást pedig az exkluzív jachtklubban. Dora anyja nem sajnálta a pénzt a hatalmas esküvőre, ő pedig igazi hercegnőnek érezte magát a szatén selyemruhájában. Bár a házassága tönkrement, mindig is élete csúcspontjának érezte azt a gyönyörű napot.

Éppen az esküvőjéről ábrándozott, amikor Carson odatolt elé egy halom fényképet, és kijelentette:

– Én kész vagyok. A következőket választom: strandpapucs, naptej, cukorka, ásványvíz, szalmakalap, és ha marad még pénz, akkor egy nagy méretű fürdőlepedő.

– Hé, ne olyan gyorsan – mondta Dora, és feljegyezte a holmikat. Amikor végzett, felpillantott. – Jó, megvannak.

– Ez nem volt nehéz, igaz? – kérdezte Harper gúnyosan.

Dora nem akart eltérni a témától, ezért gyorsan közbeszólt:

– Harper, te jössz.

– Hetek óta gondolkodom, és azt hiszem, mostanra sikerült megtalálnom, mit akarok. Kész vagy? Diktálom: tupeloméz, rovarirtó spré, praliné és egy vászontáska. És mivel Carson tortái befőttesüvegben lesznek, én illatos gyertyákat is adok ugyanolyan kis üvegekben.

Dora mindent leírt, aztán átnézte a listát. Az ajkához ütögette a tollat, és megint végigolvasta. Az arcán látszott, hogy töpreng valamin. Az ölébe ejtette a tollat, ránézett a testvéreire, és elhúzta a száját.

– Nézzétek meg, mit csináltatok! Mindketten a másik esküvőjére választottatok ajándékokat, nem a sajátotokéra. Harper, te csakis olyat mondtál, ami az ültetvényre kell, Carson, te pedig egy vízparti szertartáshoz illőket.

Carson és Harper végignézte a saját listáját, aztán a másikét, és nevetésben törtek ki.

– Csakis olyan dolgokat mondtam, amiket szívesen ajándékozom – jelentette ki Carson. – Egyszerűen ezek jutottak eszembe. Biztosan azért, mert gondolatban mindig a parton járok.

– Én is ösztönösen választottam – válaszolta Harper elgondolkodva. – Mindig is hagyományos esküvőt akartam. Tetszik az a fajta ünnepélyesség, amit az esküvői magazinokban látok. Amikor közvetítették Vilmos herceg és Katalin esküvőjét, rátapadtam a képernyőre. – Zavartan nézett a másik két nőre. – Nem is nagyon tudom, mit kezdjek egy vízparti esküvővel.

– Akkor miért oda tervezted? – kérdezte Carson.

– Mert James nagymama így akarta.

– De Harper, ezt neked kell eldönteni – mondta Dora.

– Tudom, de ő annyira boldog attól, hogy egy ilyen esküvőt szervezhet. És mindig is olyan nagylelkű volt velem. Ennyivel tartozom neki. Egyébként meg igazából csak az a fontos, hogy hozzámegyek Taylorhoz.

Dora nem hitt neki, Harperre pillantott, a tekintetéből ezt lehetett kiolvasni: Ez csak süket duma. Ha valaki ennyi időt szán rá, hogy mindent előkészítsen, hogy összeszedje a legapróbb dolgokat is, akkor azt nyilván nagyon is érdekli az az esküvő.

Harper elvörösödött.

– Na jó, beismerem. Mindig is egy ültetvényen akartam megtartani az esküvőmet, elegáns menyasszonyi ruhában, nedves tölgyek alatt, kanyargó patakok mellett, illatos gyertyákkal a kis üvegekben. – Az arcához kapta a kezét. – Carson, én olyan esküvőt akartam, mint amilyen a tiéd lesz. A Legare Waring ültetvénynek olyan régi története van! Az sokkal inkább az én stílusom. Mindig is egy ilyen helyen akartam házasodni.

– Értem, mire gondolsz. Én meg mindig valami vízparti esküvőt képzeltem magamnak. Csak mi ketten meg néhány olyan ember, akik igazán fontosak nekem. – Carson felhúzta a szemöldökét. – És ha lehet, mindez Hawaiin.

Dora a fejét vakargatta.

– Várjatok csak egy kicsit! Hadd gondoljam végig ezt! Carson, te egy vízparti esküvőt akarsz, amilyen a Harperé lesz. Harper, te meg elegánsat egy ültetvényen, amilyen a Carsoné. – Dora keresztbe tette a karját, és a testvéreire mutatott. – Ti egymás esküvőjét akarjátok?

A két menyasszony egymásra nézett, elnevette magát, aztán mindketten bólintottak.

– De hogy történhetett ez?

Harper hátradőlt a széken.

– Ez van akkor, ha hagyjuk, hogy más szervezze meg az esküvőnket.

– Vagy nem vagyunk elég óvatosak annyira, hogy mi is részt vegyünk benne – mondta Carson.

– De hát ez őrültség! – kiáltott fel Dora. – A ti esküvőtökről beszélünk!

– Azért ez nem teljesen így van – mondta Harper határozottan. – Ez egy családi esküvő. Igazából minden esküvő az. Épp ezért sok kompromisszumot kell kötnünk.

– Nézzük a dolog jó oldalát! – javasolta Dora. – Mindketten lápvidéki esküvőt akartatok, és ezt megkapjátok. Carson egy ültetvényen, Harper a vízparton. A hangulat tehát adott. Ahhoz meg már túl késő, hogy cseréljetek. A pénzt már letettétek, a meghívók kiküldve. Esetleg annyit tehetünk, hogy segítjük egymást a szervezésben.

Ekkor Mr. James, a cukrászda tulajdonosa érkezett az asztalukhoz széles mosollyal az arcán. A sovány férfi gondosan hátrafésülte közepesen hosszú haját, elegáns, fekete nadrágot és ropogósra vasalt, fehér inget viselt. Dora el sem tudta képzelni, hogyan élhet egy férfi abból, hogy süteményeket süt, és főleg azt, hogyan maradhat mindeközben ilyen sovány.

– Nos, hölgyeim – kezdte Mr. James udvarias mosollyal az arcán –, van esetleg kérdésük, mielőtt választanak?

Carson közölte, hogy ő még bizonytalan, de ez cseppet sem zavarta a férfit, hanem Harper felé fordult. Leült közéjük egy papírral, és megbeszélték az esküvő stílusát, a domináns színeket, javaslatokat tett a torta kinézetére. A három nő lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy a férfi ott helyben lerajzolta, hogy mire gondol.

Harper összecsapta a kezét, amikor meglátta a háromszintes tortát, halványkék cukormázzal, tengerifűvel, kagylókkal és korallokkal.

– Tökéletes, ilyen tortát akarok.

– Remek! Akkor itt az ideje, hogy megünnepeljük – mondta Mr. James, majd jelt adott. Bejött egy pincérlány egy tálcával, rajta három pohár pezsgő. – Ez az önöké – szólt vidáman a cukrász. – Gratulálok!

– Én, köszönöm, nem kérek – tette fel a kezét Carson.

– Köszönöm, én sem – hárította el Harper is.

– Én megkóstolom – mondta Dora, és elvett egy poharat.

A pincérlány eltűnt a két pohárral.

– Akkor egy kávét talán? – kérdezte Mr. James. Carson és Harper bólintott. – Nagyszerű! Mindjárt jövök.

Carson a távozó férfi után nézett, majd érdeklődő tekintettel, hosszan fürkészte Harpert.

– Mindannyian tudjuk, hogy én miért nem iszom alkoholt. Elárulod, hogy te miért nem?

Harper Dorára pillantott.

– Na jó – folytatta Carson, amikor elkapta a két testvére pillantását. Kihúzta magát a széken. – Ki vele!

Dora összeharapta az ajkát, a szeméből látszott, hogy mindent tud.

Harper kitárt karral jelentette be a hírt:

– Kisbabánk lesz!

Dora nem tudta visszafogni magát. Annak ellenére, hogy ő már tudta, könnyek jelentek meg a szemében, és a kezével vadul csapkodni kezdett, mint egy pillangó a szárnyaival.

– Kisbabánk lesz!

Harper aggódva nézett Carsonra, aki tágra nyílt szemmel, szótlanul ült. Dora egy pillanatra megijedt, hogy a húgát talán rosszul érinti a hír a tavalyi vetélése miatt. Pedig nem kellett volna aggódnia.

Carson boldogan felkiáltott, és átölelte Harpert.

– Gratulálok! Észre sem vettem. Mikorra vagy kiírva?

– Csak őszre, szeptember vége felé születik.

Dora számolni kezdett az ujjain.

– Valakinek nagyon jó kis karácsonya volt… – tréfálkozott.

– Nagyi tudja már? – kérdezte Carson.

Harper megrázta a fejét.

– Csak Taylor, Dora… és most te. Akkor akarom közölni, ha már James nagymama is megérkezik. Tudod, két legyet egy csapásra. De szükségem lesz a támogatásotokra. Nem tudom, hogy fogadják majd, hogy teherbe estem az esküvő előtt. Azért ők mégiscsak egy másik generációhoz tartoznak. Szerinted dühösek lesznek?

– James nagymamáról nem tudok véleményt alkotni – mondta Carson –, de Nagyinak biztosan semmiféle ellenvetése nem lesz. Az én terhességemet is nagyon jól fogadta, csakis a boldogságom és az egészségem érdekelte. Végig mellettem állt.

– Egyetértek – mondta Dora. – Nekik is el kell fogadniuk, hogy változnak az idők. Egyébként meg mit tehetnének? Talán lefújják az esküvőt? Száműznek valahova? Saját házad van! Egyetlenegy dolog miatt kell félned, és ez az, hogy beleférsz-e majd a menyasszonyi ruhádba. Bár az kifejezetten megnyugtat, hogy nem csak nekem lesz ilyen gondom. – Az asztalon keresztül rápillantott Harper pocakjára. – Teljesen megtévesztettél azokkal a laza pólókkal. Sosem jöttem volna rá, hogy terhes vagy.

– Az esküvőre már mindenki látni fogja. – Harper a homlokát ráncolta, és kétségbeesett hangon folytatta: – Terhes menyasszony leszek!

– Gyönyörű leszel, ne aggódj! – vigasztalta Carson.

– Boldog vagyok… de iszonyúan ideges is. Mindig is rengeteget álmodoztam az esküvőmről. És most majd nem ehetek a tonhalkrémből, sem a szusiból, és pezsgőt sem ihatok. Na meg túl sok kávét sem. És ha mindez nem elég: még a ruhámba sem fogok beleférni.

– Ó, te szegény gyermek! – ugratta Carson, és közben úgy tett, mintha hegedülne.

Dora komolyan vette Harper félelmeit.

– Nem tudnak kicsit kiengedni a ruhából?

– Meg lehet próbálni, de olyan a szabása, hogy vannak kétségeim e tekintetben. Az is eszembe jutott, hogy lemondom a nagy esküvőt, és tartunk egy rövid, egyszerű kis szertartást.

– Azt ne! – fakadt ki Dora. – Ne csináld ezt! Kit zavar, ha látszik, hogy terhes vagy? És most már el is késtél ezzel. Az ég szerelmére, épp az imént választottad ki a tortát! A meghívók is kimentek.

– Nem, sosincs késő – ellenkezett Carson. – Bármikor lemondhatja az esküvőt, ha akarja, akár aznap is.

Dora nem értette, hogyan lehet Carson ezen a véleményen. Dühös volt rá. Már látta is maga előtt, ahogy Harper megszökik az esküvő elől, mint Julia Roberts az Oltári nőben. Inkább visszakozott, hogy helyreálljon a béke.

– Persze hogy lemondhatja – mondta, majd Harper felé fordult –, de csak akkor mondd le, ha egyáltalán nem akarsz férjhez menni! És ne azért, mert babát vársz. Rengeteg nő megy férjhez várandósan.

– Tudom – felelte Harper szomorúan. – Szerintem az összes blogot, cikket elolvastam a témában. Többnyire úgy gondolom, helyes döntést hoztam azzal, hogy nem változtatok az időponton. De vannak időszakok, amikor nem vagyok annyira biztos ebben. Főleg amikor darázsderekú modelleket látok menyasszonyi ruhákban, akik fantasztikusan néznek ki.

– Ne aggódj, ha minden kötél szakad, akkor még másik ruhát is vehetsz! – nyugtatgatta Carson.

– De már csak két hónap! – válaszolta Harper elkeseredetten. – Szerinted milyen ruhák közül választhatnék?

– Hé, ne húzd fel magad ennyire! Még én sem találtam megfelelő ruhát.

Harper szemrehányóan nézett Carsonra.

– És vajon az kinek a hibája? Én már időben gondoskodtam a ruháról. Te meg vártál az utolsó pillanatig, aztán az összeset felpróbáltad abban a két boltban, ahová utoljára mentünk be, de egyik sem tetszett.

Carson a körmét rágta.

– Mert szerintem egyik sem állt igazán jól.

– Ugyan már, mindegyikben gyönyörű voltál! – mondta Dora, és behúzta gömbölyű pocakját. – A fene vigyen el mindkettőtöket!

Mindhárman nevetni kezdtek, elillant a feszültség.

– Tudod, mit olvastam Harper egyik magazinjában? – kérdezte Dora Carsontól okoskodva. – Ha egy menyasszony képtelen kiválasztani az esküvői ruháját, az annak a jele, hogy valami lappang a felszín alatt, és talán nem is akarja annyira azt a házasságot.

– Tényleg ezt olvastad? – kérdezett vissza Carson gúnyosan. – Akkor csak olvasgasd tovább azokat az újságokat, és biztosan találsz majd egy cikket arról, hogy mindenki szálljon le a menyasszonyról, és hagyják, hogy nyugodtan kiválassza a neki tetsző ruhát.

Dora felkacagott.

Harper tapsolt egyet.

– Maradjunk pozitívak! A tortával megvagyunk. James nagymama két nap múlva érkezik, és a két nagymamával elmegyünk majd a ruhaüzletbe. Meg akarom mutatni nekik, hogy végül mit választottam. – Szigorúan nézett Carsonra, és ujját felemelve adott nyomatékot mondandójának. – Neked meg be kell már fejezned ezt a tötyörgést, és választanod kell egy ruhát. Megértetted?

Carson elhúzta a száját.

– Meg.

Kiállták az elviselhetetlen fájdalmat, együtt jöttek ki belőle, és elszakíthatatlan kapocs alakult ki kettejük közt.

Carson a házhoz tartozó móló felső részén állt, keresztbe fonta a karját, és az öböl vizét bámulta az erős szélben. Most éppen nem esett az eső, de a hideg, nedves orkán alaposan felkorbácsolta a vizet, hatalmas hullámokat kavart, és ő úgy igyekezett minél jobban elbújni a széldzsekije alatt, akár egy teknős a páncéljában. Mindig is gyűlölte a hideget. Egyenesen a csontjaiig hatolt. Mégis, a tavasz első jelei biztatást jelentettek számára. Ma reggel például észrevette Nagyi kerítésénél, hogy a jázmin – a kedvenc virágja – már gyönyörű sárga színben pompázik.

Elnézett a víz fölött a messzeségbe, és arra gondolt, hogy valószínűleg Palack is ott úszik valahol. Hiányzott neki a delfin ismerős pofája, hogy még egyszer belenézzen a sötét, kifejező szemébe, és hogy hallja a jellegzetes orrhangját, ahogy a mólóra csalogatja őt. Az utóbbi pár hónapban, amikor a forgatáson dolgozott, távol minden ismerőstől, távol a szeretteitől, sokat gondolkodott azon, hogy vajon csak beképzelte-e magának azt a szoros kapcsolatot, ami közte és a delfin között kialakult? Itt, a mólón állva azonban élesen előtörtek a régi emlékképek, és elsöpörték a kétségeit. Palack megmentette az életét, ez biztos. És nemcsak a testét, amikor elvonta a Carson szörfdeszkája körül úszkáló cápa figyelmét, hanem a lelkét is. Sokat lehetett tanulni a vadon bölcsességéből. Palack a saját példáján keresztül mutatta meg, hogyan lehet elviselni a fájdalmat anélkül, hogy bárkit is okolnánk érte, hogyan bocsássunk meg, hogyan hagyjuk magunk mögött a múltat, és hogyan éljük meg a pillanatot. A delfin tanította meg újra nevetni. Elmosolyodott, amikor eszébe jutott a kép, ahogy Palack Blake hajójának farvizén úszik.

Nagyot sóhajtott, hiányzott a régi barát.

– Hiányzik Palack, igaz?

Carson megfordult, és látta, hogy Nate áll mögötte. A fiú a fejébe húzta kék kabátja kapucniját, és egy rikítópiros flanelnadrágot viselt. Természetesen elengedhetetlen volt, hogy a nadrág puha és gumis derekú legyen. Nate csak ilyet hordott. Az Asperger-szindróma volt az oka, hogy ilyen válogatós lett, és a korához képest nagyon okos is. Nála jobban senki sem érezhette volna, hogy Carsonnak mennyire hiányzik Palack.

Közelebb lépett az unokaöccséhez, és megpaskolta a bélelt kapucni tetejét. Ez talán mégsem olyan, mintha hozzáérne valaki, mert azt nehezen viselte. Nate nem húzódott el tőle. Carson a szemébe nézett, ami kék volt, és nem barna, de ettől még ugyanolyan kifejező, mint Palacké.

– Igen – ismerte el Carson.

– Nekem is.

A szíve szakadt meg a fiúért. Tavaly nyáron Nate nagyon egyedül volt, egyetlen barátja sem akadt, csak a vidám delfin. Palack bontotta le a falat a fiú körül. Azóta Dora mesélte, hogy Nate nagyon jól érzi magát az új iskolájában, és új barátokat is szerzett. Egyszerűen továbblépett.

Mint ahogy Carson is. Vigasztalta a tudat, hogy a fiúnak most ugyanúgy hiányzik a delfin, ahogy neki.

– Jó, hogy legalább mi vagyunk egymásnak, nem igaz?

– Neked ott van Blake. Össze fogtok házasodni.

Carson felnevetett.

– Ó, a gyerekszáj!

– Nem vagyok már kisgyerek! – mondta Nate szemrehányóan.

– Persze hogy nem – mentegetőzött Carson. – Egyértelmű, hogy nem vagy már kisgyerek.

A fiú látszólag kissé megenyhült. Carson megfeledkezett róla, hogy Nate nem érti a metaforákat, az iróniát, ő szó szerint veszi azt, amit az emberek mondanak.

– Időnként szoktam látni.

– Kit? Palackot? – kérdezte Carson meghökkenve.

– Igen.

– És hol?

– Néha, amikor kimegyek a partra horgászni. Néha csak úgy ki szoktam menni. Szeretek a víz közelében lenni. Sok mindent látok. Most van egy pelikán barátom is. Pete-nek hívom. Olyan Pete-kinézete van.

Carson nézte, ahogy Nate a kabátját ütögeti. Biztosan Pete jár a fejében, gondolta, és elmosolyodott, milyen különösen jár a fiú agya.

– Na és Palack? Őt is szoktad látni?

– Igen, néha őt is. Amikor kiúszik a part közelébe. De soha nem én hívom – tette hozzá gyorsan, mert azt akarta, hogy Carson tudja: nem szegte meg a legfontosabb szabályt, és nem próbált kommunikálni a delfinnel. – Megismerem. Látni rajta a forradásokat.

– Vagy úgy! – felelte Carson, és bűntudat hasított belé.

– Szerintem nagyon jól van, azt hiszem, boldog.

– Tényleg?

Carson alig hitte, hogy felnőtt nő létére egy tízéves fiú véleményére hallgat egy delfin állapotát illetően, de mivel Nate-ről volt szó, tudta, hogy ő sokkal jobban meg tudja ítélni, mint bárki más. Az unokaöccse – minden problémája ellenére – olyan bölcs volt, amit az iskolai osztályzatok nem fejezhettek ki.

A fiú sóvárogva nézett Carsonra.

– Szerinted idejönne, ha hívnád?

Érdekes kérdés, gondolta Carson. Ezt már ő is sokszor feltette magának.

– Nem tudom; már egy éve történt az egész.

– Szerintem idejönne. Nagyon okos delfin.

– Igen, az. – Carson a fiúra nézett. – Akarod, hogy idehívjam?

Nate bólintott.

– Igen, nagyon hiányzik.

Milyen aranyos! – gondolta Carson. Elgondolkodott, hogy a fiú az állítása ellenére megpróbálta-e már a parthoz hívni a delfint. Hát persze, biztosan. Talán egyszer. Huncut egy gyerek, gondolta magában mosolyogva.

– Sajnos nem hívhatom ide. Megígértem, hogy nem teszek ilyet, és ezt komolyan gondoltam. Ha igazán szeretem Palackot – és ha te is igazán szereted őt –, akkor hagyjuk, hogy szabadon éljen. Mindketten emlékszünk rá, mi történt szegénnyel, amikor idehívtuk, és ő engedelmeskedett.

A fiú tekintetében lelkiismeret-furdalás látszott, ahogy komolyan bólintott.

A famólón léptek hangja dobbant. Carson odanézett, és Blake-et látta közeledni. Farmer és kék kabát volt rajta. A kezét mélyen a zsebébe dugta, az arcán egynapos borosta látszott. Nagyon tetszett neki így.

– Nem hívtuk Palackot! – kiabált oda Nate védekezve. – Betartottuk az ígéretünket!

– Nagyon helyes! – mondta Blake közeledve. Amikor Carsonhoz ért, megcsókolta, és ebben a csókban benne volt a hála, amiért a nő betartotta, amit ígért. – Tudod, hogy egy csodálatos nőt fogok feleségül venni?

– Persze hogy tudja. Ő az a nő – mondta Nate.

– Úgy van. – Blake természetes mozdulattal átölelte Carsont, aztán a fiúhoz fordult. – Szoktad látni Palackot?

– Igen.

– És jó színben van?

– Igen.

– Ennek örülök, mert képzeljétek, mi van vele: terhes!

– Micsoda? – kérdezte Carson, akit villámcsapásként ért a hír. – Hogy lehet terhes?

– Hát valószínűleg a szokásos módon esett meg a dolog – felelte Blake nevetve.

Carson rácsapott a férfi kabátjára.

– Ne butáskodj, tudod, hogy nem így értettem. És mennyire előrehaladott a terhessége? És honnan tudod egyáltalán?

– Ha meglátod, neked is egyértelmű lesz. Sokkal szélesebb, mint korábban, ki van gömbölyödve. Úgy tippelném, egy-két hónapon belül szül. A delfinek egész évben képesek elleni, de ezen a vidéken általában tavasszal teszik.

Carson utánaszámolt a dolognak.

– Ez azt jelenti, hogy tavaly tavasszal eshetett teherbe?

– Igen.

A nő Blake-re bámult.

– És a nagy fájdalmak, traumák közepette sem veszítette el a kicsinyét.

Blake szemében fájdalom villant. Megszorította Carson vállát, és abban a pillanatban beléjük hasított az elveszített gyermekük iránt érzett gyász. A nő nyáron tudta meg, hogy kisbabát vár, és amikor már éppen kezdtek volna megbarátkozni a gondolattal, elvetélt, és ez majdnem tönkretette a kapcsolatukat. Csak akkor kezdték újra, amikor mindketten rájöttek, hogy nem tudnak egymás nélkül élni. Kiállták az elviselhetetlen fájdalmat, együtt jöttek ki belőle, és elszakíthatatlan kapocs alakult ki kettejük közt.

Carson reszketve elmosolyodott.

– Nagyon örülök ennek a hírnek. Mennyire erős teremtés!

– Akárcsak te.

Meghatotta, hogy a férfi ezt mondja, szelíden rámosolygott, mert tudatni akarta vele, hogy jól van.

– Blake, szeretnék tenni valamit Palackért, amivel segíthetek neki. Tudsz javasolni valamit?

Blake szeme felcsillant, elengedte a nőt, és egyenesen az arcába nézett.

– Pontosan ezért jöttem ki hozzád. Kaptam egy SMS-t Ethantől, aki a Dél-karolinai Tengeri Akváriumban dolgozik. Emlékszel rá?

– Persze, az unokatestvéred. Toy férje.

– Úgy van. Azt írta, keresnek valakit a PR-részlegre, és nagyon örülnének, ha te lennél az. Úgyhogy Ethan azt kérte, pályázd meg az állást.

– Ha annyira szeretnének engem, akkor miért nem vettek fel tavaly?

– Akkor egy specialistára volt szükségük, de most bővíteni akarják a csapatot.

Carson gyanakodva nézett Blake-re.

– Ezt az egészet te intézted el?

– Nem – felelte Blake őszintén. – Bárcsak lennének ilyen kapcsolataim! Én csak szóltam egy-két ismerősnek, hogy munkát keresel, és erre jött ez az SMS. Nézd csak meg! – Blake kivette a zsebéből a telefonját, és megmutatta az üzenetet Carsonnak.

A nő az előző nyáron pincérnőként dolgozott egy helyi kocsmában, aztán kirúgták, és munkát keresett. Volt pincérnő, titkárnő, de az is előfordult, hogy alkalmi munkákból élt… Rettentő megalázó volt a pénztelenség és az, hogy a nagymamájánál lakott. Szeretett volna visszamenni Los Angelesbe, de még az útiköltséget sem tudta kifizetni. Másrészről viszont sikerült begyógyítania az évek óta égő sebeit, és újra beilleszkedett a családjába. Amikor felajánlották neki a fotózást a forgatáson, megesküdött, hogy soha többé nem kerül olyan megalázó helyzetbe, mint előtte. Az a munka tökéletes volt számára. Nagyon fontos feladatot kapott: felvételeket kellett készítenie a külső helyszíneken, a stúdióban, és ezeket a fényképeket használták fel a film reklámjára. Ha jó képeket készít, azok jelentősen növelhetik a film nézettségét és a nemzetközi forgalmazás sikerét.

– Még ma kérek tőlük egy találkozót – mondta, és érezte, ahogy az ereiben lüktet a remény.

Nate megveregette Blake kabátját.

– És velem mi lesz? Én is segíthetnék Palacknak?

Blake zsebre dugta a kezét, és figyelte, ahogy a fiú tágra nyílt szemmel, reménykedve néz fel rá. Carson még a lélegzetét is visszafojtotta. A fiú és a delfin régóta ismerték egymást. Carsonnak és Nate-nek szüksége volt rá, hogy kapcsolatban legyenek az állattal, persze a megfelelő módon.

Blake elgondolkodva figyelte a fiú arcát. Aztán hosszú arca megkönnyebbült, a szeme felcsillant.

– Persze hogy segíthetsz, erre már hamarabb is gondolhattam volna.

– És hogyan? – kérdezte mohón Nate.

– Te még túl fiatal vagy, ezért kell melléd egy segítő. Akivel együtt dolgozhattok – mondta, és jelentőségteljesen Carsonra nézett.

A nő azonnal megértette, hogy ez egy felnőtteknek való feladat, és ha Nate is részt akar venni benne, azt csakis az ő irányításával teheti. Beleegyezően bólintott.

Blake megint Nate-re nézett.

– Ti ketten talán együttműködhetnétek. Összehozlak a tengeri emlősöket segítő hálózattal. Te leszel az őr ezen a partszakaszon, és figyeled a cetféléket. Mármint azt, ha az egyik a partra sodródik. Aztán, ha bejelentés érkezik egy partra vetődött állatról, a hálózat értesíti Carsont. Ő majd ellenőrzi a dolgot. És te is vele tarthatsz, ha éppen nem vagy iskolában. De nem nyúlhatsz semmihez, megértetted? A ti feladatotok az lesz, hogy figyeltek, és tájékoztattok bennünket. És a szakemberek megérkezéséig távol tartjátok a bámészkodókat. Lehet, hogy csak rövid ideig kell várnotok, de az is lehet, hogy egy órát is, attól függően, hogy éppen merre jár a csapat. Na, érdekel a dolog?

– Igen – vágta rá Nate villámgyorsan.

Carson egy kicsit óvatosabb volt.

– De csak akkor, ha nem vagy iskolában – emlékeztette a fiút, majd Blake-re nézett. – Vállaljuk a megbízást. – Felemelte a kezét, és összekulcsolta a két mutatóujját. – Te meg én, igaz, Nate? Együtt.

Hangos ugatást hallottak a ház felől. Odanéztek, és azt látták, hogy Thor rohan feléjük lefelé a lejtőn. Odaviharzott melléjük a mólóra, vidáman csóválta a farkát, lihegett, általában véve nagyon boldog volt, hogy végre a szabadban lehetett. Nate visszahőkölt a szimatoló, hideg orr elől, de Blake megveregette a kutya oldalát, és igyekezett kicsit lecsillapítani.

– Jó fiú – mondta a kutyának.

– Megfagyok – jelentette ki Nate, és a hóna alá dugta a kezét.

– Én is – helyeselt Carson. – Gyerünk, Thor! Indulás haza – utasította a kutyát, és a kezével a megfelelő irányba mutatott, ezzel is nyomatékosítva a parancsot.

A kutya nekiindult, és a talajon szaglászva futott a gyalogúton. Carsonék követték, a lépteik hangosan dübörögtek a fapallókon.

– Menjünk be egy kicsit felmelegedni! Harper nénéd fel fog robbanni, ha nem megyek vele vásárolni ma délután. – Carson elhúzta a száját, és kifejezetten Blake-nek szánva hozzátette: – Már megint az esküvői szervezkedés.

– Ja, erről jut eszembe. Az anyám kérdezi, hogy mikor tudnál elmenni vele Legare Waring ültetvényre?

Az ültetvény évszázadokon át a férfi felmenőié volt. Generációkon keresztül a család tulajdonában állt, de pár évvel ezelőtt eladták, és most rendezvényeket, például esküvőket szerveztek a helyen. Az impozáns épület, a tölgyfasor, a buja park és a messzi múltba nyúló hagyományai kiválóan alkalmassá tették erre. Blake családtagjai mind itt kötöttek házasságot, sok-sok nemzedéken át, és ők is ezen a gyönyörű helyen fogják kimondani a boldogító igent.

– Délután felhívom – ígérte Carson.

Blake átölelte, és ragyogó szemmel nézett rá.

– Össze fogunk házasodni – mondta, és lehajtotta a fejét, hogy megcsókolja.

Szenvedélyesen, édesen, hosszan.

James nagymama a tavasszal együtt érkezett. A szürke felhők és az eső végre elvonultak. A reggel elűzte a komor hangulatot: az egész világ szinte földöntúli, rózsaszín és kék fényben játszott. Az emberek a házukból kilépve a meleg napsütésbe fordították az arcukat, összeráncolták a homlokukat, aztán megszabadultak a kabátjuktól.

A madarak is előmerészkedtek. A fákon a telet is átvészelő rigók, pintyek védték csivitelve a területüket, harkályok kopácsoltak, jelezve a költési időszak kezdetét. Még feljebb a sasok javítgatták hatalmas fészkeiket. Apró, vörös nyakú kolibrik ragyogtak a kertben, a vízparton összegyűltek a Floridából visszatért sirályok. Szerelmes dalokat vitt a szél.

Harper olyan serényen készült James nagymama érkezésére, hogy a végére elszédült, mint egy dervis. Azt akarta, hogy a ház szebb legyen, mint valaha. Az udvar minden négyzetcentijét végiggereblyézte, virágokat ültetett, feltöltötte a verandán lógó páfrányos kosarakat. Bent a házban a padlófény aromája és a bútortisztító citromillata versengett a szobákban elhelyezett friss virágok émelyítő illatával. Még Thor szőrét is fényesre súrolták, és nem hagyták, hogy a sárban hemperegjen.

Taylor halkan dudált, amikor felkanyarodott a ház kör alakú kocsifelhajtójához. Harper az egyik ablakból figyelte, és hirtelen pánikba esett. A nagyanyja tavaly szeptember óta most először jön Sea Breeze-be, akkoriban segített neki a ház megvásárlásában. Harper érezte a felelősség súlyát a vállán. A család ügyesnek, nagyszerű szervezőnek tartotta, és a jó ízlése is köztudott volt. Szerette volna, ha minden tökéletesen megy most, hogy az első családi összejövetelt szervezi háziasszonyként. Persze Nagyi és a testvérei is segítettek neki, de mégiscsak ő a házigazda. Az érzelmei szélsőségesen ingadoztak, ami nem csoda, hiszen babát várt. Taylor folyamatosan próbálta megnyugtatni, de hát mit várhatnánk egy férfitól? Mit érthetett ő ebből az egészből? Ha az emberek egy szép házban járnak, akkor a feleséget dicsérik, de ha egy rendetlen helyen, akkor a férjet sajnálják. Ráadásul nehezen találni még egy olyan kritikus asszonyt, mint James nagymama, aki egy hatalmas birtokot tart kézben. Igaz, vannak segítői, de az ő vállán van a legnagyobb teher. Harper az ujjait morzsolgatta, és kinézett az ablakon. Taylor éppen megkerülte az autót, hogy kinyissa James nagymamának az ajtót. Te jó ég, és még nincs kész minden!

Nagyi libbent be a nappaliba, erős parfümillatot húzva maga után. Halványkék ruhát viselt egy gyönyörű, színes sállal, amitől az egész megjelenése szinte vibrált. Látszott, hogy alaposan megválogatta az öltözetét Imogene érkezésére, akár egy királynő egy külföldi méltóság látogatásakor. Az udvarias levélváltások, a fiatalok eljegyzése felett érzett közös öröm ellenére érezhető volt némi rivalizálás kettejük között.

– Gyere, drágám, megjöttek! – kiáltotta Nagyi Harpernek, és intett, hogy igyekezzen.

Harper gyakorlottan mosolyt erőltetett az arcára, és követte a nagyanyját a bejárati ajtóhoz. Amikor kinyitották, azt látták, hogy Taylor éppen lesegíti James nagymamát a pickupról.

Az asszony utazáshoz öltözött. A barna ballonkabát, a fekete nadrág és a kényelmes cipő egyszerű, de elegáns viselet volt. Harper észrevette, hogy a nagymamája haja most rövidebb, és a füle mögé simította. Milyen fiatalos a stílusa! – gondolta, bár az arcán látszottak az utazás fáradalmai. Úgy tűnt, kissé nehezen száll ki a magas autóból. Amikor ez sikerült, megigazította a kabátja övét, és a csomagjait kereste. Harpert hirtelen bűntudat fogta el, amiért nem ment ki Taylorral a nagyi elé, de sajnos csúszásban volt a vacsora előkészületeivel. El tudta képzelni, hogyan reagálhatott az asszony, amikor meglátta Taylort a pickup mellett.

Harper leszaladt a lépcsőn.

– Nagymama!

A nő elmosolyodott, amikor meglátta az unokáját.

– Hát itt vagy, drágám! Gyere ide, te kis menyasszony! – kiáltotta. – Mekkora utat tettem meg ezért a pillanatért!

Harper az idős hölgy karjába futott. Az orrában érezte a nagymama ismerős illatát, öröm járta át, és korábbi aggodalmai szertefoszlottak. Teljesen elmerült a nő szeretetében.

– Ó, nagyi, annyira örülök, hogy itt vagy!

Amikor kibontakozott az öleléséből, a szokásos kérdések és panaszok következtek a fárasztó utazásról, és ez a kis párbeszéd elegendő volt ahhoz, hogy mindketten levegőhöz jussanak, és egy kicsit összeszedjék magukat. James nagymama csillogó szemmel nézett körül, és elégedetten sóhajtott, amikor a tekintete a házra tévedt.

– Csakhogy itt van, Imogene! – kiáltotta Nagyi a verandáról. Hátramaradt, hogy adjon egy kis időt Harpernek és a nagymamájának.

– Marietta!

Nagyi elindult lefelé a lépcsőn, hogy üdvözölje a vendéget.

– Jöjjön be, és érezze otthon magát! Készítettem teát, direkt önnek. Biztosan nagyon kimerítette az utazás.

A kavicsos útra érve kitárta a karját, James nagymama erre előrelépett, és forrón megölelték, megpuszilták egymást.

– Milyen jó megint itt lenni! – mondta James nagymama. – El sem tudjátok képzelni, hogy az utóbbi hónapokban milyen sokszor gondoltam Sea Breeze-re. – Egy pillanatra szomorúság suhant át a tekintetén. – De most itt vagyok, és ez a lényeg.

– Mi is nagyon sokszor gondoltunk önre – felelte Nagyi. – Úristen, mennyi dolgunk van még! Tervezés, ünneplés. Szinte már hallom az esküvői harangokat.

– Hát nem izgalmas? – kérdezte James nagymama fáradt hangon. – Most mindenesetre az lesz az első, hogy leveszem az utazóruhámat. – Taylorhoz fordult. – Köszönöm, hogy felhozza a poggyászomat. Ilyenkor nagyon örülök, hogy az unokám egy izmos emberhez megy feleségül.

Harper a nagymama mögé pillantott, ahol egy hatalmas utazóláda és két nagy bőrönd állt.

– Te jó ég, nagymama, mi mindent hoztál magaddal?

– Csak a legszükségesebbeket. Mégiscsak esküvőre készülünk, meg partikra, vacsorákra. Az ember sosem lehet elég felkészült. – Magához vette fehér bőrretiküljét, amit súlyos csat zárt le. – Természetesen az ékszereimet mindig magamnál tartom. Az ember sosem lehet elég óvatos. – Elhúzta a száját, aztán megszólalt, mintha csak mellékesen tenné: – A többi holmim később érkezik.

– A többi holmi?

– Igen, drágám. Majd később megbeszéljük – mondta halkan, és ragyogó mosollyal Marietta felé fordult.

Taylor megindult a két bőrönddel a lépcső felé.

– Várjon egy percet, aranyom! – kiabált utána Imogene. – A kis házban fogok aludni – mondta, és Harperhez fordult. – Ugye, drágám?

A lány megdermedt.

– Nos, itt készítettem elő neked egy szobát, a nagy házban. Közelebb van az enyémhez.

– Ó! – hervadt le a mosoly James nagymama arcáról. – Pedig annyira imádom az én kis házikómat.

Harper gyors pillantást váltott a másik nagyanyjával.

Nagyi szólalt meg előbb:

– Az a helyzet, Imogene, hogy én költöztem át a kis házba. Hogy ne zavarjam a fiatalokat.

– Beköltözött az én házamba? – kérdezte Imogene, nem titkolt rosszallással.

– Nem tudtam, hogy az öné – felelte Marietta meghökkenve.

– Hát persze hogy az enyém! Ezt mindenki tudta, mondtam is, hogy visszajövök.

– És így is lett – felelte Marietta nyugodt hangon. – És most kapott egy csodálatos szobát a nagy házban.

Harper figyelte a pengeváltást, kiverte tőle a víz, de ami még rosszabb volt, hogy tisztában volt vele: a két dáma versengése ott folytatódik, ahol tavaly abbamaradt.

– Kedves nagymamáim! – vágott közbe Harper. – Mindannyian itt vagyunk, végre együtt, és csak ez a fontos. Nem pedig az, hogy ki hol alszik.

James nagymama arcán rózsaszín foltok jelentek meg, összeszorította a száját.

– Ne rontsuk el a megérkezésedet azzal, hogy a szobákról vitatkozunk! Ez amúgy is csak átmeneti állapot – tette hozzá Harper, és gyengéden átölelte, magához szorította James nagymamát. – És különben is, azt szeretném, ha a közelemben lennél, hogy minél többet beszélhessünk az esküvői teendőkről.

Az asszony halványan elmosolyodott, és kedvesen megpaskolgatta az unokája kezét. Egy ilyen szép kijelentés után tényleg nem volt más választása, mint belenyugodni a helyzetbe.

Harper a bejárati lépcsőhöz vezette a nagyanyját.

– Hidd el, nagyon fog tetszeni a szoba, amit előkészítettem neked! Ráadásul sokkal közelebb van a medencéhez. Már meleg benne a víz, ami talán szokatlan ilyenkor, de ahogy ismerlek, mindennap úszni fogsz.

Imogene végignézett a házon, aztán a tekintete megpihent Mariettán, és összehúzta a szemét.

A férfiakat is magával ragadja az esküvői őrület, de mi, nők hajlamosak vagyunk megfeledkezni erről. Mert a férfiak nem beszélnek túl sokat, úgy tesznek, mintha ez az egész nem érdekelné őket, pedig dehogyisnem. Olyanok, akár a kisgyerekek, akik odafigyelnek a felnőttek beszédére, és nem mulasztanak el egyetlen szót sem.

– Megjöttünk – mondta Dora, és kinyitotta az ajtót.

Atticus követte a három hálószobás Isle of Palms-i lakásba, amit Dora azért mutatott meg neki, hátha kiveszi. Úgy döntött, meghosszabbítja az itt-tartózkodását, ezért kérte meg a nőt, hogy keressen neki egy rövid időre bérelhető, kényelmes lakást. Elege volt már a szállodából. Dora nagyon örült, hogy segíthet, és azt mondta, Atticus az egyik első ügyfele.

A lelkész belépett a tágas szobába, amelynek a túloldalán egy veranda volt. A nappaliból két irányba lehetett indulni, de a férfit azonnal megfogta, hogy az egyik fal a padlótól a plafonig be volt üvegezve, és pazar kilátást nyújtott az óceánra. A nagy kékség csillogó világa vonzotta Atticust. Nem törődve a lakás többi részével, egyenesen az üveges tolóajtóhoz ment, és kinyitotta.

A veranda vaskorlátjára támaszkodva nézte az óceánt, a víz kék színe a horizonton egybeolvadt az ég kékjével. Hosszan magába szívta a hideg, csípős levegőt.

– Azért ez nem akármi.

– A vízparti házaknak mindig különleges hangulatuk van – mondta Dora, és ő is kiment a teraszra. – Nem olcsó a lakás, de ilyenkor tavasszal még megfizethető. Nyáron az egekbe szöknek a bérleti díjak – magyarázta, és a nyomaték kedvéért felfelé mutatott a kezével. – Higgye el, jó üzletet csinál – tette hozzá halkan. – Ez az első lakás, amit kiajánlok. A tulaj szeretné eladni, de addig is örülne, ha valaki kibérelné.

Atticus nézte a lágy hullámokat és két férfit, akik térdig álltak a hideg vízben. Elnevette magát.

– Nézze csak meg őket! Iszonyú hideg van, de azok ketten alig várják, hogy megkapják, amit a pénzükért ígértek, és mehessenek szörfözni. – A két férfi közelében két bikinis lány reszketett, és folyamatosan a férfiakat sürgették. – Nyilván jó benyomást akarnak tenni a hölgyekre.

– Lehet, hogy északról érkeztek, és nekik nem túl hideg a víz.

Atticus egy kicsit távolabb észrevett egy strandröplabdapályát, ahol fiatalemberek játszottak, miközben didergő bikinis lányok figyelték őket. Atticust érdekelte volna, hogy bárki használhatja-e a pályát.

– Front Beachnek hívják ezt a területet. Van itt minden, ami kell: üzletek, éttermek. És Sea Breeze is közel van.

Jó néhány ember volt a parton, néhányan fürdőruhában, néhányan kabátban. Atticus egy fiatal család felé mutatott, akik kagylót gyűjtve járták a vízpartot. Olyanok voltak, mint egy kacsacsalád: az anyuka vödörrel a kezében vezette a sort, mögötte három kicsi lépdelt, aztán leghátul az apuka.

– Családok is járnak ide?

– Természetesen. Ez egy kifejezetten családbarát partszakasz. – Dora Atticus felé fordult. – Önnek közeli kapcsolata van a családjával?

A férfinak már a nyelvén volt, hogy azt mondja, egészen közeli, itt áll mellette az egyik féltestvére. Milyen könnyű lenne elmondani az igazságot, gondolta. Milyen természetes. De megígérte Mariettának, hogy vár vele.

– A szüleim már meghaltak.

– Jaj, ne haragudjon!

– Az anyámmal nagyon közeli volt a kapcsolatom. És ha belegondolok, nagyon is biztonságos otthont teremtettek számomra, jó iskolába járattak, és mindenben támogattak. – Elmosolyodott, és csípőre tett kézzel nekidőlt a korlátnak. – De nem igazán értették a rajongásomat a sportért. Ők nagyon művelt emberek voltak – magyarázta, és eszébe jutott, hogy a szülei még arra is hajlandóak voltak, hogy elmenjenek egy-egy meccsére, és szurkoljanak neki. – Az anyám sosem beszélt sportról. Biztos vagyok benne, hogy nem tudott különbséget tenni egy kosárlabdagyűrű meg egy hokikapu között. – Merengve megvonta a vállát. – Aztán meghaltak.

– Biztosan igazságtalannak érezte, hogy ilyen fiatalon elveszítette a szüleit.

– Igen. És már nem lesz rá lehetőségem, hogy ott legyenek az esküvőmön, láthassák az unokáikat. – Dorára nézett, és az járt a fejében, hogy Isten adott egy második esélyt, hogy családja lehessen. Így rendeltetett. – A családot a sorstól kapjuk. A rokonainkat nem választhatjuk meg. A genetika szerencsejáték. És nekünk el kell fogadnunk, amit kapunk.

– Hát, ez elég érdekes látásmód. A fiam, Nate Asperger-szindrómában szenved. Ez egy genetikai eredetű zavar. Amikor megtudtam, arra gondoltam, hogy utolért valami átok. Egy anya sem szeretné, hogy autista gyereke legyen. De most már nem autistaként gondolok rá, hanem egyszerűen a fiamként. Úgy szeretem, ahogy van. Ő sem rajong túlságosan a sportért – mondta nevetve. – A mozgáskoordinációja nem valami jó. Nagyon sok másban viszont kivételes képességei vannak. Szóval, nekem meg ő rendeltetett, és én ezt áldásnak tartom.

– Nagyon szépen mondja – válaszolta Atticus, és megint a víz felé nézett.

A fiatalok feladták az ötletüket, hogy megfürödjenek az óceánban, a kacsacsalád hazaindult. Megint véget ért egy nap. Ma este lesz Harper partija Sea Breeze-ben. Atticus találkozni fog a Muir családdal és a távolabbi rokonaival is. Őt is beveszik majd a nyájba. Azért vehet részt az eseményen, mert ő Atticus Green tiszteletes, Nagyi egyik régi barátja, aki vállalta, hogy celebrálja az esküvőket. Innen már nincs visszaút.

Vett egy mély levegőt, csípőre tette a kezét, és érezte, hogy megszületett benne a döntés. Olyan nyugodt volt, mint a láthatár, amely összeadja az eget és a vizet.

– Nos, kisasszony – kezdte, majd elfordult a tenger látványától, és összecsapta a kezét –, kiveszem.

Villámgyorsan elment a hét, gondolta Nagyi meglepődve. Imogene megérkezett, beköltözött, bár nem titkolta az elégedetlenségét, hogy nem a kis házban kapott helyet. Nagyi nemigen foglalkozott ezzel. Az előttük álló rengeteg dologhoz képest lényegtelen apróságnak tűnt. Újabban gyakori vendég volt náluk Ashley Rhodes, az esküvőszervező, de találkozni kellett a virágkereskedőkkel, az ételszállítókkal és másokkal is, és ez mind milliónyi teendőt jelentett. A mozgalmas napok során azonban egyre-másra eszébe jutott Atticus is. Kimondhatatlan boldogságot érzett, hogy van egy fiúunokája is. Az ő arcát látta, amikor felébredt, sőt az álmaiban is. Néha előfordult, hogy az álombeli Atticus és Parker egy személlyé olvadt, ahogy az ilyesmi gyakorta megesik az álmokban.

Számolta a napokat, hogy mikor lesz Harper partija, és végre ez az este is elérkezett. A család összegyűlik Sea Breeze-ben, és a fiú megígérte, hogy eljön. Nagyi mindig is izgult egy kicsit a partik előtt, de ez a mai egészen más lesz, mint bármelyik korábbi. Beleszédült a gondolatba, hogy Atticus itt lesz, és találkozik a családjával. Még a keze is remegett.

A bejárati ajtón halk kopogás jelezte Girard érkezését. Nagyi még mindig izgalomba jött, ha a férfi a közelében volt. Az utóbbi egy évben a barátságuk valami mélyebb, édesebb kapcsolattá fejlődött annál, mint amit korábban el tudott volna képzelni. Ki gondolta volna, hogy ilyen idős korban újra megtalálja a szerelmet? Hogy ilyen kislányos izgalom lesz úrrá rajta? Azelőtt az általa felállított A terv szerint élte az életét, most meg hirtelen megjelent egy B terv, és ettől elakadt a lélegzete.

Elindult, hogy ajtót nyisson, de közben megállt a tükör előtt. Egyszerű, kék selyemruha volt rajta, egy ugyanolyan színű kasmírkardigánnal. Egy alkalommal Girard azt mondta, imádja, amikor kék ruhát vesz fel, mert az kiemeli a szeme színét. Ezért aztán gyakran hordott kéket a kedvéért.

Kinyitotta az ajtót, és nagyot dobbant a szíve, amikor meglátta a napbarnított, jókedvű férfit fehér ingben, sötét öltönyben. A veranda lámpájának a fénye megcsillant az ősz haján, és a fehér fogai ragyogtak, ahogy rámosolyogott.

– Gyönyörű vagy!

– Köszönöm – felelte Marietta, és megigazította feltűzött haját.

A férfi szeme csillogott, előrehajolt, hogy megcsókolja az asszonyt.

Marietta megérezte az after shave illatát, és lehunyta a szemét.

A kavics ropogott, egy autó érkezett. Hirtelen szétrebbentek, a hang irányába néztek, és meglátták Dora kocsiját, amint a felhajtóra kanyarodik. Az asszony nagyon örült, amikor Nate születése után megvette az ezüstszínű Lexust. De azóta eltelt egy évtized, a járművön horpadások éktelenkedtek, rozsdásodott, eljárt felette az idő, és már nem lehetett hosszú távra tervezni vele. Ajtócsapódás hasított az este csendjébe, majd léptek csikorgása hallatszott a kavicsos úton. Marietta hunyorogva kémlelt a homályba, ahonnan Dora és Nate közeledett. Dora zaklatottnak tűnt, a haja zilált volt, lapos sarkú cipőt viselt, a kezében pedig egy hatalmas táskát és egy tálcát tartott.

Girard odasietett, hogy kivegye a kezéből a tálcát.

– Hadd vegyem el! Elnézést, hölgyeim – mondta, és odabiccentett Mariettának. – Be is viszem a konyhába.

– Girard, maga az én páncélos lovagom! – mondta megkönnyebbülve Dora. – Nate, menj be Mr. Bellowsszal!

– Rendben – válaszolta a fiú, és szófogadóan követte a férfit a nagy házba.

Dora odafordult a nagyanyjához, és a fülébe súgta:

– Micsoda finom úriember!

– Igen – nézett Girard után Nagyi –, tényleg az.

Dora felvette a táskáját.

– Hoztam egy kis ennivalót. Harper ragaszkodott hozzá, hogy gombás szendvicseket hozzak, de készítettem néhány spenótosat is – mondta, és a fejét csóválta. – Azt mondta, korán hozzam ide. Hihetetlen, mennyire szeret parancsolgatni. Carson csak Menyasszörnynek hívja. – Vágott egy grimaszt. – Egészen megrémít az a lány.

– Emlékszem, hogy ő is ugyanezt mondta rólad annak idején – válaszolta Nagyi mosolyogva, egy kis szemrehányással a hangjában. – Harper egyszerűen ideges, mert itt van James nagymama. Úgy érzi, meg kell felelnie bizonyos elvárásoknak, és hát tudod, milyen maximalista.

– De mégiscsak egy család vagyunk.

– Ezt tudod te, meg tudom én, de Harpernek is el kell jutnia idáig. Ez teljesen normális egy fiatal menyasszony esetében. Nem emlékszel, hogy te milyen voltál?

Dora egy sajnálkozó biccentéssel jelezte, hogy emlékszik.

– De, emlékszem. De Nagyi, én most nem csak a mai vacsoráról beszélek. Alig látok ki a sok munkából, Harper meg teljesen kiszipolyoz az esküvője miatt, hogy csináljam ezt, hozzam el azt, menjek ide, menjek oda. És többnyire Carson is teljesen el van havazva. Én vagyok az egyetlen koszorúslány, aki mindkét esküvőn ott lesz. Ez totál szívás! Már bocsánat a kifejezésért.

– Dora – nevetett Nagyi együttérzőn –, te jó kislány vagy.

– Mindenesetre azt hiszem, a rossz kislányoknak sokkal könnyebb a dolguk. Na jó, csak egy kicsit panaszkodom, pedig igazából örülök ezeknek a dolgoknak, csak nézz rám! Hogy nézek ki? Használhatom a fürdőszobát? Meg akarom csinálni a hajamat, kicsit kisminkelem magam. – Megint elhúzta a száját. – James nagymama az én szobámban lakik.

Nagyi örült, hogy Dora még mindig a sajátjaként gondol a régi szobájára, pedig saját otthona is van.

– Persze, menj csak!

Gyors pillantást vetett a nagy ház felé, ahová már megérkezett Girard, aztán a fürdőszoba felé vezette Dorát.

Az asszony letette a táskáját a kis márványpultra, elővette a hajkeféjét, a sminkkészletét, a hajlakkját. Megfogta a hajkefét, és dühös mozdulatokkal fésülni kezdte vállig érő haját.

– Hadd csináljam én! – mondta Nagyi, és kivette a kezéből a kefét.

Dora felsóhajtott.

– Köszönöm. Csak megmostam, és most nem áll sehogy.

Nagyi fésülni kezdte a szőke hajat.

– Nagyi, miért van nekem ilyen vékony, rendetlen hajam? Carsonnak olyan erős a haja, hogy alig lehet megfésülni, Harperé pedig olyan, akár a selyem.

Ez igaz, gondolta Nagyi. Szegény Dora haja tényleg nagyon vékony szálú, és száll hajmosás után. De vannak más előnyei.

– Az ember mindig azt akarja, ami a másiknak van. Amikor Carson még kicsi volt, állandóan azért sírt, mert ilyen szőke hajat szeretett volna, mint a tiéd. Harper pedig a legjobb hajápoló szereket használja. Talán konzultálhatnál vele ebben a témában. Viszont neked van a legszebb bőröd. Puha és sima. Szerintem egyetlen ráncod sem lesz, amikor olyan idős leszel, mint én. A hajjal sok mindent lehet kezdeni, de a bőr, az egészen más… Akarod, hogy feltűzzem, úgy, ahogy nekem van?

Dora arcán megkönnyebbült mosoly suhant át.

– Igen.

Miközben Nagyi a frizurán dolgozott, észrevette Dora tűnődő tekintetét.

– Minden rendben?

Dora megrezzent.

– Hát, nem igazán.

Nagyi tudta, hogy a lánynak ezt nagyon nehéz beismernie, mert rendkívül büszke volt, és nagyon keményen dolgozott az utóbbi egy évben, hogy talpra álljon a válása után.

– Akarsz beszélni róla?

– Új állásom van, de úgy látom, hogy ez senkit sem érdekel.

Nagyi leengedte a kezét.

– Már hogyne érdekelne mindenkit! – mondta meglepődve. Dora vállára tette a kezét, és lehajolt, hogy a tükörben lássa az unokája arcát. – Gratulálok, drágám, igazán nagy dolog, amit elértél.

– Nem akarom elvenni a reflektorfényt a menyasszonyokról.

– Nem veszed el, és ha akarnád, sem tudnád. Ők még rengeteg figyelmet fognak kapni. És te is fogsz még ünnepelni eleget az életben. Én nagyon büszke vagyok rád.

– Köszönöm – felelte Dora, és kissé megenyhülve felnevetett, aztán vállat vont. – Nagyi, kérdezhetek valamit?

Az asszony utoljára az esküvője előtti estén hallotta ezt a tónust Dora hangjában. Gyermeki, félelemmel átszőtt hang volt ez. Teljes erejéből az unokájára figyelt.

– Igen, Eudora?

– Kicsit ideges vagyok az új állásom miatt. Jó eredménnyel tettem le a vizsgát, de mindenki tudja, hogy csak Devlin miatt kaptam munkát a Cassell Ingatlanügynökségnél. Minden lépésemet lesni fogják, és azt várják, mikor hibázok. És mi lesz, ha tényleg hibázok? Nem akarom kellemetlen helyzetbe hozni Devlint, és azt sem szeretném, ha kevesebbnek tartana emiatt. Szerinted hiba volt állást vállalnom nála?

– Szerintem egyáltalán nem. Mindenki izgul, amikor új munkahelyre kerül. Most egy számodra teljesen új világba kerülsz, ahol más szabályok érvényesek, új emberekkel ismerkedsz meg, lesznek köztük kedvesek és kevésbé kedvesek is. Neked nincs más dolgod, mint hogy felemelt fejjel bemenj az irodába, és minden tőled telhetőt megtegyél. Ez minden, amit bárki is elvárhat tőled. És hadd mondjak valamit Devlin Cassellről! Ő saját maga építette fel a vállalkozását, ezért van a neve a plakátokon. Egy percig se hidd, hogy csakis azért alkalmaz téged, mert szeret. Ha nem hinné, hogy jó ingatlanügynök leszel, akkor egy csomó más munkát javasolt volna neked. Egy ilyen jó üzletember, mint ő, nem kockáztatja a cégét.

Dora megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Igazad van. Ez a cég az ő saját gyermeke.

– Így van – helyeselt Nagyi, és tovább fésülte Dora haját.

– De még ha jól végzem is a munkámat, nagyon félek, hogy nem hozok elég megrendelést, főleg az első hónapokban. Nem könnyű kezdőként kapcsolatokat kialakítani.

– Tudom már, mit csinálunk! Nem is értem, miért nem jutott eszembe ez korábban. Szervezek neked egy klassz kis partit, amire meghívom az összes barátomat. Ott majd mindenki megtudja, hogy ingatlanügynök lettél. Az emberek szeretik tudni, hogy kivel üzletelnek, főleg ha olyan fontos dolgot adnak el, mint a házuk. Te mégiscsak egy Muir vagy, és ez a név nagyon is jól cseng errefelé.

– Komolyan megtennéd ezt, Nagyi? Annyira klassz lenne!

– Ne aggódj, a pletykás nők majd viszik a híredet! – Egy pillanatra megállt, majd megkérdezte: – Anyagi problémáid vannak, gyermekem?

Dora a kezét bámulta.

– Elég szűkös időket élek, a számlák meg egyre csak gyűlnek. Néha felébredek az éjszaka közepén, a kifizetetlen számlák járnak a fejemben, és nem tudok visszaaludni. Esküszöm, nem sok választ el attól, hogy egy üveg whiskyvel töltsem el az éjszakát.

– Cal fizeti a tartásdíjat? Azt hittem, az azért jelent némi segítséget.

– Sokat jelentene, de sajnos mindig késésben van vele. Azt mondja, nem tudja fizetni időben a házrészlet meg a felújítási költségek miatt.

Nagyi hirtelen olyan lett, mint egy felbőszült bika, amikor meglátja a vörös posztót. A hajkefével a levegőbe suhintott, és dühösen így szólt:

– Mondd meg annak a zsugori senkiházinak, hogy ráuszítod az ügyvédedet, ha nem fizeti ki azonnal, ami neked jár. És tényleg szólj az ügyvédednek, ha nem teszi meg.

– Neked kéne felhívnod Calt, tőled nagyon fél.

– Féljen is! Milyen viselkedés ez, hogy rád hagyja a gyereketek gondját? Micsoda semmirekellő!

Dora elnevette magát, mert volt benne igazság.

– Ámen! – mondta, majd furcsán nézett a nagyanyjára. – Nem is hallottalak még ilyen izgatottan beszélni.

– Ha az unokáimról van szó, akkor igazi anyatigris leszek – felelte az asszony indulatosan, aztán kissé lehiggadva hozzátette: – Itt most csak kettesben vagyunk, azt mondunk, amit akarunk. Ha találkoztok Callel, akkor Nate érdekében légy kedves hozzá, vágj jó képet, de ne törődj bele ebbe a helyzetbe!

– Igenis, asszonyom!

Nagyi ekkor áttért egy másik férfira.

– Beszéltél Devlinnel az anyagi problémáidról?

– Nem – mondta Dora határozottan. – Nem beszélek vele az anyagi helyzetemről. És mostanában másról sem.

– Valóban?

– Kicsit összevesztünk. Nem is jön el a mai partira.

Nagyi keze egy pillanatra megállt, és csalódást érzett. Nagyon kedvelte Devlint, és ami még ennél is fontosabb volt: a férfi humora jól jött volna az este.

– De miért? A legutóbbi vacsoránkra sem jött el. Lehet, hogy még mindig neheztel James nagymamára? Azt hittem, már elásták a csatabárdot.

– Nem erről van szó. Kedveli James nagymamát, és élvezné a társaságát. Sőt szerintem mindketten örülnének egymásnak. Nem ez a baj – sóhajtott egy nagyot –, hanem az eljegyzés.

– Az eljegyzés? Nem értem.

– A két testvérem férjhez megy, és Devlin is szeretné, ha hozzámennék. – A kezére nézett, amin egyetlen gyűrű sem volt. – Megint megkérte a kezem.

– Ó! – kiáltott fel Nagyi, mert tudott a kettejük közti vitáról a házasságot illetően. – És te azt mondtad…?

– Azt mondtam, hogy még várni szeretnék vele.

Nagyi nem szólt, érezte, hogy Dora ki akarja önteni a lelkét.

– Szeretem Devlint, és egy nap majd a felesége leszek. De még nem állok készen erre, csak most váltam el, és itt van az a rengeteg számla…

– Megértelek, drágám. De el kell érned, hogy valahogy ő is megértse.

– Azon vagyok.

– Akkor legyél egy kicsit határozottabb! Na, fejezzük ezt be!

Nagyi a két kezébe fogta a szőke hajtincset, finoman megcsavarta, egy olyan nő tapasztalatával, aki már sok-sok éve csinálja ezt. A kezébe vett néhány hajtűt, és gondosan feltűzte Dora haját.

– Na, kész is van – mondta Nagyi, és elégedetten szemlélte a művét. – Nagyon csinos vagy.

Dora mindkét irányba elfordította a fejét, és tetszett neki, amit a tükörben látott.

– Így már sokkal jobb. Köszönöm, hogy mindig segítesz.

– Ez egy nagymama feladata – felelte Nagyi, és Dora arcát fürkészte. – De tegyél fel egy kis sminket is, mielőtt átmész! Meg egy kis vörös rúzst, az szépen kiemeli a fehér bőrödet.

– Igenis, asszonyom!

Egy autó lámpája világított be az ablakon.

Nagyi kikukucskált a reluxák közt.

– Újabb vendég. Jobb, ha megyek, és segítek Harpernek meg Carsonnak. Gyere utánam, ha elkészültél! És ne felejts el egy kis hajlakkot fújni a hajadra!

Kifelé menet megállt az ajtónál, és összenéztek Dorával.

– Az esküvő örömteli esemény. Családok jönnek össze, hogy együtt ünnepeljenek. Vidám kacagások, jóízű beszélgetések és olyan témák jellemzik, amik a mélyben szunnyadnak, csak arra várva, hogy felszínre kerülhessenek.

Dora aggódva nézett a tükörben Nagyira.

– Ez teljesen normális – folytatta Nagyi mosolyogva. – A férfiakat is magával ragadja az esküvői őrület, de mi, nők hajlamosak vagyunk megfeledkezni erről. Mert a férfiak nem beszélnek túl sokat, úgy tesznek, mintha ez az egész nem érdekelné őket, pedig dehogyisnem. Olyanok, akár a kisgyerekek, akik odafigyelnek a felnőttek beszédére, és nem mulasztanak el egyetlen szót sem. Hála istennek, Devlint is elragadta az esküvői boldogság, és szeretne a része lenni. Biztosítanod kell róla, hogy szereted őt, és eljön majd a ti időtök is. Mondd meg neki, hogy jobb is, ha nem a mostani őrületben készültök az esküvőtökre! Tulajdonképpen ez a főpróbátok.

– Megpróbálom.

– Ne csak próbáld, tedd is! Devlin rendes ember, most azonnal hívd fel, rendben?

Debussy Clair de Lune-je szólt a hangszórókból, amikor Nagyi belépett az ajtón. Meglepetésében összecsapta a kezét, és csodálkozva nézett végig a feldíszített nappalin. A dohányzóasztalon szendvicsek sorakoztak művészi elrendezésben, mellettük tálakban mandula, pisztácia, sajtok, friss rozmaringgal és petrezselyemmel díszítve. Átsétált a szobán, megbámulta a festményeket, a bútorokat – minden Harperé volt. Még a parti is. Ettől kicsit keserédes hangulata lett.

Arra gondolt, hány és hány estélyt adott az elmúlt évtizedek során. A legtöbbet nem ebben a házban, mert Sea Breeze mindig is olyan hely volt, ahová visszavonultak Edwarddal. Néhány kisebb összejövetelt, koktélpartit azért itt is tartottak, de azok nem voltak olyan fényes bálok, mint Charlestonban. Milyen gyönyörű volt az East Bay-i házuk! És az a kilátás… Mindig az évszaknak megfelelő virágokkal és dekorációval díszítette a házat, ugyanolyan gondos odafigyeléssel, ahogy egy anya törődik a szeretett gyermekével. Minden apró részletre odafigyelt, és büszkeséggel töltötte el, hogy a Muir család partijára mindenki elfogadta a meghívást.

De milyen rég volt már mindez, gondolta. Most már boldogan átadta a stafétát a fiatalabb generációnak. Egy estély megtervezése nagy körültekintést és sok energiát igényel. Szakértő szemmel járta végig a nappalit. Ha ez az ő partija lenne, akkor mindenképp begyújtana a kandallóba, legalább egy kicsit, kitenne néhány gyertyát, és talán valamivel több szalvétát. Mosolygott magán. De nem baj. Minden pont úgy jó, ahogy van. Manapság már élvezte, hogy ő vendég itt, és a tapasztalat rózsaszín szemüvegén keresztül szemlélt mindent, ami történt.

A konyhából beszéd és nevetés hallatszott. Mosolyogva követte a vidám hangokat, és az járt a fejében, hogy egy házigazda bármennyire is igyekszik a nappaliba csábítani a vendégeket, előbb-utóbb mindenki a konyhában köt ki.

A konyha meleg és ünnepélyes volt, fokhagyma és rozmaring illata járta át. Harper egy kötényben állt az asztal mellett, haját egy csattal hátrafogta, és éppen alumíniumfóliával takarta le a báránysültet. Carson lehajolva benézett a sütőbe, hogy ellenőrizze a krumplit. Nagyi örült, hogy Harper az utóbbi egy évben rákapott a főzésre, és különösen a déli ételek érdekelték. Kétségtelenül a felszínre törtek a lappangó háziasszonyi ösztönei.

Blake és Taylor a hátsó ajtónál beszélgettek egy-egy sörrel a kezükben. Girard és Nate valami kütyüvel játszott. Nagyi megállt az ajtóban, magába szívta a látványt, és arra gondolt, hogy ezek a fiatal párok a család jövőjét jelentik. A ház, az ételek, az est megrendezése – mindaz, ami azelőtt az ő felségterülete volt – most az unokái kezébe került. De most hátradőlhet, és figyelhet. Nem érezte úgy, hogy kitúrták, és nem is keseredett el, inkább hálás volt, hogy megélhette a család bővülését.

Megszólalt a csengő. Egy pillanattal később Devlin jelent meg a konyhában. Nagyi szeme elkerekedett a meglepetéstől. Dora a férfi mögé lépett, a kezében egy szendviccsel, az arcán széles mosollyal.

– Devlin! – kiáltott fel Nagyi. – Te itt vagy?

Devlin átölelte Dorát.

– A világért sem mulasztottam volna el a partit, Miss Marietta. – Aztán elnézett az asszony mellett, és felkiáltott: – Hé, gyerekek, buli van! Carson, megérkezett az anyósod és az apósod!

Az ifjú menyasszonyok és vőlegények mindenkitől felnőtt viselkedést várnak el. Még saját maguktól is.

Nagyit az estély egy színdarabra emlékeztette, ahol mindennek és mindenkinek megvan a maga szerepe. A menyasszonyoknak és a vőlegényeknek a családjukkal, az otthonos berendezésnek a gyertyákkal, sőt még a megfelelő időben felvillantott mosolyoknak is. A családok ezen az estén találkoznak először a két esküvő előtt. Vannak, akik most ismerkednek meg egymással, most szerzik meg az első benyomásaikat. Ilyenkor nem szabad túl sokat inni, nehogy hencegni kezdjen az ember a családjáról, vagy ami még rosszabb, nehogy kínos sztorikat kezdjen mesélni a rokonairól. Az ifjú menyasszonyok és vőlegények mindenkitől felnőtt viselkedést várnak el. Még saját maguktól is.

Imogene utolsónak érkezett a nappaliba. Szó szerint fennhordta az orrát, ezzel jelezve a felsőbbrendűségét. Nagyi kénytelen volt elismerni, hogy a nő valóban olyan, mint egy igazi királynő a hosszú, smaragdzöld selyemszoknyában, a krémszínű blúzban, ami még jobban kiemelte a nyakában lévő gyöngysort. Nagyi elhúzta a száját. Az ékszer sem akármilyen volt: a gyöngyök fürjtojásméretűek.

Devlin odasietett, hogy üdvözölje Imogene-t. Megfogta a nő kezét, megcsókolta, és lovagiasan meghajolt.

– Felség!

Nagyi a szája elé kapta a kezét, és kuncogni kezdett. Devlinnek nagyon jó humora volt, amolyan ír humor, amit azért szeretnek az emberek, mert mindenkinek oda-odaszúr. Rendszerint akadt valaki, akit ugrathatott.

Imogene becsületére legyen mondva, hogy vette a lapot, és vidáman nézett Devlinre.

– Úgy látom, még mindig az udvari bolond szerepét játssza.

– Úgy van, asszonyom – felelte a férfi affektálva. – Még mindig mindenhol mókázom.

Imogene elmosolyodott.

– Javíthatatlan!

Devlin szeme elégedetten ragyogott.

– James nagymama! – érkezett Dora, és megpuszilta a nőt. – Annyira örülök, hogy újra látom! Nagyon hiányzott!

– Milyen fantasztikusan néz ki, drágám! – mondta Imogene, és viszonozta a puszit. – Mondja, szívem, miért nem csatlakozik maga is ehhez az esküvői menethez? Lehetne tripla esküvő. Eggyel több vagy kevesebb: mit számít? – Az asszony Devlinhez fordult. – Maga csirkefogó! Hát nem akar tisztességes asszonyt faragni a mi Eudoránkból?

Devlin elvörösödött, és sokatmondó pillantást vetett Dorára.

– Megpróbálta – magyarázta az asszony sietve. – Sajnos az én hibám, hogy nem sikerült neki. Élvezem a szabadságot, és hogy nem vagyok hozzákötve senkihez.

– Vagy úgy! – válaszolta Imogene, és Dora arcát fürkészte.

– De ne aggódjon, eljön majd a mi időnk is! Egyelőre várjuk a megfelelő pillanatot.

Imogene közel hajolt hozzá, és színpadiasan odasúgta:

– Csak ne várjon túl sokáig!

Ekkor Taylor érkezett egy pohár itallal, és átnyújtotta James nagymamának, pedig meg sem kérdezte, mit kér inni.

Az asszony átvette a poharat, és kérdőn nézett a férfira. Megdöntötte a fejét, majd belekortyolt az italba.

– Kitűnő! Nagyon finom, bravó! Nem is olyan rossz fogás a fiú.

Dora elnevette magát, miközben Nagyi odavezette Girardot, hogy köszöntse Imogene-t. Girard nagyon jó társaság volt, és Nagyi megkönnyebbülve tapasztalta, hogy Imogene nem akarja folytatni azt az idegesítő flörtölést a férfival, amit legutóbb művelt, csak hogy őt bosszantsa. Harper is odajött, hogy bemutassa a nagyanyjának Taylor szüleit. Girard ellépett, és vidám kacsintással csatlakozott újra Nagyihoz.

– Nagymama, hadd mutassam be Taylor szüleit! – mondta Harper, és elővezette a párt, ahogy az egy tapasztalt házigazdához illik.

Harper nyakánál kivágott, smaragdzöld ruhája ugyanolyan színű volt, mint Imogene szoknyája, és egy káprázatos öv fogta össze karcsú derekát. A fülbevaló smaragdkövét kis gyémántok vették körbe. Az ékszert remekül kiemelte, hogy a vörös haját ügyes kontyba fogta hátul. A szemét kissé kihúzta, és Nagyi arra gondolt, hogy ezzel a retró stílussal Harper egy 1950-es Vogue címlapján is szerepelhetne.

– Hadd mutassam be Jenny és Alistair McClellant – folytatta Harper a bemutatást. – Már nagyon szerettek volna találkozni veled. Rengeteget meséltem rólad.

– Te jó ég, képzelem, miket! – felelte Imogene meleg mosollyal.

– Aggodalomra semmi ok – nyugtatta meg Mr. McClellan. – Harper ódákat zengett önről – mondta, majd előrelépett, és határozottan kezet rázott az asszonnyal.

Nagyi magában elmosolyodott, amikor látta, hogy Imogene belerázkódik a kézfogásba.

– Most már tudom, kitől örökölte Taylor az erejét – mondta James nagymama nevetve.

És a termetét, gondolta Nagyi, ahogy elnézte egymás mellett apát és fiát. Alistair tipikus lápvidéki öltözetet viselt: vasalt, keki színű nadrágot, a nyakánál kigombolt inget és kék zakót, amin fényes gombok ragyogtak. A mellette álló Taylor testre szabott teveszőr zakóján és divatos nyakkendőjén jól látszott Harper ízlésének a hatása.

– Mi mindannyian kapitánynak szólítjuk – mondta Harper, és gyengéd pillantást vetett jövendőbeli apósára.

– Akkor majd én is így fogom – válaszolta Imogene, majd szívélyes mosollyal Jenny McClellanhez fordult. – Gratulálok a fiához!

Mrs. McClellan alacsony, erős asszony volt, nem magasabb Harpernél, de jóval zömökebb. Zöld szemével melegen nézett a többiekre, barna hajában már ősz tincsek jelentek meg. Nagyi arra gondolt, hogy Taylor nyilván az anyjától örökölte a szemét. Jenny egyszerű, kék kötött ruhát viselt, amely sejtetni engedte erős alakját, hozzá kék, magas sarkú cipőt. Igaz, kissé ducinak tűnt ebben a ruhában, mégis látszott rajta, hogy olyan nő, aki jól érzi magát a bőrében. A két asszony barátságosan kezet rázott.

– És bizonyára te vagy Miller, Taylor öccse – mondta Imogene a tizenöt éves fiúnak, aki türelmesen várt, hogy sorra kerüljön.

– Igen, asszonyom – felelte a fiú, és úgy lépett oda Imogene-hez, hogy az büszkeséggel töltötte el a szüleit.

Taylor is büszkén vigyorgott, majd megveregette az öccse vállát. Miller is magas volt, mint a bátyja, csak sovány és langaléta; olyan benyomást keltett, akár egy kölyökkutya. Ugyanolyan ruhát viselt, mint az apja, még a cipője is vadonatújnak tűnt. Nagyi úgy vélte, Jenny büszke lehet a családja férfi tagjaira.

Hasonló jelenet játszódott le Carson apósával és anyósával, Linda és David Legare-rel is. Blake nagyon hasonlított az apjára. David is magas volt, és sovány, a haja már kissé őszült. David vastag keretes szemüvege mögött melegbarna szem figyelt. Biológiaprofesszor volt a Charlestoni Egyetemen, így aztán nem meglepő módon laza, barna zakót és nyitott gyapjúinget viselt.

Blake anyja meglehetősen kövérnek és közönségesnek tűnt a mályvaszínű, fodros ruhájában, ami még jobban kiemelte a sápadt bőrét. Egyszerű, csillogó gyöngysort viselt, ami eltörpült Imogene hivalkodó nyaklánca mellett, de más is így járt volna. Nagyi úgy érezte, hogy egy családi eseményen egyáltalán nem helyénvaló a gazdagsággal dicsekedni, és titokban örült, hogy ő a topáz nyaklánc mellett döntött. Ennek ellenére úgy vélte, Imogene – magához képest – normálisan viselkedik. Nyilvánvalóan erőt kellett vennie magán, mert ő valóban tekintélyes vagyonnal, társadalmi ranggal bír. Olyan partikra jár, amelyeken a legfelső társadalmi réteg nagy reményű képviselői vesznek részt. Mint számos más nő az ő helyzetében, elbűvölő tudott lenni olyan emberekkel, akiket érdekesnek, fontosnak tartott, de hűvös és tartózkodó azokkal, akiket nem. Ezért Nagyi örült, hogy ma este ilyen emberségesen viselkedett. Levette az álarcát, és olyan volt, amilyennek egy menyasszony nagymamájának lennie kell: kedvesen, barátságosan segítette az unokáját, hogy az egészséges, gyümölcsöző kapcsolatokat alakíthasson ki.

Linda azonban gyorsan visszahúzta a kezét, miután kezet fogtak Imogene-nel, és úgy tűnt, zavarba jött. Carson észrevette ezt, és dicséretes lojalitást mutatva odaállt Blake anyja mellé. Carsonnak – hála a természetes szépségének – nem kellett nagyon kicsípnie magát. Hosszú, fekete, lágy esésű selyemruhát viselt, ékszert nem, kivéve az eljegyzési gyűrűjét, ám ilyen egyszerűen is csodálatosan nézett ki. Nem sok nő mutatna így egy ilyen ruhában, gondolta Nagyi büszkén.

– Linda a lakóhelyükön, John’s Islandon tanít egy általános iskolában – mondta Carson Imogene-nek, hogy egy kicsit beindítsa a társalgást.

– Bizonyára nagyon érdekes munka a sok kisgyerek nevelgetése.

Lindának jólesett ez a megjegyzés, és ezen felbátorodva hosszú monológba kezdett az írástanítás fontosságáról.

Amíg Imogene gyakorlott mosollyal hallgatta a tanítónőt, Nagyi elment egy pohár vízért. Kiszáradt a torka, de nem annyira a beszédtől, mint az izgalomtól: ideges volt a színdarab második felvonása miatt. Az órájára pillantott, és látta, hogy mindjárt hét óra. A koktélparti hamarosan véget ér, és Atticus még nem érkezett meg. A szoba másik felében észrevette Harper éles, kétségbeesett tekintetét. A lány a kandallónál állt, diszkréten felemelte mindkét kezét, mintha azt kérdezné: Most mit csináljunk?

Nagyi bizonytalanul meredt rá.

Harper odajött mellé, és riadt tekintettel hajolt a füléhez.

– Nagyi, muszáj elkezdeni az ételek tálalását, különben kiszárad a hús.

Nagyi megszorította Harper kezét. Atticus, hol a fenében vagy? Az utóbbi napokban állandóan a fiú látogatása járt a fejében. Előkereste Parker régi fényképalbumát, szép sorban az összes fotót áttanulmányozta, az ujjaival időnként megsimogatta a fia arcát, és kereste a hasonlóságot Atticusszal. Tudta, hogy ostobaság, mégis úgy érezte, hogy Atticus felbukkanásával kapott egy második esélyt, hogy jobb anya vagy jobb nagymama legyen. Félve gondolt bele, hogy Atticus talán mégis úgy döntött, hogy nem jön el az estélyre, sőt talán azt is elhatározta, hogy többé nem találkozik a Muir családdal. Istenem, kérlek, add, hogy eljöjjön! Az ajtó felé nézett, mintha a csengőt szuggerálná.

És abban a pillanatban csengettek.

Amikor Atticus belépett a nappaliba, mintha reflektor világította volna meg. A jelenlévők félbeszakították a beszélgetést, és mindannyian az ajtó felé néztek. Nagyi a szája elé kapta a kezét, és büszkeség töltötte el, amikor meglátta a fiatalembert a kiváló szabású, kék zakójában, a ropogósra vasalt, fehér ingben, rajta a kék nyakkendővel, amelyet olyan elegánsan, olyan magabiztosan viselt, mint Taylor vagy bármelyik jelen lévő férfi. Hát ő az unokája.

– Végre megérkezett! – kiáltott fel Harper, miután ajtót nyitott, aztán lábujjhegyre ágaskodott, és megpuszilta a férfit.

Atticus kedves mosollyal üdvözölte a lányt, és valamit mondott neki, de Nagyi nem hallotta. A férfi átnyújtott Harpernek egy csokor sárga rózsát, amit az átvett tőle, majd betessékelte Atticust.

Amíg Harper a kisasztalra tette a virágot, Atticus a mandzsettáját igazgatta, és úgy fordította a fejét, hogy feltűnés nélkül felmérhesse a vendégeket. Nagyinak elakadt a lélegzete: ez a mozdulat annyira emlékeztette Parkerre! Találkozott a tekintetük, és Atticus arckifejezése egy csapásra megváltozott, amikor észrevette Nagyi izgatott pillantását.

– Atticus! – kiáltotta az asszony, és odasietett, hogy köszöntse a férfit, miközben szinte felfalta a nézésével. – Már annyira vártam! Milyen jól néz ki! – mondta, és jelentőségteljesen megszorította a férfi kezét. Aztán belenézett a kék szempárba, és nyomatékosan hozzátette: – Mindannyian nagyon örülünk, hogy eljött.

Atticus az asszonyra bámult, a titkuktól mintha izzott volna köztük a levegő.

– Elnézést a késésért.

– A lényeg, hogy megérkezett – mondta Nagyi, és megölelte, beszívta a férfi parfümjének az illatát, érezte a kasmírzakó puhaságát. – Jöjjön, hadd mutassam be a vendégeknek!

– Nagyi – szólt közbe Harper, aki magánkívül volt az örömtől, és megfogta Atticus karját –, kérlek, ezt bízd rám!

– Természetesen – felelte Marietta.

Elkapta Harper meleg pillantását, és örült a két unokája közti kapcsolatnak. Elengedte Atticust, összekulcsolta a kezét, és a szeme sarkából, élvezettel figyelte az eseményeket.

Ekkor Carson érkezett hosszú léptekkel, a selyemruhája a padlót söpörte. Atticus szélesen elmosolyodott, örült, hogy viszontlátja a lányt.

– Tiszteletes! Hát megjött végre! Már aggódtam, hogy megint úgy kell maga után szaladnom – mondta Carson, és előrehajolt, hogy egy puszit nyomjon a férfi arcára. – Jöjjön csak beljebb, szeretném bemutatni Blake-nek. – Megragadta Atticus kezét, és az ajkába harapva nézett szét a helyiségben. – Hová mehetett ez az ember? – kérdezte némi bosszankodással a hangjában. – Várjon egy percet, mindjárt megkeresem.

Carson elengedte Atticus kezét, és elment megkeresni a vőlegényét. A férfi örült a lelkes fogadtatásnak, a közvetlen hangnemnek. A mellette álló Harper felemelte a kezét, és intett valakinek, aztán csakhamar megérkezett Taylor, aki élénken megrázta a tiszteletes kezét. A férfi nagydarab volt, akkora, mint Kwame, az arca komoly, a keze erős. Atticus próbálta kitalálni, hogy vajon mit sportolhatott egyetemista korában.

– Ő az én Taylorom – mutatta be őket egymásnak Harper.

Taylor barátságos mosolya azt jelezte, hogy a nagy emberben nagy szív lakozik.

– Szóval ön Atticus – mondta, és igyekezett nagyon barátságos lenni. – Nagyon örültem, amikor meghallottam a hírt.

– A hírt? – kérdezte meghökkenve Atticus. Gyanakodva pillantott Nagyi felé, hogy esetleg elárulta a titkukat.

Az asszony alig észrevehetően ingatta a fejét, jelezve, hogy senkinek sem fedte fel a lelkipásztor kilétét.

– Igen, hogy összead minket – magyarázta Taylor.

– Ja, igen! – felelte Atticus, és kicsit megnyugodott. – Ennek én is örülök.

Carson sietve visszatért, a nyomában Blake-kel. A férfi előrelépett, kezet nyújtott Atticusnak. A két férfi hasonló magasságú volt, de Blake egy kicsit soványabb. Határozottan kezet ráztak.

– Carson mesélte, hogy talált egy nagyszerű új barátot – mondta Blake. – Egy megbízható barátot.

– Tényleg ezt mondta? Nos, lehet, hogy én volnék az? – felelte Atticus vidáman. – Remélem, hogy önnel is jóban lehetek.

– Azért még várjuk meg, mi lesz a véleménye rólam a jegyesoktatás után – mondta Blake tréfálkozva.

– Amiatt nem kell aggódnia. Nem vagyok túl szigorú. Ön delfinekkel foglalkozik, ugye?

– Így van – válaszolta Blake, és belekortyolt az italába.

– Nagyon különös dolog történt velem a minap. Egy kis öböl partján álltam, azt hiszem, Breach-öbölnek hívják, és a vizet néztem, amikor egy delfin egészen közel úszott a parthoz. Közvetlenül előttem állt meg, ez normális?

– Az attól függ. Ott eléggé örvénylik a víz, és a delfinek sok halat találhatnak. Lehet, hogy az is táplálékért ment.

– Hát, nem tudom. Esküszöm, olyan volt, mintha egyenesen engem nézne. Hogy őszinte legyek, nagyon megható pillanat volt.

Carson közelebb lépett Atticushoz.

– Mekkora volt az a delfin?

Atticus vállat vont.

– Nem sokat tudok a delfinekről, de azt tippelném, hogy olyan átlagos méretű lehetett. Igaz, volt valami nagyon szokatlan rajta, mert a teste tele volt forradásokkal.

Carsonnak elakadt a lélegzete.

– Az Palack volt! – mondta, és jelentőségteljesen Blake-re pillantott.

– Ismerik azt a delfint? – kérdezte Atticus.

– Igen – felelte Carson.

– Ott maradt a partközelben, vagy elúszott? – kérdezte Blake most már egy kicsit nagyobb érdeklődéssel.

– Elúszott. Az egész csak egy percig tarthatott, de soha nem fogom elfelejteni.

– Az jó, ha elment – válaszolta Blake. – Az baj, amikor egy delfin ott marad a part mellett, és ételért koldul.

– Nem, ez egyáltalán nem tett ilyet.

Blake-et szólította az anyja a szoba másik feléből. Elnézést kért, és távozott. Nem sokkal később Harper és Taylor is elment, hogy házigazdai teendőiket gyakorolják. Atticus ott maradt egyedül Carsonnal.

A lány óvatosan elnézett a válla felett, a szemével Blake-et kereste, aztán egészen közel hajolt Atticushoz, és szinte cinkosan odasúgta:

– Tudja, hogyan kell egy szörfdeszkán állva evezni?

A kérdés meglepte Atticust.

– Igen, azt hiszem, el tudok irányítani egy szörfdeszkát.

– Jó. Akkor holnap hajnalban legyen itt! Kimegyünk a vízre, valamit szeretnék megmutatni magának.

A meghívás teljességgel ártatlannak tűnt, de Carson szemében valami furcsa pajkosság vibrált.

Aztán Carson észrevette, hogy Blake int neki.

– Később még megbeszéljük – mondta Atticusnak, aztán megindult Blake és a szülei felé.

Atticus kellemetlennek érezte a láthatóan titkos meghívást. Néha előfordul, hogy a nők szorosabb kapcsolatba kerülnek a lelkipásztorukkal, különösen a személyes beszélgetések után. Ez mindig helytelen, ha a nővéréről van szó, akkor meg pláne.

Nagyi odalépett hozzá.

– Akaratlanul is hallottam, amit Carson mondott. Menj csak el vele! Hidd el, nagyszerűen fogod érezni magad! Senki sem ismeri úgy a környékbeli vizeket, mint ő. Én nagyon örülök, hogy ilyen jóban vagytok.

– Igen, nagyon kedvelem őt, de… – itt megállt egy kicsit – ahogy elnézett a válla felett, az arra utalt, hogy nem szerette volna, ha Blake tudna a dologról.

Nagyi szemében megértés látszott.

– Azért nem akarja bevonni Blake-et, mert Palackot szeretné megtalálni. Ráismert a forradásokról.

– Arról a delfinről van szó?

– Igen – mondta Nagyi, de aztán észrevette, hogy Carson közeledik. – Kérd meg, hogy mondja el neked Palack történetét! – tette hozzá sietve, majd odébbállt.

Carson izgatottan várta, hogy a férfi elfogadja-e a meghívást.

– Tehát? Van kedve eljönni?

– Persze – felelte Atticus mosolyogva.

– Helyes – mondta Carson, és közelebb hajolt, hogy elmondja, mit hozzon magával.

Amíg ők beszélgettek, Harper összecsapta a kezét, hogy mindenki rá figyeljen. Megnyalta a száját, és kitárta a karját.

– Taylor hozott egy tálca pezsgőt, ott van az asztalon. Szeretnék megkérni mindenkit, hogy fogjon meg egy poharat. Van egy bejelentenivalónk… sőt igazából több is.

A vendégek vidám duruzsolás közepette elvettek egy-egy pezsgőspoharat. A jókedvű zűrzavarban Miller is odanyúlt egy pohár felé, ám az anyja megfogta a karját. A fiú morcos ábrázattal visszavonult, és vett még egy cukros teát.

Taylor közeledett, és egy pohár pezsgőt nyújtott át Atticusnak.

Atticus szó nélkül elvette az italt.

Carson két pohárral a kezében tért vissza Atticus mellé.

– Tessék, hoztam önnek egy pohár teát.

Atticus átvette a poharat, némán köszönetet biccentett, majd észrevétlenül az asztalra tette a pezsgőspoharát.

– Egy kis figyelmet kérek! – kiáltotta Harper, miközben a poharához ütögetett egy kanalat. A helyiség elcsendesedett, a vendégek várakozással telve néztek a sugárzó házigazdára. – Taylor és én szeretnénk köszönetet mondani mindenkinek, aki eljött ma este, hogy velünk együtt ünnepelje az eljegyzésünket, valamint Carson és Blake eljegyzését. Az esküvőnk már nincs túl messze, és ez az első alkalom, hogy együtt ünnepelhetünk.

– Úgy van, úgy van! – kiáltották néhányan.

– Ha most körbenézek, akkor azt látom, hogy a családunk újabb tagokkal bővül, és ez örömmel tölt el. Először is koccintsunk a családra!

– A családra! – visszhangozták a vendégek, és megemelték a poharaikat.

Nagyi gyorsan Atticusra nézett, és nagyon elégedett volt a köszöntővel, hiszen őt is érintette. Atticus mereven bámult maga elé, és Nagyi szerette volna tudni, hogy kényelmetlenül érzi-e magát ettől a beszédtől, vagy inkább örül neki.

– Egy különleges vendéget is szeretnék bemutatni önöknek. Hölgyeim és uraim, fogadják szeretettel Atticus Green tiszteletest! – Harper a jobbján álló férfi felé mutatott. – Atticus Nagyi régi családi barátja, és most már a miénk is. Nagy megtiszteltetés, hogy elvállalta az esküvők celebrálását.

A meglepetés moraja söpört végig a helyiségen. Nagyi alaposan odafigyelt a reakcióra. Imogene szája feszes mosolyra húzódott, felvonta a szemöldökét, de inkább azért látszott dühösnek, mert vele nem konzultáltak ebben a dologban. Mellette McClellanék láthatóan örültek a bejelentésnek. Egy dologgal kevesebb szakad a nyakukba. David Legare nyugodtan dülöngélt előre-hátra, de a felesége, Linda arca elvörösödött, a szája megfeszült. Nagyi összehúzta a szemét. Nem számított rá, hogy bárki is helyteleníteni fogja ezt a bejelentést.

– Annyira boldog vagyok – mondta hangosan –, hogy egy szívemhez ily közel álló barát adja össze az én drága unokáimat. – Felemelte a poharát, végignézett a vendégeken, és a tekintete kissé hosszabban időzött Linda Legare arcán. Aztán egyetlen fiúunokájához fordult. – Köszönöm, Atticus!

Atticus elegáns meghajlással felelt.

A társalgás újra megindult.

Harper megint megkocogtatta a poharát.

– Még nem fejeztem be! – kiáltotta, és amikor csend lett, elmosolyodott. – Említettem, hogy több bejelentenivalónk is van. – Vett egy mély lélegzetet, hogy egy kicsit összeszedje magát. – Ez az év eddig is fantasztikus volt, és a hátralévő része is annak ígérkezik. Csodálatos lesz. Ahogy azt minden jelenlévő tudja, két hónap múlva Taylor és én – itt a vőlegényére nézett –, Carson és Blake – feléjük emelte a poharát – összeházasodunk. Aztán eljön az október, és megint pezsgőt nyitunk, hogy megünnepeljük az első könyvem megjelenését.

Lelkes taps, szívből jövő gratulációk követték a bejelentést, jóllehet a legtöbb vendég számára már nem volt újdonság ez a hír.

– Végül… – mondta Harper, és Taylorra nézett, aki a mellkasát kidüllesztve, ragyogó arccal állt mellette. A férfi átölelte Harper vállát. – Idén ősszel mást is ünneplünk Taylorral. – Kis szünetet tartott, majd szinte visítva közölte: – Gyermekünk lesz!

Nagyi a szája elé kapta a kezét meglepetésében. Azonnal Imogene felé fordul, hogy lássa a nő reakcióját, de az hasonló arckifejezéssel nézett vissza rá. Világos, hogy egyikük sem tudott a dologról, és most mindketten megkönnyebbültek. A két nő leplezetlen örömmel nézett egymásra, aztán odaléptek egymáshoz, és koccintottak.

– Tehát duplán örülhetünk! – kiáltotta Nagyi.

– El sem tudom mondani, mekkora boldogság ez nekem! A családunk története tovább folytatódik. Volt idő, amikor már teljesen lemondtam erről. Ó, Marietta, ez aztán az igazán ünnepi alkalom!

A két nő megölelte egymást, aztán Imogene Harperhez sietett, Nagyi pedig egy sarokba húzódott, hogy kiélvezze a pillanatnyi nyugalmat, és a helyiségen végigsöprő eksztázist nézte. Elég öreg volt már ahhoz, hogy tudja, az este kiváló hangulatban fog eltelni. A nők majd vég nélkül csacsognak az esküvőkről és a babáról, a férfiak pedig sportról, horgászatról, régi anekdotákat osztanak meg egymással, és egy szót sem szólnak a születendő gyermekről. A gyerekek… Nate-re és Millerre pillantott, akik félrehúzódtak az egyik kanapéra, és a telefonjukkal játszottak. Nagyi a fejét csóválta. Jellemző, gondolta.

Koccintások hangja hallatszott, Michael Bublé búgott a háttérben, kacajok repdestek, mindeközben Nagyi a szájához emelte a pezsgőspoharat, és arra gondolt, hogy milyen jó is látni, hogy az élet megy tovább. Belekóstolt az aranyszínű italba, és nem is tudott volna ennél jobb befejezést elképzelni a ma esti előadásnak.

Különös elégedettséget érzett, hogy nem kellett foglalkoznia házimunkával, főzéssel, sőt gyerekekkel sem. Még nem volt feleség, és anya sem. Most még akkor hagyhatta el a házat, amikor csak akarta.

Carson másnap kora hajnalban kelt, és kisietett az ajtón, mielőtt még Harper elkaphatta volna, hogy újabb esküvői feladatokat bízzon rá. És mielőtt bárki is észrevette volna, hogy Atticusszal megy szörfözni.

A vidékre kivételesen meleg napok áldása borult – ez kárpótolta a helyieket a hideg, szeles időszak után. Carson belebújt a neoprénruhájába, amely hidegen tapadt a bőréhez. Lehet, hogy a levegő melegebb lesz, de az óceán vize biztosan nagyon hűvös.

Lábujjhegyen osont ki a házból, halkan megnyugtatta Thort, aki hangos morgással kíváncsiskodott. Nagyi is korai kelő volt, de szerencsére ma reggel semmi jelét nem adta ennek. A nap nemrég kelt fel. A kék eget rózsaszín felhők csíkozták. Carson szívverése gyorsulni kezdett, ahogy leszaladt a bejárati ajtó előtti lépcsőn. Ezt a napszakot szerette a legjobban, amikor még minden friss és új, a nap tele van lehetőséggel. Átszaladt a kavicsos úton a garázshoz. A régi tolóajtó már helyenként rothadásnak indult, a felpöndörödött festék lepattogzott, ahogy hozzáért. Az ajtó csikorogva gördült a fémkeretben. Nagyinak lassan ki kellene cserélnie, gondolta Carson, és teljes erejét megfeszítve tolta az ajtót. Aztán megállt, hogy egy kicsit kifújja magát, és csak ekkor jutott eszébe, hogy az öreg garázsajtó kicserélése már nem Nagyi feladata lesz, hanem Harperé.

Különös elégedettséget érzett, hogy nem kellett foglalkoznia házimunkával, főzéssel, sőt gyerekekkel sem. Még nem volt feleség, és anya sem. Most még akkor hagyhatta el a házat, amikor csak akarta. Megfogta a szörfdeszkáját, a karjába vette, és megint eszébe jutott, hogy mennyire élvezte, amikor fiatal volt, és viszonylag gondtalan.

Egy autó kerekei csikorogtak a kavicson, és Carson kisietett a garázsból. Egy hatalmas Silveradót látott a kocsifeljáróra érkezni. A krómozás, a széles motorháztető, a lökhárítókorlátok Blake-et juttatták az eszébe: biztosan neki is tetszene egy ilyen autó. Ki gondolta volna, hogy a tiszteletes a lelke mélyén igazi vidéki srác?

A kocsi ajtaja kinyílt, Carson gyorsan odaszaladt, mert nem akarta, hogy Atticus az első ajtó felé induljon, és felverje az egész házat.

– Jó reggelt, tiszteletes! – kiáltotta színpadias suttogással.

– Jó reggelt! – suttogta vissza Atticus, majd kimászott az autóból, és a platóról levett egy táskát.

Ő is vízhatlan neoprénruhát viselt, még a cipője is ilyen volt. A ruha szorosan tapadt a testére, és a lánynak el kellett ismernie, hogy a férfinak veszettül jó alakja van. Carson ujjatlan ruhát viselt, és a haját szorosan hátrafogta. Megszokta már, hogy a férfiak alaposan megbámulják.

– Miért suttogunk?

– Mert senkit sem akarunk felébreszteni. Hozott deszkát? – kérdezte Carson, és a kocsi platójára nézett.

– Nem, kellett volna? Itt nincs deszkám, minden ilyesmit Atlantában hagytam.

– Nem baj, nekem van kettő – mondta, majd megfordult, hogy mutassa az utat. – Menjünk a garázsba! Valószínűleg elég poros a deszka, de nem érdekes. Úgyis a vízen leszünk.

Atticus követte Carsont. A garázs tele volt zsúfolva mindenfélével, ezért eltartott egy ideig, amíg kiszedték a deszkát a kupacból. Egy golfkocsi és néhány kerti szerszám közé volt beékelődve.

– Alaposan ki kellene szelektálni ezeket a cuccokat. A jó ég tudja, hol lehet a kiteboardom – mondta Carson, és körülnézett a homályos helyiségben. A faburkolat repedésein átszűrődött a napfény. – Most megyek először vízre, amióta hazajöttem. Vigyázzon! – mutatott egy kő virágtartóra Atticus lába előtt.

Az úton lepucolták a koszt és a pókhálókat a deszkákról – az egyik kék volt, a másik zöld –, aztán Atticus a vállára kapta a zöldet, és követte Carsont a betonúton, amely a reggeli párában illatozó rododendron-és jázminbokrok között vezetett a ház mögé. Megkerülték az épületet, majd felbukkant egy gyönyörű kefevirágbokor, és Atticus hirtelen megállt. Nem volt felkészülve az óceán fantasztikus látványára. A nap már magasabban járt, és rózsaszínre festette az egész láthatárt.

A ház hátulja még impozánsabb volt, mint az eleje. Atticus arra gondolt, hogy aki építtette, nyilván imádta a vizet, aztán eszébe jutott, hogy sokat hallott a Muir család őseiről, akik között volt valami kalóz. A hátsó veranda a ház teljes szélességében végighúzódott, bal oldalon kiszélesedett, és fekete-fehér ponyvatető védte a körben álló, hatalmas, fekete fonott székeket. Aztán a telek lejteni kezdett, amíg megint vízszintesbe nem került, és ezen a második szinten volt egy úszómedence. Innen falépcsők vezettek le a szépen rendben tartott virágoskerten át a vízpartig.

– Micsoda hely! – mondta Atticus Carsonnak ámulattal.

– Hát igen, Sea Breeze rendszerint elég jó benyomást tesz az emberekre – felelte Carson könnyedén, mint aki már rengetegszer hallotta ezt. – Na, igyekezzünk, mert mindjárt vége a napnak!

Könnyedén mozgott, látszott, hogy van tapasztalata. Hamarosan mindkét deszka vízre került, magukra kötötték a biztonsági kötelet, lapátot vettek a kezükbe. A víz nagyon hideg volt, Carson megborzongott, amikor belelógatta a lábát.

– A fenébe, ez jéghideg!

– Én hozzá vagyok szokva a hideg vízhez.

– Akkor ezt imádni fogja.

Carson fellépett a deszkára, és azonnal megtalálta az egyensúlyát. A lapáttal eltolta magát a stégtől, aztán hátranézett, hogy Atticus követi-e.

– Maga ilyen lassan jön?

– Nagyon vicces.

Atticus fellépett a deszkára, és behajlított lábbal próbálta megkeresni az egyensúlyát. Jól ment neki, de azért nem csinálta olyan ügyesen, mint Carson. Már jó pár éve nem szörfözött, és kellett néhány perc, hogy ismét belejöjjön. Carson azonban magától értetődő természetességgel haladt. Már kint járt a nyílt vízen, egyre messzebb került a parttól. Atticus mélyen a vízbe merítette a lapátját, és örült, hogy ilyen hosszú a keze. Tett néhány csapást az egyik oldalon, aztán a másikra váltott, és igyekezett egyenesen követni Carsont.

A lány olyan könnyedén evezett, mintha a lapát és a deszka a teste meghosszabbítása lett volna. Magas volt, szikár és erős. A lapátja úgy szelte a vizet, mint forró kés a vajat. Atticus azonban izmosabb volt, ezért nemsokára utolérte.

Az áramlatba érve gyorsabban haladtak. Atticus a part felé nézett, és elbűvölte a kora reggeli nyugalom, a természet ébredése. Csak az evezőcsapások lágy csobbanása verte fel a csendet. A víz melletti magas fűben kócsagok álltak, felettük pelikánok repültek rendezett alakzatban, a folyót követve a nyílt óceán felé. A levegőben valami álomszerű nyugalom lebegett. Minden egyes csapás olyan volt, akár egy fohász.

Ahogy lassan haladtak a kikötő felé, Atticus pontosan tudta, hogy Carson miért fohászkodik. A lány csapásai elszántságról tanúskodtak, egyetlen cél lebegett előtte: Palack. A férfi megértette ezt, az ő mozdulatai is azért imádkoztak, hogy megtalálják a delfint.

Carson hirtelen felemelte a lapátját, megállt, és az óceánt kémlelte. Atticus mozdulatlanul állva követte a példáját. Csak ők voltak a vízen, és ameddig a szem ellátott, csak a vörös ég tükörképe vibrált a nyugodt felszínen.

– Odanézzen! Három óra felé! – kiáltotta Carson, és odamutatott.

Atticus odanézett, de nem látott semmit.

– Ott egy másik! Egy óránál!

A férfi megint arra nézett, de megint nem látott semmit. Túl lassan fordította oda a fejét. A vízfelszín mozdulatlan volt, de Atticus továbbra is meredten bámult, mint Beau kutyái a vadászatokon. Aztán egyszer csak a távolban észrevett két hasonló méretű hátúszót. Izgatottan kiáltotta oda Carsonnak:

– Látom őket!

Carson a válla fölött hátranézve vágott egy grimaszt, aztán elmosolyodott.

– Na, gyerünk, városi fiú, húzzon bele! – kiabálta, majd leengedte a lapátját, és gyors tempóban megindult a delfinek felé.

Atticus felnevetett, nagyon élvezte a helyzetet, a vizet, az evezést, a vadászatot – egészen felvillanyozódott, és továbbra is éberen figyelt. A két delfin ismét felbukkant, majd eltűnt, nem pont ugyanott, de közel az előbbi helyhez. Úgy tűnt, Carson pontosan tudta, hova mennek.

– Biztosan az öbölben vadásznak – mondta. – Ha utaznának, akkor sosem érnénk utol őket.

Atticus arra gondolt, hogy Carsonnak azért lenne rá esélye. Folyamatosan evezett, már kissé lihegett is, de igyekezett tartani az iramot.

Közelebb értek az öbölhöz, és a két delfin eltűnt. Carson megint felemelte a lapátját, figyelt, fülelt, sodródott az árral. Eltelt néhány perc, Atticus már éppen arra gondolt, hogy a delfinek elmentek, amikor hirtelen lágy, tompa zajt hallott a háta mögül. Carson is észlelte. A kezével beárnyékolta a szemét, és a hang irányába nézett.

És ekkor megint hallották: a delfin orrnyílásán kiáramló levegő semmihez sem hasonlítható hangja.

Carson izgatottan kémlelte a vizet.

Atticus érezte a túláradó izgalmat. Aztán csak annyit látott, hogy a delfin úgy hat-hét méterre tőle felbukkan a vízből. A szíve hevesen verni kezdett.

– Ott van! – kiáltotta.

Carson felemelte a kezét, hogy csendre intse a férfit. Hirtelen az egyik állat újra felbukkant, ezúttal egy kicsit közelebb. Atticus megfordult, és megbillent a deszkán. A karját kitárva sikerült megőriznie az egyensúlyát, és nem esett bele a vízbe. Vett egy nagy levegőt, és térdre ereszkedett.

Csak az egyik delfin maradt itt, a másik már elúszott. Ez közelebb jött Atticus deszkájához, annyira közel, hogy a férfi jól láthatta a napfényben megcsillanó fényes, szürke bőrét. Az állat újra lemerült, de előtte még látszottak a ragyogó testét behálózó halvány forradások.

Atticus izgatottan evezett közelebb Carsonhoz.

– Ő az, Palack! Láttam a hegeket!

Carson megtörölte könnyes szemét, és bólintott. Képtelen volt megszólalni.

A következő pillanatban a delfin Carson deszkájánál jött fel a felszínre. Atticus csendes ámulattal nézte, ahogy az állat a deszkával párhuzamosan az oldalára fordul, és a gyönyörű, mandula alakú szeme a nőt nézi.

– Palack! – kiáltotta Carson a delfin szemébe nézve. – Én vagyok az!

A delfin hirtelen magas hangon sípolt egyet, és lemerült. Egy másodperccel később megint felbukkant, magasra ugrott, majd nagy csobbanással a vízbe csapódott.

Carson hangosan felnevetett, és mindkét karját a magasba emelte.

– Igen! – kiáltotta, és csillogó szemmel fordult Atticus felé. – Megismert!

Atticus az öklével a levegőbe csapott, mintha ő is a delfinnel együtt ugrott volna. Valami miatt igen közel érezte magához ezt az állatot. Nem emlékezett rá, hogy mikor érzett utoljára ilyen örömöt.

Palack gyorsan visszaúszott Carson deszkájához, és tett két szűk kört körülötte, egészen közel, és közben mindvégig a nőt nézte. Atticus igyekezett nem megzavarni a jelenetet, térdre ereszkedve figyelt. Szerencsésnek érezte magát, hogy szemtanúja lehetett ennek az egészen elképesztő kapcsolatnak egy vadon élő delfin és egy emberi lény között.

Palack feljött Carson deszkája mellett, és várakozva, mohón nézte a nőt.

A lány leült a deszkán, az arcát egészen közel tolta a delfin pofájához, és közben ügyelt rá, hogy a keze mindvégig a deszkán maradjon. Néhány percig így ült ringatózva, aztán óvatosan hasra feküdt. Most egészen közelről szemezett az állattal. Atticusnak úgy tűnt, mintha a delfin is a nő tekintetét fürkészte volna.

– Szegény kicsim – motyogta Carson. – Annyira sajnálom!

Palack nyugodtan nézett vissza a nőre, láthatóan nem ítélkezett felette.

A forradásoktól eltekintve Palack egészségesnek tűnt. És kicsit mintha kövér is lenne, gondolta Atticus magában mosolyogva.

– Szóval babát vársz – mondta Carson Palacknak. – Tehát tavaly nyáron mindketten terhesek voltunk, de te meg is tartottad a kicsinyedet. Jó neked!

Atticus beleharapott az ajkába, megdöbbent. Nem tudta, hogy Carson és Blake elveszítette a kisbabáját.

Palack szaggatott hangokat adott ki, és orrával csapkodni kezdte a vizet.

Carson Atticushoz fordult.

– Nem érti, hogy miért nem simogatom egy kicsit – mondta, és az arcán látszott, hogy nagyon szeretné. – Ő a legjobb barátom. Átsegített az életem néhány borzalmas pillanatán. – Kinyújtotta a kezét, de félúton megállította. – Nem szabad megérintenem, ő vadon él.

Palack azonban nem így gondolta, és felemelkedett a vízben, aztán az orrát szándékosan beleütötte Carson kezébe.

A lány nevetni kezdett.

– Nem én voltam, ő csinálta!

Atticus nem sokat tudott a delfinek viselkedéséről, de úgy tűnt neki, hogy Carson a tűzzel játszik. Nyugtalanul figyelte, ahogy az állat lassan elúszik a lány víz fölé tartott, mozdulatlan keze mellett, de olyan közel, hogy a bőre súrolta a kezét. Atticus irigykedett. Ő is szerette volna megérinteni a delfint, a tenyerén érezni a síkos bőr tapintását, de ez egy vadon élő állat, és tudta, hogy nem lenne helyes ilyet tenni.

Carson visszahúzta a kezét. Egy pillanatig meredten bámult a semmibe, aztán a feje alá tette a kezét. Most először tűnt úgy, hogy a delfin megsértődött. Az orrával csapkodta a vizet, és füttyögött. Aztán a víz alá bukott, és szándékosan jókorát csapott a farkával, aminek hatására a felcsapódó víz beterítette Carson deszkáját. A lány igyekezett félrehúzódni a víz elől, felnevetett, és köhögni kezdett.

– Úgy látom, kissé dühös lett szegény – mondta Carson Atticusnak.

– Nagyon úgy tűnik. De maga tudja, hogy mi a legjobb neki.

Carson keményen nézett a férfira, majd egyetértően bólintott. Lassan felállt, a mozdulataiból lemondás sugárzott. Atticus tudta, hogy ez fontos pillanat a nő számára.

Carson Palackra nézett.

– Menj, és csatlakozz a barátodhoz! – kiáltotta, és a kikötő felé mutatott. – Gyerünk, tűnés! Kettő helyett kell enned!

Palack az orrával a levegőbe csapott.

Carson megint elhessegette, és még keményebben utasította:

– Gyerünk, indulj!

Palack hátrált egy kicsit a vízben, aztán a mélybe bukott. Carson és Atticus a mögötte elcsendesedő vizet kémlelte. Néhány perc múlva Palack már sokkal távolabb bukkant fel, és nagy sebességgel haladt a másik delfin felé.

– Vissza kell mennünk – mondta Carson. – Most megléphetünk Palack elől, nem szeretném, ha a mólóig követne.

– Tőlem mehetünk.

Atticus újra nekifeszült a lapátnak, és keményen küzdött a sodrás ellen. Bosszúsan nyugtázta, hogy nagyon nincs formában. A szemöldökén gyűltek az izzadságcseppek, de nem lassított. Mindketten tudták, hogy Palack könnyedén hamar utolérheti őket.

Mire elérték Sea Breeze-t, és kiszálltak az alsó stégen, Atticus pólója már teljesen átizzadt. Nem szívesen ismerte be magának, de jólesett látnia, hogy Carson is eléggé kifulladt. Segített a lánynak kiemelni a vízről a jó három méter hosszú deszkát, és felvitték a stég felső részére. Ott biztonságba helyezték őket, és felvették a törülközőiket. Carson hosszú copfja a vállára esett, amikor lehajolt, hogy kicipzárazza a neoprénruhát. Megtörölte az arcát, és a padra dobta a törülközőt.

– Akkor most mesélje el, hogy mi történt Palackkal! – mondta Atticus, miközben a haját törölgette. – Hogyan szerezte azokat a sebhelyeket?

Carson elfordult, és a víz felé bámult, mielőtt belekezdett.

– Az a delfin megmentette az életemet. Kint voltam szörfözni, és meg akart támadni egy cápa, de Palack oldalról nekiúszott. Megzavarta a cápát, és ezzel megmentette az életemet. Korábban már hallottam hasonló dolgokat, de akkor meg is történt velem. – A lány gyengéd hangon beszélt a delfinről. – Aztán később felismert, amikor az öbölben szörföztem. Nagyon okos állat, valami furcsa kapcsolat alakult ki köztünk. – A kezébe temette az arcát, majd folytatta: – Ó, Atticus, nagyon nagy hibát követtem el! Nevet adtam neki, etettem a móló közelében, együtt úsztam vele, nagyon élveztem az egészet, és aztán Palack itta meg a levét. Tavaly nyáron beleakadt egy horgászzsinórba, szörnyű volt.

– Ott szerezte a sérüléseit?

Carson bólintott, és az arca elkomorult az emlékek hatására.

– Igen. Blake Floridába szállíttatta egy cetkórházba, és ezzel megmentette az életét. Akkoriban kis híján szakítottunk az eset miatt, mert Blake nagyon dühös és csalódott volt. Jogosan.

– Ezért titkolta el előle, hogy hajnalban megkeressük Palackot?

– Nem. Most először Blake nélkül akartam találkozni Palackkal. Tudni akartam, hogy elég erős vagyok-e ahhoz, hogy helyesen cselekedjem. – Keserűen felnevetett. – Nem nagyon sikerült, igaz?

– Ne legyen olyan szigorú saját magához! Szerintem nagyon is helyesen viselkedett.

– Nem érzi úgy, hogy megszegtem a Blake-nek tett ígéretemet?

– Ez a maguk dolga, nem számít, hogy én mit gondolok.

– Egyébként meg miért kellene elmondanom neki? – kérdezte Carson, és a távolba meredt. – Mit nyernék vele? Nem akarok feszültséget kelteni kettőnk között. Tudom, hogy mit kell tennem, és azt is, hogy elég erős vagyok hozzá.

– Akkor meg miért nem mondja el neki?

Carson Atticusra nézett.

– Sosem fordult még elő magával, hogy megtartott magának valami apró titkot? Csak hogy ne bántsa meg azt, akit szeret.

Atticus elsápadt, és a vizet bámulta. A titkokat illetően kissé képmutatónak érezte magát.

– De, nagyon sokszor – ismerte be. – Főleg az anyámmal szemben. Egyetemista koromban mindig azt hazudtam neki, hogy tanulni megyek, pedig inni mentem. Meg olyankor is, amikor úgy tettem, mintha nem tudnám, hová tűnhetett az ital a bárszekrényből. – Elnevette magát, de egyáltalán nem tűnt jókedvűnek. – Egyszer vizet tettem a ginesüvegbe. Csak akkor vette észre, amikor egy parti alkalmával meglehetősen gyengére sikerült a martini.

– Képes volt ilyet tenni? – kérdezte Carson nevetve.

– Igen, még erre is képes voltam – felelte Atticus, aztán lehervadt a szájáról a mosoly. – És ezek még csak kisebb hazugságok voltak. A keményebb dolgok csak ezután jöttek. Azok igazán komolyak voltak, bár gyakran még büszke is voltam ezekre a balhékra. Sokszor a rendőrségen kötöttem ki, mert még annyi idős sem voltam, hogy alkoholt fogyaszthassak. Volt pár koccanásom is. Apám jött értem a rendőrségre, és keményen megbüntetett. Úgy határoztunk, hogy anyámnak nem mondjuk el, mi történt. Az ő érdekében.

– Ez nem volt helyes.

Atticus Carson kék szemébe nézett, és tudta, hogy igaza van.

– Nem, valóban nem volt az. – Lehajtotta a fejét, elvörösödött szégyenében. – Most már látom, hogy rossz döntés volt. – Kis szünet után folytatta: – Higgye el, soha nem jó, ha hazudunk. – Carsonra nézett. – Bízzon Blake-ben!

Carson elgondolkodva nézett a tiszteletes szemébe, aztán bólintott.

– Igen, azt hiszem, igaza van.

Miután Atticus elment, Carson visszaballagott a stégre a szörfdeszkákért. A víz felé menet a szeme sarkából valami mozgást látott Girard Bellows házában. Megállt, és egy pillanatra odanézett. Valaki éppen kijött a házból. Nem is egy ember, hanem kettő.

Hallotta, hogy beszélnek, de azt nem értette, mit mondanak. Nagyi hangját azonban felismerte. Felfutott a stégen, a földre tette a szörfdeszkákat, és az egyik bokor mögé bújt. Lopva kikukucskált a rejtekhelyéről, és látta, ahogy Nagyi és Girard kilép a teraszra, a kezükben tányérok és bögrék. Nagyi a kék fürdőköpenyében volt.

Carson elengedte a bokor ágait, amelyek hangosan suhogva csapódtak vissza. Megfordult, és elindult felfelé az emelkedőn, a lépcsők irányába. Zavartan rakta egyik lábát a másik után. Az még csak rendben lenne, ha valaki a fiújánál alszik, pláne, ha egyidősek. Nem nagy ügy. Na de ha az ember nagymamája teszi ezt?

A konyhaajtóhoz érve még egyszer megfordult, és visszanézett Girard háza felé. A férfit régen csak Bellows bácsinak hívták, amíg Nagyi meg nem kérte őket, hogy szokjanak le erről. Innen már semmi sem látszott Girard teraszából, mert a bokrok, amiket épp ezért ültettek, eltakarták a kilátást.

– Úgy látom, másnak is vannak apró kis titkai – motyogta. Aztán elnevette magát, és alig várta, hogy a testvéreinek is elmesélhesse a dolgot.

Megértem, hogy nem tartod túlságosan romantikusnak a házassági szerződést, de hidd el, hasznos lehet. Gazdag pároknak pedig szinte kötelező.

Harper tálcán vitte be a reggelit James nagymama szobájába. Menet közben megállt a tükör előtt, amelyből egy világosbarna nadrágot és hozzáillő pamutpulóvert, fölötte pedig fodros rózsaszín kötényt viselő, fiatal nő nézett vissza rá. A haját hátul copfban fogta össze. Látszólag ugyanaz a huszonkilenc éves nő volt, akit minden reggel látott, de nagyon jól tudta, hogy ez nem így van. Valódi csoda volt a testében, egy új élet. És ekkor rádöbbent, hogy egy olyan nő néz vissza rá a tükörből, aki hamarosan anya lesz.

Elmosolyodott, és a lábával finoman megrugdalta az ajtót.

– Gyere be!

Harper lehajolt, kinyitotta az ajtót, és vigyázott, nehogy kilöttyenjen a tea. A szobában félhomály fogadta, mert a függönyöket még nem húzták el. Csak az éjjeliszekrényen álló lámpa égett, meleg fénykört vonva a franciaágy fölé, ahol James nagymama ült párnáknak dőlve. Csipkés, virágos pizsamakabát volt rajta, amit hosszú, rózsaszín öv fogott össze. Harper felismerte a divatjamúlt ruhadarabot, amelyet a nagyanyja azokon a napokon viselt, amelyeket csak pihenőnapoknak hívott. Ilyenkor egész nap ágyban maradt, olvasott, aludt, tévézett, egyszóval: pihent. Az ölében egy kis tablet hevert.

Az olvasószemüvege fölött pillantott Harperre.

– Szent isten! Drágám, nem kellene ekkora felhajtást rendezned miattam. Tedd le azt a tálcát, és inkább ülj le! Legalább tudunk egy kicsit csevegni.

Harper óvatosan letette a tálcát a nagymama matracára, és örült, hogy most végre behozzák a lemaradást, és beszélgethetnek egy jót. Kitöltötte a teát, és megcsókolta az asszonyt. James nagymama most sokkal kipihentebbnek tűnt, nem volt annyira sápadt és nyúzott. Jó ideje ébren lehetett, mert az arcát már megmosta, és bekente illatos krémmel. Még a haja is rendben volt.

Harper a sarokból odahúzott egy régimódi, bársonyborítású széket. A szobát nemrég újította fel Nagyi, kifejezetten Dora számára. Minden francia stílusra vallott: a rózsaszín-fehér csíkos tapéta, a díszes bútorok, a krémszínű szőnyeg, amit Nagyi maga bányászott elő a kamrából. A szoba csodálatosan nőiesre sikerült.

– Ez itt Dardzsiling tea, amit öt percig áztattam. Aztán van itt péksütemény, vaj, lekvár, méz – a saját méheim készítették – és egy szelet görögdinnye. Semmi extra, de azért remélem, minden ízleni fog.

– Angyal vagy, micsoda dőzsölés! – James nagymama felemelte a csészét, és belekortyolt a teába. – Ha macska lennék, most aztán nagyon dorombolnék – mondott véleményt az italról. – Hát igen, csak egy brit tudhatja, hogyan kell elkészíteni rendesen a teát.

– Én már lápvidéki lány vagyok – csipkelődött Harper, és a tálca felé nyúlt, hogy elvegye a magának hozott csészét, aztán élvezettel ő is belekortyolt a sötét italba.

James nagymama újra ivott egy kicsit, majd a tálcára tette a csészét.

– Kedvesem, te igazi angol vér vagy, az őseid Nagy Károly előttig vezethetők vissza. A családod még a Debrett’s évkönyvében is benne van. Jut eszembe, hoztam neked egy ajándékot, ott van az íróasztalon.

Harper felállt, és odament a gyönyörű, festett íróasztalhoz. Nagyi ékszerdoboza mellett egy kis csomag feküdt. Felemelte.

– Ez az?

– Igen, hozd csak ide!

Harper visszaült a székre, és óvatosan elkezdte kibontani a szép, virágmintás csomagolást. A Debrett’s esküvői kalauza volt a csomagban. Az asszony Harper diplomaosztójára a Debrett’s illemtani kézikönyvét ajándékozta neki; a vastag kötetnek gyönyörű vörös-arany dombornyomásos borítója volt, és mindenféle hasznos tanácsokkal szolgált.

Harpernek elállt a lélegzete a könyv láttán.

– Jaj, ez tökéletes ajándék, köszönöm! Már elolvastam Emily Post etikettről szóló könyvét, amit Nagyitól kaptam… de tudom, hogy ez most sokkal hasznosabb lesz – sietett leszögezni, mert nem akarta megsérteni a nagyanyját. Tisztában volt vele, milyen rivalizálás folyik a két idős hölgy között.

Ahogy azt Harper gyanította, James nagymama összehúzta a szemét, és dölyfös grimaszt vágott.

– Persze az is nagyon jó, de a Debrett’s kiadványa az egyetlen igazi esküvői útmutató az angol menyasszonyok számára. Ez a brit etikett bibliája! A tizennyolcadik századtól adja a tanácsokat a menyasszonyoknak. Meg fogod látni, hogy egyetlen döntést sem tudsz meghozni enélkül.

– De nagymama, a parton lesz az esküvőnk. Az egy egészen más közeg, mint ha Greenfields Parkban tartanánk. Szerintem egy kicsit lazábban vehetjük a szabályokat, a protokollt.

– Személyessé tehetjük az esküvőt ezen a helyszínen, gyönyörű lesz – felelte az asszony hamiskásan –, de attól még meg kell tartanunk a formaságokat. Ne butáskodj! Attól, mert a vízparton lesz, még nem egy hawaii partit rendezünk. Teljesen mindegy, hogy hol van egy esküvő, attól még követni kell a szabályokat.

Harpernek hirtelen eszébe jutott valami.

– Mit mond a könyved a terhes menyasszonyokról?

A nő arca ellágyult, ahogy Harper pocakjára nézett.

– Ó, drágám, el sem tudom mondani, milyen sokat jelent nekem ez a kisbaba. És nem csak nekem, az egész családnak! Ez a kisgyerek továbbviszi a James család nevét.

– Egész pontosan a James McClellan nevet.

– Ez lesz a neved az esküvő után?

Harper a fejét csóválta.

– Nem, de a baba mindenképp megkapja a Jamest középső névnek.

– Igen, azt hiszem, így szokták ezt csinálni. Remélem, nem csak egy gyereked lesz majd, és legalább egy fiú is kellene. Úgy tűnik, a Muir családban csak lányok születhetnek.

– A McClellanben pedig csak fiúk.

– Mindig is reménykedtem, hogy Georgiana újra férjhez megy, és születik még egy unokám – mondta James nagymama élénken.

– Hogy anya újra megházasodjon? – kérdezett vissza Harper döbbenten. – Már az első házasságát is nehezen bírta, pedig az csak pár hónapig tartott.

– Na igen, de mégiscsak annak köszönhetően jöttél te a világra.

Harper önkéntelenül is elmosolyodott.

– Én több gyereket szeretnék, talán hármat. De ki tudhatja azt előre, majd meglátjuk – mondta, és belekortyolt a teájába.

– Mindenképp több gyereket kellene szülnöd. Szebb vagy, mint valaha, nagyon jól áll a terhesség. A bőröd is ragyog. Bár meg kell mondanom, majdnem elájultam, amikor bejelentetted.

– Már alig vártam, hogy elmondhassam – felelte Harper, és nagyon örült a témának. – Azt akartam, hogy túl legyek az első tizenkét héten, és te is itt legyél. Úgy gondoltam, az estély jó alkalom lesz a bejelentésre.

– Tényleg különleges volt, és az is, hogy a lelkipásztorotokat is itt mutattad be. – Itt James nagymama hangja kissé keményebb lett. – Atticus Green.

– Te valaki mást szerettél volna?

– Nem, de az talán problémát okozhat, hogy…

– …hogy fekete? – kérdezte Harper dühösen.

James nagymama felhorkant.

– Ugyan már, ne nevettesd ki magad! Egyáltalán nem érdekel a bőrszíne. Azt akartam mondani, hogy ő baptista, te pedig az Anglikán Egyház tagja vagy.

Harper megkönnyebbülten felnevetett.

– Jaj, emiatt ne aggódj! – mondta, és finoman megpaskolta a pocakját. – A lényeg, hogy a házasság törvényes legyen.

– Tudod – kezdte Imogene, aztán felvett egy péksüteményt, és vajat kent rá –, a terhességed egy másik problémát is felvet. Kapcsolatba kell lépnünk az ügyvédeinkkel, amilyen hamar csak lehet. Kötnöd kell egy házassági szerződést.

Harper a fejét csóválta.

– Nem akarok.

– Ne bolondozz, Harper, legyél már egy kicsit gyakorlatiasabb! – mondta az asszony türelmetlenül. – Ezernyi okot tudnék felsorolni, hogy miért kell kötnöd egyet. Először is azért, mert sokkal gazdagabb vagy, mint Taylor. Természetesen megbízol benne, és ez nagyon helyes. De ha én meghalok, akkor ingatlanjaimból is örökölsz egy jókora részt. Te és az örököseid. Mindent meg fogok tenni, hogy megvédjelek a család pénzéhes tagjaitól, és sajnos azt kell mondanom, hogy az anyád is közéjük tartozik. De neked is meg kell tenned a szükséges lépéseket, hogy bebiztosítsd az örökséged ebben az országban, sőt ebben az államban. Nem lehetünk érzelgősek, itt most üzletről van szó.

– Én nem így látom. Ez nem üzlet, ez egy család.

– Pontosan. És te nemsokára anya leszel, tehát muszáj gondolnod a gyermekedre is.

– Tayloré is, és ő képtelen lenne rosszat tenni a gyerekünkkel.

– Ezt én sem gondolom. És ha rendbe teszed a pénzügyi dolgaidat is, akkor mindketten sokkal felszabadultabban, nyugodtabban mehettek bele a házasságba.

– De nem kellemetlen egy ilyen szerződés? Most álljak ezzel Taylor elé, amikor már elküldtük a meghívókat? Ez olyan, mintha előre kiterveltem volna az egészet.

– Szerintem egyáltalán nem így van. Harper, te egy gazdag nő vagy. És ennek megfelelően kell viselkedned. Megértem, hogy nem tartod túl romantikusnak a házassági szerződést, de hidd el, hasznos lehet. Nemcsak a saját jövődre kell gondolnod, hanem a gyerekeidére is. Muszáj tekintettel lenned rájuk. A szerződésben lenne egy olyan kitétel, amely megakadályozná, hogy az, amit tőlem örökölsz majd, a férjedhez vagy annak új feleségéhez vándoroljon. Ha, ne adj’ isten, elválnátok. Sőt ez még a gyermeked válására is vonatkozhat. Egy ilyen szerződés egyszerűen arról szól, hogy a tőlem öröklött vagyonod nem lesz a közös tulajdonotok. Higgy nekem, minden sokkal egyszerűbb lenne! Egyébként pedig meg lennék lepve, ha Taylor nem számítana erre. Értelmes ember, és már ez a ház is a te neveden van.

Harper arca elkomorult.

– Ez igaz. Sosem említette még, de néha elgondolkodom, hogy nem zavarja-e. Nem sérti-e kissé az önérzetét?

– Nem hinném. Tisztában van vele, hogy egyedül nem engedhetne meg magának egy ilyen házat. Akkor meg hol laknátok?

– Esetleg egy kisebb házban, és nem itt a szigeten.

– Igen, de ezt meg te nem akarnád, ugye? Te Sea Breeze-ben szeretnél élni.

Harper nem tudott mit mondani erre. Igen, akarta Sea Breeze-t. Nagyon is! De nemcsak maga miatt, hanem Nagyi és a testvérei miatt is.

Imogene hűvös hangon folytatta:

– Remélem, nem hiszed, hogy milliókat adtam volna kölcsön, ha Taylor neve is szerepel a szerződésen. Az esküvő előtt! És még ha házasok is lettetek volna, akkor sem egyeztem volna bele. Csak azért segítettem megvenni Sea Breeze-t, mert szeretlek. Semmi másért. Olyan feltételeket szabtam a szerződésben, amik téged és az én befektetésemet védik. Én nagyon óvatosan bánok a pénzemmel, és neked is így kellene tenned.

Harper hirtelen bűntudatot érzett.

– Annyira hálás vagyok neked mindenért, nagymama! És ezt te is pontosan tudod. De ettől még ugyanúgy viszolygok a házassági szerződéstől. – Elszorult a szíve, és úgy érezte, ráomlik a szoba. – Megbízom Taylorban. Nem akarok úgy élni a házasságomban, hogy azt figyelem, mi az enyém, és mi az övé. Ez olyan lenne, mintha ellenőrizném, mintha felette állnék. Vagy ami még rosszabb: úgy érezném, olyan vagyok, mint az anyám.

– Mert neki is volt ilyen szerződése? Hát ő a legjobb példa arra, hogy neked is kell kötni ilyet.

– Nem a szerződése miatt, hanem azért, mert csak a dolog üzleti részén járt az esze. Hogy a végén mekkora lesz a vagyona.

– Drágám, ne vitatkozzunk! Kérdezzük meg Taylort, és meglátjuk, mit szól a dologhoz. Meg vagyok győződve, hogy fölöslegesen aggódsz. És nyugodtan rám foghatod az egészet, én vagyok az a csúnya nőszemély, aki ragaszkodik a szerződéshez.

– Az is vagy!

James nagymama vállat vont, és beleharapott a süteménybe, majd finoman megtörölte a száját a Harper által behozott kendővel.

– Meg fogod látni, hogy igazam van. Jobb, ha gyorsan túlesünk rajta. Főleg most, hogy babát vársz.

– Ez nem volt betervezve, csak… úgy jött.

– Persze, drágám, tudom, hogy jönnek az ilyen dolgok.

– És örülsz neki? – kérdezte Harper érdeklődéssel. – Négyszemközt vagyunk, nyugodtan megmondhatod.

– Kimondhatatlanul – válaszolta Imogene, és megpaskolta az unokája kezét. – Az én koromban már senki sem szereti, ha sokáig kell várnia az unokára.

– A dédunokára!

Az asszony vágott egy grimaszt.

– De ez maradjon köztünk, jó? – Az ujjaival kisimította az asztalkendőt. – Elmondod anyádnak?

Harper a homlokát ráncolta.

– Nyilván vele is közölni kell, csak még nem tudom, hogyan. Egyáltalán nem beszélünk, nem tartjuk a kapcsolatot. Nem vagyok benne biztos, hogy felveszi a telefont, ha látja, hogy én hívom.

– Küldtél neki meghívót az esküvőre?

– Persze. Már biztosan megkapta. De nem tudom, eljön-e.

– El fog jönni.

Harper elhúzta a száját.

– Én viszont nem vagyok biztos benne, hogy szeretném, ha eljönne.

James nagymama az elsötétített ablak felé nézett. Szomorúság látszott a szemében, nem tudta elrejteni az érzést, és mások is észrevették a megérkezése óta. Még Devlin is félrevonta Harpert, hogy James nagymama egészsége felől érdeklődjön. „A sárkánynak kialudt a tüze” – mondta. Ez persze viccesen hangzott, de valódi aggódás állt mögötte. Az asszony lefogyott, és mintha a keze olyan gyenge lett volna, hogy még a gyémánt-zafír eljegyzési gyűrűjét is alig bírta el.

Harper látott néhány fényképet, amelyeken a nagyanyja annyi idős volt, mint most ő. Az asszony igazi arisztokratikus szépség volt, a teste sovány, érzéki. A korszaknak megfelelő életstílust folytatott: kitűnően lovagolt, az úri társaság kedvelt tagja volt, több társadalmi ügyért is kiállt, és szenvedélyesen kertészkedett. Szinte egyedül tette Greenfields Parkot olyan széppé, amilyen most. Harper hirtelen megsajnálta, mert egyszerre annyira fáradtnak és törékenynek tűnt.

Ekkor James nagymama Harper felé fordult, és elmosolyodott.

– Hívjuk fel most azonnal!

– Kit, anyát?

– Persze hogy őt. Ilyen korán még biztosan otthon van – mondta, és a mobiljáért nyúlt, majd tárcsázás közben kacsintva folytatta: – Nekem fel fogja venni.

Harper hirtelen rosszul érezte magát. Remegő kézzel tette a tálcára a csészéjét. Ilyen hatással volt rá az anyja. Hiába küzdött a függetlenségéért, hiába volt boldog párkapcsolata, hiába készült az esküvőre, az anyaságra, hiába volt saját háza, valahol mélyen még mindig félt, hogy mit szól az anyja mindehhez. Két kezét összeszorította az ölében, és nézte a nagyanyját, ahogy a telefont a füléhez szorítja, és hallgatja, ahogy kicseng.

A nő arca hirtelen megelevenedett.

– Georgiana, drágám, én vagyok az! Jó reggelt!

Imogene egy pillanatra elhallgatott.

– Itt vagyok Sea Breeze-ben. – Megállt, az égre emelte a szemét. – Persze hogy Dél-Karolinában, Harper házában. Az esküvőjére készülünk. Nagyon izgalmas! Megkaptad a meghívót? Nagyon jó… igen, nekem is sok a dolgom… Igen, az apád az otthonban van. Ezt inkább beszéljük meg később. Képzeld, Harper is itt van! Egy nagyon jó hírt szeretne közölni veled! Hogyan? Nem, nem lesz hosszú!

Harper összerezzent. Nyilvánvaló, hogy az anyja nem akar beszélni vele.

– Muszáj neked mindig ennyire rohannod? Akkor szólj a sofőrödnek, hogy várjon egy kicsit! – Imogene hangja nem tűrt ellentmondást. Harperre nézett, és közelebb intette. – Na, adom!

Harper felé fordította a telefont, és bátorító arckifejezéssel, hang nélkül ezt tátogta: Mondd el neki!

Harper hirtelen hányingert érzett. Sarokba szorították. Csapdába csalták. Átnyúlt az ágy felett, a kezébe vette az apró telefont, és a füléhez tartotta. Hátradőlt a széken, vett egy nagy levegőt, és kényszerítette magát, hogy vidám hangon szóljon bele: – Szia, anya!

– Harper, mi újság? – kérdezte Georgiana hűvös udvariassággal.

Szóval továbbra is engesztelhetetlen, gondolta Harper.

– Van valami mondanivalód? – sürgette a nő, és Harper elképzelte, ahogy az óráját nézi, és toporog.

– Igen! – mondta, de a hangja túlságosan lelkes volt. Igyekezett megnyugtatni reszkető idegeit. – Nagyon jó hírem van, anya. Képzeld, nagymama leszel!

A vonal másik végén csend fogadta a hírt.

– Anya, ott vagy?

– Igen, hallottam, amit mondtál. Csak nem nagyon tudom, hogy mit mondjak erre.

– Esetleg azt, hogy gratulálsz, vagy valami ilyesmit.

– Hát nem tudom. Még nem vagy férjnél. Szerinted így is gratulálhatok?

– Mi annyira örülünk!

– Akkor én is örülök. Igazán örülök. És gratulálok!

Harper nem hitt a fülének: igazi érzelmeket hallott az anyja hangjában, és ettől nagyon boldog lett. Melyik lány ne akarna beszélni az anyjával, amikor babát vár? Ez csak természetes.

– Köszönöm, anya! – Megremegett, és érezte, hogy a régóta visszatartott könnyei előtörnek. – Ez annyira jólesik, olyan boldog vagyok!

Egy pillanatra csend lett a vonal túlsó végén, aztán Georgiana mintha a torkát köszörülte volna, de amikor újra megszólalt, a hangja már élénken csengett.

– Szóval anya leszel, hihetetlen! Ez sok mindent megváltoztat, nem igaz?

– Ez mindent megváltoztat.

– Gondolom, így nem maradsz Dél-Karolinában.

Harper azt hitte, nem jól érti.

– Miért ne maradnék?

– Most a gyereked jövőjére is gondolnod kell, nem csak a sajátodra. Gondolod, hogy jó lesz neki ott az isten háta mögött? Milyen élete lehetne azon a vidéken? Miért nem mentek Angliába? Micsoda kapcsolati tőkét szerezhetne! Miért nem költöztök Greenfields Parkba? Mindenki nagyon örülne, ha te vennéd át a birtokot. A gyermeked nagyszerű környezetben, nagyszerű emberek között nőhetne fel.

– Szerintem meg itt is nagyszerű környezetben és nagyszerű emberek között lesz. Nagyon boldogok vagyunk itt.

– Te boldog vagy, de miért nem gondolsz például James nagymamára? Ő imád téged, és mindig is imádott. Mindent megtett érted. És ott van szegény apám, ő is mennyi mindenen ment keresztül.

– Persze hogy érdekel, mi van velük! De azt nem hinném, hogy rájuk vagy akár rád tartozna, hogy hol élek. – Harper érezte, hogy egyre idegesebb lesz, a beszélgetés korábbi meghittsége egy pillanat alatt szertefoszlott. – Anya, légy szíves, fogadd el: ez az otthonom, itt lakom!

– Nem vagy te egy kicsit önző?

– Én? Önző? Te Greenfields Parkban nőttél fel, aztán mégis hátat fordítottál neki, hogy New Yorkban élhess! Én New Yorkban nőttem fel, és azt választottam, hogy itt élek Sullivan’s Islanden. Nem várhatod el, hogy hűséges legyek Greenfields Parkhoz, amikor te sem voltál az. Esetleg azt vetheted a szememre, hogy én is követem a példád.

– Tényleg azt mondod, hogy téged nem érdekel Greenfields Park, hogy azt sem bánnád, ha eladnák? Azt a helyet, ahol valaha olyan boldog voltál?

– Igen, tényleg boldog voltam ott, már amikor megengedted, hogy ott legyek. Mindenhol jobban éreztem magam, mint azokban az ócska bentlakásos iskolákban, ahová éppen beírattál. De Sea Breeze-ben is boldog voltam, csak az téged nem érdekelt, mert nem illett bele a terveidbe. Csak arra kellettem, hogy helyettesítselek, igaz? Hogy átvegyem a szerepedet, amíg te vígan élsz New Yorkban, ahogy mindig is akartad. Csak ezért születtem meg, ugye? Szerinted bárki vagy bármi rávehet, hogy én is ugyanezt tegyem a gyerekemmel? – Megállt, hogy egy kicsit megnyugodjon. – Nem hiszem.

Harper James nagymamára nézett, aki láthatóan elsápadt. Az arca most egészen beesettnek tűnt.

Hosszú csend után Georgiana érzelemmentes, száraz hangon felelt:

– Nem tudtam, hogy így érzel, nagyon sajnálom. Úgy látom, nem fogunk dűlőre jutni ebben a kérdésben. Minden jót kívánok, és még egyszer, gratulálok.

– Eljössz az esküvőre? – A Harperben élő kislány mindig is úgy képzelte, hogy majd az anyja vezeti az oltárhoz a templom padsorai között. Meg kellett kérdeznie, hogy így lesz-e. Nem volt vesztenivalója.

Az anyja egy darabig nem felelt, aztán végül így válaszolt:

– Nem hiszem.

Elnémult a vonal, majd Harper visszaadta a telefont a nagyanyjának. Georgiana ügyesen bánt a szavakkal, ez a foglalkozásából adódott. Pontosan tudta, hogy ha hűvösen, érzelemmentesen megismétli, amit Harper mondott, akkor a tőr még mélyebbre fúródik a lány szívében.

– Soha többé nem akarok beszélni vele – mondta Harper, de annyira remegett a szája, hogy alig tudta kiejteni a szavakat.

Azt hitte, már megszokta az anyja kíméletlen stílusát. És még ma is: egy röpke, édes pillanatra képes volt elhinni, hogy az anyja őszintén örül annak, ami vele történik. Hogy érdekli, hogy van. Te bolond, mondta magában, mikor tanulod már meg végre?

– Mit mondott? – kérdezte James nagymama halkan.

Harper gyorsan letörölte az arcáról a könnyeit.

– Muszáj beszélnünk róla?

– Igen, drágám, muszáj! Meséld el, mit mondott!

James nagymama pontosan tisztában volt vele, hogy Georgiana mennyire meg tud alázni másokat. De ő mindig Harper mellett állt, meghallgatta, megvigasztalta, éreztette vele, hogy van, aki szereti.

– Először gratulált a babához.

– Na, ez már valami.

Harper gúnyosan elmosolyodott.

– Aztán közölte, hogy adjam el ezt az isten háta mögötti házat, és költözzek Greenfields Parkba. Világossá tette, hogy én vagyok a felelős azért a birtokért, ezt a feladatot rótta rám a sors. Szerintem csak azt akarja, hogy én tegyem meg azt, amit neki kellene.

– Micsoda hülyeség! Sosem vártam el tőle, és tőled sem, hogy vegyétek át Greenfields Parkot. Persze örültem volna neki, de hisz ezt már annyiszor megbeszéltük, és megegyeztünk – mondta Imogene bosszúsan. – Te itt élsz Sea Breeze-ben, és jól döntöttél, mert látszik, hogy szeretsz itt lenni. – Halványan elmosolyodott. – Ahogyan én is. De ami a legfontosabb, hogy te boldog vagy itt.

– De miért nem érti meg ezt az anyám?

– Ó, Harper, bárcsak tudnám! Valami hiányzik abból a nőből.

– Igen, a szíve.

James nagymama összeszorította a száját, és a kezét kezdte el nézegetni.

– És Greenfields Park? – kérdezte Harper, miközben könnyek csorogtak az arcán. – Cserben hagytalak téged és Jeffrey papát? Mert az borzalmas lenne, ha így éreznétek.

James nagymama megfogta Harper kezét, és magához húzta.

– Ugyan, drágám! Egyáltalán nem ez a helyzet.

Harper elhúzódott, megtörölte a szemét, szipogott.

– De mi lesz a birtokkal?

– Nem is tudom, hol kezdjem – mondta James nagymama, és eltolta a reggelizőtálcát, majd egyenes háttal nekidőlt a párnáknak. Amikor elhelyezkedett, a combjára tette a kezét. – Azt hiszem, itt az ideje, hogy elmondjam: eladtam Greenfields Parkot.

– Eladtad? – kérdezte Harper döbbenten. Greenfields Park hatalmas birtok volt, ősi épület, tele antik bútorokkal, festményekkel.

– De hiszen tudtad, hogy el akarom adni.

– I-igen – hebegte Harper. – De ilyen hirtelen?

– Na, nem volt azért az olyan hirtelen. Már jó ideje tudtam, hogy egyszer meg kell szabadulnom tőle. Főleg amióta a nagyapád Alzheimer-kórban szenved. Georgiana világossá tette, hogy New Yorkban marad, ezért azt vártam, hogy te dönts, visszajössz-e átvenni a birtokot. Természetesen reménykedtem benne, de ne legyen bűntudatod – tette hozzá sietve, amikor meglátta, hogy a lány elszomorodik. – Meg kell hoznod a saját döntéseidet. – Imogene ujjai a takaró szélével babráltak. – De amikor úgy határoztál, hogy Sea Breeze-ben fogsz élni, onnantól már szabadon cselekedhettem, és hogy őszinte legyek, addigra már kaptam is néhány ajánlatot. Tudod, hogy Greenfields Park nagyszerű vétel, nem sok ilyen birtokot kínálnak eladásra. – Harper büszkeséget érzett a nagyanyja hangjában.

– Nem azon lepődtem meg, hogy elkelt, hanem hogy ilyen gyorsan. Nagyon megdöbbentett ez a hír. Arra sem volt esélyem, hogy még egyszer utoljára körbejárjam. Hogy elbúcsúzzam. Nagyon szép napokat töltöttem ott, és szerettem volna Taylornak is megmutatni.

– Ó, arra még rengeteg időtök lesz! Jó darabig eltart, amíg mindent elrendezek, és kipakolom azt a sok értékes dolgot. Nagyon sok döntést kell még meghozni, és nemcsak nekem, hanem neked és az anyádnak is. – Határozottan nézett az unokájára. – Természetesen meg akarom tartani a fontos családi ereklyéket. Át kell majd jönnöd, hogy kiválaszd azokat a darabokat, amelyekre igényt tartasz. Aztán van néhány távolabbi unokaöcsém és unokahúgom, nekik is szánok egy-két apróságot. Amikhez meg nem fűz semmilyen érzelmi kötelék, azt eladom a házzal együtt. Egy szaúdi sejk vette meg, és szeretné az egész berendezést. Te elhiszed ezt?

Harper nagyon is elhitte. A bútorok nemcsak hogy nagyon ritka darabok voltak, de egy egész élet kellett, mire Imogene összegyűjtötte őket.

– De nehogy elkótyavetyéld az értékeidet! Vannak darabok, amik felbecsülhetetlenek.

James nagymama lesújtó pillantást vetett rá.

– Na de Harper, gondolod, hogy nem értek hozzá? Hogy bárki is átverhet?

Harper vidáman elmosolyodott, és hirtelen megsajnálta a sejket. Imogene-t soha senki nem tudta rászedni.

– És Jeffrey papa? Vele mi lesz?

Az asszony elhúzta a száját.

– Ő már engem sem ismer meg, nemhogy a házat.

Harper hebegni kezdett a nő érzelemmentes szavait hallva.

– Akkor… marad bent az otthonban?

James nagymama elgondolkodott, majd egy idő után szomorúan felelt:

– Igen, drágám, de tudod, ő már nem ugyanaz az ember, mint aki volt. Az az intézet lett a világa, azok az emberek a családja, akik a gondját viselik. Nincs már szüksége rám.

Harper hallotta a szomorúságot a nagymamája hangjában.

– De nagyi, te minden tőled telhetőt megtettél. És milyen sokáig gondoztad! Senki sem tehetett volna többet ennél, nagyon gyengéden ápoltad.

– Igyekeztem minden tőlem telhetőt megtenni.

Harper szerette volna elvonni James nagymama figyelmét erről a témáról, és visszaterelte a beszélgetést a birtokra.

– És mihez kezdesz most, hogy elkelt a birtok? Hol fogsz lakni?

Most Imogene kezdett dadogni:

– Reméltem, hogy egy darabig itt maradhatok nálad.

– Sea Breeze-ben?

– Igen. Te vagy a családom. És most, hogy babát vársz, szeretnék a közeledben maradni. Na, ne nézz olyan rémülten! – mondta az asszony idegesen nevetve. – Egyszerre csak pár hónapot maradnék itt. A nyarakat az anyád New Yorkhoz közeli házában töltöm majd, és a belvárosi lakásában is meghúzhatom magam. Elég jól kijövünk egymással. Úgyis egész nap dolgozik, és az estéket sem nagyon tölti otthon. Meg hát, mégiscsak a lányom. Azonkívül utazni is szeretnék, úgyhogy hidd el, nem leszek útban.

Az asszony körbetekintett a szobán.

– De szeretném, ha itt lehetne a bázisom. Nagyon megkedveltem ezt a vidéket, különösen Sea Breeze-t. Van benne valami csábító. Na és persze te is itt vagy.

Harper hallgatott, szeretett volna felelni, de nem nagyon tudta, mit mondjon. Ezt át kell gondolnia, és Taylorral is egyeztetnie kell. Sea Breeze hatalmas, régi ház, biztosan elférne itt James nagymama is, és tudnának olyan megoldást találni, ami mindenkinek megfelel.

Az asszony észrevette az unokája habozását, és gyorsan hozzátette:

– Most már érted, miért voltam olyan csalódott, amiért Marietta beköltözött a kis házba. Arra gondoltam, hogy az milyen tökéletes lenne nekem. Ott lakhatnék, és nem lennék útban sem neked, sem Taylornak.

– Nagyi is pont ezért költözött át.

– Hát igen – felelte Imogene bosszúsan. – Jól kitolt velem, ahogy mondani szokták.

Harper felsóhajtott, és a kezére támaszkodva hátradőlt.

James nagymama megigazította a pizsamája masniját.

– Nem kell most döntened, ne is gondolj többet erre! Most az esküvő az első, azzal kell foglalkoznunk.

– Nagyi…

– Ma délután menyasszonyi ruhát nézünk, igaz? Ki kell másznom az ágyból felöltözni.

– Nagyi…

– Csend! – mondta Imogene, és felemelte a kezét. Könnyek jelentek meg a szemében. – Erről többet egyelőre nem beszélünk.

Harper sokkal jobban megdöbbent a nagyanyja könnyein, mint azon, amit mondott. James nagymama mindig is a család biztos védőbástyája volt. Biztonságos kikötő, ahol a hajók bármikor kiköthettek. Alapjaiban rázta meg Harpert, hogy most látta összeroppanni az asszonyt.

– Na, gyerünk, kedvesem! De azért légy szíves, beszéld meg azt a házassági szerződést Taylorral! Most már tudod, hogy miért lenne olyan sürgős. Ne aggódj, én majd rendezem a jogi részét, neked úgyis éppen elég dolgod van.

Harper kiment, és elindult a szobájába. Örült, hogy Taylor dolgozni ment, és ő egyedül maradt a hálóban. Becsukta az ajtaját, az ágyra kuporodott, és jól kisírta magát.

Nem ez egy esküvő lényege? Hogy összejön a család, beszélgetnek egy jót. Hogy összefognak, jóban, rosszban.

Carson a konyhaasztalnál ült, előtte a laptopja kinyitva, egy üres müzlistál, és egy félig telt kávéscsésze. A szokásos reggeli rituáléját végezte: a helyi újságot és az e-mailjeit nézte át. A szürke égen súlyos, sötét felhők kavarogtak, ezért Carson úgy döntött, nem megy ki az óceánpartra, hanem inkább iszik még egy kávét. Megszólalt a mobilja, erre ő meglepetésében felugrott.

Miközben felvette, rápillantott az órára: 6:46. Ki lehet az ilyen korán? – tűnődött.

– Halló, az Isle of Palms-i rendőrségről beszélek, és Carson Muirt keresem.

– Én vagyok az.

– Bejelentés érkezett egy elpusztult delfinről, legalábbis a bejelentő szerint már nem él. A Harmadik és a Negyedik sugárút közötti partszakaszon. Meg tudná nézni?

Carson felállt az asztaltól, a szíve a torkában dobogott.

– Igen, természetesen. Köszönöm, hogy szólt, azonnal indulok.

Zsebre vágta a telefont, aztán egy pillanatra megállt, hogy összeszedje a gondolatait. Még csak nemrég végezte el az egynapos képzést, ez volt az első riasztása. Besietett a hálószobájába, felvett egy pólót meg egy levágott szárú farmert, és miközben begombolta, a szandálját kereste a padlón. Belebújt, felkapta az előre összepakolt hátizsákot, és az ajtó felé indult. Korábban nagyon sokszor rohant le az óceánpartra, hogy megnézze a napkeltét. Nagyi mindig azt mondta, hogy gyorsabban öltözik, mint egy apáca, aki késésben van a reggeli áhítatról.

Kiérve beleszagolt a levegőbe, amely párás volt, és hűvös, de érezni lehetett, hogy később meleg lesz. Ez jó előjel, gondolta, miközben a kocsija felé igyekezett. Újabb jó jel volt, hogy ezen a reggelen egy autó sem állta el az útját. A kék Cadillacnek szexi hátsó szárnyai voltak. A gyönyörű, régi járgány a legjobb ajándék volt, amit valaha is Nagyitól kapott. Beült a fehér bőrülésre, beindította a motort, és már indult is.

Mélyen magába szívta az óceán illatát, amikor a partra ért. A víz ugyanolyan szürke volt, mint az ég, és csak néhányan lézengtek a parton: nyilván a többieket is elriasztotta az idő, ugyanúgy, ahogy őt is. Egy nő a kiskutyáját sétáltatta pórázon. Carson tekintete két nőn állapodott meg, akik szorosan egymás mellett álltak a víz közelében, és a homok felé nézve vizsgáltak valamit. Az egyik lehajolt, és megérintette a vizsgálat tárgyát, erre Carson magában szitkozódva futni kezdett feléjük. A munkájának fontos része volt, hogy távol tartsa az embereket az elpusztult állatok tetemeitől. Amikor közelebb ért hozzájuk, észrevette a homokban fekvő, fiatal delfint. Elszorult a szíve.

A két nő Carson felé fordult, és kétkedve néztek rá, látszott rajtuk, hogy képesnek érzik magukat a helyzet kezelésére. A középkorú, lágy testű nők vörös hajukat a kalapjuk alá tűrték, amelynek színe tökéletesen passzolt a kabátjukhoz. Carson tudta, hogy a napszemüveg mögött alapos vizsgálatnak vetik alá.

– Egy halott delfin – mondta az egyik nő fontoskodva.

– Nagyon úgy tűnik – felelte Carson, majd levette a hátizsákját, a homokba dobta, és letérdelt a kis delfin mellé, azt remélve, hogy tévedett, és az állat még életben van.

Igazság szerint nem is úgy nézett ki, mint egy halott állat. Újszülött volt, nemrég jöhetett a világra, a hátúszója még lekonyult, és látszottak rajta a születéskor szokásos csíkok is. Úgy tűnt, teljesen jó állapotban van, nem volt rajta harapásnyom, sem bármilyen más sérülés. Egy aranyos kis delfinbébi, az az édes mosoly, amivel úgy meglágyítják az ember szívét. Carsonnak azonnal eszébe jutott Palack, és elfogta a félelem, hogy hátha ez itt az ő borja.

A táskájából kivette a jegyzőkönyvet, egy tollat és egy pár gumikesztyűt.

A két nő érdeklődve figyelte.

– Maga a delfinmentő csapat tagja? – kérdezte az egyik bizalmatlanul.

– Igen – válaszolta Carson, és megpróbált barátságosnak látszani. – Van néhány dolog, amit ellenőriznem kell. Hátrább lépnének egy kicsit? Köszönöm.

– Mi telefonáltunk – jelentette ki az egyik nő, és a hangjában érezni lehetett, hogy mennyire fontosnak tartja magát. – Erre sétáltunk, amikor észrevettük, aztán beszóltunk a rendőrségre.

– Én megpróbáltam visszatolni a vízbe – tette hozzá a másik lehangoltan. – Nem tudtam, hogy már nem él, és szerettem volna megmenteni. De a hullámok megint kidobták a partra. Nézze, milyen lett a nadrágom! – mondta, és felemelte a bal lábát, ami tényleg nedves volt.

Carson az állatra tette a kesztyűs kezét. Kétségtelenül halott. Szegény kicsi, gondolta, miközben lemérte a delfint, és kitöltötte a jegyzőkönyvet. Hím újszülött. Egy méter hosszú.

A válla fölött hátranézett, és odaszólt a mögötte álló nőknek:

– Köszönjük, hogy bejelentették. Helyesen cselekedtek. De ha legközelebb egy partra vetett delfint találnak, akkor kérem, ne nyúljanak hozzá. Ezek az állatok gyakran betegek, és a fertőzés az emberekre is átterjedhet. Arról nem is beszélve, hogy haraphatnak is. Legjobb, ha azonnal telefonálnak, és megvárják a szakembereket.

– De maga is hozzányúlt – szállt vitába az egyik nő.

– Igen, de nekem megtanították, hogyan tegyem ezt, és kesztyű is van rajtam.

– Lehet, hogy azalatt halt meg, amíg maga megérkezett – motyogta a másik halkan.

Még pár percig figyelték Carsont, aztán ráuntak, és otthagyták.

– Még egyszer, köszönjük! – kiáltotta utánuk Carson, de a nők nem válaszoltak.

Befejezte a jegyzőkönyvezést, majd mindent visszapakolt a hátizsákjába. Nem volt más teendője, mint várni.

Szerencsére nem kellett sokáig. Üzenetet küldött az intézetbe, de külön felhívta Blake-et is. Jó, hogy ismeri az ügyeletest, gondolta, miközben figyelte, ahogy a férfi kocsija közeledik a parton. Carson a nyomaték kedvéért még integetett is neki.

Blake kiszállt az autóból, és elindult felé. Bár még csak április volt, a férfi már alaposan lebarnult. Rövidnadrágot és az intézet kék pólóját viselte. Az a laza, régimódi férfiasság lengte körül, amitől Carsonnak mindig zsibongani kezdett a vére. Blake sötét szeme sugárzott az örömtől, amikor átölelte és megcsókolta a nőt.

– Na, hogy van az én kicsi lányom?

– Szomorúan – felelte Carson, és lebiggyesztette a száját.

A férfi a delfin irányába nézett.

– Egy újszülött – jegyezte meg, és odasétált a tetemhez. – Hát igen, egy elpusztult állat mindig szomorú látvány.

– Nézd meg! – mondta Carson, miközben a férfi után lépkedett. – Annyira aranyos! Olyan, mintha bármelyik pillanatban visszaúszna az anyjához.

Blake egy pár gumikesztyűt húzott elő a farzsebéből, és felvette. Aztán az állat mellé térdelt, miközben Carson lélegzet-visszafojtva figyelte. A férfi szó nélkül visszament az autójához, kivett egy táskát, aztán megint a delfin mellé térdelt. Leterített egy vastag, kék műanyag fóliát, és ráfektette az állatot. Sebészi alapossággal vér-és szövetmintát vett, amelyeket egy-egy kémcsőbe helyezett. Aztán a delfint becsomagolta a fóliába.

– Idehoznád a táskámat? – kérdezte Carsontól, és a bebugyolált delfinnel együtt elindult az autó felé. Aztán a tetemet és a táskát is feltette a pickup platójára, és felcsukta a hátulját.

– Hová viszed?

– Az intézetbe. Wayne McFee végzi majd a boncolást. A szakemberek sok mindent megtudhatnak a partra sodort tetemekből, és a vizsgálatok eredményei alapján segíthetünk a még élő egyedeknek.

Carsonnak megint eszébe jutott Palack, és megkérdezte:

– Szerinted miért halt meg?

– Mivel újszülött, ezért ha nem egy cápa, akkor valószínűleg a vízminőség lehet az oka. A vízben lévő mérgező anyagok felhalmozódnak az anyában, aztán a szülésnél a toxikus anyagok a borjún keresztül távoznak a szervezetéből. Így alakul ki a halvaszületés.

– Ez Palack borjával is előfordulhat? Lehet, hogy ez az övé?

Blake vállat vont.

– Nem tudom. Ez biztosan nemrég születhetett. De csak akkor kapunk választ erre a kérdésre, ha látjuk Palackot.

Carson a hatalmas víz felé tekintett. Ez az időszak minden tengeri állat számára sok nehézséggel jár. De Palack kitüntetett figyelmet kapott tőle, mert ő a barátja. Törődni akart vele.

– Remélem, nem az ő kicsinye – mondta.

– Nem hinném – felelte Blake egyetértve. – Nem lehetek biztos benne, de én azt mondanám, hogy ő még nem szült. – Levette a kesztyűjét, és a zsebébe gyűrte. – Ugorj be, elviszlek.

– Itt állok nem messze a Harmadik sugárúton, de azért kösz.

Beszállt a vezetőfülkébe. Nem akart egyedül lenni, szüksége volt rá, hogy Blake megvigasztalja az elpusztult delfinborjú szívszorító látványa után.

Az óceánt bámulta, miközben az autó döcögve haladt a homokos parton. Szürke idő volt, mégsem hullámzott a víz. Egy fiatalember neoprénruhában a szörfjét szerelte. Bizonyára itt nyaral, és eltökélte magát, hogy márpedig ő gyakorolni fog. Carson tizenhat éves kora óta szörfözött, rendszerint ezen a partszakaszon. Figyelte a borostás arcú férfit. Talán egy éve lehetett, amikor Blake megtanította őt kite-szörfözni. Mosolyogva idézte fel az eseményt. Talán már akkor érezte, hogy bele tudna szeretni.

– Ezzel könnyedén lehozhatnám a partra az összes szörf-és kite-deszkámat – mondta Carson, és gyengéden megütögette az autót.

– Igen? – kérdezte Blake mosolyogva. – Erről ne is álmodj, csakis munkához használhatom. – A lány felé nyúlt, és megigazított egy tincset, ami kiszabadult a copfjából. – Ügyes voltál az előbb, büszke vagyok rád.

Carson örömmel nyugtázta a dicséretet.

– Nem láttad, micsoda közelharcot vívtam a két nővel, akik jelentették a tetemet. Nem nagyon örültek, amikor mondtam nekik, hogy ne érjenek hozzá.

A férfi lassan elmosolyodott, tudta, hogy Carson igazat mond.

– Azért próbálj meg mindenkihez kedves lenni! Mi olyanok vagyunk kint a parton, mint a nagykövetek.

– Mindig kedves vagyok – felelte Carson, és elengedte a füle mellett a férfi méltatlankodó horkantását. Úgy vélte, ez egy remek alkalom, hogy felhozzon egy másik delfines történetet. – Blake, szeretnék elmondani neked valamit. Múlt héten kint voltam szörfözni, és láttam Palackot.

Lopva a férfira sandított, aki arra összpontosított, hogy a keskeny úton kihajtson a partról.

Amikor kiértek az aszfaltra, Blake a Harmadik sugárút irányába fordult. Aztán ránézett a nőre.

– Valóban? És hogy van?

– Nagyon jól nézett ki. Kövér – mondta Carson kuncogva. – Egy másik nősténnyel úszott a kikötő bejáratánál.

– Akkor biztosan nemsokára visszatér a csapathoz – válaszolta elégedett hangon a férfi.

– Nagyon úgy tűnik. – Ezt akarták elérni, ezért engedték vissza Palackot a nyílt vízbe. Carson megnyalta a száját. – Megismert.

– Igen? És mit csinált? – kérdezte Blake egy kis szünet után.

– Csak a szokásost. Fújt, fröcskölt. És sípoló hangot adott ki, amikor nem akartam játszani vele. A szívem szakadt meg, hogy ne simogassam meg. Tudom, hogy ez a legjobb neki, de ezt nem lehet elmagyarázni egy delfinnek. Úgyhogy csak lefeküdtem a deszkára, és egy ideig néztük egymást. Szemtől szemben. Nagyon megható pillanat volt. Tudom, hogy valami összeköt minket, és biztosan ő is érezte ezt, mert megnyugodott, és egyenesen rám nézett.

– Klassz lehetett, kár, hogy nem láttam.

– Atticus látta.

– Atticus?

– Igen, elhívtam magammal. Emlékszel rá, hogy mesélt a delfines kalandjáról? Reméltem, hogy találkozunk Palackkal. Arra gondoltam, ez különleges élmény lesz neki.

– És az volt?

– Igen, azt hiszem. De hogy őszinte legyek, részben azért hívtam el, mert szerettem volna, ha van velem valaki, amikor viszontlátom Palackot. Úgy gondoltam, könnyebb lesz visszafogni magam, ha nem vagyok egyedül.

Megérkeztek a Harmadik sugárútra. Carson kék autója az út mellett, a homokban parkolt. Mellette két másik autó és egy golfkocsi állt.

Blake megállt a kocsi közelében.

– És mi történt?

Carson nagyot fújtatott. Most jön a neheze.

– Aztán elrontottam a dolgot. – Látta, hogy a férfi szeme egy pillanatra felvillan, az arca elkomorul. – Kitettem a kezem, hogy megérintsem. Ösztönös mozdulat volt, és tudom, hogy önző. De aztán visszafogtam magam. Félúton volt a kezem, amikor megállítottam. Éppen vissza akartam húzni, de Palack felemelkedett, és az orrával nekiúszott. Elnevettem magam. Aztán körözni kezdett, de olyan közel a deszkához, hogy elérje a kezemet. Blake, esküszöm, nem nyúltam felé! Egyetlen centire sem. De a tenyeremen éreztem a bőrét. Azzal nyugtattam magam, hogy nem én voltam, hanem ő! De tudom, hogy ez csak önámítás. Lelógattam a kezem a deszkáról. Bátorítottam őt, hagytam, hogy ez történjen.

Blake várta, hogy Carson befejezze.

– Aztán behúztam a kezem, felálltam, és amikor hangokat adott ki, akkor jeleztem neki, hogy menjen el. És – mondta nagyot sóhajtva – így is tett. A kikötő irányába haladt, a barátnője felé. Utoljára azt láttuk, hogy együtt úsznak.

Carson Blake felé fordult, aki ridegen, mereven nézett ki a szélvédőn.

– Szóval – szólalt meg egy kis csend után –, azt mondod, hogy Palack odament a deszkádhoz, és megpróbált kapcsolatba lépni veled. És aztán te hozzáértél.

– Igen. Ez volt az első ilyen megpróbáltatásom, és nagyon féltem tőle – mondta sietve, mintha mentegetőzne. – De most már tudom, hogy elég erős vagyok. Amilyen nehéz volt újra találkoznom vele, ugyanolyan nehéz volt elengednem őt.

Blake kinyújtotta a kezét.

– Gyere ide!

Carson felsóhajtott, és odabújt hozzá. A férfi megszorította, és a hajába csókolt.

– Tudom, hogy nem volt könnyű elengedned. Mégis megtetted. – Megszorította a nő vállát. – És el is mesélted az egészet. Ez nagyon sokat jelent számomra. Nagyon örülök, hogy őszinte vagy hozzám. És hogy megbízol bennem.

– Mindig is szeretnék őszinte lenni hozzád. Még akkor is, ha félek, hogy dühbe gurulsz.

– Lehet, hogy időnként dühös leszek, és lehet, hogy te is dühös leszel rám. Drágám, nagyon sok mindennel kell szembenéznünk az előttünk álló években. Amikor már gyereke van az embernek, akkor mindent másképp lát. De amíg meg tudjuk beszélni a dolgokat, amíg ki tudjuk mutatni az érzéseinket, és nem félünk attól, hogy a másik dühös lesz, addig mindent meg tudnunk oldani.

Carson Blake-re mosolygott, a szemébe nézett, és megkönnyebbülten, reménykedve felsóhajtott. Akármilyen hullámvölgybe kerülnek is, akárhol is élnek majd, akármi lesz is a munkája, érezte, hogy jól meglesznek együtt.

Még ugyanaznap délelőtt Marietta a hátsó verandán üldögélt a fekete-fehér csíkos ponyva árnyékában. Már a harmadik kávéját szürcsölgette, ez csak ritkán fordult elő. A csésze fölött átnézett Girard stégje felé, ahol a férfi motorcsónakja egy emelőben ringatózott, a kis csónakja pedig a stég alsó részéhez volt kikötve. Marietta elmosolyodott, amikor felidézte az aznapi első két kávéját, amit még a férfi társaságában fogyasztott el.

Egy csobbanásra lett figyelmes, és a medence irányába nézett. Imogene már negyedórája rótta a hosszokat, oda-vissza, a karja fel-le járt, akár egy dugattyú. Valahogy túl sok szenvedély volt ezekben a karcsapásokban, egyáltalán nem úgy tűnt, hogy az asszony csupán sportolni akar. Valami bántotta. Marietta már Imogene érkezésekor észrevette a változást, bármennyire is igyekezett az asszony leplezni.

Belekortyolt a kávéba, és bosszankodva vette tudomásul, hogy az ital már kissé kihűlt. Egy kicsit még keresztrejtvényt fejtett az egyik újságban, aztán újra a medence felé nézett. Imogene most lassabban, fáradtan úszott. Lehet, hogy azért ilyen dühös, mert ő költözött Lucille házába? Marietta észrevette azt a sokatmondó pillantást, amikor Imogene megtudta, hogy a szeretett kis háza már foglalt. Ha ez állt a viselkedésének a megváltozása mögött, akkor az igazán abszurd! Marietta dühbe gurult. Először is, a kis ház nem Imogene tulajdona. Ez az ő otthona volt ötven éven át, előtte meg vagy száz évig a férje családjának a vízparti nyaralója. Imogene csak egy primadonna, aki szeretne vihart kavarni egy pohár vízben. Na és ha ő fizette ki a házat? A szerződésen Harper neve szerepel. A döntést Harpernek kellett meghoznia, és meg is hozta. Marietta kicsit fészkelődött a székén, hümmögött jogos felháborodásában. Ha Imogene azt hiszi, őt majd meghatja a sértődöttsége, akkor nagyon téved.

Tovább nézte a tempózó asszonyt, egészen eddig, amíg az végül kifulladt, fáradtan kimászott a medencéből, és felvette a törülközőjét. Ez volt a tavasz első gyönyörű napja, a hőmérséklet húsz-huszonkét fok, de Harper huszonhét fokosra fűtötte fel a medencét. És mindez csupán Imogene kedvéért, ráadásul ez egy vagyonba kerül Harpernek, gondolta Marietta. Ellenszenvesnek találta Imogene-t.

Felvette az újságot, és úgy tett, mintha olvasna, miközben Imogene felé közeledett. Odalépett az asztalhoz, mire Marietta barátságosan rámosolygott. Imogene ősz hajában barna tincsek is voltak, és most vizesen simult hátra, a hatalmas fürdőlepedőt pedig takaróként terítette magára. Mariettát megdöbbentette, milyen fáradtnak és öregnek látszik a nő a délelőtti napfényben. Sokat fogyott a legutóbbi látogatása óta. Hogy lehet, hogy ez eddig fel sem tűnt neki? És az asszony szokásos magabiztossága, harciassága is eltűnt, ürességet hagyva maga után. Marietta előbbi haragja azonnal elszállt, és együttérzés lépett a helyére.

– Imogene, üljön le egy kicsit! Hozok egy forró teát, hogy egy kicsit felmelegedjen.

– Nem, köszönöm. Hoztam vizet magammal. De egy kicsit azért ideülök.

Imogene odament az ásványvizéért, aztán visszatért az asztalhoz, a nap felé fordította a székét, és leült. Lehunyta a szemét, az arcát a fény felé emelte.

Egy perccel később Marietta már azt hitte, hogy a nő elaludt.

– Imogene?

Az asszony a hang irányába fordította a fejét.

– Igen?

– Jól van?

Az asszony fáradtan elmosolyodott.

– Nem igazán.

Marietta meglepődve húzta fel a szemöldökét.

– Akar beszélni róla?

Imogene nagyot sóhajtott, és lassan ingatni kezdte a fejét.

– Azt hiszem, hülyeséget csináltam.

– Miért nem mondja el, mi bántja? Az segít, ha az ember kibeszéli a gondjait. Lucille is mindig elmondta a bánatát.

Imogene megint sóhajtott egyet.

– Javasoltam Harpernek, hogy hívja fel az anyját, és mondja el neki az örömhírt, hogy babája lesz.

Nagyi legszívesebben megcibálta volna Imogene haját, de csak összeszorította a száját, lefelé nézett, és hagyta, hogy a másik befejezze a mondandóját.

Imogene összehúzta magán a törülközőt.

– Nem jól sült el a dolog.

– Hogyan hihette, hogy jól fog elsülni? – kérdezte Nagyi bosszúsan, majd kicsit megenyhülve megkérdezte: – Mi történt?

– Borzalmas volt. Georgiana azt javasolta Harpernek, hogy költözzön Greenfields Parkba.

– Azt javasolta? Fogadok, hogy sokkal keményebben fogalmazott. Az a nő épp annyira tapintatos, mint egy dömper.

– Én csak azt tudom, amit Harper mondott, tehát nem hallottam, hogy pontosan mi hangzott el. De én úgy értettem, Georgiana szerint Harper tartozik azzal a családnak… nekem… hogy átveszi Greenfields Parkot.

– De hát már megvette Sea Breeze-t! – mondta Nagyi kissé ijedten.

– Biztos vagyok benne, hogy Georgiana szerint ez hiba volt, de könnyen ki lehet javítani. Azzal próbálta győzködni szegény lányt, hogy gondoljon a gyermeke jövőjére. Ezen aztán vitatkozni kezdtek, és sajnos eléggé eldurvult a beszélgetés. Georgiana bizonyára mondott valamit, amivel feldühítette Harpert, mert a lány onnantól kezdve méltatlankodni kezdett, és azt mondta az anyjának, hogy ő az, aki nem teljesíti a kötelességét, meg ilyeneket. Elég keményen elküldte az anyját a francba.

Marietta helyeslően bólogatott.

– Ügyes kislány.

– Aztán Harper megkérdezte az anyját, hogy eljön-e az esküvőre, de az azt felelte, hogy nem.

Marietta legyintett, mintha csak egy idegesítő legyet akarna elhessegetni.

– Őszintén szólva, nagyon meglepődtem volna, ha eljön.

– Az lehet, de attól még Harpernek nagyon fáj a dolog. Hihetetlen, hogy mennyire meg tudja bántani az anyja.

– Georgiana ezt persze nem is sejti. – Nagyi rendkívül dühös volt rá. Szeretett volna csak öt percig elbeszélgetni vele a telefonban.

– Nagyon nehéz eset – ismerte el Imogene, és megigazította a vállán a törülközőt. Aztán komoly arccal nézett Nagyira. – De mégiscsak a lányom. És Harper anyja. Függetlenül attól, hogy ön vagy én mit gondolunk róla, szeretném valahogy kibékíteni őket. Harper érdekében. Lehet, hogy nem mondja ki, de attól még azt szeretné, ha az anyja eljönne az esküvőjére.

Marietta egyből finomított az előbbi hozzáállásán.

– Persze, igaza van. Le kell ülnünk, és ki kell találnunk valamit.

Imogene ivott egy kicsit az üvegéből.

Nagyi nézte őt, és közben azon gondolkodott, amit Greenfields Parkról mondott.

– Harpernek valóban kézbe kell vennie a birtokot? – kérdezte végül, és nem tudta véka alá rejteni az aggódását. – Azt hittem, ezt a témát lezárták, amikor tavaly ősszel megvette Sea Breeze-t.

– Ó, a fenébe, senkinek sem kell a kezébe vennie! – fakadt ki James nagymama, és a tenyerébe támasztotta a homlokát. Aztán egy pillanat múlva leengedte a kezét, és Mariettára nézett. – Már mindent elrendeztem, csak még nem mondtam el Georgianának. Az a helyzet, hogy eladtam Greenfields Parkot.

– Eladta? – kérdezte Marietta megdöbbenve.

Imogene elmesélte a birtok eladását és azt is, hogy jelenleg tulajdonképpen hajléktalan.

– De hol fog lakni?

Imogene ravaszul elmosolyodott.

– Úgy gondoltam, egy darabig itt. Csak amíg nem találok egy megfelelő helyet. Persze nem laknék itt állandóan. Néha Georgianánál lennék.

– Az ég szerelmére, Imogene! Ne bolondozzon, azzal a nővel senki sem tud együtt lakni. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de ez az igazság.

– Szomorú, de tudom, hogy igaza van – felelte Imogene, aztán a távolba meredt. – De Georgiana nagyon elfoglalt, ha nem dolgozik, akkor ebédeken, vacsorákon vesz részt, egyik helyről rohan a másikra, és nem nagyon van otthon. Olyanok lennénk, mint két hajó, amik éjszaka elmennek egymás mellett. És ott sem lennék túl sokat. Keresek egy saját kuckót, talán pont Sullivan’s Islanden. Meg hát, utazni is szeretnék. Hosszú idő óta most először szabad vagyok. – Imogene elmosolyodott, megint Mariettára nézett, és felhúzta az egyik vállát. – Sea Breeze csak a kiindulópont lenne, egyfajta bázis. – Az arca elkomorult, úgy folytatta: – Senkinek sem akarok a terhére lenni ennyi idősen.

Marietta nagyon is értette, miről beszél. Neki is ez volt a legnagyobb félelme, mielőtt eladta Sea Breeze-t.

– Bevallom, szeretnék az egyetlen unokám közelében lenni. És a megszülető dédunokám közelében – mondta Imogene, és elmosolyodott a kis jövevény gondolatára. – Remélem, ez nem olyan nagy bűn.

– Már hogy lenne az? Mindannyian ugyanígy érzünk.

Imogene helyeslően bólintott.

Marietta hátradőlt a hatalmas, fekete fonott székben, és átgondolta, amit Imogene mondott.

– Ó, már értem! – mondta kicsit sértődötten. – Szóval ezért volt olyan dühös amiatt, hogy beköltöztem a kis házba. Az a drága kis hely lett volna a bázisa, ahogy fogalmazott.

– Igen, így gondoltam. Ez volt a terv – felelte Imogene, és vádlón Marietta felé bökött. – És maga tudta ezt! De ez sem tántorította el! Egy csöppet sem.

Marietta felnevetett.

Imogene sértődötten dőlt előre a székében.

– Mi olyan vicces?

– Az, hogy igaza van. Tényleg tudtam.

Imogene megdöbbent.

– Sejtettem.

– Na persze nem ezért költöztem a kis házba – mondta Marietta huncut mosollyal –, de a tudat, hogy ennek nagyon nem fog örülni, még édesebbé tette a költözést.

Imogene úgy bámult Mariettára, mint aki képtelen elhinni azt, amit hallott. Aztán hirtelen nevetésben tört ki.

– Én is ugyanezt tettem volna!

– Tudom!

– Úristen, micsoda pár vagyunk mi! Lehet, hogy együtt kellene laknunk a kis házban.

– Szerintem meg is ölnénk egymást.

– De milyen izgalmasak lennének a napjaink! – Imogene az üvegéért nyúlt, és nagyot kortyolt a vízből. Aztán az asztalra tette, és huncutul elmosolyodott. – Nincs még abból a különleges teából? A családi recept.

Marietta elnevette magát, és a fejét csóválta.

– Nem, most nincs. De mi lenne, ha holnap délután kártyáznánk egyet? Meglátja, milyen jó lesz!

– Rendben! Készítsen egy italt! Sőt kettőt. Le kell vezetnem a feszültséget.

Mindketten hátradőltek a székben, tűzszünetet kötöttek. Méla csendbe süppedtek. Marietta az asztal túloldalán ülő nő arcát tanulmányozta. Aztán megint nekidőlt a párnáknak, és az öböl felé nézett. Imogene közel sem volt olyan életerős, mint legutóbb. Megborzongott a nehéz törülköző alatt. A haja már kezdett megszáradni, és a finom hajtincsek alatt előbukkant a rózsaszín fejbőre. Öreg harcosok ők már, gondolta Marietta. Bajtársak. Nagyon sok csatát megvívtak hosszú életük során. Győzelmeket is arattak. De az idős hölgy vele szemben most megtörtnek látszott.

– Jöjjön, üljön ide az árnyékba! Le fog égni – javasolta Marietta.

– Kicsit fázom.

– Akkor legalább vegyen fel egy kalapot.

Marietta felvette a székről a strandkalapját, és odaadta neki.

Imogene eltúlzott mozdulattal nyomta a fejébe a kalapot.

– Na, most boldog?

– Igen.

– Erőszakos boszorka!

– Mások is mondták már.

Imogene megigazította a kalapot, és csendbe burkolózott.

Amikor látszott, hogy nincs mondanivalója, Marietta megkérdezte:

– Miért szeretne pont Sea Breeze-be jönni? Annyi más lehetősége lenne. Pénze van elég, bárhova költözhetne. Imogene… drágám… mi az, ami ennyire összetörte?

Imogene szeme könnybe lábadt, a kezét a szájához emelte.

– Olyan elveszettnek érzem magam – mondta halkan. – Életemben először.

– Elveszettnek? Az meg hogy lehet?

– Pontosan tudja, mit érzek – mondta szemrehányóan. – Amikor a férje meghalt… elnézést, hogy is hívták?

– Edward.

– Amikor Edward meghalt, maga nem érezte elveszettnek magát?

– De igen – felelte Marietta, és eszébe jutott az a mély depresszió, amibe Edward halála után süllyedt, ráadásul a fia is nem sokkal azelőtt hunyt el. Úgy érezte, belehal a bánatba. Lucille mentette meg, mert megsajnálta, törődött vele, és mindent megtett érte. Nem engedte, hogy Nagyi elhagyja magát.

– Jó volt a házasságuk, igaz? Boldogan éltek?

– Igen, bár természetesen a mi kapcsolatunkban is voltak hullámhegyek és hullámvölgyek.

– Az teljesen normális – szólt közbe Imogene türelmetlenül. – Olyan nincs, hogy egy pár ötven évig együtt él, és nincsenek jobb meg rosszabb időszakok. Még egy harmincéves kapcsolatban sincs ilyen. A hosszú házasság sokszor csatározásokat jelent. Nekünk aztán igazán voltak nagy veszekedéseink, azt elmondhatom. Voltak időszakok, amikor gyűlöltem Jeffrey-t, és a halálát kívántam, mert akkor újra szabad lehetek, és nem kell átélnem a válás jelentette botrányt. – Felnevetett. – Meg sem tudnám számolni, hányszor akartam elhagyni. Meg ő is engem. Néhányszor meg is csalt. Valahogy feljogosítva érezte magát arra, hogy más nőkkel is kikezdjen. Az apja is ilyen volt, a nagyapja is, és így tovább az összes férfi felmenője. Nekünk, a feleségeiknek úgy kellett tennünk, mintha semmit sem vennénk észre. Egyszerűen el kellett fogadnunk, hogy a férfiak már csak ilyenek. Micsoda beképzelt alakok! – motyogta Imogene. – Valószínűleg mindig ez történik, ha egy férfi gazdag, sikeres és hatalma van. És még rangja is.

– „A hatalom megront, a teljhatalom pedig teljesen megront.”

– Teljesen egyetértek – bólogatott Imogene hevesen. – Az biztos, hogy Jeffrey elég jól nézett ki, mégsem ettől aléltak el a fiatal lányok. De azért valahogy átvergődtünk ezeken a problémákon is. A végén pedig jólesett kettesben lennünk. Ez volt a jutalmunk azért, hogy megőriztük a kapcsolatot. – Lefújt egy szöszt a törülközőről. – Csodáltam Jeffrey-t, briliáns ember volt. – Üres tekintettel bámult a medence felé. – Aztán jött az Alzheimer, ez a szörnyű betegség. Utálom. Ellopta tőlem a férjemet. De nem azonnal, hanem lépésről lépésre. Borzalmas dolog végignézni, ahogy egy ragyogó elme olyan lesz, mint egy idióta, és semmit sem tehet az ember, hogy megakadályozza. – A hangja elcsuklott, és az üvegért nyúlt.

Marietta érezte, hogy a szeme könnybe lábad Imogene váratlan érzelemkitörése hallatán.

– Nagyon sajnálom – mondta halkan.

– Én is – felelte Imogene, aztán ivott, majd megnyalta a száját. Visszacsavarta a kupakot, és egészen halkan folytatta: – De nem ez volt a legrosszabb.

Marietta közelebb hajolt, hogy hallja, amit mond.

– Mindent megtettem Jeffrey-ért. Felvettem egy főállású ápolónőt, egy étkezési tanácsadót, terapeutákat. Semmin sem spóroltam. Úgy gondolkodtam, hogy ha nem tudom kigyógyítani a betegségből, akkor legalább megpróbálom lelassítani a folyamatot. De igazából egy kicsit sem tudtam segíteni neki, nem érezte biztonságban magát. Az alzheimeres betegek időnként rettegni kezdenek, mert nem emlékeznek dolgokra, vagy mert azt sem tudják, hol vannak. Ezekre fel voltam készülve, mert rengeteg könyvet írtak a témában, és szerintem mindet elolvastam. Amire viszont nem számítottam, azok az apró kis fájdalmak voltak. – Imogene megállt, hogy összeszedje magát. – Tudja, Jeffrey-nek sok évvel ezelőtt volt egy kiadója. Nagyon gyorsan tudott olvasni. Fantasztikus könyvtárral rendelkezett, és az olvasás volt a mindene. A betegség kezdetén sokszor néztem, amikor olvasott. Letett egy könyvet, aztán kicsit később újra felvette, és elkezdte elölről. Újra meg újra. Nem emlékezett arra, hogy mit olvasott. Ezt borzalmas volt látni. Aztán egy idő után már egyáltalán nem olvasott. Egyszerűen nem értette a szavakat. Azt hiszem, akkor egy kicsit meghalt. – Megremegett az ajka. – Én meg azon a napon, amikor először nem ismert meg. Nem tudta, ki vagyok.

– Jaj, Imogene! – mondta Marietta mély együttérzéssel.

Imogene csak legyintett.

– Az utóbbi két évben nagyon gyorsan romlott az állapota. Emlékszik, hogy tavaly nyáron sem tudtam elhozni magammal. De még Georgiana New York melletti nyaralójába sem, pedig azelőtt nagyon szeretett odajárni. Imádta a tengert. – Szomorúan elmosolyodott. – Ez a hely is nagyon tetszett volna neki. Érintetlen, primitív vidéknek nevezte volna. – Marietta arckifejezése láttán elnevette magát. – Tudja, Jeffrey rettentően sznob volt. Ha valami nem brit, akkor az csakis vacak lehet. – Megállt egy pillanatra. – A saját szokásaiban is iszonyú kényes volt. Egy apró folt a mandzsettáján az őrületbe tudta kergetni. Képzelheti, mit éreztem, amikor már betegen letolta a nadrágját az előtérben, és ott könnyített magán. Elkezdte levenni a többi ruhadarabját is, és nem akarta visszavenni őket. Azt mondta, imád meztelenül mászkálni. – Imogene felnevetett, de a nevetésében szomorúság érződött. – Akkor tudtam, hogy én ennél többet nem tudok tenni érte, többre van szüksége. Ezután került be az intézetbe.

Imogene kicsit fészkelődött a széken, és megpróbált kényelmes pózt felvenni. Amikor elhelyezkedett, az asztalra tette a kezét, és elgondolkodva nézte az ujjait.

– Most az a hely az otthona. A körülötte lévő emberek számítanak neki, ők lettek a családja. Nekem pedig nincs helyem köztük. Már nem vagyok fontos Jeffrey-nek, csak egy idegen vagyok neki. – A kezét az arcához tette, mintha látná maga előtt a jelenetet. – Az életem legnehezebb feladata volt odavinni, és otthagyni őt azon a reggelen. – Könnytől csillogó szemmel nézett Mariettára. – Elveszítettem az életcélomat. És most úgy érzem, hogy csak sodródom az árral.

Marietta felállt, hogy átüljön Imogene mellé. A nő vállára tette a kezét, érezte a hegyes csontokat a törülköző alatt.

– Jó döntés volt, hogy idejött Sea Breeze-be, és nemcsak Harperhez, hanem Taylorhoz és hozzám. Egy idő után vissza fog térni az ereje, de addig szüksége lesz a család, a barátok támogatására. Drágám, most itt vagyunk mi magának. Ön is idetartozik. Közénk, Sea Breeze-be.

Imogene tágra nyílt szemmel nézett rá.

Marietta biztatóan rámosolygott.

– Végül is nem ez egy esküvő lényege? Hogy összejön a család, beszélgetnek egy jót. Hogy összefognak, jóban, rosszban.

– Míg a halál el nem választ – fojtott el Imogene egy könnyes mosolyt.

– Na, ott még azért nem tartunk! Egyelőre itt vagyunk, és most jöjjön szépen, öltözzünk át! A lányok azt várják, hogy segítsünk nekik. Nem okozhatunk csalódást nekik, az esküvőknek remekül kell sikerülniük!

Egy fiatal menyasszony elragadóan néz ki egy fehér tüllruhában. Egy harmincas éveiben járó menyasszony azonban jobban teszi, ha krémszínű ruhát választ. Mint ahogy az a nő is, aki már együtt él a jövendőbelijével.

Dora, Carson és Harper leparkoltak az autóval, és gyalog vágtak át az East Bay kanyargós járdáján nyüzsgő tömegen. A tavasz már teljes szépségében tombolt, és Charleston kedvelt kirándulócélponttá változott. Turisták érkeztek a havas északról, hogy semmivel sem törődve még a belváros utcáin is rövidnadrágban, pólóban, papucsban mászkáljanak.

A Muir lányok azonban elegáns ruhát és magas sarkú cipőt viseltek. Sőt Harper még kalapot is. Ünnepi hangulatban voltak, hála a pezsgőnek és a cidernek, amit a SalonSalon nevű fodrászatban szolgáltak fel nekik, miközben az esküvői frizurákat nézegették. Nagyon jól tudták, hogy milyen csinosak, amikor a fodrászatban végezve végigsétáltak a King Streeten, majd bementek egy üzletbe, ahonnan elhozták a kinyomtatott köszönőkártyákat, aztán a város egyik legrégibb ékszerüzlete felé vették az irányt, hogy átvegyék a vőlegények gyűrűit.

A vásárlás Charlestonban mindig nagy élmény volt. A butikokban, a régiségkereskedésekben, az ékszerésznél, a nagyszerű éttermekben folyamatosan érezni lehetett az óváros elegáns hangulatát. Ha meg menyasszonyi ruhát keres az ember, akkor az tényleg még jobban megszépíti a napot. Márpedig a lányok ezt tervezték délutáni programnak.

De előtte asztalt foglaltak egy kiváló étteremben. Az asztalokat vastag, fehér abroszok fedték, mindegyiken egy csokor friss virág. A hely – szokás szerint – tele volt: charlestoniakat és turistákat egyaránt lehetett látni. A lányok gyorsan leültek, és nem sokkal később Carson már ette is a sült paradicsomos, baconos szendvicsét. Lehunyta a szemét, és halk, élvezettel teli hangot hallatott.

– Már teljesen elfelejtettem, hogy milyen mennyei ez a szendvics – motyogta rágás közben. – És sehol sem csinálják olyan jól, mint itt.

– Ez nem éppen olyan étel, amit a menyasszonyi ruha keresése közben eszik az ember – mondta zsémbesen Harper.

Carson megint beleharapott a szendvicsbe, és mohón lenyelte a falatot.

– Feleannyira sem érdekel az a ruha, mint ez a csoda – felelte, és Harperre pillantott. – Apropó, ízlik a csirkemáj?

Harper ránézett a szinte érintetlen tányérjára, és gyorsan, vidáman rámosolygott Carsonra.

– Kösz, nagyon jó, csak most nem vagyok éhes.

– Jaj, drágám, csak nem a reggeli rosszullét? – kérdezte Dora érdeklődve.

Harper erőt vett magán, és nem vágott képeket. A terhesség bejelentése óta Dora úgy körülajnározta, mint valami tyúkanyó. Egyébként nem voltak rosszullétei. Inkább az anyjával történt telefonbeszélgetés zavarta, amiatt volt szomorú. Na meg a házassági szerződés miatt. A gondolat, hogy egy ilyen dolgot kell kérnie Taylortól, beárnyékolta a napját.

– Igen – hazudta. – Valami könnyebb ételt kellett volna rendelnem. – Hirtelen az orrába csapott a máj illata, és ettől valóban émelygés tört rá.

– Na, várj csak egy kicsit! – mondta Dora, és intett a pincérnőnek. – Elnézést, elvinné a tányérját, és hozna helyette néhány pirítóst avokádóval és tengeri sóval?

– Hogyne, természetesen.

A pincérnő gyorsan felkapta a nem kívánt tányért, illedelmesen biccentett, és besietett vele a konyhába.

– Köszönöm – mosolygott Harper bágyadtan.

– Crème brûlée-t kellett volna kérned – mondta Carson. – Aztán ha nem tudod megenni, én segítettem volna.

– Hogy lehet, hogy ennyit eszel, és mégis ilyen az alakod? – kérdezte Dora.

Carson vállat vont.

– Gondolom, a gyors anyagcsere az oka. Meg a sok sport. Ez a lényeg, sajnos semmi titok nincs, sokat kell sportolni. Jut eszembe, jársz még futni?

Dora kissé zavarba jött.

– Egészen a legutóbbi időkig jártam. De most, hogy elkezdtem dolgozni Devlin cégénél, rengeteget kell tanulnom. Összevissza rohangálok. Ráadásul Nate napirendjét is szigorúan be kell tartanom. Azt gondoltam, fogyni fogok ettől a sok stressztől, aztán épp ellenkezőleg. Hízom tőle. De – tette hozzá büszkén – Nate egyre több iskolai különórára jár, és már új barátokat is szerzett. Nagyon jól teljesít! Örülök, hogy ilyen sok programot kell szerveznem neki.

– Jól megy neki az új iskola – mondta Harper, és őszintén örült, mert a fiú nagyon magányos volt, amíg Sullivan’s Islandre nem költöztek.

Dora egyetértően bólintott.

– A magániskola egy vagyonba kerül, de minden pénzt megér.

– Cal mit szól hozzá? – kérdezte Carson. – Még mindig nyavalyog a tandíj miatt?

Dora vágott egy grimaszt.

– Persze. Az az ember egy mondatot sem tud kinyögni nyafogás nélkül. De szerencsére le van papírozva, hogy ő fizeti a tandíjat. Egy jó ügyvéd csodákra képes.

Visszajött a pincérnő, Harper elé tette a pirítóst, az asztal közepére pedig egy kosár meleg zsemlét helyezett. Az illatuk nagyon csábító volt, ezért Harper azonnal elvett egyet. Felnézett, és látta, hogy Dora mereven bámulja a zsemléket.

– Na, gyerünk már, egyél! – mondta neki. – Ma különleges nap van.

Dora egy pillanatra elgondolkozott, aztán határozottan nemet intett.

– Nem lehet, ma fel kell próbálnom a koszorúslányruhát. Két ilyen botsáska mellett fogok állni az esküvőn.

Carson kuncogni kezdett, aztán hatalmasat harapott a szendvicsébe.

– Figyelj, nővérkém, nagyon is klasszul nézel ki! És igazán boldognak látszol. Csak ez számít. Egyébként, mi van a jó öreg Devlinnel?

Carson és Devlin évek óta barátok voltak. Múlt nyáron Carson biztatta a vonakodó, visszahúzódó nővérét, hogy menjen el randizni a férfival.

– A munkakapcsolatunk nagyon jó. Amikor először léptem be az irodába, akkor néhányan furcsán néztek rám, nyilván azt hitték, hogy nekem kivételes bánásmódban lesz részem. Tudjátok, mert én a főnök szeretője vagyok, meg ilyenek. Szerencsére Devlin nagyon hamar helyre tette őket. Apropó, Nagyi felajánlotta, hogy bemutat a barátainak, ez nagyon jól jönne. Úgyhogy remélem, sikeres leszek ebben a szakmában. Devlinnel nagyon jól tudunk együtt dolgozni, nagyszerű összhang van köztünk. A magánéletünk viszont már nem ilyen rózsás… – Dora a fejét csóválta, és a villájával játszott. – Teljesen megőrjíti ez az esküvői láz.

– Úgy érted, el akar venni feleségül? – kérdezte Carson a poharát forgatva.

– Igen – mondta Dora, és a villájára tűzött egy olívabogyót. – Nem érti, hogy miért nem csatlakozunk hozzátok.

– Őszintén szólva, ezt én sem értem – felelte Carson, és Harperre nézett megerősítést várva, de őt nagyon lefoglalta a zsemle, ezért csak bólintott.

Dora letette a villáját, és a boráért nyúlt.

– Még nem akarok férjhez menni. Bűntudatot kellene éreznem emiatt?

– Nekem aztán semmi bajom ezzel – mondta Carson, és igyekezett elkerülni a vitát. – Devlin problémázik rajta.

– Devlin az én dolgom, nyugi! – válaszolta Dora, és a homlokát ráncolva belekortyolt a fehérborba. – Bocsánat, kissé érzékenyen érint a téma.

– Megértelek – mondta Carson.

– Ami viszont tényleg aggaszt, hogy el akarja adni a házat.

– A te házadat?

– Tulajdonképpen nem az enyém. Devlintől bérlem nevetségesen alacsony összegért.

– Ó, az a szörnyű ember! – incselkedett Carson. – Milyen szokatlanul kegyetlen dolog, hogy csak egy jelképes összeget kér tőled!

Dora elhúzta a száját, és bólintott, elismerve a megjegyzés jogosságát.

– Már az elején tudtuk, hogy szívességet teszek neki azzal, hogy kiveszem a házat. Vigyázok rá, amíg magához nem tér az ingatlanpiac, és megfelelő ajánlat nem érkezik.

– Ő is szívességet tett neked – jegyezte meg Harper.

– Igen, így van.

– És te elhitted neki, hogy ez egy korrekt megállapodás? – kérdezte Carson kétkedve.

– Ugyan, dehogy! Tudom, hogy kitartott nő vagyok, de azért ez mégiscsak jó kifogás, nem?

Carson nevetésben tört ki.

– Devlin szeret, és én is szeretem őt. Tudom, hogy egy nap majd összeházasodunk, és ez a házbérlet csak üzlet volt. Egy megállapodás. Házat adunk el, házat adunk bérbe, ezzel keressük a pénzt. És én is részesedek a haszonból. De basszus – mondta Dora halkan –, nagyon szeretem azt a kis házat, és Nate is odavan érte.

– Nem tudnál egy kicsit többet fizetni? – kérdezte Harper.

– Nem – ingatta a fejét Dora –, semmiképp. Rettegek attól, hogy egy lepukkant helyet sem engedhetnék meg magamnak, még a szigeten kívül sem, legalábbis ahogy a dolgok jelenleg állnak. Az biztos, hogy nem maradhatok Sullivan’s Islanden. És nem – mondta élesen Carsonra mutatva, aki közbe akart vágni –, nem költözöm össze Devlinnel! Már megkérdezte, és én nemet mondtam. Nem élhetek vele, amíg össze nem házasodunk. Nem tudnám elviselni a pletykákat.

Dora szeme elkerekedett, amikor rádöbbent, hogy mit is mondott tulajdonképpen. Harper felé fordult. A húga egyenes háttal ült, kifejezéstelen tekintettel, de a szokásosnál sápadtabb volt.

– Jaj, Harper, nem úgy gondoltam. Ha csak ketten lennénk, akkor nem érdekelne a dolog, de Nate-re is gondolnom kell. Tudod, milyenek a gyerekek, csúfolni fogják az iskolában.

Harper a fejét csóválta.

– Ne butáskodj! Pontosan értem, miről beszélsz. Bár hogy őszinte legyek, én nem törődnék a szóbeszéddel.

– Jó nektek – emelte fel Carson a poharát.

– Tényleg? – nézett rá Dora hűvösen. – Ti nem is éltek együtt Blake-kel.

– Ja, én minden gond nélkül együtt tudnék vele élni. Csak jobban szeretem Sea Breeze-t. – Carson felnevetett, majd nagyot kortyolt a jeges teából. – De ha ezt elmondjátok neki, akkor letagadom. – Miután mindhárman abbahagyták a nevetést, hozzátette: – Dora, én ugyanabban a csónakban evezek, mint te. Blake és én nem tudunk dűlőre jutni, hogy hol lakjunk. Az esküvő után lakhatnánk az ő lakásában. Mindketten szeretjük Sullivan’s Islandet, és legalább közel lehetnénk hozzátok. De Blake szeretne John’s Islandre költözni, hogy közelebb legyen a munkahelyéhez. Ott akar házat venni. Egy közös ház pedig az örökkévalóságot jelenti. – Elhúzta a száját. – Az annyira… végleges!

– Drága húgocskám – mondta Dora előredőlve –, a házasság már csak ilyen. Végleges. – Felhúzta a vállát, hogy válaszoljon Carson kérdő pillantására. – Legalábbis annak kellene lennie – helyesbített Dora, hiszen ő is elvált. Aztán izgatottan hozzátette: – Ha Blake el akar költözni, akkor mindenképp szólj! Esetleg megengedhetném magamnak, hogy azon a környéken béreljek. Lehet, hogy érdekelne.

– Oké, de azért ne rohanjunk annyira előre, én is nagyon kedvelem azt a kis lakást.

– Rendben.

– Na, váltsunk témát! Mit gondoltok erről a Green tiszteletesről? – kérdezte Carson hunyorítva.

– Azon kívül, hogy akár egy magazin címlapján is szerepelhetne? – kérdezett vissza Dora. Carson válaszképp huhogni kezdett. – Úgy értem, hogy lehet az, hogy egy ilyen férfi tiszteletes? És hogyhogy nem nős?

– Még megnősülhet – mondta Carson.

– De miért nem szedte fel már valaki? – értetlenkedett tovább Dora. – Egyébként nekem szimpatikus. Ráadásul Nagyi barátja. Van benne valami, amitől nagyon közvetlennek tűnik, olyan jól el lehet vele beszélgetni. Ti nem érzitek ezt?

– De, pontosan – ismerte el Carson.

Dora Harper felé fordult, hogy ő is mondjon véleményt.

– Szerinted?

– Én is megkedveltem – mondta a lány kifejezéstelen hangon.

– Jól vagy? – kérdezte Dora aggódva. – Csak mert nagyon elcsendesedtél, Kisegér.

Harper elmosolyodott a beceneve hallatán, amit még kiskorában kapott.

– Igen. – Egy pillanatra elhallgatott, majd megrázta a fejét. – Nem.

– Mi a baj? – kérdezte Carson.

Harper kezébe vette a kést, és babrálni kezdett vele a terítőn.

– Nektek mi a véleményetek a házassági szerződésről?

Carson és Dora hátradőltek, és lopva együttérző pillantást vetettek egymásra.

– Én ellenzem – mondta Carson kapásból, nagyon határozottan. – Ha úgy döntesz, hogy megházasodsz, hogy együtt lesztek jóban-rosszban, gazdagságban-szegénységben, akkor nem tolhatsz csak úgy a párod elé egy szerződést, mondván: „Ja, ezt csak úgy a magam bebiztosítására írd alá, légyszi!”

– Ezt te vagy én nagyon könnyen mondjuk – vette át a szót Dora –, mert nekünk nincs vagyonunk, amit meg kell védeni. Mi csak arra gondolunk, hogy együtt éljünk azzal, akit szeretünk. De Harpernek komoly vagyona van. A házassági szerződés nagyon is fontos az ilyen gazdag embereknek, mint ő, akik több millió dollárral rendelkeznek. És nemcsak a pénzről van szó, hanem a családi ingatlanokról is, meg az olyan vagyontárgyakról, amik generációk óta a családja tulajdonát képezik. Meg a mi családunkét! Harper megvette Sea Breeze-t, az övé. Isten ne adja, de mi történik, ha fiatalon meghal? A ház Tayloré lesz, kikerül a család tulajdonából.

– Taylor rendes ember – mondta Harper védekezve. – Sosem tenne semmi rosszat. Főleg nem a gyerekével. Bármi is történne, akkor már lenne saját családja, amire gondolnia kell.

– Ez mind igaz. De Taylor még fiatal, jóképű férfi – érvelt tovább Dora. – Újra megnősülne. És az új feleségétől is lennének gyerekei. Taylor halálával, vagy ha elválna, a család elveszítené Sea Breeze-t.

– A fenébe! – mondta Carson, és most először úgy tűnt, hogy egy kicsit aggódik ezen eshetőség miatt. – Erre nem is gondoltam.

– A legtöbb menyasszony nem gondol rá – folytatta Dora. – Azt kell mondanom, nagyon kár, hogy én nem kötöttem ilyen szerződést Callel. Nem volt semmink, de megígértük egymásnak, hogy ha valaha is elválunk, akkor a pénzt egyenlően osztjuk el, valamint ő megtarthatja azt, ami korábban a családjáé volt, és én is a hozományomat. Teljesen logikusnak látszott, hogy mindketten a saját őseink dolgait akarjuk megtartani, bármennyire is érzelgősnek tűnik a gondolatmenet. Aztán láss csodát, Cal a válás során rádöbbent, hogy az én családi örökségem mennyivel többet ér, mint az övé, és elérte, hogy az ügyvédei közös tulajdonnak nyilváníttassák. Így veszítettem el jó néhány bútordarabot, ezüstöt, festményeket. Bárcsak lenne pénzem, hogy visszavásároljam őket! Ti nem tudjátok, milyen ocsmány dolog lehet egy válás. – Felemelte a borospoharát. – Ahogy mondani szokták: drága az esküvő, de a válás még drágább. – Azzal kiitta a maradék borát.

Harper zavartnak látszott.

– Értem, amit mondasz, és van is benne igazság. Mégis úgy érzem, hogy egy házassági szerződéssel azt üzenem Taylornak, hogy nem bízom meg benne.

– Szerintem meg bármit belevehetsz a házassági szerződésbe. Úristen – mondta Dora nevetve –, el sem tudjátok képzelni, miket nem szabályoznak egy ilyen dokumentumban! Hallottam olyat, hogy kikötötték, milyen gyakran kell szexelni, mennyit hízhatnak a felek, hogyan osztják meg a házimunkát, ki kapja a háziállatokat.

– Ez borzalmas! – mondta Harper undorodva. – Egyáltalán, miért házasodnak össze az ilyen emberek? Ez olyan, mintha csak egy szerződést kötnének.

– Ja, hát ez a házasság – emlékeztette őt Carson. – Egy szerződés. Egy törvény által szentesített kötelék. Ha nem akarsz ilyet, akkor választhatod az élettársi kapcsolatot.

– Nem, szó sincs róla! – tiltakozott Harper. – Az olyan, mintha nem is kötelezné el magát az ember. Hozzá akarok menni Taylorhoz, a felesége akarok lenni. Szeretem őt, és a születendő gyermekünket is, azt szeretném, hogy igazi család legyünk. – Könnybe lábadt a szeme.

– Úgy beszélsz, mint egy menyasszony – figyelmeztette Dora.

– Jaj, drágám, ne húzd már fel magad ezen! – mondta Carson, és megfogta Harper kezét.

– Igaza van – helyeselt Dora. – Hidd el, nem nagy dolog az a szerződés, olyan, mintha csak előkészítenél valamit. Akár a temetésed. Márpedig azt mindenkinek meg kellene tennie. Gondoljatok bele, az igazság az, hogy a házasságok több mint ötven százaléka válással végződik. És ha mégsem válnak el, akkor a házasságok száz százaléka halállal végződik.

– És most, ez után a kedves megjegyzés után rohannunk kell – mondta Carson, és az asztalra tette a szalvétáját. – Ahogy olyan szívesen mondogatjátok nekem: rengeteg dolgunk van még. Megvannak a gyűrűk, a helyszínek, a zenekarok. És most fel kell venned a listára, hogy találj egy jó ügyvédet. – Harper arckifejezését látva Carson elnevette magát.

– Te jó ég! Már ennyi az idő! – mondta Dora az órájára nézve. – Kettőkor találkozunk a nagymamákkal az esküvőiruha-szalonban. És mindjárt kettő van.

Harper elővette a pénztárcáját.

– Majd én fizetek, hogy gyorsabban menjen.

– Annyira azért nem kell sietnünk – felelte Carson, és a pénztárcájáért nyúlt.

– Én győztem! – mondta Harper, miután odaintette a pincérnőt, és átadta a hitelkártyáját.

– Majd megadom – mondta Dora, és felállt. – Ismeritek a mondást: ha egy nőnek gondjai vannak, vagy depressziós, akkor eszik, vagy elmegy vásárolni. Mi mindkettőt megtettük.

Carson egy kis készpénzt hagyott az asztalon borravalónak.

– A férfiak meg ilyenkor lerohannak egy országot.

Dora elmosolyodott.

– Akkor már a mi megoldásunk jobb. Kevesebb gond van vele, és sokkal több élvezetet nyújt.

A lányok jókedvűen sétáltak el a King Streetre, ahol az esküvőiruha-szalonban volt jelenésük, hogy Harper felpróbálja a hónapokkal korábban megrendelt menyasszonyi ruháját. Gyorsan átvágtak a délutáni tömegen, elhaladtak a butikok előtt, de egyik kirakatnál sem mertek megállni, nehogy elkéssenek. Odaértek a LulaKate nevű üzlethez, benyitottak a kis fehér ajtón, és úgy érezték, hogy egy igazán előkelő helyre térnek be. Marietta és Imogene már ott ült, pezsgőt iszogattak, és meglehetősen nyugodtnak tűntek.

Attól a pillanattól kezdve, hogy beléptek, Harper úgy érezte magát, mint egy menyasszony. A helyiségben virágillat szállt, nem émelyítő, de friss, tavaszi. A vörös téglafal előtt fantasztikus menyasszonyi ruhák sorakoztak, mindegyik egy ígéret arra, hogy a viselőjük igazi hercegnő lesz a nagy napon. A szalonban a nagyvilági elegancia és a bájos déli hangulat harmonikusan keveredett egymással. Harper esküvője pont olyan lesz, mint amilyet szeretett volna. A szíve egyre hevesebben vert, amikor a testvérei elismerő szavakkal elindultak a kiállított ruhák felé, és azonnal válogatni is kezdtek köztük.

Aztán a távolabbi fal felé pillantott, ahol a már elkészült, a menyasszonyok igényei szerint átalakított modellek várták a gazdáikat. A karcsúsított ruhák úgy festettek a vállfákon, mintha babák lettek volna. És a derekuk nagyon vékony volt.

Harper hirtelen úgy érezte, hogy az étteremben evett avokádós pirítós kicsit megfeküdte a gyomrát.

– Elnézést – szólt oda halkan a csinos eladónőnek. – Használhatnám a mosdót?

Az eladónő ránézett, a szeme kissé elkerekedett, bólintott, sarkon fordult, és határozott léptekkel a mosdóhoz vezette a lányt.

– Lauren vagyok. Kérem, szóljon, ha bármire szüksége lenne – mondta, és diszkréten becsukta az ajtót.

Harper megkapaszkodott a mosdó szélébe, mélyeket lélegzett, próbálta megnyugtatni háborgó gyomrát és zakatoló szívét. Ideges volt, hogy nem lesz jó a ruhája. És ha valamilyen csoda folytán mégis rámegy, mi van, ha nem tetszik a többieknek? Hirtelen ötlettől vezérelve vette meg a ruhát egy délután, amikor egyedül sétált erre, még az esküvői előkészületek kezdetén. A pocakjára tette a kezét, és arra gondolt, hogy mennyi minden változott a hónapokkal ezelőtti délután óta.

Hideg víz alá tartott egy kéztörlőt, megtörölgette vele az arcát, és lassan vette a levegőt. Aztán megnézte magát a tükörben. A szokásosnál is sápadtabb volt, kék szeme alatt sötét karika árulkodott a fáradtságáról.

Halkan kopogtak az ajtón. James nagymama hangját hallotta.

– Harper? Minden rendben?

– Igen, mindjárt jövök!

– Akkor jó. Kint várlak a lányokkal – hallotta hosszú csend után.

Vett még néhány nagy levegőt, megigazította a haját, és kiment a mosdóból. Lauren már várta, és a próbaterembe kalauzolta, ahol fehér székek és fehér keretes, a padlótól a mennyezetig érő tükrök voltak. Harper azonnal észrevette a ruháját. A lélegzete is elakadt a látványtól, odasietett, és megérintette a hímzett felsőrészt.

– Pont olyan gyönyörű, ahogy emlékeztem rá – mondta halkan.

– Így van – válaszolta Lauren vidáman. – Ez az egyik kedvencem. Jobban érzi magát?

Harper a nő arcába nézett, és a fejét csóválta.

– Nem hinném, hogy következő pár hétben olyan jól fogom érezni magam. Terhes vagyok – mondta mosolyogva.

Lauren arcán megértő kifejezés jelent meg, amit aztán aggodalom váltott fel.

– Hányadik hónapban van?

– Lassan a negyedikben.

– És mikor is lesz az esküvő?

– Május végén.

Lauren számolni kezdett az ujjain.

– Hát – mondta lassan, affektálva –, addigra már lesz pocakja. – A ruhára pillantott. – Vannak olyan modelljeink, amiket könnyen át tudunk alakítani. De félek, hogy az ön ruháját nem lesz egyszerű. – Elhúzta a száját. – A felsőrészt teljesen átszövi a hímzés, a dereka pedig nagyon szűk.

Könny facsarta Harper orrát.

– Tudom – mondta halkan. – Már én is gondoltam erre.

– Jaj, kérem, ne sírjon! – kérlelte Lauren, és már szaladt is a zsebkendőért. Igyekezett optimistának látszani. – Azért próbálja csak fel, jó? Maga nagyon karcsú, lehet, hogy meg tudnánk oldani. Amíg nem veszi fel, addig nem fogjuk tudni, hogy mi a helyzet. Felveszi, aztán hívom a szabónkat, Alvát. Ő csodákra képes.

Lauren ügyesen rásegítette Harperre a ruhát, de az ifjú menyasszony azonnal érezte, hogy a derékrész – ahol hónapokkal korábban tökéletesen simult rá a ruha – most szűk. Nagy levegőt vett, behúzta a hasát, de ez sem segített. A pocakja még szinte nem is látszott, mégis szűk lett miatta a derékvonal. Ennek ellenére Laurennek az összes gombot sikerült begombolnia. Harper alig kapott levegőt. A tükör felé fordult.

Ezt a pillanatot sosem felejti el. Megdobbant a szíve, ahogy meglátta magát a csodálatos ruhában. Szív alakú, vállpánt nélküli nyakvonal jellemezte a hímzett csipkefelsőt, amely fűzős volt, hogy tökéletesen passzoljon, és kiemelje a menyasszony vékony derekát. A derékvonaltól lefelé tüllben folytatódott. A kislányok álmodnak ilyen ruhákról, na meg Harper. Mégis, most, hogy újra látta, maga is meglepődött, hogy teljesen úgy fest benne, mint egy Disney-hercegnő.

– Na, megmutatjuk a családnak?

Harper bólintott, és felemelte a ruhát, hogy ne érjen a földre, amíg kiér Lauren mögött a bemutatóhelyiségbe, közben pedig azon merengett, hogyan fog közlekedni benne az esküvő napján. A ruha nehéz volt, és szoros, főleg a derekánál, ahol a merevítők a bőrébe nyomódtak.

A kirakatüvegen keresztül erős fénysugár világított a szobába. A téglafal, a fapadló és a friss virágillat hatására Harper úgy érezte magát, mint egy őz, amely éppen egy tisztásra lép. Carson, Dora, Nagyi és James nagymama a plüssfotelekben ültek, összefont karral és keresztbe tett lábbal várták az ifjú menyasszonyt. Harper széles mosollyal lépett fel a kis emelvényre a tükrökkel borított fal előtt. Kecsesen pukedlizett, majd elengedte a ruhát, és kíváncsian várta a nézők véleményét. Carson határozatlanul felvonta a szemöldökét. Nagyi elgondolkodva oldalra billentette a fejét. Imogene-nek egyetlen arcizma sem rándult, ahogy az egy brithez illik. Csak Dora mosolygott elégedetten.

– Nos? – kérdezte Harper lélegzet-visszafojtva. – Mit gondoltok?

– Csodálatos! – kiáltott fel Dora féktelen lelkesedéssel. – Egészen fantasztikus! Olyan vagy, mint egy hercegnő!

Harper félénken elmosolyodott. Épp ezt a szót nem szerette volna hallani. Carsonra nézett.

Ő elgondolkodva szólalt meg:

– Gyönyörű ruha. – Itt egy pici szünetet tartott, és összeráncolta a homlokát. – De… ez mégiscsak egy hercegnőhöz illő darab. Tüllruhát akarsz felvenni, épp te, aki mindig is az egyszerűséget szeretted? Nem tudom, szerintem egyszerűen nem illik hozzád. Ez nem te vagy.

Ez a vélemény felért egy tőrdöféssel. A mosoly leolvadt az arcáról, és Nagyi felé fordult, tőle várva támogatást.

– Csodálatos, drágám! Igazán elbűvölő menyasszony vagy – mondta Nagyi őszintén.

Harper érezte, hogy az asszony habozik.

– De? – kérdezte.

– Hát, nem tudom. Ez a ruha annyira… naivnak néz ki. Lehet, hogy nem ez a helyes kifejezés. Egy fiatal menyasszony igazán elragadóan néz ki egy fehér tüllruhában. De Emily Post szerint egy harmincas éveiben járó menyasszony azonban jobban teszi, ha krémszínű ruhát választ. Mint ahogy az a nő is, aki már együtt él a jövendőbelijével. – Megállt egy pillanatra, majd gyengéden hozzátette: – És már a baba is úton van.

Harper érezte, hogy elsápad.

– Nagyi! – kiáltotta Dora megdöbbenve. – Hol élsz te? Manapság a nők bármilyen színű ruhát felvehetnek az esküvőjükön. Fehéret, krémszínűt, rózsaszínt, kéket, még feketét is. És Harper egyébként is csak huszonkilenc éves.

– Tudom, mennyi idős – mondta Nagyi ingerülten. Felemelte a fejét. – Én csak azt mondtam, amit nekem is tanítottak. Lehet, hogy mások is így gondolják.

– Nem hiszem el, hogy így beszélsz – mondta Carson szenvedélyesen, és szemrehányás hallatszott a hangjából. – Ezzel mindannyiunkat kioktatsz, hiszen mindhárman együtt alszunk a jövendőbelinkkel. Ez akkor azt jelenti, hogy egyikünk sem viselhet fehér ruhát? Te is ugyanezt teszed, pedig még csak nem is a jövendőbelid!

Nagyi döbbenten tátotta el a száját.

– Micsoda?

Imogene eddig feltűnően csendben volt, de most Nagyi felé fordult, és inkább vidámság, mint meglepetés látszott az arcán.

– Láttam, hogy Girarddal reggelizel – vetette a szemére Carson. – Fürdőköpenyben, az ő verandáján. És az ágyad érintetlen volt, leellenőriztem.

Dora felhúzta a szemöldökét, és felnevetett.

– Lám, lám! Nézzünk csak oda, más szemében a szálkát?

Nagyi elpirult, és összeszorította az öklét.

– Carson, elnézést kérek, ha bárkit megbántottam volna a helytelen viselkedésemmel.

– Az isten szerelmére, Nagyi! – kiáltotta Carson dühösen. – Senkit sem bántottál meg azzal, amit Girarddal csinálsz. Az volt a sértő, amit mondtál, a szavaid fájnak neki – mutatott Carson Harperre.

Ő csak szótlanul álldogált a színpadon, mint egy magára hagyott gyermek.

Nagyi arcán bűntudat látszott.

– Sajnálom, nem úgy gondoltam… Velem különben se törődjetek! Én csak egy öregasszony vagyok, de tényleg. Harper, drágám, nem akartalak megbántani.

Zavart csend támadt, amit Lauren igyekezett feloldani, és magához ragadta az irányítást.

– A menyasszonyi ruha kiválasztása mindig érzelmi döntés. Hadd emlékeztessek mindenkit, hogy Harper a menyasszony, és az a legfontosabb, hogy ő mit akar. És igen, ma már bármilyen ruhát viselhet egy menyasszony. A fehérnél az az egyetlen kérdés, hogy mennyire illik a menyasszony bőréhez. És én úgy gondolom, hogy ez a ruha remekül áll Harpernek.

– James nagymama? – kérdezte a lány, és az eddigi kritikák ellenére megpróbált nyugodt maradni. – Te még nem mondtál véleményt.

Minden tekintet a sor végén ülő idős hölgy felé fordult.

Imogene mindvégig megőrizte sztoikus nyugalmát. Túlságosan is csendes volt, szinte ünnepélyes.

– Csakis az számít, hogy neked tetszik-e.

Harpert eltöltötte a hála. De ez nem tartott sokáig.

– Viszont… – Carson a hang felé fordult, és figyelmeztető pillantást vetett James nagymamára, ám ő nem vette észre. – Ez egy vízparti esküvő lesz. Ez a ruha valóban csodálatos, de túlságosan ünnepélyes. Biztos vagy benne, hogy ez összhangban áll az esküvő helyszínével? Mert én nem vagyok meggyőződve erről. De – emelte fel az ujjait finoman – természetesen neked kell döntened.

A helyiségre megint mély csend telepedett. Harper szemét elöntötték a könnyek, megsemmisülve hajtotta le a fejét. Senkinek sem tetszett a ruhája, kivéve Dorát. De bármit felvehetett volna, a nővérének úgyis tetszene.

– Talán ha egy kicsit felturbóznám – mondta Lauren, és igyekezett vidámnak tűnni. – Keresünk egy fátylat, felvesz egy-két ékszert, és akkor egész más lesz a hatás.

– Nem – mondta Harper. – Köszönöm. Elment tőle a kedvem, kérem, segítsen levenni.

Lauren szemrehányó pillantást vetett a családra.

– Természetesen – mondta, majd odanyújtotta a kezét Harpernek, és lesegítette az emelvényről.

Miután Harper távozott, csend lett a helyiségben.

Végül James nagymama szólalt meg:

– Mondja csak, Marietta, Emily Post melyik kiadásában írja, hogy a menyasszonynak szűzen kell férjhez mennie? Abban, amit az 1920-as években adtak ki? – James nagymama hitetlenkedve csóválta a fejét. – A Debrett’s kézikönyve meglehetősen pontos útmutatást ad erre a kérdésre. Egy menyasszony bármilyen színű ruhát felvehet, ahogy azt manapság teszik is.

– Ne legyen már ilyen képmutató! – vágott vissza Marietta. – Ön pontosan olyan jól tudja, mint én, hogy bármit is mondanak a mai könyvek a fiataloknak, a mi generációnknak a régi szabályok jutnak az eszébe. Azt is mérlegelni kell, hogy Harper terhessége már igencsak látszani fog az esküvőn. Én csak azt szerettem volna, ha egy olyan ruhát választ, ami…

– …ami jobban elrejti ezt? – kérdezte Carson csípősen.

– Azt akartam mondani, hogy egy olyan ruhát, ami jobban megfelel, de igen, ez talán még jobb kifejezés: egy olyat, ami jobban elrejti a terhességét.

– Miért foglalkozunk azzal, hogy más mit gondol? – kérdezte Carson. – Az mindenesetre biztos, hogy Harper most nagyon rosszul érzi magát.

– Megpróbáljak beszélni vele? – kérdezte Nagyi halkan.

– Szerintem jobb, ha pár percre magára hagyjuk – mondta James nagymama, és hallani lehetett a Harper iránti törődést a hangjában. – Leveszi a ruhát, és jobban fogja érezni magát. – Felsóhajtott. – Egy dologban viszont egyetértek. Azt a ruhát képtelenség úgy átalakítani, hogy az egy öt hónapos terhesnek jó legyen.

– Talán gondolhattatok volna erre, mielőtt úgy nekiestek – mondta Dora szemrehányással a hangjában. – A vége akkor is ugyanez lett volna, csak akkor Harper maga jött volna rá, hogy egy másik ruhát kell választania. De nem, nektek először darabokra kellett szednetek.

Senki sem felelt, csend borult a helyiségre.

Aztán pár perc múlva Lauren jött vissza jókedvűen.

– Carson, ön a másik menyasszony, igaz? – A nő igyekezett lelkes maradni, de az emelkedett pillanat mostanra már nyomtalanul elillant. – Keresett már ruhát magának?

– Igen – felelte Carson egykedvűen. – Párat már megnéztem.

Dora a tenyerébe temette az arcát, úgy nevetett.

– Helyes. Tehát van már elképzelése, hogy mit is szeretne.

Carson a fejét csóválta.

– Fogalmam sincs.

Lauren arcán döbbenet látszott, de nem hagyta magát eltántorítani.

– Jöjjön a próbaterembe, és vegyen fel néhány különböző stílusú ruhát, hogy lássuk, melyik típus tetszik önnek!

Carson a fejét csóválta.

– Ma nem, köszönöm. Majd egy másik alkalommal. – Szúrós tekintettel nézett Mariettára és Imogene-re. – És inkább egyedül jönnék.

A házasság lényege, hogy egy pár vagyunk. Egy házaspár mindkét tagjának tisztességesnek, nagylelkűnek kell lennie a másikhoz, még az anyagiak terén is.

A hold felkelt Sullivan’s Island felett, éteri fénye vetekedett a csillagokéval. Bár az ég ragyogott, a földön azért nem mentek ilyen békésen a dolgok.

Harper a hálószobája ablakánál állt, és az öböl felé nézett. Képtelen volt megunni a vízen táncoló holdfény látványát, amely rendszerint megnyugtatta, de ma este úgy érezte, hogy tehetetlenül hánykolódik a sötét és viharos hullámokon, mint egy darab fa.

Becsukta a spalettákat, és végignézett a kis szobán, amely a nagy hálóból nyílt, a tekintete elrévedt az ezüstkeretes családi fényképeken, a polcokon, az asztalokon. Korábban ez volt a nappali. Szívesen gondolt a beszélgetésekre, amelyeket a nagyanyjával folytatott a puha, kárpitozott székeken. Tavaly nyáron Nagyi meglepte őt azzal, hogy egy külön hálószobát alakított ki neki a helyiségben, hogy Harper otthon érezze magát Sea Breeze-ben. Tolóajtó választotta el a szobáját a Nagyiétól. És most, egy évvel később ismét nagy változások mennek végbe a helyiségben.

Ez lesz a kisbaba szobája. Harpert boldogság járta át, amikor arra gondolt, hogy hamarosan az ő gyermeke lakik majd ebben a szobában. A helyiség még üres volt, halványszürkére és fehérre festették. Harper tett néhány lépést a puha, fehér szőnyegen, ahová a kiságyat és a pelenkázót tervezte. Rózsaszín vagy kék legyen? Elmosolyodott, amikor eszébe jutott, hogy a döntéssel várni kell a baba születéséig.

Átnézett a nagy hálóba, ahol Taylor olvasott az ágyon meztelen felsőtesttel, csak a flanelpizsamája alsó részét viselte. A felsőrészt Harpernek adta, majdnem a térdéig ért. Harper szívét eltöltötte a szeretet a férfi iránt. Igen, épp ilyenek ők, ugyanannak a darabnak a két összeillő része. És hogy kérje meg egy házassági szerződésre? Vajon a férfi belemegy csak úgy? Vagy ez lesz az az olló, ami majd elkezdi széthasítani a kettejüket összekötő anyagot? Nagyot sóhajtott, és a tenyerébe temette az arcát.

A hálószobát betöltötte az éjjeliszekrényeken álló lámpák fénye. Harper lekapcsolta az ő oldalán lévőt, aztán bemászott az ágyba. Taylor szórakozottan kinyújtotta izmos karját, hogy átölelje, és magához szorítsa. A lány a férfi széles mellkasára hajtotta a fejét.

A semmibe bámult, és felidézte a nap fontosabb történéseit. Korábban azt remélte, hogy a nagymamák és a nővérek esküvőiruha-szalonban tett látogatása az esküvőszervezés vidám kezdete lesz. Úgy képzelte, tetszeni fog nekik a ruhája, és megdicsérik az összes részletét, amikor először látják rajta.

„Ez nem te vagy” – mondta Carson.

„Ez nem illik a vízparti esküvőhöz” – mondta James nagymama..

Na de a legfájdalmasabb mindenképp Nagyi véleménye volt Emily Post százéves könyvéből.

Csak Dora volt hozzá kedves, mert ő nyilván emlékezett rá, milyen érzékeny és sebezhető is egy menyasszony, ahogy éppen a ruhájában pózol, és mindennél jobban szeretné, hogy másoknak is tessen. Sosem fogja elfelejteni Dora támogatását. Amikor később négyszemközt megköszönte neki, Dora azt mondta, hogy csak viszonozta Harper kedvességét, amit egy bizonyos ruhaszalonban tanúsított az előző nyáron. Végül is ezért testvérek, gondolta Harper. Mihez kezdene nélkülük?

Tisztában volt vele, hogy Carson is mindig mellette áll. Harper megbízott benne. A szomorú igazság az volt, hogy a véleményüktől függetlenül, nem érezte jól magát a ruhában, olyan volt, mintha valaki másét vette volna fel. Egy fiatalabb, naivabb menyasszonyét, ahogy Nagyi is mondta. Harper tudta, hogy sok mindent el lehet mondani róla – okos, néha félénk, visszahúzódó, és igen, van benne bizonyos fajta ártatlanság is –, de semmiképp sem naiv. Talán Carsonnak igaza volt. Ez a ruha tényleg nem illett hozzá. Már nem tudta elképzelni, hogy ebben lépked végig a templomi padsorok között.

Taylor levette a tekintetét a könyvről, és megcsókolta Harper feje búbját.

– Mi a baj? Nem tudsz aludni?

A gazdája hangjára Thor abbahagyta a hangos horkolást, hirtelen felkapta a fejét, és fülelni kezdett.

– Nem – felelte Harper megtörten.

Taylor letette a könyvét, és a menyasszonya felé fordította az arcát. Felemelte a lány állát, és a szemét fürkészte. Harper megpróbált másfelé nézni, de a férfi erősen tartotta. Amikor könnyezni kezdett, Taylor kérdő tekintettel nézett rá.

– Mi történt? – kérdezte most már határozottabban. – Az esküvői gondok? Mert ha az, akkor esküszöm, megszökünk. Nem akarom, hogy ez a hülyeség ennyire felizgasson. Ez a babának sem jó. Nem érdekel, hogyan házasodunk össze, csak annyit akarok, hogy a feleségem légy. Minél előbb, annál jobb.

Harper hálásan elmosolyodott.

– Nem az esküvő idegesít. Nem csak az. – Kicsit megállt, és a délutáni eseményekre gondolt. – Ma mindannyian bementünk egy esküvőiruha-szalonba: a lányok, a nagymamák, én, és megmutattam nekik a ruhát, amit kinéztem magamnak. – Rövid szünetet tartott, majd folytatta: – Nagyon leszólták.

Taylor meglepettnek, szinte dühösnek tűnt.

– És az kit érdekel? Te fogod viselni!

– Tudom. De most már nekem sem tetszik.

– Ne hagyd, hogy rád kényszerítsék az akaratukat! A te ruhád, és nekem abban is jó leszel, tök mindegy, milyen.

Harper nem válaszolt. Örült, hogy a férfi mellette áll, ezt várta tőle. De nem vele akarta megvitatni az esküvői ruha kérdését, hiszen Taylornak fogalma sem volt az ilyesmiről. Szórakozottan paskolgatta az izmos mellkasát. Nem a ruháról akart beszélni, hanem arról a témáról, ami sokkal jobban foglalkoztatta.

Kibújt a férfi öleléséből, és törökülésben leült mellé. A pizsamafelső felcsúszott a combján, ezért ráterítette a takarót. Taylor érezte, hogy egy komolyabb beszélgetésnek néznek elébe, ezért megjelölte a könyvben, hogy hol tart, letette az éjjeliszekrényre, majd Harper felé fordult, és feszülten figyelt rá.

Harper belenézett a férfi zöld szemébe, megnyalta az ajkát, erőt gyűjtött a folytatáshoz.

– Ma nehéz napom volt. Nem volt elég ez a ruhahistória, kezdésnek reggel James nagymamával teáztam. Az a briliáns ötlete támadt, hogy hívjuk fel anyámat, és mondjuk el neki, hogy babát várok.

– Micsoda? – kérdezte Taylor meglepve, dühösen.

– Tudom, hogy ostobaság volt, de megtettük. Anya elég hűvösen üdvözölt, ahogy azt várni lehetett. De amikor közöltem, hogy babát várok, akkor azt mondta, nagyon örül a hírnek. És még gratulált is! Ettől aztán könnyekig meghatódtam, annyira hálás voltam! El tudod képzelni ezt? Hálás voltam azért, mert a saját anyám gratulált a születendő unokájához! Taylor, szerinted mikor nő már be a fejem lágya?

A férfi együttérzéssel csóválta a fejét, az arckifejezése nem változott, de a zöld szempár úgy égett, mint parázs a tűzben.

– Aztán a baba ürügyén éreztette velem, hogy az én kötelességem átvenni Greenfields Parkot James nagymamától és Jeffrey papától. Itt aztán elszakadt bennem a cérna, és jól megmondtam neki a magamét. – Harper rámosolygott Taylorra. – És nagyon jólesett.

A férfi arca ellágyult, előrehajolt, hogy megcsókolja a lányt. Az ajka puha, de erős volt. A csók megvigasztalta Harpert.

– Ügyes kislány vagy! Mindig is tudtam, hogy meg tudod csinálni, de azért sok idő kellett, hogy végre megtedd.

– Hát igen – mondta Harper, de a szíve mélyén tudta, hogy ezzel nem ért véget az anyjával vívott küzdelme. Közel sem. A vőlegényére nézett, akinek az arca már újra nyugalmat sugárzott, amikor nekidőlt a párnájának. – Taylor, van még valami. A nagyanyám azt akarja, hogy kössünk házassági szerződést.

Nem így akarta kibökni. Korábban sokat gyakorolta, hogy miképp hozza fel a témát, de így sikerült.

Taylor szeme elkerekedett, de nem válaszolt. Egyenesen ült, a kezét a combjára tette, és mereven nézett egy pontba, miközben próbálta felfogni a szavak értelmét.

Sok idő eltelt, mire zavartan felnevetett.

– Be kell ismernem, nem számítottam erre.

– Én sem.

– Akkor légy szíves, magyarázd meg!

Amikor Taylor feszült volt, akkor mindig nyugodtnak tűnt, és nem sokat beszélt. Ezt Harper már megtanulta az elmúlt egy év során, sok más dologgal együtt. Például, hogy a férfi szerette, ha ő a vállán alszik el este, de ismerte már a jellegzetes pillantását, amikor cukkolta egy kicsit, a hallgatásba burkolózást, amikor dühös volt. Tudta, hogy nem szereti a kölnit, mégis már a borotvahabtól nagyon jó illata volt. Tudta, hogyan húzza össze a szemöldökét, amikor erősen koncentrál, vagy éppen aggódik; miképp vakargatja Thor fülét, amikor a kutya mellette ül; és azt is, hogyan simogatja a karját, amíg ő beszél hozzá. Taylor különlegesen figyelmes és kedves volt. Mintha a kedvessége egyenes arányban lett volna hatalmas termetével.

– Azzal kezdődött, hogy James nagymama elmondta, eladta Greenfields Parkot. Igen, tudom – mondta Harper, látva Taylor meglepett arcát –, hihetetlen. És most, hogy Jeffrey papa az otthonban van, mentálisan teljesen leépülve, nagymama meg akarja változtatni a végrendeletét. – Harper vett egy nagy levegőt. – Azt javasolta, sőt inkább követelte, hogy kössünk házassági szerződést, amilyen hamar csak lehet.

Taylor tekintete megkeményedett.

– Ezt követelte? – A háta mögé nyúlt, megragadta a párnát, és nagy erővel megszorította. – Bárcsak azt mondhatnám, hogy meglepett ez a dolog! De az a nő sosem hitte igazán, hogy engem nem érdekel a pénzed.

– Nem, Taylor, nem erről van szó! James nagymama szeret téged. Azt is mondta, hogy neked biztosan nem lesz probléma egy ilyen megállapodás, mert erős és gyakorlatias vagy. És mert szeretsz. Ő csak a jövőre gondol, és muszáj ezt tennie. Hatalmas vagyont kell megvédenie, és csak így tudja biztosítani, hogy az még sok generáción át a családé maradjon. – Harper egész délután ezen töprengett, és eljutott odáig, hogy már kezdte hasznos dolognak tartani a házassági szerződést. – Miért kockáztatná mindazt, amit a nagyszüleim felépítettek, ha egy új tag házasodik a családba?

– Kockáztatni? Szerinted kockázat, hogy hozzám jössz feleségül? – kérdezte Taylor, és eldobta a párnát.

– Nem! – mondta Harper rémülten, mert látta, hogy Taylor mindjárt felrobban a dühtől. A legrosszabb rémálmai váltak valóra. – Ugyan, dehogy! Szeretlek, és megbízom benned.

– Csak a pénzed ne kerüljön hozzám!

– Erről szó sincs! – kiáltotta Harper, és a tenyerébe temette az arcát. – Engem nem érdekel a pénzem, és ezt te is pontosan tudod. Sosem érdekelt. De nem látod, hogy itt nemcsak a pénzről van szó, hanem egy egész család vagyonáról? Az sokkal fontosabb, mint a pénz. Taylor, fogalmam sincs, mit tegyek!

A férfi idegesen dörzsölte a homlokát, majd letette a kezét. Megérintette Harpert, és a mellkasára húzta. A lány befúrta magát a férfi karja közé, és átölelte.

– Nem akarom, hogy egy ilyen dolog közénk álljon – mondta Harper szomorúan.

– Nem fog – felelte a férfi halkan. – Nem hagyjuk.

Harper szipogott, megtörölte a szemét, most már sokkal jobban érezte magát.

– Szerintem a házasság lényege, hogy egy pár vagyunk – folytatta Taylor. – Egy házaspár mindkét tagjának tisztességesnek, nagylelkűnek kell lennie a másikhoz, még az anyagiak terén is. Nagyon szíven üt, hogy egyezkedéssel, a családi vagyon kérdésével kezdjük a házasságunkat, aminek a szereteten, a bizalmon és egymás védelmén kellene alapulnia.

– Teljes mértékben egyetértek veled! Ugyanezt mondtam délután a nővéreimnek! Ha nem én lennék a James-birtok örököse, akkor nem is kellene lefolytatnunk ezt a beszélgetést. De sajnos az vagyok. És ez más megvilágításba helyezi a dolgokat. A házassági szerződés egyszerűen azt a vagyont védené, ami nemzedékek óta a családomé.

– Lehet, de ez mégis felborítaná az egyensúlyt a kapcsolatunkban. Minden pénzügyet te fogsz intézni. És én mindig úgy fogom érezni, hogy az a te pénzed, neked kell dönteni róla. Ettől egyáltalán nem fogom egyenrangúnak érezni magam.

– Taylor, Sea Breeze már az enyém, és téged ez egyáltalán nem zavar.

A férfi Harperre nézett, és felhúzta a szemöldökét.

– Gondolod?

– Hogyan? – kiáltott fel Harper döbbenten. – Talán igen?

– Persze hogy zavar! De a te nagymamád vette meg neked, mit mondhattam volna? Hogy nem, nem fogok itt élni veled?

– Vissza fogom fizetni neki az értékpapírjaimból.

– Ugyan mi a különbség? Nem én vettem a házat, nem is tudnám megvenni. Ha öt életem lenne, akkor sem tudnék összegyűjteni ennyit. És te a saját értékpapírjaidból akarod visszafizetni! – Harper jól hallotta, ahogy a saját szót megnyomta. – És ha ez meg is történik, attól én még nem fogom a sajátomnak érezni Sea Breeze-t. Sőt a sajátunknak sem.

– Nem szeretsz itt lakni?

– Már hogyne szeretnék! De úgy érzem, hogy a te házadban lakom, mert ez tényleg a tiéd.

– Nem tudtam, hogy így látod a dolgot. – A szavak lassan jutottak el Harper tudatáig, mint egy mély, üres kútba dobott kő. Egy pillanatra elhallgatott, majd suttogva megkérdezte: – El akarsz költözni? Ezt akarod?

– Őszintén szólva, ha már megkérdezted, akkor azt kell mondanom, hogy egyáltalán nem bánnám.

Harper a férfira nézett, és alig hitte el, amit hall.

– Nézd, Harper, nem volt könnyű ideköltöznöm azzal a tudattal, hogy te vetted meg a házat. Én ezt sosem engedhetném meg magamnak. És még bérleti díjat sem fizetek.

– Ez nem igaz! Te fizeted a felújítási munkálatokat, a rezsiszámlákat. Te fizeted az ételt, amit megveszünk. Nem olcsó fenntartani egy ekkora házat.

– Azokat az apróbb költségeket ki tudom fizetni – mondta nyeglén Taylor. – Főleg hogy még gyűrűt sem kellett vennem neked. – Felemelte Harper bal kezét, és a hüvelykujjával végigsimított a hatalmas gyémántgyűrűn. Nagyitól kapta ajándékba az eljegyzésére, mivel mindig annyira tetszett neki. – Valószínűleg sok ember úgy gondolja, hogy a nagymamáid megkönnyítették az életemet. És sokan dühösek is emiatt. De nincs igazuk, mert valójában úgy érzem magam, mint egy ingyenélő.

– Ó, Taylor! – kiáltott fel Harper összetörve. Nem gondolta, hogy a férfi ilyen érzéseket táplál. – Annyira sajnálom! Fogalmam sem volt erről.

– Mert nem akartam, hogy úgy érezd, nem vagyok hálás, vagy hogy azt hidd, ilyen korlátolt vagyok. Ez a ház csodálatos, csak egyszerűen nem érzem, hogy a miénk lenne.

Harper megint a férfi vállára hajtotta a fejét. Nem akarta, hogy Taylor észrevegye, mennyire csalódott.

– Talán el kellene adnunk – mondta fojtott hangon.

– Lehetséges.

Harper nagyot nyelt, szorosan összezárta a szemét. Azt várta, hogy a férfi majd tiltakozik: Dehogy adjuk el, ez az otthonunk! Vagy valami ilyesmi. Kétségbeesés töltötte el a gondolatra, hogy eladja Sea Breeze-t: mennyire szereti ezt a helyet! Lecsúszott Taylor válláról, az oldalára feküdt, háttal a férfinak.

Nem volt értelme tagadni, hogy mit érez.

– Ez számomra nem csak egy hely, ahol élek. Ez az én gyermekkorom, ahová emlékek kötnek, a család. Az utóbbi egy évet azzal töltöttem, hogy gondoztam, szépítgettem a házat és az udvart, mert azt hittem, örökre ez lesz az otthonunk. Ahol majd felneveljük a kisbabánkat és remélhetőleg a testvéreit is. Ahol te és én együtt megöregszünk.

Taylor sokáig nem szólalt meg. Aztán lekapcsolta az éjjeliszekrényen a lámpát, és elhelyezkedett az ágyon.

– Aludjunk rá egyet! – mondta a sötétben. – Sok mindent át kell gondolnunk. Addig is, beszélek Imogene-nel erről a házassági szerződésről.

– Ne, majd én beszélek vele.

– Nem – mondta a férfi ellentmondást nem tűrő hangon. – Én beszélek vele.

Egy szülő vagy egy házastárs attól lesz igazán jó, hogy nem csak magára gondol, nem csak a saját érdekeit nézi.

Gyorsan elérkezett a május. Dora kitartó támogatásának és csalhatatlan tanácsainak köszönhetően egyre több dolgot pipálhattak ki a feladatlistán. Carson már kezdett megbarátkozni a gondolattal, hogy menyasszony. Igaz, esküvői ruhát még mindig nem talált, de az ajándéktáskák már elkészültek, frizurát választott, és Blake gyűrűje is a széfben pihent. A szobájában ült, és a leveleit olvasta. Az esküvői meghívókra érkezett válaszok is gyorsan érkeztek, és a többségük pozitív volt, pedig akadt olyan meghívott is, akiről Carson nem gondolta volna, hogy eljön. Úgy tűnt, sokan szeretnének Charlestonba látogatni, és együtt ünnepelni az ifjú párral.

Megszólalt a telefonja. Odanyúlt, hogy felvegye, de még mindig a levelekre figyelt.

– Halló?

– Carson Muirral beszélek?

– Igen, én vagyok.

– Üdv, Carson, itt Jennifer a Dél-karolinai Tengeri Akváriumból.

– Ó, igen? – Carson hirtelen izgatott lett. Kiegyenesedett, teljes erővel a beszélgetésre összpontosított. – Köszönöm, hogy visszahívott.

– Elnézést kérek, hogy ilyen sokáig megvárakoztattuk. Azért hívtam, hogy közöljem, hatalmas viták után úgy döntöttünk, hogy egy kicsit más irányba indulunk, és most nem veszünk fel PR-os munkatársat. Maga volt az egyik legerősebb jelentkező, és szeretnénk is megtartani az önéletrajzát, hátha a későbbiekben szükség lesz rá. De pillanatnyilag, nagyon sajnálom, nincs olyan álláshely, amit fel tudnánk ajánlani önnek.

Carson kábultan hallgatott, a szavak az egyik fülén bementek, a másikon pedig kijöttek. Csak két szóra emlékezett: nagyon sajnálom. Ezenkívül semmi sem számított. Nem kapta meg az állást.

Néhány közhely és kölcsönös udvariaskodás után Carson az ágyra dobta a telefonját. Aztán ő is lefeküdt, és a tenyerébe temette az arcát. Nincs munkája. Nincs. Hetekig várta, hogy visszahívják, és nagyon bízott benne, hogy felveszik. Értékes időt vesztegetett el, és pillanatnyilag egyetlen más lehetőség sincs kilátásban. Most mihez kezd?

Gondolkodás nélkül felkapta a telefonját, és tárcsázott egy számot, amit kívülről tudott.

Miután letette a telefont, Carson egy órán át feküdt mozdulatlanul, a plafont bámulva. Aztán hideg vízzel megmosta az arcát, és Blake lakásához hajtott Sullivan’s Islandre. A férfi épp egy jelentésen dolgozott, tehát biztosan otthon lesz. Az épület, amelyben lakott, az agglegény tisztek számára épült 1900 körül, amikor még sokkal nagyobb volt a katonai jelenlét a szigeten. A régi fehér faépületben lakásokat alakítottak ki. A jellegzetes vízparti építmény téglaalapokon állt, a külső részére már ráfért volna egy kis felújítás, de a hosszú veranda és az óceán közelsége miatt Blake nagyon örült neki, és egyébként is csak néhány kiadó lakás volt a szigeten.

Carson bekopogott, és azonnal meghallotta Hobbs ismerős ugatását. Aztán kinyílt az ajtó, és ott állt előtte Blake kócos hajjal. Sötét szeme elkerekedett a váratlan látogatótól.

– Nahát, bébi! – mondta mosolyogva. – Azt hittem, csak este találkozunk. – Előredőlt, és megcsókolta Carsont, aki savanykás szagot érzett a férfi leheletén, és lenézve látta, hogy egy sörösdobozt tart a kezében. Blake odafigyelt rá, hogy Carson jelenlétében ne igyon, és a nő értékelte is az igyekezetét. Blake gyorsan a háta mögé dugta a dobozt, erre Hobbs villámgyorsan ott termett, és szagolgatni kezdte.

– Miattam ne zavartasd magad! – mondta Carson, és Blake mellett bement a lakásba. – Sőt, miért nem iszunk valamit mindketten?

A mosoly lefagyott Blake arcáról. Egy pillanatig még fogta az ajtót, vett egy mély levegőt, aztán becsukta, és követte a lányt a kicsi nappaliba, csak annyi időre állt meg, amíg a sörösdobozt az asztalon lévő levélkupacra tette.

Carson odament a barna kanapéhoz, ami pont olyan volt, mint minden más agglegénylakásban. Lehuppant rá, majd szórakozottan körülnézett, miközben az ujjaival a combján dobolt.

Szóval ez az a hely, amit nemsokára az otthonának fog nevezni, gondolta. Döbbenet kerítette hatalmába. A lakás inkább úgy nézett ki, mint egy egyetemista kollégiumi szobája, nem pedig egy dolgozó férfié. Hogyan lehet, hogy Blake-nek fel sem tűnik a sok ledőlni akaró újságkupac mindenfelé a lakásban, és a szakadt bőrfotel sem zavarja, amely már jobban hasonlított egy szennyestartóra? A szőnyeg egyik sarkát Hobbs megrágta, és lehetetlenség volt megszámolni rajta a rengeteg ételfoltot. A sarkokban, az asztalok alatt Hobbs szőrcsomói látszottak.

A tekintete a konyharészre siklott, amely egy légtérben volt a nappalival. Hála istennek, Blake nem hagyta, hogy koszos edények álljanak a lakásban, és ügyelt rá, nehogy bogarak telepedjenek meg nála. Viszont úgy tűnt, azt nem tudja, mire valók a szekrények: a pulton megszámlálhatatlan müzlisdoboz, kenyér-és zsemlemaradék, valamint mindenféle konyhai kisgép, amelyek be voltak dugva a fali konnektorokba.

A probléma csak az, hogy Carson ugyanilyen rendetlen volt, ha nem rosszabb. Nem azt szokták mondani, hogy az ellentétek vonzzák egymást, és a különböző emberek kiegészítik egymást? Hogyan fogják megszervezni a közös életüket? Carson hirtelen megrémült, hogy el kell hagynia a tágas és gyönyörű Sea Breeze-t ezért a zsúfolt, kis lakásért.

Hirtelen ideges lett az esküvő – a házasság – gondolatára, egészen pánikba esett. Régen az itallal enyhítette a szorongását, és most hónapok óta először rettentően vágyott az alkoholra. Fizikai fájdalmat érzett a hiányától. Összeszorította a kezét, és megfeszítette a térdét, mintha szó szerint igyekezne tartani magát. Olyan volt, mintha egy bomba felrobbanását akarná megakadályozni.

Hobbs sündörgött körülötte, finoman Carson térdének nyomta az orrát. Nedves volt, és hideg. Rendszerint alaposan megdögönyözte a kutyát, amikor megérkezett, de ma képtelen volt erre.

– Tűnj el! – rivallt rá, és eltolta magától az állat nagy fejét.

A hatalmas labrador még állt ott egy darabig, sértődöttnek tűnt, mintha azon töprengene, mi lehet a baj.

– Hobbs, helyedre! – utasította Blake, amikor közelebb jött.

Hobbs még utoljára egy fenyegető pillantást vetett Carsonra, majd teljesítette a gazdi parancsát, és körmeivel a padlón kopogva odakocogott a sarokban kialakított fekhelyéhez. Zsörtölődő morgással fészkelte be magát a párnájára.

Blake nem ült le. A konyharész és a nappali közti pultra könyökölt, és felvont szemöldökkel figyelte a menyasszonyát.

– Carson, mi a baj?

– Nem kaptam meg az állást a Dél-karolinai Tengeri Akváriumban.

A férfi megértően felsóhajtott. Eltolta magát a pulttól, és Carson mellé ült.

– Nagyon sajnálom.

– Én is.

– Ez csak egy lehetőség volt a sok közül, majd adódik másik.

– Hogyne, persze.

Blake megértette Carson hangulatát.

– Tudom, hogy most ideges vagy, de én nem akarok veszekedni. – Felállt, elindult a konyha felé. – Kérsz egy kávét?

Nem! – akarta ordítani Carson. Tequilát kér, meg vodkát.

– Igen, köszönöm.

Kibámult az ablakon az olcsó műanyag reluxák között a fákra, és hallgatta a konyhából jövő zajt. Tudta, mit szeretne mondani, de azt is tudta, hogy ha ezt megteszi, akkor Blake talán felbontja az eljegyzést. Ökölbe szorította a kezét. Nagyon-nagyon szeretett volna inni valamit.

Hallotta, hogy bekapcsol az automata kávéfőző, majd egy pillanat múlva érezte a kávé illatát.

– Nagyon jó illata van.

– Tejet, cukrot?

– Köszönöm! – mondta még mindig ingerülten.

Blake a dohányzóasztalhoz vitte a csésze gőzölgő kávét.

– Vigyázz, nagyon forró! Hagyd hűlni egy kicsit!

Carson a krémes, barna lére bámult, és a térde közé szorította a kezét.

Blake a fotelba ült, és egyenesen Carsonra nézett.

– Drágám!

– Igen?

– Mit mondtak?

– Hogy másfelé indulnak, és hogy nagyon jó az önéletrajzom. Meg akarják tartani, de most sajnos nincs hely.

– Ez egy jó elutasítás.

– Igen, igazán nagyon jó – felelte Carson gúnyosan.

– Tudom, hogy nem erre számítottál. Én is csalódott vagyok, de ez mégsem a világ vége. Egyébként meg a héten hallottam egy másik lehetőségről, ami nagyon tetszene neked. Még talán jobb is lenne.

– Blake, kérlek, ne most!

– Miért ne most? – A férfi hangja kezdett türelmetlen lenni. – Figyelj! A charlestoni vízfelügyelet egy nonprofit szervezet, és…

– Már van új munkám.

Blake elhallgatott, és kíváncsi tekintettel nézett Carsonra.

– És mi az?

– Pontosan tudod, hogy mi az. Felhívtam Jason Kowalskit, hogy megérdeklődjem, mi a helyzet. Azt mondta, a legjobbkor hívom, mert éppen most szedi össze a stábot egy új filmhez. Egy nagy költségvetésű, komoly filmhez.

Úgy tűnt, mintha a hőmérséklet hirtelen tíz fokot csökkent volna a szobában. Blake meredten nézett Carsonra.

– Szóval, elvállaltad?

– Azt mondtam, a hét végéig válaszolok.

Blake bizonytalanul bámult ki az ablakon.

– Azt hittem, az esküvőig már nem keresel ilyen munkát. Az már alig egy hónap. Megegyeztünk.

– Tudom. – Carson az asztalt bámulta, majd a kihűlő kávét és egy félig leégett illatos gyertyát.

– Akkor miért erőlteted?

– Nem erőltetem. Csak felhívtam, hogy érdeklődjem. Hétvégéig kell döntenem, különben lemaradok róla.

Blake a fejét csóválta.

– És miért olyan nagy baj, ha lemaradsz erről a munkáról?

Carson nem nézett fel.

– Nekem baj. Azt hiszem, el akarom vállalni.

Blake átölelte Carson vállát.

– Carson, légy szíves, nézz rám, és magyarázd el, miért olyan fontos neked ez a munka, annak fényében, hogy milyen következményekkel jár kettőnkre nézve!

Carson hátradőlt, Blake keze lecsúszott a válláról. A nő még mindig nem nézett Blake szemébe.

– Tudod, mit érzek. Azt akarom, hogy változzanak a dolgok. Reméltem, hogy találok állást itthon. – Most felnézett a férfira. – De lehetetlen. Azt mondod, van egy másik lehetőség, de mindketten tudjuk, hogy ugyanaz lesz a vége: nincs megfelelő képesítésem hozzá, más típusra gondoltak, vagy egyszerűen csak udvariasságból végigjátsszák az egész tortúrát, de már megvan a belső emberük, aki végül megkapja az állást. És mindez hónapokig elhúzódhat. – Megállt, aztán hangosan, dühösen folytatta: – Nem tudom ezt csinálni, nem tudok folyton jelentkezni, aztán reménykedni és várni. Blake, én nem tudok egy helyben ülni! Tudod, hogy nekem nyüzsgésre van szükségem. – A fejét csóválta, hogy nyomatékot adjon a szavainak. – Képtelen vagyok tétlenül ücsörögni, és nem csinálni semmit.

Blake a távolba meredt, az állkapcsa dühösen mozgott. Amikor újra Carsonra nézett, az arca nagyon szigorú volt.

– Felbontod az eljegyzésünket?

Carson döbbenten nézett rá.

– Nem, dehogy! – mondta, és megrázta a fejét. – Azt kérem, hogy akkor is házasodjunk össze, ha elvállalom ezt a munkát.

Blake a párnának dőlt, és reményvesztetten összehúzta magát.

– Sajnálom, Carson, én ezt nem tudom megtenni. Tudom, hogy nincs jogom helyetted dönteni. De azt is tudom, hogy nem bírok ki megint hat hónapot.

Hát, így állunk, gondolta Carson. Úgy hangzott, most számot vetnek azzal, hogy meddig hajlandóak elmenni. Kíváncsi lett volna, hogy Atticus mit mondana erre.

– Akkor mit tegyünk? – kérdezte Carson, és a kezén lévő gyémántgyűrűre pillantott.

– Csak udvariasságból kérdezed, vagy tényleg szeretnéd tudni a válaszomat?

– Természetesen őszinte választ várok – felelte Carson tompán.

Blake ránézett, és bár az arca nyugodtnak tűnt, a szemében idegesség látszott.

– Nos, akkor elmondom, hogy szerintem mit kellene tenned. Fel kellene venned a kapcsolatot minden környékbeli nonprofit vagy piaci alapon működő szervezettel, amelyek környezetvédelemmel foglalkoznak, rájuk kell akaszkodnod, és el kell küldened nekik egy ütős önéletrajzot. Az utóbbi egy hónapban csak ültél egy helyben, mert biztos voltál benne, hogy megkapod az egyetlen állást, amire jelentkeztél. Nos, nem kaptad meg. És most azt mondod, hogy csak pár napod maradt dönteni. Akkor gyerünk, bébi, szedd össze magad! Szerintem ezt kell tenned, harcolj kettőnkért! – Blake vett egy nagy levegőt. – Vagy szakíts most! Ne éltesd bennem a reményt, ha már nincs!

Carson a lélegzetét is visszafojtotta. Hallotta a férfi véleményét, és tudta, hogy igaza van. Blake mindig is nagyon tisztességes volt vele, és most neki is így kell viselkednie. A gyűrűjére nézett, amin a kis gyémántot zafírkövek fogták körbe. A gyűrűre, ami Blake anyjáé volt, és ami annyiszor segített neki, hogy józan maradjon, amikor távol volt, mert ha ránézett, Blake arcát látta benne.

– Rendben, megteszem. A feleséged akarok lenni. Eszem ágában sincs felbontani az eljegyzésünket.

Blake megkönnyebbülve felsóhajtott.

– Még mindig szeretnél valami alkoholt inni?

– Igen – válaszolt Carson őszintén. – Ilyenkor mindig szeretnék inni valamit. De már nem kívánom annyira, mint amikor megérkeztem.

– Nem kellene felhívnod Billt?

Bill volt a segítője az anonim alkoholistáknál. Carson megrázta a fejét.

– Jól vagyok. Én is azt hittem, hogy beszélnem kell vele, de most már túl vagyok rajta. Bár azért lehet, hogy Atticust felhívom.

– Helyes. Örülök, hogy megbízol benne. – Blake megfogta Carson kezét, és a hüvelykujjával gyengéden simogatni kezdte a tenyerét. – De velem is bármikor beszélhetsz, azt, remélem, tudod?

– Tudom – felelte Carson, és felnevetett. – Kivéve, ha rólad akarok beszélni.

– Értem. – Blake is nevetett, de nem valami jóízűen. Aztán megcsókolta Carson ujjait. – Azért elmegyünk este vacsorázni?

– Nem akarok menni sehova. Össze akarom szedni magam, ahogy mondtad. Nem akarsz inkább átjönni, és együtt kidolgozni a tervet?

– Remek! – mondta Blake vidáman. – Viszek egy kis szusit.

– Nagyszerű!

A beszélgetés zsákutcába jutott, nem volt több mondanivalójuk.

Carson felállt, indulni készült. Hobbs ezt észrevette a sarokból, azonnal talpra állt, és odaügetett hozzá. Carson szerette volna jóvátenni az előbbi durva viselkedését, ezért most alaposan megsimogatta, megpaskolta a kutyát, erre apró, aranyszínű szőrszálak hullottak le róla.

– Akkor este találkozunk – nyugtázta Blake, és gyengéden szájon csókolta Carsont, aki érezte a férfi forró leheletét, várt egy kicsit, remélve, hogy kap még egyet.

De nem kapott.

Carson megborzongott, amikor a férfi keze lecsúszott a válláról. Rámosolygott Blake-re, elköszönt, aztán lehajtott fejjel indult az autó felé, és közben tudta, hogy a vőlegénye figyeli. A lakáshoz közel parkolt, és az autóhoz érve megfordult, hogy még egyszer intsen neki, de ő már eltűnt.

Atticus az ebédlőasztalnál ült, és a vasárnapi beszédét írta. Megkérték, hogy helyettesítsen egy helybéli tiszteletest, amíg az egy konferencián vesz részt. Örömmel beleegyezett, mert fontos volt számára, hogy újra fellépjen a szószékre. A prédikációk adták az élete értelmét, célját. Az atlantai felettese helyesen döntött, amikor rábeszélte, hogy nyugodtan maradjon a lápvidéken, ameddig csak szükségét érzi. Atticus nemcsak új kapcsolatokat szerzett, de ő maga is sokat változott.

A prédikációja az őszinteségről szólt, amiért ő is annyiszor imádkozott az utóbbi hetekben. Lassan megismerte a Muir családot, bár tisztában volt vele, hogy csak a felszínt kapargatja, pedig ő szerette volna megismerni, mi rejtőzik a mélyben. Hosszú órákat beszélgetett az ifjú párokkal, de ilyenkor mindenki nagyon jól viselkedett, és igyekezett homályos válaszokat adni. Senki sem akart komolyabb dolgokról beszélni. Atticus igyekezett mélyebbre ásni, és elérni, hogy a párok jobban megnyíljanak. Úgy érezte, hogy a Carsonnal és Palackkal történt reggeli találkozás óta nem tapasztalt igazi, kendőzetlen őszinteséget.

De az igazat megvallva, még ő sem volt ilyen helyzetben korábban. Először is, a párok nem az ő gyülekezetéhez tartoztak, másodszor, még csak nem is az ő egyházához. Harmadszor pedig, hogyan várhatott volna őszinteséget tőlük, amikor ő is hazugságban élt, vagy legalábbis elhallgatott előlük bizonyos nagyon is lényeges információkat.

Nem tudta, meddig képes még játszani ezt a szerepet. A Nagyival megkötött egyezség becstelensége mindent beszennyezett, amit tett, vagy mondott a nővéreinek. De még ha el is akarná mondani az igazat, hogyan tegye? Hogyan mondhatná el nekik az együtt töltött idő után, hogy igazából a testvérük?

Megszólalt a mobilja, felvette.

– Halló, Atticus!

– Maga az, Harper?

Halk, ideges nevetés hallatszott.

– Igen, én vagyok.

Atticus különösen kedvelte ezt a nővérét, aki olyan lágyszívű volt, és korban is a legközelebb állt hozzá. A három nővér közt ő tűnt a legtörékenyebbnek. Megértette, miért védelmezte Taylor mindig olyan meghitten.

– Mi újság?

– Beszélnem kell önnel. Négyszemközt. Van egy kis ideje?

– Sürgős?

– Igen – felelte halkan Harper.

A lány hangjából olyan idegesség áradt, mintha a legszívesebben kiabált volna.

– Most éppen dolgozom. Mi lenne, ha átugranék úgy két óra múlva?

– Köszönöm – mondta Harper érezhető megkönnyebbüléssel. – Készítek egy teát, mire jön. Akkor viszlát!

Atticus letette a telefont, és visszatért a prédikációjához. Ekkor megszólalt a csengő. Ki lehet az? – gondolta, és hátratolta a székét, majd felállt. Odament az ajtóhoz, és kinyitotta.

Carson állt előtte, két műanyag kávéspohárral.

– Meglepetés!

– Jöjjön be! – mondta Atticus, és örült, hogy látja a lányt. Kíváncsi volt, mit akar. Dorát leszámítva még egyetlen családtagja sem látogatta meg a bérelt lakásban.

– Szép ez a hely! – jegyezte meg Carson, miközben körülnézett. Ahogy Atticust, őt is egyből a kilátás nyűgözte le. – Imádom az öböl látványát, de csak addig, amíg meg nem látom az óceánt. Oda-vissza járkálok, egyik látványtól a másikig. De ez itt nagyon klassz. Mennyi időre bérelte ki?

– Júniusig.

– És aztán?

– Visszamegyek Atlantába. Legalábbis amíg nem kapok saját gyülekezetet. Addig dolgozom a helyi közösségben, és segítek, ahol tudok.

– És addig is végzi a kutatását.

– Mit? – kérdezte értetlenül.

– A kutatását. Azt mondta, ezért jött Charlestonba.

– Ja, igen, hogyne – mondta gyorsan Atticus, és eszébe jutott, mit mondott a megérkezése napján. – Persze.

– Most éppen min dolgozik? – kérdezte Carson, és az asztal felé indult, amely tele volt papírokkal, néhány már összegyűrve várta, hogy a kukába kerüljön.

– A vasárnapi prédikációmon.

Carson egy ideig fürkészve nézte a férfi arcát.

– Sosem izgul ott fent a szószéken? Amikor annyi ember hallgatja, és útmutatást vár öntől? Szerintem ez elég félelmetes lehet.

Atticus megrázta a fejét.

– Talán előtte izgulok egy kicsit, de az nem lámpaláz. Inkább azért szorítok, hogy átmegy-e az üzenetem. Hogy megtalálom-e a megfelelő szavakat. Amikor belekezdek, akkor már érzem az Úr szellemét, és engedem, hogy vezessen.

Carson bólintott, összeharapta az ajkát, és az óceán felé bámult.

– Mi újság, Carson? Szeretne beszélni valami konkrét dologról?

– Biztosan nagyon unja már, hogy állandóan a problémáimat kell hallgatnia.

– Miért unnám? – kérdezte Atticus nevetve. – Szó sincs erről. A problémái nagyon is izgalmasak.

– Nagyon vicces. De most komolyan, úgy látom, hogy a családom folyamatosan foglalkoztatja önt.

– Ez normális, amikor két esküvő is közeledik – felelte Atticus, remélve, hogy egy kicsit megnyugtatja a lányt. – Az ifjú pároknak mindig sokkal több kérdésük van, mint azt korábban gondolták. Az lenne a furcsa, ha magánál ez nem így lenne. Úgyhogy üljön csak le, és igyuk meg azt a kávét! Nagyon jó illata van. Aztán elmondhatja azt is, hogy mi jár a fejében.

Carson az asztalhoz ült, és felpattintotta a műanyag pohár fedelét. Atticus helyet foglalt vele szemben, és belekortyolt a forró italba. Érezte, ahogy a koffein áramlik az ereiben, és felébreszti a prédikációírás álmosító tevékenységéből.

– Van egy hírem.

– Jó hír?

– Rossz. Nem kaptam meg az állást, amire pályáztam. De megkaptam a kaliforniai munkát. Úgyhogy most el kell döntenem, hogy itt keresek munkát, és hozzámegyek Blake-hez, vagy… – hosszan, megnyújtva ejtette a szót – elfogadom a filmes munkát, és felbontom az eljegyzésemet.

– Amióta ismerem, e között a két verzió között ingadozik.

– Igen, egész életemben nagyon sokat bizonytalankodtam.

– Maga szerint miért van ez így?

Carson úgy nézett a tiszteletesre, mint aki nem érti, hogy lehet ilyen butaságot kérdezni.

– Az apám miatt.

– Parker lenne az oka? – kérdezte Atticus, és nagyon érdekelte, mit tudhat meg az apjáról. – Miért lenne ő a felelős?

Carson gúnyosan felhorkant.

– Elnézést, csak fura egy mondatban hallani a Parker Muir nevet, meg azt a szót, hogy felelős. Sok mindent el lehetett mondani róla, kivéve azt, hogy bármiért is vállalta volna a felelősséget.

Atticus nem válaszolt. Felemelte a kávéspoharát, hosszan kortyolt az italból, időt adott Carsonnak, hogy folytassa.

Ő egy ideig a poharát nézte, aztán megszólalt.

– Parker, az apám egész életében az alkoholizmusa ellen küzdött. Sajnos nekem kellett vigyáznom rá, pedig ideális esetben ez épp fordítva van. Csak nyolcéves voltam, amikor Kaliforniába költöztünk. Rettenetes gyerekkorom volt. Éjjelente sorra jártam a bárokat, hogy megtaláljam és hazavigyem. Én takarítottam, én vásároltam be. Sosem volt elég pénzünk, ezért gyakran kivettem a zsebéből, amíg ő aludt, hogy ennivalót vehessek. Kapott némi pénzt az írásaiért, és tényleg nagyon próbálkozott. Havonta kaptunk egy kis pénzt Edward nagyapámtól is, apám mégsem tudta kifizetni a számlákat. Így aztán… – a szájához emelte a poharat – állandóan költöztünk – fejezte be a mondatot, és megitta a kávéját.

Atticus megdöbbent. Nem gondolta volna, hogy Carsonnak ilyen nehéz gyermekkora volt.

– És a nagyanyja miért nem lépett közbe? Miért hagyta, hogy így éljen?

– Nem tudta. Csak az apám halála után mondtam el neki mindezt.

Atticus nem akarta kritizálni a lány nagyszüleit, de szerinte nagyon felelőtlenek voltak, hogy nem figyeltek jobban az unokájukra. Sem őt, hogy kislány korában túlságosan hűséges volt az apjához, aki pedig ezt nem érdemelte meg.

Carson szótlanul üldögélve bámult ki az ablakon. Atticus is sokszor azon kapta magát, hogy meredten nézi az óceánt. Megnyugtató látvány volt, mintha lenne egy Törlés gomb az agyában, és megnyomta volna.

– Mikor halt meg az apja?

Carson a férfi felé fordult.

– A tizennyolcadik születésnapomon elköltöztem otthonról. Nagyon boldog szülinap volt – mondta gúnyosan, aztán megint elkomolyodott. – Az apám néhány évvel később halt meg. Egyedül, részegen. – Szinte provokálóan nézett Atticus szemébe. – Nekem kellett a hullaházba menni, hogy azonosítsam a holttestét.

– Sajnálom.

Carson két kézzel fogta meg a poharat, mintha melegségre vágyna.

– Azt hiszem, sosem fogok teljesen megbocsátani magamnak. És neki sem.

– Magának mit kell megbocsátania?

Carson felnézett a pohárról.

– Hogy elhagytam őt, pedig tudtam, hogy milyen.

– Túl szigorú magához. Mégiscsak gyerek volt.

Carson vállat vont.

– Lehet. De azóta sem tudtam elkötelezni magam egyetlen férfi vagy akár egy állat mellett sem. Még lakást sem béreltem soha hosszabb távra. – Megitta a kávézaccot is, majd az asztalra tette a poharat. – Kötődési zavar.

Nagyon gyorsan mondta ki a szavakat, Atticus szerint azért, hogy így leplezze a sebezhetőségét.

– Orvos állította fel ezt a diagnózist? – Carson a fejét csóválta. – Akkor önnek sem kellene ezt gondolnia.

– Bárhogy is hívja, a sebek attól még ott vannak. Még mindig rettegek, hogy elveszítem a függetlenségemet. Egy helyhez, egy férfihoz ragaszkodni. Ezért vannak problémák köztem és Blake között. De miért félek ennyire, miért nem tudom elkötelezni magam? Miért nem tudok letelepedni, családot alapítani? Nyilván a szörnyű gyerekkorom miatt. Az apám miatt.

– Még most is dühös az apjára.

– Igen, dühös vagyok rá. Tönkretette az életemet!

– Carson, ha továbbra is ez a düh dolgozik önben, akkor sosem fog tudni elszakadni a múltjától. Olyan ez, mintha egy súlyos lánc kötné béklyóba az agyát és a szívét. Az egyetlen mód, hogy megszabaduljon ettől a haragtól és félelemtől, ha megbocsát neki.

– Mit bocsássak meg neki? Az egész életét?

– Ez egy jó kérdés. Mit bocsátana meg a legkönnyebben azok közül a dolgok közül, amik miatt dühös rá?

Carson a fejét vakargatta, és a távolba révedt. Először idegesítette ez a hülye kérdés, és nem válaszolt. Aztán Atticusra nézett.

– Azt hiszem, az alkoholizmusát tudnám a legkönnyebben elfogadni.

– És mi az, amit a legnehezebben tudna megbocsátani?

Carson szája remegni kezdett, és hirtelen zokogásban tört ki.

– Azt, hogy nem törődött velem!

Atticust meghatotta a nő válaszában rejlő gyermeki vágy.

Carson gyors mozdulatokkal letörölte a könnyeit, igyekezett összeszedni magát.

– Nem az egy szülő dolga, hogy törődjön a gyerekével? – kérdezte dühösen.

– Nincs gyerekem, sőt még feleségem sem, de nyilván ez a szülők feladata.

Carson elcsendesedve hallgatta a férfit.

– Egy szülő vagy egy házastárs attól lesz igazán jó, hogy nem csak magára gondol, nem csak a saját érdekeit nézi. Ha így nézzük, akkor Parker valóban nem volt jó apa. Sőt valószínűleg jó partner sem. – Atticus átnyúlt az asztal felett, és megfogta a nő kezét. – De bocsássa meg az alkoholizmusát! Kezdje ezzel!

Pár óra múlva Atticus felkanyarodott Sea Breeze kocsifelhajtójára. Carson régi autója ott állt Harper Jeepje mellett – nehezen tudta elképzelni a törékeny, apró tulajdonosát ebben a monstrumban. Amikor kiszállt a kocsiból, mancsok kopogását hallotta a kavicsos úton: Thor jött oda hozzá, hogy megnézze az újonnan érkező vendéget.

– Szia, nagyfiú! – kiáltotta Atticus, és kitartotta a kezét.

Thor ráugrott, a férfi megtántorodott a hatalmas állat súlyától. A dándog-keverék elégedetten morgott, miközben Atticus a füle tövét vakargatta.

– Tudod, hogy ki vagyok, igaz? – kérdezte, és szeretett volna a ház minden lakójához őszinte lenni. – Ideje megnéznem, mi aggasztja a kis gazdádat. Gyere, mutasd az utat! – bökött a bejárati ajtó felé.

A verandára érve Thor leült az ajtó mellé, és nézte, ahogy Atticus bekopog. Nem jött válasz. Benyitott, az ajtó nyitva volt, habozott egy kicsit. Ha Harper tudná, hogy a testvére, akkor ő is ugyanúgy közlekedhetne a házban, mint Carson vagy Dora? Vagy akkor is be kellene jelentkeznie?

Atticus a kutyára pillantott, és elgondolkodott, hogyan reagálna az állat, ha belépne.

– Mehetek, öregfiú?

Thor lefeküdt a verandán, a fejét a mancsaira tette.

Akkor jól van, gondolta Atticus, és résnyire nyitotta az ajtót.

– Halló! – kiabált be, miközben a fejét is bedugta a résen. – Harper, itt van?

Thor kíváncsian talpra állt.

Atticus közeledő léptek zaját hallotta, aztán hirtelen előbukkant a lány barna nadrágban, zöld felsőben. A férfi most látta először kismamaruhában, és nagyon szépnek találta.

– Hát megjött! Jöjjön be! – mondta Harper, és az ajtóhoz ment, egy puszival üdvözölte, majd Thor felé fordult. – Nem te! Te maradj kint!

Kitolta a kutyát az ajtón, majd bevezette Atticust.

Az asztalon most is állt egy váza a szokásos friss virágokkal. A házban világos volt, és bútorfény illata lengte be. Harper Atticushoz fordult.

– Köszönöm, hogy átjött, nagyon örülök neki. Remélem, nem okoztam kellemetlenséget.

Atticus a befejezetlen beszédére gondolt, majd így szólt:

– Dehogy.

– Menjünk a könyvtárba, ott nyugodtan tudunk beszélgetni – javasolta Harper, és elindult a férfi előtt.

A könyvtár nagyon szép, férfias helyiség volt érdes lambériával, rengeteg könyvespolccal, amelyek szinte roskadoztak az újabb és a régi, ritka könyvek alatt. Mégis, Harpernek köszönhetően erős nőies hatás is mutatkozott rajta, hiszen itt rendezte be az irodáját, ahol írt. Az ő stílusa látszott mindenütt. Az ablakokat angol függönyök takarták, a székeket is hasonló anyag borította. A rózsa-és krémszínű mintás, kopott keleti szőnyeg elnyelte a zajt, a hatalmas ablakok előtt pedig egy egészen kivételes, gyönyörű íróasztal állt a faragott lábain. Harper már előre begyújtott a kandallóba, és a tűz ropogása kellemes hangulatot árasztott. Az üvegasztalon egy kanna tea és csészék sorakoztak, mellettük egy tányéron fahéjas sütemény.

– Úgy gondoltam, itt kényelmesebb, mint a nappaliban.

És távol a többiektől, gondolta Atticus. A kíváncsi fülektől.

– Milyen sok könyv! – mondta, és végighúzta a kezét a könyvek gerincén. – Mindig is imádtam a könyveket. Úgy éreztem, teljesen magukba szippantanak.

A nőies székek egymás mellett álltak a kandalló előtt. Harper hellyel kínálta Atticust, erre a férfi leült, és kissé feszengve elhelyezkedett. Ez határozottan női iroda.

– Egy csendes imával szeretném kezdeni, hogy útmutatást kapjak.

Harper kissé meglepődött, aztán beleegyezően bólintott, és ő is lehajtotta a fejét.

Atticus is ugyanezt tette, lehunyta a szemét, és némán kérte Istent, hogy tegye lehetővé számára eme fiatal nő megsegítését, akármiről is legyen szó. Amikor befejezte, nyugalom járta át, mint mindig, ha az imái meghallgatásra találtak. Felnézett, és látta, hogy Harper a szék szélén ül felemelt fejjel, tágra nyílt szemmel.

– Úgy látom, kissé zavarba jött az ima miatt. Ön hisz Istenben?

– Igen, persze – vágta rá sietve Harper. – Az anglikán egyházban nőttem fel. James nagymama még templomba is jár… időnként. – Megrándult a szája. – Ő úgy érzi, anélkül is tud társalogni Istennel.

– És ön? – kérdezte Atticus mosolyogva.

Harper a fejét csóválta.

– Nekem sosem volt ilyesfajta kapcsolatom Istennel. Én mindig úgy gondoltam, hogy nem nagyon foglalkozik az ilyen földi halandók sorsával.

– És érdekli valamennyire a vallás?

– Korábban nem igazán, de most, hogy terhes vagyok, szeretnék többet megtudni róla. Már utána is néztem egy-két dolognak. Szeretném a gyermekemet valamilyen hit szerint nevelni, a jövője érdekében. És persze szeretném megkeresztelni. Van bennem egy félelem, hogy ha nem keresztelem meg, akkor… – Megállt, az arca gyönyörűen kipirult. – Megígéri, hogy nem nevet ki?

– Persze.

– Attól félek, hogy ha nem keresztelem meg, és a baba meghal, akkor a pokol tornácára kerül.

– A pokolba? – horkant fel Atticus önkéntelenül, hitetlenkedve. – Tehát ön szerint a nem megkeresztelt gyermekek a pokolra jutnak?

– Igen, így gondolom.

– Ez egy régi katolikus tanítás, de már ők sem mondják ezt.

– Az anyák mégis hisznek az ilyesmiben. Az interneten olvastam róla.

– Az interneten – ismételte meg Atticus. – Hallott már az orvostanhallgatók betegségéről?

Harper megrázta a fejét.

– Az a jelenség, amikor az orvosnak tanuló egyetemisták azt hiszik, hogy elkapták az összes betegséget és kórt, amiről tanultak. Az interneten is létezik az ilyesmi. Amikor az ember az olvasottak alapján diagnosztizál magán betegségeket. Nekem úgy tűnik, ön is ezt teszi. Talán egy ideig nem kellene a neten böngésznie.

Harper bólintott, és a kezét bámulta.

– Biztosan komplett idiótának tart.

Atticus hatalmas, erős kezébe vette a nő vékony ujjait.

– Éppen ellenkezőleg. Nézze, én nem sokat tudok a terhességről, de szerintem nagyon is természetes, ha egy anyát foglalkoztatja a gyermeke jövője, a fejlődése fizikai, szellemi és lelki síkon egyaránt.

– Köszönöm. Ma minden biztatásra szükségem van – mondta Harper mosolyogva.

Atticus elengedte a kezét, és előrehajolt a teáért.

– Tudja, hogy Charlestont Szent Városnak is hívják? Szinte minden felekezet megtalálható itt, talán körülnézhetne egy kicsit. Sosem lehet tudni, esetleg talál olyat, ami tetszik.

– Meg fogom tenni. Mindig is kíváncsi természet voltam, és Taylor is nagyon nyitott. Az anyám nem vezetett be a vallás világába, de nem ez volt az egyetlen terület, amit elhanyagolt. És ha már róla van szó, a minap beszéltem vele telefonon, és közöltem vele a jó hírt. Nem sokat vártam tőle, talán csak hogy gratulál. – Itt Harper tartott egy kis szünetet, és csak azután folytatta: – Megkérdezte, hogy gratulálhat-e. Mintha én nem örülnék a babának, és azt fontolgatnám, hogy elvetetem.

Atticus meghökkent ezen a kijelentésen.

– És mit válaszolt neki?

– Elküldtem a fenébe.

Atticus mosolyogva a szájához emelte a teáscsészét.

– Nem mondhatjuk, hogy nem érdemelte meg.

– Most tehát visszakerültem anyám feketelistájára. Az eljegyzésemet és a házasságomat sem helyesli. Ami meg a terhességet illeti, nos… – Harper nem túl nőiesen vágott egy grimaszt – mondjuk úgy, hogy anyám már most a pokolban látja a babát. Tudja – folytatta, és kibámult az ablakon –, még ennyi idősen sem könnyű megbarátkozni a gondolattal, hogy az anyámat egyáltalán nem érdekli, hogy mi tesz engem boldoggá.

– Nagyon sajnálom. – Azok alapján, amit eddig hallott Georgianáról, Atticus egyáltalán nem volt meglepve. Ez az a nő, aki olyan mostohán bánt az apjával, és aki kirúgta az anyját. Javíthatatlan természet. – De teljesen megértem. Nekem sem volt közeli kapcsolatom az apámmal. Nem volt valami gyengéd ember. Először is, állandóan dolgozott. De ha otthon volt, akkor sem ölelt meg, nem osztotta meg velem a gondolatait. Ne értsen félre, törődött velem, csak…

– Nem érezte, hogy szereti magát?

– Gyerekkoromban egyáltalán nem. Erős egyéniség volt, nagy hanggal és szilárd elvekkel. Otthon is, és a tárgyalóteremben is elég félelmetesnek tűnt. Nagylelkűen jótékonykodott, az egyház tagja volt, nagyon sok ügyet vállalt el ingyen – tette hozzá, hogy kerekebb legyen az apjáról alkotott kép. – Csodáltam őt. Amikor nagyobb lettem, felnőttként kommunikáltunk. Volt néhány nagyon szép pillanatunk. De ez volt az az időszak, amikor kezdett kicsúszni alólam a talaj. – Nagyot sóhajtott. – Folyamatosan csalódást okoztam neki.

– Én is ugyanezt éreztem az anyámmal kapcsolatban. Bármennyire is igyekszem, neki semmi sem elég jó.

Atticus úgy érezte, egyre jobban kötődik a nővéréhez. Harper megértette a magányát és azt, hogy folyton a helyét keresi. Meg azt, hogy valami hiányzik az életükből.

– De most esélyt kapott az újrakezdésre. Az anyját nem fogja tudni megváltoztatni. Talán még a kapcsolatukat sem. De a saját életét már megváltoztatta. Meleg, barátságos otthont alakított ki. Nem fogja elkövetni ugyanazt a hibát a saját gyerekével.

Harper reménykedve bólogatott.

– Nem, nem fogom – mondta meggyőződéssel.

Atticus elmosolyodott, örült, hogy némi vigaszt nyújthatott a lánynak. Aztán hirtelen remény támadt benne, hogy talán a saját életét is meg tudja változtatni. Nagyi és a nővérei segítségével.

Harper viszonozta a mosolyt, majd előrehajolt, és töltött egy kis teát.

– Hogyan issza a teát?

– Tejjel és cukorral.

Atticus nézte a lány kecses mozdulatait, ahogy kitöltötte, majd tejet és egy kanál cukrot tett bele, aztán átadta neki a csészéjét. Jó tea volt, erős, markáns illatú.

– Tudja – kezdte Harper, és megfogta a saját csészéjét –, a telefonbeszélgetés után volt egy nagyon kemény vitám James nagymamával. Igazából erről szerettem volna beszélni önnel. – Kicsit megállt, majd folytatta: – A nagymamám azt akarja, hogy kössek házassági szerződést Taylorral.

– Szerződést? – Atticus nem nagyon lepődött meg a felvetésen, hiszen ismerte Harper anyagi helyzetét. – És ön mit gondol erről?

– Először elleneztem. Nem túl romantikus dolog, és félek, hogy tönkreteszi a házasságomat, még mielőtt elkezdődne. De James nagymama álláspontját is megértem. Hatalmas vagyona van, és biztosítani szeretné, hogy ez a jövőben is a családé legyen. Eléggé sajátos a helyzet.

Atticus az asztalra tette a csészét. Úgy érezte, Harper azért mondja el mindezt, mert meg akarja győzni saját magát.

– És Taylor mit szól hozzá?

Harper maga elé tartotta a csészéjét, mint valami pajzsot.

– Nem tetszik neki az ötlet. Azt mondja, így nem fogja egyenrangúnak érezni magát a kapcsolatban. – Belekortyolt a teába, és a tiszteletesre nézett.

– Nos, tényleg ő az, akinek kevesebb pénze van. Önnél van a családi kassza.

Harper visszatette a csészéjét az asztalra. A hatalmas gyémánton megcsillant a fény, és úgy világított, mint egy óriási csillag.

– Ez a helyzet bármelyik férfinak nagyon nehéz lenne, főleg itt, Délen – folytatta Atticus. – És a fogadalom úgy szól, hogy gazdagságban, szegénységben.

– Én bízom Taylorban – felelte Harper, és elhúzta a száját. – Csak a jövendőbeli feleségében nem bízom.

– Micsoda? – nevetett fel Atticus hitetlenkedve.

– Ha én fiatalon meghalok, és ő újranősül, akkor nem szeretném, ha az a nő kapná meg a vagyont. Azt akarom, hogy az egész a gyerekünkre szálljon. És ez James nagymama álláspontja is: megtartani a vagyont a család tagjainak. Én is kezdem úgy látni, hogy igaza van.

– Reméljük a legjobbat, de készüljünk a legrosszabbra!

– Szörnyen hangzik, de igen, így van.

– Harper, önnek kell majd együtt élnie a döntése következményeivel. Önnek kell tudnia, mit akar, mire van szüksége. Remélhetőleg Taylor meg fogja érteni, bárhogy is dönt. Mert ő nagyon szereti magát.

Atticus csendben maradt, amíg Harper a teát szürcsölve átgondolta a hallottakat. Ő is belekortyolt a teába, majd körülnézett a szobában, és a tekintete megállapodott a könyvespolcokon.

– Mindig is egy ilyen könyvtárra vágytam – mondta hirtelen. – Imádom a könyveket, egész életemben könyvmoly voltam.

– Én is! A nővéreim állandóan cukkoltak, hogy alig jövök ki a szobámból, és folyton a könyveket bújom. Ezért kaptam a Kisegér becenevet.

– Mindig írt?

– Á, dehogy! – nevetett Harper. – Legalábbis mások nem tudtak róla. Gyakran találtam ki történeteket, de mindig féltem, nehogy az anyám megtudja. Aztán nyolcéves koromban végre összeszedtem minden bátorságomat, és odaadtam neki az egyik mesét, hogy olvassa el. Utána behívott az irodájába, és nagyon világosan értésemre adta, hogy egyáltalán nincs hozzá tehetségem. Természetesen elhittem neki. Egy nagy kiadó főnöke volt. Aztán szerkesztőnek tanultam, és nagyon szerettem csinálni. Most is szeretem, és jó is vagyok benne. De csak tavaly nyáron, az ideköltözésem után fedeztem fel újra az írást, szabadon, félelem nélkül. Meglepődne, ha tudná, mennyi mondanivalója van ennek a Kisegérnek.

Atticus elhúzta a száját.

– Szóval, üvölt az egér?

– De még mennyire!

Harper belekortyolt a teába, Atticus látta a ragyogó tekintetét a csésze pereme felett. Aztán a lány leengedte a csészét, és visszatette az asztalra.

Atticus előrehajolt. Az anyja az apja könyvén dolgozott. Ugyanakkor volt terhes vele, amikor Georgiana Harperrel. Mindketten kapcsolatban vannak azzal az átkozott regénnyel. Többet szeretett volna megtudni az apjáról, akit sohasem ismert.

– Az apja nem író volt? Parker Muir.

– De, az. Igaz, sosem jelent meg tőle semmi. Így ismerkedett meg az anyámmal. Anyám sosem említette, de azt hiszem, neki kellett volna szerkesztenie az apám könyvét. Csak egyet írt. Az egész élete benne volt.

– Ön olvasta azt a könyvet?

Harper a fejét csóválta.

– Nem. A szívem szakad meg, hogy Carson apánkkal élt azokban az években, de ő sem vette a kezébe. El sem tudom képzelni, hogy titokban ne olvastam volna bele esténként. Legalább kíváncsiságból. Carson nem nagyon szeret olvasni.

– Mi lett a könyvvel?

– Apám megsemmisítette. Micsoda pazarlás! – mondta Harper szenvedélyesen. – Az egyetlen példányt. Biztosan nagyon rossz passzban volt.

– Az volt az egyetlen példány? – kérdezte Atticus meglepődve.

– Igen. És már nincs meg – sóhajtott fel Harper. – Szerettem volna elolvasni. Mindegy, hogy rossz vagy jó.

– Emlékszik az apjára?

– Igen, de nem töltöttünk sok időt együtt, nem voltak közös programjaink. Anya nem engedte. Tudja, anyám gyűlölte apámat. És még most is gyűlöli, pedig már évek óta halott. Azt akarta, hogy ha felnövök, a nevét se ejtsem ki. Még egy fényképet sem tarthattam meg róla. Gondolhatja, mit érzett anyám, amikor közöltem vele, hogy könyvet írok. Teljesen közömbös maradt, és újra elmondta, hogy nincs hozzá tehetségem. Anya nagyon tudja motiválni az embert – mondta gúnyosan. – Szerintem már pszichiátriai eset, mennyire utálja apámat.

– Ez elég durván hangzik.

Atticust megrázta ez a jellemzés, főleg az anyja és Parker közti viszony ismeretében.

Harper megvonta a vállát.

– Ez az igazság. Ahogy már mondtam, mindent és mindenkit utált, aminek vagy akinek köze volt Parker Muirhoz. Apám anyját, Sea Breeze-t és az egész Délt. Említettem, hogy keményen összekülönböztünk a telefonban, és a lényeg az, hogy az anyám nem lesz itt az esküvőmön.

Atticus tudta, hogy az anya-lánya viszonynak az esküvői előkészületek során megnő a jelentősége. És a hanyag szülők gyermekei – furamód – sokkal jobban kötődnek a szüleikhez.

– És önnek milyen érzés, hogy nem jön el?

Harper kemény maszkja mögül most előbukkant bánatos arca.

– Nagyon elszomorít – mondta halkan. – Legbelül még mindig azt szeretném, ha jó kapcsolat lenne köztünk. Természetesen azt akarom, hogy az anyám ott legyen az esküvőmön. Apám nincs. Nagyapám sincs. – Harper szipogni kezdett, és Atticus megrémült, hogy mindjárt zokogni kezd. De a lány összeszedte magát, megvonta a vállát, és bizonytalan hangon szólalt meg: – Ki fog engem az oltárhoz vezetni?

Atticus a lányra nézett, találkozott a tekintetük.

– Kit szeretne? Nem kell férfinak lennie – mondta lágyan.

Harper arca elárulta, hogy mit érez. Atticus azonnal látta, hogy a lány tudja a választ. Csodálkozó arcán megkönnyebbülés látszott, enyhült a szomorúsága.

– James nagymamát – mondta tisztán Harper, és a szája széles mosolyra húzódott. – Meg Nagyit. Az lehet, hogy két nő vezet az oltárhoz?

– Az lesz, amit ön szeretne.

– Akkor ezt akarom. A két nagymamámat.

Meggondolatlanság és tapintatlanság, ha valaki nem válaszol egy esküvői meghívásra, amire visszajelzést várnak.

– Emily Post: Etikett

– Jönnek MacKenzie-ék? – kiáltott fel James nagymama elképedve. – Az az öreg földesúr már vagy húsz éve nem mozdult ki a kastélyából, és eljön Skóciából az esküvőre? – mondta fejcsóválva. – Ha ez így folytatódik, akkor bérelnünk kell egy másik sátrat is.

– Ők legalább válaszoltak – mondta Harper. – El sem hiszem, hogy milyen sokan nem jeleztek vissza. Ez olyan udvariatlan!

A két nő egymás mellett ült Harper irodájában az asztalnál, pattogó tűz és tea mellett, és az esküvői meghívókra érkezett válaszokat böngészték.

– Micsoda világban élünk, ahol az emberek még egy ilyen fontos dologgal sem törődnek, mint egy esküvő? Tudnunk kell, hogy hányan leszünk, a költségek… – James nagymama dölyfösen sziszegett. – Micsoda civilizálatlan népség!

– Mi legyen azokkal, akik eddig nem jeleztek vissza?

Az asszony leengedte a kezében tartott kártyát, felnézett, a szemüvege az orrára csúszott.

– Talán meg kellene próbálni telefonon utolérni őket. De azt garantálom, drágám, hogy ha valaki megjelenik az esküvőn anélkül, hogy előtte visszajelzett volna, azt kivezettetem! És az sem fog érdekelni, hogy Európából repült ide.

– Vigyázz a vérnyomásodra, nagymama! – mondta Harper tréfás hangsúllyal. Aztán letette a tollát, és érzelemmel teli hangon folytatta: – Nem is tudom, hogy köszönjem meg azt a sok mindent, amit értem tettél. Fogalmam sem volt róla, hogy milyen nehéz időszakot éltél át az elmúlt egy évben. És mégis találsz időt arra, hogy az esküvőmmel foglalkozz. Annyira önző vagyok, csak magamra gondolok!

– Ez egyáltalán nem így van, drágám. Honnan tudhattad volna, hogy min megyek keresztül? – kérdezte James nagymama mosolyogva. – Te vagy a menyasszony. Ráadásul az esküvő az egyetlen jó dolog a sok borzalom után.

– Nagymama – kezdte Harper tétován, mert eszébe jutott a múltkori beszélgetésük, aminek a végén az asszony kis híján elsírta magát –, tudom, hogy nem örülsz, amiért Nagyi beköltözött a kis házba, és arra számítottál, hogy te fogsz majd ott lakni. – Aztán szomorúan hozzátette: – Ezt világossá tetted. De remélem, tudod, hogy szívesen látunk, és addig maradsz itt, amíg csak akarsz.

– Köszönöm, kedvesem, ezt jólesik hallani. Egyébként meg úgy látom, hogy Mariettával egész jól kijövünk – felelte Imogene halkan, miközben a válaszlevelek között kotorászott.

Harper csak hosszú szünet után szólalt meg újra:

– Emlékszel arra, hogy megkértél, beszéljek Taylorral a házassági szerződés ügyében?

James nagymama felnézett, a keze megállt.

– Persze hogy emlékszem.

– Nos, nem akar aláírni semmi ilyesmit.

– Nem akar?

– Nem. Kicsit össze is vitatkoztunk ezen – mondta Harper, és minden erejét összegyűjtötte. – Márpedig, ha nem akarja aláírni, akkor én nem fogom erőltetni.

James nagymama összekulcsolta a kezét az asztalon.

– Értem.

– Taylor azt is mondta, hogy neki kényelmetlen itt lakni Sea Breeze-ben, mert ez az én házam, és nem a miénk.

– Nos, tényleg a tiéd.

– Valójában nem. Legalábbis, amíg be nem töltöm a harmincat, és vissza nem fizetem a kölcsönt. Addig a tiéd a ház.

Az asszony szúrós tekintettel nézett rá.

– Mit akarsz mondani ezzel?

– Szeretem Taylort, sokkal jobban, mint bármilyen mesés vagyont. Ha ő nem boldog, akkor én sem vagyok az. Szóval, nyugodtan legyen Sea Breeze a tiéd, mi Taylorral elköltözünk.

– Micsoda? – kérdezte élesen James nagymama, és lekapta a szemüvegét. – Ne légy ostoba! Én egyáltalán nem szeretném ezt.

– Pedig hidd el, jó ötlet. Neked szükséged van egy helyre, ahol lakhatsz, és már kifizetted a házat. Taylornak van egy kis megtakarítása, és egész jó a fizetése a munkahelyén. Aztán én is kapok némi pénzt a könyvemért, igaz, nem túl sokat – tette hozzá nevetve. – Ki tudunk bérelni egy házat.

– Szó sem lehet róla! Elhiszem, hogy terhes vagy, Harper, de miért kell ez a dráma? Mi britek vagyunk, nem engedhetjük, hogy az érzelmeink befolyásoljanak. Vitassuk meg ezt egy másik időpontban! Egy ideig még úgyis itt leszünk. Világosan fejeztem ki magam?

Harper visszavonult. Nem volt hozzászokva ehhez a hangnemhez a nagyanyjától.

Az asszony arcán megbánás látszott.

– Ne haragudj, de nagyon izgatott vagyok. Kérlek, légy jó kislány, és ne említsd többé ezt a dolgot. Sea Breeze a te otthonod. Ha bárkinek is el kell mennie, az csak én lehetek. Na – megint felvette a szemüvegét –, hány igen választ kaptunk ma?

Harper habozott egy kicsit, aztán kötelességtudón számolni kezdte a papírra írt neveket. James nagymama vett egy nagy levegőt, és megkönnyebbült, hogy az unokája nem vette észre, mennyire remeg a keze.

Aznap délután Imogene négykézláb állt a kertben, a fején Harper széles karimájú kalapjával, a kezében egy éles ásóval. Dühödten esett neki a gaznak. Az unokájával folytatott beszélgetés annyira felizgatta, hogy ki kellett mennie, és a földbe túrni a kezét. Már ha egyáltalán földnek lehet nevezni ezt, amiben ás, gondolta gúnyosan. Inkább csak homok és sár.

Harper azt mondta neki, hogy lakhat Sea Breeze-ben. Ezt akár pimaszságnak is gondolhatná, ha nem tudná, hogy a lány őszintén mondta. Abbahagyta a munkát, megtámaszkodott a kezén, és igyekezett nyugodtan venni a levegőt. Valójában tényleg hajléktalannak érezte magát. Hiányzott neki Greenfields Park fantasztikus kertje. Na, az igazi föld! – gondolta sóvárogva. A kert az ő privát szentélye volt, amit több mint negyven évig gondozott nagy odaadással. Becsukta a szemét, és látta maga előtt a sok gyönyörű növényt és azt, ahogy a reggeli séták alkalmával megsimogatja a harmatos leveleket. Az évnek ebben a szakában a levegő csípős és illatos.

Kinyitotta a szemét, és letörölte a szemöldökéről az izzadságot. Rosszkedvűen állapította meg, hogy nem Greenfields Parkban van. Sosem fog már ott élni. Az ottani élete, az élete Jeffrey-vel, véget ért. Ez az új élete, itt, a lápvidéken. Letette az ásót, és elnézett az öböl felé. Az átható kék égen fényesen ragyogott a nap. Ameddig csak ellátott, tengeri növények kavarogtak a vízben olyan színesen, olyan hevesen, mint egy Van Gogh-festményen. A látvány egészen más volt, mint Anglia ringó szántóföldjein. Mégsem tudná megunni soha, ebben biztos volt. Valahogy megnyugtatta a lápvidék semmihez sem hasonlítható titokzatossága, varázsa. Sóhajtott, és egy félmosollyal arra gondolt, hogy bizony az ő életére is ráférne egy kis varázslat, egy kis titokzatosság, a hosszú évek nagyon is kemény valósága után.

Megszólalt egy madár, és Imogene szúrós tekintettel igyekezett meglelni a kivételes hang forrását. Imádta a partvidék sokféle madarát, főleg most, amikor vándoroltak, és nyári lakhelyet kerestek maguknak. Rengeteg téli jövevényt látott – pintyeket, verebeket, poszátákat és szajkókat –, de nagyon szeretett volna meglesni már egy barázdabillegetőt vagy egy szép sárga énekesmadarat, egy dél-karolinai ökörszemet, de főleg egy vörös nyakú kolibrit.

Madár helyett azonban Taylort látta meg, aki egy magas pohárral a kezében közeledett felé. A drága fiú, gondolta, és hirtelen megszomjazott. Lehúzta a kesztyűjét, és mosolyogva nézett a közeledő férfira.

– Maga egy angyal, nagyon köszönöm – mondta Imogene, és elvette a poharat.

– James nagymama, van egy perce számomra? Szeretnék beszélni magával.

Imogene megitta a pohár teát. Sejtette, hogy miről akar beszélni vele Taylor, és hirtelen nem bánta volna, ha a teában van egy kicsi Marietta titkos összetevőiből is.

– Akkor segítsen felállni! – mondta fürgén, és kinyújtotta a kezét. – Begörcsöl a nyakam, ha ilyen magasra kell felnéznem, mint ön.

Taylor könnyedén felhúzta, Imogene talpra állt. A verandához sétáltak, ahol az asszony egy nagy, fekete fonott székre telepedett a ponyvatető árnyékában. Kimerült sóhajjal süppedt a puha párnára, közben a kesztyűjével legyezgette magát. Taylor azonban nem ült le. A lábát szétterpesztve megállt, a kezét összefogta a háta mögött, az arca teljesen kifejezéstelen volt. Ha Imogene nem ismerte volna, azt hitte volna, hogy szalutálni készül.

– Nos, mi olyan fontos, hogy kihúzzon a kertből, mint valami öreg gazt?

– A minap beszéltem Harperrel a házassági szerződésről – mondta Taylor kifejezéstelen hangon, alig ejtve ki a szavakat. – Hogy finoman fogalmazzak, nekem nem nagyon tetszik az ötlet.

James nagymama türelmetlenül csettintett a nyelvével, és már nyitotta is a száját, hogy válaszoljon, de Taylor leintette.

– Hadd fejezzem be!

Imogene becsukta a száját, de összehúzta a szemét, ahogy a férfira nézett.

– A James-vagyon semmit sem jelent számomra. De gondolkodtam a dolgon, beszéltem Blake-kel is, és ő segített megérteni, miért olyan fontos ez önnek. Régen az egyik hatalmas ültetvény itt a lápvidéken Blake családjáé volt. A Legare família nemzedékeken át igyekezett megtartani a birtokot, szent kötelességként tekintettek a dologra. De a háború idején apránként eladták, és most már semmi sincs a család tulajdonában. – Taylor az öböl felé nézett, és amikor visszafordult, a tekintete találkozott James nagymamáéval. – Szóval megértem, hogy a családban akarja tartani a vagyont. De egy ilyen megegyezéssel Harpernek sokkal nagyobb hatalma lesz a kapcsolatunkban. Már így is övé a ház.

– Tudta, hogy meg fogja venni.

– Igen, valóban. De úgy gondoltam, hogy majd ezt elrendezzük magunk között. Annak ellenére, amit talán hisz, engem egyáltalán nem érdekel Harper pénze.

– Ezt nem is gondoltam. – Az asszony megállt, a férfira nézett, és őszinte választ keresett az arcán. – Harper akkor is magához megy, ha maga nem írja alá?

– Igen – válaszolta Taylor, és az arca ellágyult. – Neki igazán a helyén van a szíve. Ezért is fogok kompromisszumot kötni vele.

James nagymamának tetszett, amit hall, érdeklődve nézett fel Taylorra.

– Hallgatom.

– Felhívtam egy ügyvéd barátomat, és ő azt mondta, el lehet különíteni a dolgokat, például a James-vagyont meg a házat, de a többi nem kerülne bele a megállapodásba. Így aztán az a pénz, amit az esküvő után Harper vagy én keresünk, menne a közösbe, arról ugyanúgy ketten döntenénk, mint egy átlagos házaspár. Ettől én sem érezném magam papucsnak. Ha a maga ügyvédei egy ilyen tartalmú házassági szerződést készítenek elő, akkor azt aláírom.

James nagymama minden erejét összeszedte, hogy ne mosolyodjon el Taylor szóhasználatán, és csak összeszorította a száját. Eszébe jutott Harper korábbi ötlete, hogy elköltöznek Sea Breeze-ből.

– Pontosítsunk! Tehát hajlandó ebben a házban élni Harperrel, még akkor is, ha az az ő nevén van?

– Igen.

Imogene nem mutatta ki, hogy mennyire megkönnyebbült. A szemüvege szárát rágcsálta.

– Mitől változott meg a véleménye?

Taylor megrántotta az egyik vállát.

– Ez nagyon egyszerű. Szeretem Harpert, ő pedig imádja Sea Breeze-t. Azt akarom, hogy boldog legyen.

James nagymama a fejére tette a napszemüvegét, és nagyon lassan felállt. Igencsak megérezte az utóbbi egy órát, amit négykézláb töltött.

– Rendkívül örülök, fiatalember. Felhívom az ügyvédeimet, és minden úgy lesz, ahogy kívánja.

– Köszönöm, asszonyom – felelte Taylor, és megfordult, hogy induljon.

– Taylor! – szólt utána Imogene.

A férfi megfordult, és az asszonyra nézett.

– Ön egy nagyon figyelemreméltó ember. Harper pedig egy nagyon szerencsés nő.

Taylor komoly arca kis mosolyra húzódott.

– Köszönöm, asszonyom.

Imogene nézte, ahogy a férfi újra megfordul, öles léptekkel indul a ház felé, aztán ő is elmosolyodott.

Atticus bokszeralsóban aludt, a teraszra vezető tolóajtót mindig nyitva hagyta. Az ajtón túl az óceán hatalmas sötétsége borult a tájra, a lágy szellő minden ventilátornál kellemesebben hűtötte le a szobát, miközben halkan zúgtak a hullámok. Sokat köszönhet Dorának, hogy megtalálta neki ezt a lakást. Életében nem aludt még ilyen jól.

Reggel azonban megvolt a böjtje a nyitott ajtóknak, az elhúzott függönyöknek. A nap mintha közvetlenül a terasz előtt kelt volna fel, és szinte követelte, hogy Atticus ébredjen fel, örüljön, áldozzon a megjelenésének.

A férfi a nappal együtt kelt, és hálát mormogott, majd zuhanyozni indult. Nem sokkal később már megitta a kávéját, bekötötte a futócipőjét, felkapta a napszemüvegét és a baseballsapkáját, majd kiment a lakásból.

Odakint megcsapta a párás óceáni levegő. Egy kicsit nyújtott, hátrafordította a sapkáját, és elindult a parton. Ilyen korán reggel a homok még sima volt, nem túrták össze a lábnyomok. Kagylók és moszatok jelezték a víz szélét, sötét, hullámzó vonalat húzva a ragyogó partszakaszon. Jobb lett a kedve, ahogy felvette a tempót, és úgy érezte, övé a világ.

Úgy három kilométert futott, és a sziget déli csücske felé közeledett, ahol a Breach Inlet elválasztotta egymástól Sullivan’s Islandet és Isle of Palmst. Kicsit távolabb észrevett két férfit, akik felé futottak. Magasak voltak, sportosak, mögöttük pedig két hatalmas kutya ügetett, egy sárga szőrű és egy fekete. Elég jól néztek ki, amit az is bizonyított, hogy két futóruhát viselő nő, akik már végeztek a napi penzummal, álmélkodva bámult utánuk.

– Hé, fiúk! – kiáltotta Atticus, majd integetni kezdett Blake és Taylor felé.

– Atticus, maga itt? – mondta Taylor, amikor odaértek mellé. Mindketten futónadrágot viseltek, és átizzadták a pólójukat. Taylor pólója már igen elhasználtnak tűnt, el is szakadt, és a tengerészgyalogosok emblémája volt rajta. – Nocsak, a tiszteletesünk még futni is szokott – jegyezte meg elismerően.

– Mindennap – felelte Atticus zihálva. Ezek a srácok valószínűleg Sea Breeze-ből futottak végig Sullivan’s Islanden, és még csak ki sem fulladtak.

– Jöjjön, fusson velünk! – javasolta Blake, majd elvigyorodott. – Ha bírja az iramot.

– Persze hogy bírom – válaszolta Atticus nevetve, és igyekezett nem nagyon lihegni, majd Taylor válla felett a nőkre sandított. – Ne nézzenek oda, de jönnek a rajongóik – mondta halkan, és biccentett.

Taylor hátranézett, és látta, hogy a két huszonéves nő feléjük közeledik. A szőke egy copfban fogta hátra hatalmas hajzuhatagát, ami járás közben ide-oda lengett. Úgy tűnt, mintha ő akart volna odamenni hozzájuk, a másik inkább csak kelletlenül követte. A szőke mereven bámulta Taylort. A másik nőnek fekete haja volt, ébenfekete bőre izzadtan csillogott a futás után. Atticusnak eszébe jutott, amit az anyja szokott mondani: a hölgyek nem izzadnak, hanem ragyognak.

– Gyönyörű kutyák – mondta a szőke, és a két kutyára mutatott, amelyek a hullámokban játszottak, mit sem törődve a csodálóikkal. – A magukéi?

– Nem, csak úgy hozzánk csapódtak – felelte Taylor.

– Komolyan? – kérdezte meghökkenve a szőke. – És nem félnek tőlük? Olyan nagyok!

Atticus és Blake egymásra nézett, és igyekeztek nem elnevetni magukat.

– Nem, nem, csak vicceltem – mondta Taylor. – A mi kutyáink.

– Gyönyörűek! – mondta a fekete hajú nő a kutyákat vizsgálva. – Jó látni ilyen szép példányokat.

– Igen, nagyon jó – visszhangozta a szőke, és mindenki értette a célzás kétértelműségét.

– Az aranyszínű nyilván labrador, de a másik? Talán egy dán dog és egy labrador keveréke? – tűnődött a fekete nő.

Ez aztán ismeri a kutyákat, gondolta Atticus.

– Igen, pontosan! – mondta Taylor. – Az Thor, az enyém. – A neve hallatán Thor megállt, és a gazdája felé fordult. – A másik pedig Hobbs, Blake kutyája.

– Én Ashley vagyok – mondta a szőke kihívó mosollyal –, ő pedig Vivian. Maguk idevalósiak? Mert a beszédük alapján arra tippelnék.

– Igen, hölgyem – felelte Taylor a csapat nevében. – Az esküvőnkre készülünk.

– Ó, vagy úgy! – mondta Ashley nem titkolt csalódottsággal. – És mindhárman megnősülnek? – mutatott körbe rajtuk.

– Kivéve a tiszteletest – felelte Blake, majd Atticusra kacsintott, hogy jelezze, előkészítette a terepet számára. – Ő fog összeadni minket, és nagyon jó barátok vagyunk.

Atticus Vivianre pillantott. Nagyon csinos, karcsú, intelligensnek látszó nő volt, szép járomcsontja kiemelte sötét, élénk szemét.

– Itt nyaral? – érdeklődött a férfi.

– Nem, itt lakom a környéken, állatorvos vagyok.

– Komolyan? – kérdezte Atticus meglepve.

– Nekünk most mennünk kell – mondta Taylor, és finoman hasba vágta Atticust. – Jön?

– Hogyne, persze.

Taylor odabiccentett a nőknek.

– Hölgyeim.

Blake a víz felé fordult, és füttyentett a kutyáknak. Hobbs és Thor azonnal odafutottak hozzájuk, és együtt indultak Atticus lakása felé.

– Szereznem kell egy kutyát – mondta Atticus, amikor sikerült felvennie a futás ritmusát.

– Jó ötlet – helyeselt Taylor. – Több szempontból is.

– Hé, az unokatestvérem labradorjának nemrég kiskutyái születtek – mondta Blake. – Nagyon cuki kölykök.

– Még nem kell, csak bérelem a lakást.

– Én a maga helyében nem várnék. Főleg, ha ilyen állatorvos van a közelben – mondta Blake.

– Majd kölcsönkérem Hobbst. Kibérelem a kutyáját – válaszolta Atticus.

– Miért nem akar egy kölyökkutyát? – kérdezte Taylor. – Akkor vegyen egy mentőkutyát, azok annyira hálásak!

– Thor is mentőkutya?

– Igen, sőt több. A Sebesült Harcosok projektben kapott kiképzést, és akkor lett az enyém, amikor hazatértem Afganisztánból.

– Poszttraumás stressz? – kérdezte Atticus.

– Igen. Nagyon vacakul voltam akkoriban – mondta Taylor, és zöld szemében látszott a fájdalom, ahogy a tiszteletesre nézett. – Elég, ha azt mondom, nem voltam biztos benne, hogy folytatni akarom ezt az egészet. Ő segített át a nehézségeken – mutatott a kutyájára. – Iszonyú rémálmaim voltak, borzalmasak, amelyekben visszatértem a háborúba, és újra átéltem a szörnyűségeket. Thor megérezte, amikor ezek az álmok gyötörtek, és odajött, nyalogatni kezdte a kezem, az arcom, hogy felébredjek. Azután már el sem tudtam aludni úgy, hogy nem volt ott a közelemben. – Hátrapillantott a kutyára. Thor kényelmes, egyenletes tempóban követte. – A legjobb kutya a világon.

Atticus korábban már hallott a poszttraumás stresszről. A gyülekezete néhány tagján próbált segíteni, mert ők is ebben a betegségben szenvedtek, igaz, köztük nem a katonák voltak többségben, hanem a bántalmazott nők, balesetek áldozatai és más olyan emberek, akiket valamilyen trauma ért.

– És most hogy van?

– Kösz, remekül.

– Már nincsenek rémálmai?

– Már régóta nincsenek. Egy kicsit aggódtam, amikor Harperrel beköltöztünk Sea Breeze-be. Képzelheti! Eleinte arra gondoltam, hogy majd külön szobában alszunk, de szerencsére ő nem akarta. – Elvigyorodott, nyilván a menyasszonyára gondolt. – Micsoda kemény teremtés, nem zavarta, ha rám törtek a rémálmok. Nagyszerű anya lesz! – Taylor Harper iránti szeretete az arcára volt írva.

Atticus eltűnődött, hogy vajon megoldották-e a házassági szerződést.

– Mi van az anyjával? Találkozott már vele?

– Georgianával? – kérdezett vissza Taylor, és úgy mondta ki a nevet, mintha valami szitokszó lenne, sőt utána még horkantott is egyet. – Nem, de nem is akarok. Micsoda egy nő az! Örülök, hogy nem jön el az esküvőre, mert nem biztos, hogy jótállnék magamért.

Atticus lassítani kezdett, mert már közel jártak a lakásához.

– Itt lakom – mutatott az épületre. – Kérnek egy pohár vizet? Vagy kávét esetleg? Sajnos csak ezekkel tudom megkínálni magukat.

– Én éhen halok – mondta Taylor. – Valami rendes kajára van szükségem. Fussunk vissza Sullivan’s Islandre, ott ehetünk a városban, és a kutyák is kaphatnak vizet. Az egy civilizált környék.

– Nem kilencre kell Sea Breeze-ben lennünk? – kérdezte Blake.

– Nézzenek már oda! Már most milyen rövid pórázon tartják! – élcelődött Taylor.

– Te vagy a tengerészkatona. Te biztosan otthon vagy az engedelmeskedésben – vágott vissza Blake.

Taylor elnevette magát, és megadóan feltette a kezét.

– Én felsőbb körökből kapom a parancsokat – mondta Atticus –, és ezért vagyok még agglegény. – Elvigyorodott, és szinte sprintelni kezdett Sullivan’s Island irányába. Futtában még hátrakiáltott: – Az utolsó fizeti a számlát!

Atticus fizette a számlát. Nem azért, mert ő lett az utolsó – pedig ő lett –, hanem azért, mert szívesen tette. Boldog volt, hogy része lehet ennek a társaságnak. Nagyon hiányoztak neki az atlantai barátai. Élvezte a nővéreivel együtt töltött időt, de szüksége volt a férfiak társaságára is: a heccelődésre, a tréfákra, arra, hogy a sportról beszélgessenek, és úgy egyáltalán, haverokra.

Egy kávézó teraszán reggeliztek, hosszú lábuk elnyúlt a kis asztalok alatt.

Amikor jóllaktak, és a beszélgetés is leült egy kissé, Blake felállt, hogy induljon.

– Először haza kell vinnem Hobbst, aztán meg egy telefont várok. Tiszteletes, kösz a reggelit.

Füttyentett a kutyának, erre az azonnal odafutott hozzá. Atticus figyelte, ahogy a gyönyörű kutya a gazdija mellett üget, és arra gondolt, hogy talán tényleg neki is szereznie kellene egy ilyen állatot.

Taylor is felállt.

– Várj, mi is jövünk!

– Igen, de csak jövünk, és nem futunk. Iszonyúan fáj a lábam.

– Akkor holnap reggel is eljövünk önért, csak hogy egy kicsit formába kerüljön – mondta Blake, és az órájára nézett. – De nekem most szó szerint rohannom kell, különben elmulasztom a telefont. Tudjátok, hogy van ez. Na, ott találkozunk – búcsúzott el a másik kettőtől, aztán futni kezdett.

Thor is talpon volt már, a tekintete Taylorra tapadt.

Atticus és Taylor kényelmes tempóban sétáltak el a déli stílusú épületek érdekes üzletei előtt, aztán egy galéria következett, amelynek a kirakatában helyi művészek festményeit lehetett megcsodálni. A teniszpályák után a meggypirosra festett tűzoltósághoz értek, aztán szép lassan a tölgyek, pálmák, bokrok mögött megbúvó családi házakat láttak.

– Képzelje, Harper megkért, hogy kössünk házassági szerződést! – mondta Taylor, és Atticus felé fordult, hogy lássa a reakcióját.

– Igen, nekem is említette.

– Sokáig tartott, amíg megemésztettem, bevallom. Még James nagymamával is beszéltem a dologról.

Ez az információ új volt Atticus számára. Ha fogadnia kellett volna, akkor az öregasszony győzelmére tesz.

– Az ügyvédei már dolgoznak egy olyan szerződésen, ami mindkettőnknek megfelel.

– Tényleg? – kérdezte Atticus. Örült a hírnek. – Ez nagyszerű!

– Hát, majd meglátjuk. Az ön kötelessége mindenesetre az, hogy összeadjon minket, akárhogy is, szerződéssel vagy a nélkül.

– Taylor, maga jó ember. Nagyon bízom benne, hogy jó lesz a házasságuk.

– De a házzal azért még van egy kis gond.

– Sea Breeze-zel?

Taylor bólintott.

– Imádom azt a házat, de hát ki ne szeretné? Ám Harper az egyedüli tulajdonosa, tulajdonképpen az övé, a vagyon miatt az ő nevén kell maradnia, tudja, hogy van ez. Én ezt megértem. De most köztünk szólva, képzelheti, milyen ez nekem. Úgy érzem magam, mint egy… Hogy is hívják azt a férfit, akit egy nő tart el?

– Dzsigoló?

– Úgy van!

Atticus megállt.

– Na ne vicceljen! Senki sem hiszi, hogy maga egy dzsigoló. Ki merné ezt gondolni?

Taylor tett még néhány lépést, majd ő is megállt, és csípőre tett kézzel nézett Atticusra.

– Engem nem az érdekel, hogy más mit gondol – mondta, és vett egy nagy levegőt. – Én érzem így.

Atticus odament hozzá, és megveregette a hátát. Újra elindultak.

– Hát, ha így érzi, akkor azzal nem lehet mit tenni. Tehát, szereti a házat, de bántja, hogy az egyedül Harper nevén van, ez a helyzet?

– Igen.

– De azt biztosan tudja, hogy Harper nem problémázik ezen. Ő úgy gondolja, hogy a ház a kettőjüké. Közös.

– Valamit meg kell értenie Harperrel kapcsolatban – mondta Taylor, miközben a kavics csikorgott a léptei alatt. – Rettentően szeret örömöt szerezni. Az anyja azt mondja, hogy ugorjon, Harper meg megkérdezi, milyen magasra. Nem akarom, hogy a saját boldogsága árán tegyen boldoggá. Ha lehetne, én már holnap kiköltöznék Sea Breeze-ből. De az a hely nagyon sokat jelent neki, így természetesen maradok. Harper azt mondja, hogy a kettőnké, nekem pedig el kell hinnem ezt, pedig belül tudom, hogy nem így van.

– Mi lenne az, amitől úgy érezné, hogy az öné is?

– Hogy mit alakítanék át?

– Igen. Ha az öné a ház, akkor a saját elképzelései szerint alakítja, nem? A konyhát már felújította, ez kezdésnek nagyon jó.

Taylor arckifejezéséből Atticus azonnal tudta, hogy a férfi még nem gondolta végig a helyzetet ebből a szempontból. Némán meredt maga elé, csak az állkapcsa feszült meg időnként. Autók haladtak el mellettük, aztán egy férfi, aki közben hangosan telefonált.

Taylor zöld szeme felcsillant, amikor Atticusra nézett.

– Köszönöm, tiszteletes. – Hatalmas tenyerével olyan lelkesen vágta hátba Atticust, hogy az kis híján elesett. – Nagyon sokat segített!

Atticus és Taylor néhány órával később érkeztek Sea Breeze-be, és rögtön összefutottak Blake-kel, aki pont olyan zilált volt, mint a másik kettő, annak ellenére, hogy haza is ugrott közben. Atticus csak a konyhába érve jött rá, hogy akaratlanul is valami bulifélébe csöppent. Az asztal tele volt üvegekkel, apró, zárt kulacsokkal és sárgás italokat tartalmazó műanyag poharakkal. Girard elnézett Nagyi válla felett, és mondott valamit neki, miközben pezsgőt öntött két pohárba. Carson és Harper pohárral a kezükben hajoltak egy jegyzettömb fölé a pultnál, Dora és Devlin a poharukban lévő italról vitatkoztak. A helyiség túlsó végében egy fura nő egy shakert rázott, úgy mozgott, mintha csacsacsázna.

Atticusnak eszébe jutott, hogy ők hárman – a három férfi – egész reggel megállás nélkül beszélgettek, még futás közben is, aztán később a reggeli alatt, majd ketten Taylorral, ahogy Sea Breeze felé sétáltak. A konyha látványa azonban mindhármukat elnémította.

Nagyi felnézett, észrevette őket, letette a pezsgőspoharát, és kissé affektálva odakiáltott nekik:

– Fiúk, ideje, hogy csatlakozzatok a partihoz!

Minden jelenlévő feléjük fordult, és elvigyorodtak.

– Na, csakhogy megjöttél! – mondta Harper Taylornak, és odament, karon fogta a vőlegényét, majd végignézett az átizzadt ruháján. – Drágám, úgy nézel ki, mintha a konditeremből jönnél. Mondtam, hogy kilenc órára legyél itthon. Nem tudtunk tovább várni, Erinne nem ér rá sokáig.

– Megjöttek a lovagok! – kiáltotta Carson, majd intett Blake-nek és Atticusnak, hogy jöjjenek beljebb az ajtóból. – Minél több férfi véleményére van szükségünk. – Aztán végignézett a két férfi futóruháján. – Úgy látom, egy zuhanyzás is rátok férne.

– Megkérdezhetem, mi a fenét csináltok itt? – kérdezte Taylor komolyan, és a Harper kezében tartott pohárra pillantott. – Csak nem alkoholt iszol?

– Ugyan már, persze hogy nem! – felelte Harper nevetve. – Ez gyömbérsör. Épp az alkoholmentes italokat teszteljük Carsonnal. – Amikor látta, hogy Taylor még mindig nem érti, türelmetlenül hozzátette: – Az esküvőre akarjuk kiválasztani az italt, amit a szertartásnál, az aláírás után iszunk. Nem emlékszel? Pedig mondtam…

Taylor Blake-re pillantott, aki értetlenül vonta meg a vállát.

– Férfiak! Reménytelenek! – szólt oda Dora tettetett haraggal.

– Na ne mondd már! – felelte Devlin, és a férfiakhoz lépett, hogy üdvözölje őket, majd mindegyiküknek adott egy poharat. – Hölgyek, legyetek kedvesek szegényekhez! Most kell szembesülniük azzal, hogy egy esküvő megszervezésénél minden szereplő sokkal fontosabb, mint a vőlegény.

– Blake, hadd mutassam be Erinne-t – mondta Carson, miközben Erinne a shakerrel a kezében járkált. – A Firefly szeszfőzdében dolgozik, és azért hozta el ezt a sokféle italt, hogy megkóstoljuk őket.

– Ja, persze, ismerem a Fireflyt – felelte Blake, és a poharába kortyolt. – Az édestea-ízű vodka alapfelszerelés a házamban. Jöhet! – Letette a poharát, összedörzsölte a kezét, és örömmel nézett végig a választékon. – Hölgyeim, igyekszem minden tőlem telhetőt megtenni, hogy a segítségükre legyek. Bár be kell vallanom, ritkán iszom délelőtt fél tízkor. Na nézzük, mi a kínálat! – Felvett egy kisebb, befőttesüveg alakú edényt. – Ez valami párlat?

– Nem mondod! – jött közelebb Taylor is. – Egy déli menyegző ilyen likőrrel az igazi!

– Ez az egyik specialitásunk – mondta Erinne, és ő is odament. – Persze nemcsak ez az egy ízesítés létezik, de a barackosat hoztam, mert az remekül illik egy esküvői koktélba. – Megfogott két poharat, és megkínálta a két férfit. – Ez az az ital, amit errefelé az esküvőkön inni szoktak. Habzóbor és barackpálinka. Ez az igazi lápvidéki módi.

Blake és Taylor belekortyoltak az italba.

– Finom! – mondta Blake, és megnézte az üveget. – Mama imádni fogja.

– Tényleg jó – helyeselt Taylor. – Legalábbis a nőknek. De a férfiaknak valami ütősebb kell.

– Ugye megmondtam? – mondta Harper. – Ezért van szükségünk rátok. Gyerünk, fiúk, munkára!

Dora odahajolt Nagyihoz, és színpadias suttogással így szólt:

– Most nem mondta, hogy egy-kettő.

Erinne két másik pohárba töltött a shakerből.

– Fiúk, kóstolják meg ezt, ez nem annyira édes. Gyömbérsör és édestea-ízű vodka keveréke.

Taylor ivott egy kortyot.

– Na, ezt nevezem! – mondta, és megnyalta a szája szélét, majd vidáman közelebb lépett. – Idejöhetek, hogy én is mixelhessek egy kicsit?

– Nézzünk csak oda, micsoda szakértő lett itt valaki! – cukkolta Blake.

Erinne elnevette magát.

– Maguk ketten ezért vannak itt. Na gyerünk, fogjanak csak hozzá!

A két férfi rázni kezdte a shakert, Carson pedig Atticushoz lépett, és átnyújtott neki egy pohár jeges gyömbérsört.

– Ez nagyon fog ízleni. Annyira jó, hogy nem fogja hiányolni belőle az alkoholt.

Jelentőségteljesen, ugyanakkor biztatóan néztek egymásra.

– Köszönöm – mondta Atticus.

Belekóstolt az italba, ami kivételesen finom volt, és egyáltalán nem túl édes. Carsonra nézett, és észrevette, hogy a lány most jobban néz ki, mint a legutóbbi találkozásuk alkalmával. A vízen töltött időnek köszönhetően egész jó színe lett. De a leginkább az tűnt fel neki, hogy az arcáról elpárolgott a mogorvaság.

– Hogy van? – kérdezte Atticus, és mindketten tudták, hogy ez a kérdés a Blake-kel folytatott vitára utal.

– Remekül – felelte Carson, és csillogó szeme miatt nem is tudta volna palástolni a hangulatát. Körülnézett, és azt látta, hogy a család beszélgetve, nevetve, italokat kortyolgatva állja körbe az asztalt. – Apropó, van egy perce?

Atticus bólintott, erre Carson elindult a veranda felé, ahol nyugodtan beszélgethettek.

A levegő melegebbnek tűnt, mint odabent. Atticus mélyen beszívta, és elnézett az öböl fenségesen csillogó vize felé. A tavasz most már teljes erejével tombolt. Atticus korábban sosem gondolta volna, hogy a partvidéken is ugyanúgy észre lehet venni az évszakok változását, mint északon. Ez a változás finomabb volt, de ha tudta az ember, hogy hová nézzen, akkor látszott. A mocsári fű már gyönyörű zöld színben pompázott, és ahogy egyre magasabbra nőtt, az egész lápvidék olyan lett, mint egy hatalmas, zölden csillogó préri. A vidék belopta magát Atticus szívébe.

– Nem is láttam még ilyen ruhában – mondta Carson, és végigmérte a futócipőt, az izzadt pólót, a megfordított baseballsapkát. – De tetszik.

– Tényleg? – nevetett fel Atticus. – A parton találkoztunk a fiúkkal, aztán együtt reggeliztünk. Nagyon jó fej srácok, kedvelem őket.

Carson ragyogott az örömtől.

– Igen, tényleg aranyosak, és ön is nagyon szimpatikus nekik.

– Honnan tudja?

– Mindig meg tudom mondani. Ha Taylor nem kedvel valakit, akkor felveszi a tengerészgyalogos-arckifejezését, amivel elijeszti az illetőt. Blake már sokkal kifinomultabb, ő egyszerűen nem vesz tudomást az emberről. És mivel jó nevelést kapott, nagyon udvariasan teszi mindezt. De önt úgy kezelik, mint egy családtagot.

Atticus alig tudta elrejteni az érzelmi vihart, amit ez a kijelentés keltett benne.

– Igen, lehet. Meg is beszéltük, hogy elmegyünk röplabdázni, vagy valamilyen labdajátékot játszani. És önnel mi újság? – kérdezte, hogy finoman rávezesse a nőt a beszélgetés témájára.

– Behívtak a második körre a charlestoni vízfelügyelettől. Ez egy nagyon jó kis nonprofit társaság, ami a környék vízminőségét ellenőrzi. A fizetés persze nulla – mondta, és elnevette magát –, de nem baj. Ez egy olyan munka, amibe belevethetem magam. Talán tehetek valami hasznosat, és most csak ez érdekel. – Büszkén elmosolyodott.

– És el fogja vállalni? – kérdezte Atticus. Pontosan tisztában volt vele, hogy mit jelent mindez.

– Ha felkínálják, igen.

– Jó döntés.

– Tudom. – Carson halkan elnevette magát, belekortyolt az italába, aztán kis idő múlva komolyan hozzátette: – Köszönöm.

– Mit?

– Hogy segített igent mondanom. Az állásra, Blake-re, a jövőmre.

Atticus úgy érezte, sosem kapott még ekkora dicséretet. Átölelte a lány vállát, és úgy érezte, hogy ő nem egy tiszteletes vagy egy barát számára. Testvérnek érezte magát.

– Hát itt vagytok! – mondta a konyhaajtóból Harper. – A fiúk kiválasztották az italt. Firefly ágyúgolyónak hívják. Jól hangzik, mi?

– Nekem tetszik – nevetett fel Atticus. – De én inkább maradok a sima gyömbérsörnél.

– Jó, hogy ön is itt van – mondta Harper, és lopva hátranézett, majd halkan becsukta a szúnyoghálót maga mögött. Odasietett Carson és Atticus mellé. – Figyeljen, szeretnék kérni öntől egy nagy szívességet – mondta fojtott hangon.

– Igen, és mi lenne az? – kérdezte Atticus kíváncsian.

– Meséltem a rosszul sikerült menyasszonyiruha-próbáról, igaz?

Atticus bólintott.

Harper Carsonra nézett, aki szintén bólintott.

– Azon gondolkodunk Carsonnal, hogy újra elmegyünk a szalonba, de ezúttal a családtagok nélkül.

– Igen? – kérdezte Atticus lassan, mert hirtelen rossz előérzete támadt.

– Szeretnénk, ha eljönne velünk.

– Na ne! – lépett hátra a tiszteletes, és az egyik kezét védekezően felemelte. – Én nem vagyok alkalmas erre, fogalmam sincs a menyasszonyi ruhákról.

– De jó ízlése van – erősködött Carson, majd elnevette magát. – Kivéve a mostani öltözékét.

– Azt hiszi, nem vettük észre az elegáns zakóit? Meg a cipőket? – kérdezte Harper komolyan.

Atticus érezte, hogy sarokba szorították.

– De miért én, miért nem kérik meg Dorát?

Carson az ajtó felé pillantott, és halkan válaszolt:

– Dora nagyon aranyos, de neki minden ruha tetszik. Önnek nem kell szakértőnek lennie. Ön lesz a bíró, tetszik valami, vagy nem.

Atticus kis híján elnevette magát, ahogy elképzelte, hogy egy esküvőiruha-szalonban ad tanácsokat a féltestvéreinek, akik nem is sejtik, hogy a féltestvérei. A haverjai halálra röhögnék magukat, ha megtudnák.

– Hát, nem tudom.

– Inkább erkölcsi támogatásra van szükségünk, nem divattanácsokra. Igaz, Carson? – fordult Harper könyörögve a testvéréhez.

– Úgy van! – tette össze a kezét Carson, mintha imádkozna. – Könyörgöm!

Atticus lehunyta a szemét. Megfogták.

Csak akkor vagyok igazán boldog, ha itt vagy velem. És azt szeretném, hogy mindennap, minden éjszaka itt legyél. Nem ez a szerelem? Nem ez egy jó házasság alapja?

Délután Imogene fogott egy üveg Firefly édestea-ízű vodkát, és a másik kezével óvatosan a korlátba kapaszkodva leballagott a lépcsőn. Bolond volt, hogy annyira túlzásba vitte a kertészkedést, de valahogy le kellett vezetnie a dühét. Fáradt, öreg teste megbüntette ezért a meggondolatlanságért, és most szüksége volt valamire, ami tompítja a fájdalmat. Csak egyetlen ember segíthet rajta.

Átment a kavicsos autófelhajtón, fel a három lépcsőn, és máris ott állt a kis ház bejárati ajtajánál. Undorral nézett a rozsdás, ananász formájú kopogtatóra, majd gyorsan bekopogott. Ki kellene már cserélni, gondolta, és körülnézett a verandán, a két hintaszéken, a faasztalon. Ezek pont megfelelnek a tervéhez, gondolta, majd nyílt az ajtó, ő pedig gyorsan arra fordult.

– Üdv, Marietta! – kiáltotta széles mosollyal.

– Te jó ég, Imogene! Nem számítottam magára, mi szél hozta?

– Van jeges teája? Úgy emlékszem, azt mindig tartott otthon.

– Ami azt illeti, éppen most hoztam egy egész rakással.

– Remek! – lelkesedett Imogene, és felmutatta a vodkás üveget.

Marietta csillogó szemmel felnevetett.

– Hűha! „Bejönnél a kis kuckómba?”, kérdezte a pók a legyet.

Marietta félreállt, hogy beengedje a vendéget. Imogene végigmérte a szobát, megfigyelte azokat a részleteket is, amiket már elfelejtett. Ugyanaz a kedves hely volt, mint ami az emlékeiben élt. Elégedetten tapasztalta, hogy semmi sem változott.

Marietta követte őt a nappaliba, gyorsan megigazított egy párnát, az asztalról elvette a teáscsészéjét meg a tálcát, és a mosogatóba tette őket.

– Remélem, van kártyája? – érdeklődött Imogene.

– Természetesen – mondta Marietta, kibontotta a vodkát, és jókora mennyiséget öntött a teáskancsóba, majd alaposan összekeverte az egészet. Aztán jeget tett két hosszú pohárba, megtöltötte őket a vodkás teával, mindkettőbe beledobott egy mentaágacskát, végül az egyik poharat átnyújtotta James nagymamának. – Az esküvőkre! – mondta, és felemelte a poharát.

– Sea Breeze-re!

Mindketten inni kezdtek, és Imogene észrevette, hogy Marietta érdeklődve nézi őt a pohár felett.

– Leülhetnénk? – kérdezte Imogene.

– Persze.

– Mi lenne, ha a verandára mennénk? Láttam ott két nagyon csinos hintaszéket.

– Jöjjön utánam!

– Ne felejtse itt a kártyát!

Marietta elindult a verandára, és útközben elvett egy pakli kártyát az íróasztalról. Imogene halk nyögéssel ereszkedett le a hintaszékbe.

– Jól van?

– Jól, csak ostoba voltam. A kertben dolgoztam, és lehet, hogy egy kicsit túlzásba vittem. – Miután leült, Imogene jókorát húzott az italból. – Ez nagyon jólesik. Úgy értem, jó a fájdalomra, természetesen.

Marietta is nagyot kortyolt az italból.

– Természetesen. És még nagyon sok van. – Letette a szemüvegét, és kérdőn nézett a váratlan vendégre. – Na mi a helyzet, öreglány? Én sem most jöttem le a falvédőről, biztosan nem véletlenül van itt.

Imogene hátradőlt, és ringatni kezdte magát a hintaszékben.

– Csak valami különös dolog történt, akár egy mesében.

– Szeretné elmondani?

– Emlékszik még A háromkirályok ajándéka című mesére, amelyben a fiatal pár mindkét tagja eladja azt, ami a legfontosabb számára, hogy örömet szerezzen a másiknak? – Imogene megállt, és felidézte magában a történetet. – Azt hiszem, a nő a gyönyörű haját adta el, a férfi meg az óráját, ami még a nagyapjáé volt.

– Persze hogy emlékszem. O. Henry, aki írta, amerikai volt – mondta Marietta önelégült büszkeséggel.

– És a mi házi darabunkban Harper és Taylor játssza a két szerelmest. És amiről lemondanak, az nem más, mint Sea Breeze.

Marietta megrémült.

– Mi van Sea Breeze-zel?

– Harper azt mondta, hogy elköltöznek innen.

Imogene kénytelen volt beismerni magának, hogy jólesett, amikor meglátta Marietta elsápadó arcát.

– Elköltöznek?

– Az egész csak egy hatalmas félreértés volt, de tisztáztuk a dolgot – tette hozzá gyorsan Imogene, mert azt azért nem akarta, hogy Marietta elájuljon. – Tudja, azt javasoltam Harpernek, hogy kössenek házassági szerződést Taylorral.

– Csak nem?

– De igen – erősítette meg Imogene huncutul. – Maga egy gazdag nő, biztosan nem lepődik meg az ilyesmin. Harper felvetette a dolgot Taylornak, de neki, ahogy a fiú fogalmazott, nem nagyon tetszett az ötlet.

– Ez nem meglepő.

– Megkérhetem, hogy ne szakítson félbe folyton? Na, tegnap reggel Harper közölte velem, hogy ő sem akar házassági szerződést, és Sea Breeze az enyém lehet, mivelhogy én fizettem ki. Taylor pedig nem érzi magáénak a házat, ezért Harper úgy döntött, mindketten elköltöznek.

– Te jó ég! – kapta a szája elé a kezét Nagyi.

Imogene dühösen nézett rá.

– Szóval, tegnap délután a kertben ástam – jó úton haladtam afelé, hogy alaposan megizzadjak –, amikor Taylor odajött, és közölte, hogy aláírja a házassági szerződést, igaz, egy módosított változatot ahhoz képest, amit én szerettem volna. Maradnak Sea Breeze-ben. – Imogene örült, hogy ilyennek látja Marietta tekintetét a történet végén. – Nekem nagyon úgy tűnik – folytatta halkan –, hogy ezek ketten annyira szeretik egymást, hogy bármit megtennének a másik boldogságáért.

– Ó, Imogene, milyen szép is ez! – búgta Nagyi.

– Elismerem, én is nagyon meghatódtam a dolgon – mondta Imogene, és a poharáért nyúlt. – Nagyon szeretem, ha jó a vége egy történetnek – tette hozzá, és jó nagyot kortyolt az italból.

Marietta arcán zavar látszott.

– De miért gondolta Harper, hogy ön Sea Breeze-ben akar lakni?

Imogene leengedte a poharat.

– Bizonyára említettem valamit a kis házról…

– Csak nem kezdi megint?

– Tudom, tudom… – csóválta a fejét Imogene bocsánatkérőn. – Úgy viselkedtem, mint egy elkényeztetett gyerek. De maga is nagyon jól tudta, hogy a kis házban akartam volna megszállni. Úgy volt, ön egy… egy idősotthonba megy – mondta, és legyintett.

– Imogene, nagyon kérem, hagyja abba ezt a kisház-témát!

– Maga könnyen beszél – motyogta Imogene, aztán Mariettára mutatott. – De ön is tudja, hogy ha ők ketten elköltöznek, akkor én leszek a ház úrnője – mondta önelégülten.

Nagyi vállat vont, és elégedetten mosolygott.

– Nem hallott még a foglalt házakról? A házfoglalóknak is vannak jogaik, az egész országban szilárdan tartják magukat.

Imogene felvette a napszemüvegét.

– Csak óvatosan, drágám, kezd megmutatkozni a kalózvére.

– Ez a mi örökségünk. Az ősömet pedig Úriember kalóznak hívták, és a legenda szerint sosem ölt meg senkit. – Marietta affektálva beszélt, és jelentőségteljesen felvonta a szemöldökét. – De hát, tudja, hogy van ez: ki tudja, tényleg így volt-e?

– Én nem lennék meglepve. – Imogene előredőlt a székkel, és a körmével megütögette a kártyapaklit. – Akar kártyázni érte?

Marietta meglepődött.

– Miért?

– A kis házért. – Nagyi szeme elkerekedett, Imogene felvette a poharát, beleivott, és élvezte a látványt. – Állandóan a kalóz ősével meg a ginrömi-tudásával dicsekszik. Na, akkor mutassa meg, mit tud, tegye fel a kis vityillóját!

– Ezt nem mondja komolyan!

– Mindig komoly vagyok, ha kártyáról van szó. Figyeljen: ha én nyerek, akkor beköltözöm a kis házba, maga pedig átmegy a nagyba. Ha maga nyer, akkor veszek egy házat a szigeten.

– Nem lenne egyszerűbb, ha mindenképp venne?

– Nem – mondta tömören Imogene. – Ne húzza az időt, benne van, vagy sem?

Marietta kihúzta magát, és a kártyáért nyúlt.

– Benne vagyok.

Két órával később Marietta az összes kártyáját kiterítette, és így szólt: – Gin!

Imogene egy pillanatig a két kőr lapra bámult a kupac tetején, majd az asztalra dobta a saját lapjait. Hátradőlt, és a lábával meglökte a hintaszéket.

– Háromból kettő, ön nyert – mondta savanyú ábrázattal. – Korrekt meccs volt – tette hozzá, majd hirtelen megállította a hintaszéket, és élesen nézett Mariettára. – Vagy mégsem? Hogy őszinte legyek, elég fáradt vagyok – hebegte, a szavai összefolytak. Felemelte a kezét, és Mariettára mutatott. – Mennyit ivott?

– Éppen eleget – válaszolta Nagyi, neki is nehezére esett érthetően artikulálni.

A nagy házból újra hallatszott a könyörtelen kalapálás, ami az utóbbi egy órában megkeserítette a kártyázók életét.

Imogene fájdalmas arccal a halántékára tette a kezét.

– Mi ez az istentelen zaj?

Hátrafordult, és a hang irányába nézett.

Marietta legyintett egyet.

– Taylor dolgozik. Azt mondta, elkezdi a munkát a tetőtérben. Hálószobákat alakít ki. – Aztán hirtelen elkerekedett a szeme, és kitört belőle a nevetés. – Lehet, hogy önnek készíti? – kérdezte, aztán nevetés közben csuklott egyet. – Jaj – kapta a szája elé a kezét –, bocsásson meg!

Imogene fölényesen mosolygott.

– Ó, maguk jenkik! Mi, angolok csak nevetünk azon, hogy állandóan bocsánatot kérnek. Mi akkor kérünk bocsánatot, ha böfögünk vagy szellentünk.

Marietta szívből nevetett a hasznos tudnivalón, aztán Imogene is csatlakozott hozzá.

– Tényleg lakást keres? – kérdezte Marietta.

– Már beszéltem Devlinnel a dologról, miután megtudtam, hogy maga elfoglalta a kis házamat – felelte Imogene huncutul, mit sem törődve Marietta felháborodott arckifejezésével. – Azt mondta, van egy folyóparti kis háza, amit éppen el akar adni. Jó a kilátás, és Devliné az ingatlan, ezért baráti áron adná.

Nagyi abbahagyta a hintázást, és előrehajolt.

– Csak nem Dora házáról van szó? Ugye nem akarja megvenni a házat Dora feje fölül? – kérdezte szemrehányóan.

– Dora háza lenne az? – tűnődött Imogene, és megpróbált felülni, de visszahuppant a székbe. – Devlin nem említette, hogy Dora ott lakik. Miért akarná eladni a barátnője házát?

– El kell adnia; kicsit össze is vitáztak ezen. Jaj, Imogene, ugye nem teszi ezt? Tudja, hogy Dora szegény, mint a templom egere, ezért nem tudja megvenni a házat, pedig nagyon szereti. Maga viszont olyan gazdag, mint Krőzus. Akárhol élhet, mint hal a vízben.

– Ha még egy szólást a fejemhez vág… akkorát kap, hogy attól koldul – mondta Imogene égő szemmel.

Mariettának elállt a lélegzete, oldalra billentette a fejét, és Imogene-re nézett, akinek mosoly bujkált az arcán. Megint mindketten nevetni kezdtek. Marietta legutóbb tavaly nyáron nevetett ilyen jót, akkor volt az utolsó alkalom, hogy együtt iszogattak.

– Komolyan mondom, meg tudnám kedvelni, öreg boszorka – mondta Imogene.

– Én is magát, vén banya!

Ringatóztak egy kicsit, és a szemüket törölgetve élvezték a pillanatnyi csendet, Taylor ugyanis éppen nem kalapált.

– Marietta, nyilván nem fogok beleavatkozni Devlin és Dora életébe. Csak nem gondolja, hogy képes lennék ilyenre? De igaza van – mondta szomorúan –, valóban vitát váltok ki a fiatalok között, pedig higgye el, nincs szándékomban önt vagy bárki mást zavarni. És veszíteni is tudok. – Szeretettel nézett a kis házra. – Az esküvőkig maradok, aztán elmegyek innen.

– Hová?

– Nem tudom, talán Georgianához – felelte Imogene őszintén.

Marietta elfojtotta a borzongását. Azt még az ellenségének sem kívánná.

A kalapálás újrakezdődött, ezúttal még hangosabban.

Imogene fülelt egy kicsit, aztán széles vigyorral Marietta felé fordult.

– Ugye nem az anyósának készít lakosztályt?

Az autófeljáró túloldalán, a nagy házban, Carson az íróasztalánál dolgozott, fején egy hatalmas fejhallgatóval. Nem zenét hallgatott, hanem szerette volna kizárni Taylor szüntelen kalapálását. A monitoron egy hosszú, Blake-kel összeállított listát olvasott azokról a nonprofit és egyéb vállalatokról, amelyek szóba jöhettek az álláskeresésben. Az utóbbi négy napban Carson két személyes és két telefonos interjún vett részt olyan cégeknél, amelyeknek az érdeklődését felkeltette az önéletrajza. Ma délelőtt volt a második körös interjúja a vízfelügyeletnél, és azt írták, hogy még a munkaidő végéig visszajeleznek. Blake-nek igaza volt, amikor azt mondta, hogy ez a társaság pontosan megfelel Carson elképzeléseinek, és ott sokat tehetne a vízminőség javításáért. Az ott dolgozó emberek okosak, jól informáltak, kemények, szorgalmasak és barátságosak. Ez a kis csapat hisz abban, hogy a munkájuknak van értelme.

Carson nem hallotta, hogy megszólal a telefon, de látta, hogy világítani kezd. Gyorsan lekapta a fejhallgatót, megnyomta a Hívásfogadás gombot, és érezte, hogy összeszorul a gyomra.

– Tessék, Carson Muir.

– Üdvözlöm, Carson, Cyrus vagyok a vízfelügyelettől.

– Ja, igen. Üdv, Cyrus, már vártam a hívásukat.

– Meg kell mondanom, nagyon jó benyomást tett ránk.

– Köszönöm, ez kölcsönös.

– Ellenőriztük az önéletrajzát, és az ajánlásai nagyszerűek. Például Jason Kowalskié. Be kell vallanom, nagyon izgatott voltam, amikor megkaptuk az e-mailjét. Imádom a filmjeit. Gondoltam, szeretné tudni, mit írt önről. Miután ódákat zengett magáról, úgy folytatta, hogy… – Itt megállt, és olvasni kezdte: – „Nem szeretném Carsont javasolni az önök cégéhez, mert abban reménykedem, hogy velem fog dolgozni. Tehát küzdjenek érte, mert érdemes!”

Carson erősen szorította a telefont, meglepődött ezen a dicséreten.

– Minden feltételnek megfelel, de ami még ennél is fontosabb, hogy mindannyian alkalmasnak találjuk az állásra. A lelkesedése, a személyes indíttatása lenyűgöző. Tudja, mi egy kis csapat vagyunk, olyan, mint egy család, és mind egyetértettünk abban, hogy ön nagyon hasznos munkatársunk lenne. Remélem, csatlakozik hozzánk.

Carson kővé dermedve, kábultan ült.

– Tehát felkínálják nekem az állást?

– Igen, Carson, felkínáljuk – mondta Cyrus nevetve.

Carson képtelen volt bárkivel is beszélni. Még Blake-kel sem. Először neki kell felfognia, megemésztenie a hírt, és csak azután oszthatja meg másokkal. Levette a ruháját, és jóganadrágot meg egy gyapjúpulóvert vett fel. A puha anyag olyan volt, mintha egy biztonságot adó takaró ölelné körbe. Zsebre vágta a kezét, és a hátsó ajtón át kiment a stéghez. Már alkonyodott, a víz visszatükrözte az ég lila színét. Varázslatos perc volt, a nap még éppen nem ment le.

A stégen ülve nézte a hömpölygő vizet, és azon töprengett, miképp mondja el Blake-nek a döntését. Hogyan fejezze ki a köszönetét, amiért a férfi sosem vesztette el a reményt, és olyan fáradhatatlanul, minden követ megmozgatva harcolt mellette. A férfi Carsonba – kettejükbe – vetett hite győzte meg arról, hogy együtt kell maradniuk. Ez sokkal fontosabb volt, mint az, hogy munkát találjon magának. Itt marad a lápvidéken, és hozzámegy a szerelméhez. Végre az agya is azt diktálta, amit a szíve.

A víz felől egy delfin összetéveszthetetlen hangját hallotta. Carson ijedten megragadta a korlátot, áthajolt rajta, és Palackot látta elúszni. Biztos, hogy ő volt, még ebben a félhomályban is felismerte a sebesüléseiről.

Carson leszaladt a stég alsó részére. Palack is észrevette őt, és azonnal kiemelte a vízből nagy, szürke fejét, megmutatta áttetsző, sötét szemét. Nyitott szájában látszottak a hegyes fogai. Carson a stég szélénél állt, és közelről bámulta a delfint. De nem szólalt meg, nem mondta ki a nevét.

Palack az oldalára fordult, és komótosan elúszott a stég előtt, megmutatva a hasát. Carson elmosolyodott, és meglepődött azon, hogy Palack milyen sokat hízott. Blake korábban megerősítette, hogy a parton talált delfinbébi nem Palacké volt, és most örömmel látta, hogy az állat boldog, és még nem szült. Valószínűleg hamarosan megszületik a kicsinye, ami sok kockázattal jár a vadon élő delfinek számára. A cápák jelentik a legnagyobb fenyegetést, de sok más veszélynek is ki vannak téve. Carson szerette volna, ha jelen lehet a nagy eseménynél, ha szemtanúja az örömnek, ha segíthet a barátjának.

De azt is tudta, hogy csak egyetlen módon segíthet a delfinnek. És ebben – csakúgy, mint a Blake-kel kapcsolatban hozott döntésében – most az agya ugyanazt súgta, mint a szíve. Vetett egy utolsó pillantást Palack vidám pofájára, aztán megfordult, és szó nélkül távozott.

Palack csattogó, sípoló hangokat adott ki magából. Az orrával csapkodta a vizet, így fejezve ki a nemtetszését. Carson nem értette a sivító hangok jelentését. Egyetlen ember sem érti. Csak azt tudta, hogy a delfinek kiválóan kommunikálnak, és a víz alatt különféle hangok millióit bocsátják ki, az újszülött borjakat is egy különös hanggal hívják, amely majdnem olyan, mintha az újszülött neve lenne. A vízben a delfinek családja, közössége ilyen hangokkal tartotta a kapcsolatot.

Mégis, az ő korlátozott módján, Carson megértette a Palack hangjában hallható érzelmeket. Amikor boldog volt, másfajta hangokat adott ki, ezek a csattogó torokhangok pedig azt jelentették, hogy szomorú. A magas, kérdő sípolások meglepetést sugalltak, majd panaszos hangon hívni kezdte Carsont. Igen, a lány hallotta, érezte a szomorúságot ezekben a hangokban. Könnyek csorogtak le az arcán.

Számára ez volt az igazság pillanata. A mai döntése után már nincs visszaút. A szavát adta, hogy hagyja Palackot vadon élni, hogy hozzámegy Blake-hez, és hogy itt, a lápvidéken telepedik le. Magának pedig megígérte, hogy józan marad, és nem csapja be saját magát. Sok ígéretet tett, jutott eszébe. És a jövőbeli élete ezeken az ígéreteken alapul.

Fájdalommal a szívében indult vissza Sea Breeze felé. A léptei hangosan koppantak a stégen, eléggé szerette Palackot ahhoz, hogy ne zavarja. Csak akkor mert megfordulni, amikor odaért a hátsó ajtóhoz: Palackot már elnyelte az ezüstös fény, de még hallani lehetett a szomorú hangokat.

A házból a vacsora előkészületeinek a hangja és vidám beszélgetés szállt felé. Carson megállt az ajtónál, és reszketve hallgatózott, amíg a delfinhangok el nem haltak. Mély csend ereszkedett a bíborszínű égre.

Csak ekkor lépett vissza a veranda közepére, hogy az öböl felé nézzen. A félhomályban, alig kivehetően, meglátta egy delfin ezüstös úszóját. Egy magányos delfinét, ahogy az öblön túli, távoli otthonába siet.

– Minden jót, Palack!

Sullivan’s Island egy másik házában Nagyi állt az ablaknál, és a holdfényes öböl felé nézett. Hosszú, fehér köntöse habkönnyűnek tűnt a szűrt fényben. Egyik kezét a hideg ablaküvegre tette. Ma este – ahelyett, hogy a vizet nézné – az öböl túlsó partja vonzotta a tekintetét, ahol az árnyékok fenyegetőek és hihetetlenek voltak, akárcsak a fejében kavargó gondolatok.

– Marietta, nagyon gondterheltnek látszol – mondta Girard, és az asszony mögé lépett, a vállára tette a kezét. – Akarsz beszélni róla?

Nagyi érezte a kéz megnyugtató erejét, és nekidőlt a férfinak. Girard Marietta feje tetején pihentette az állát.

– Semmi, csak Imogene… Ma délután kártyáztam vele, sosem találnád ki, mi volt a tét.

– Fogalmam sincs.

– A kis ház.

– Micsoda? A te kis házad?

– Igen – felelte Nagyi, és felnevetett, ahogy ráébredt, hogy mi forgott kockán.

– Ne csigázz! Ki nyert?

Nagyi megfordult, és átölelte a férfi nyakát.

– Még kérded? Természetesen én!

Girard elnevette magát, és csodálattal nézett az asszonyra.

– Gondolhattam volna!

Marietta a férfi mellkasára tette a kezét, és megpaskolta a szíve fölött. Eszébe jutott, milyen képet vágott Imogene, amikor ő bemondta a gint. Az arcáról lerítt a vereség, de valami más is látszott rajta: a teljes és végső megsemmisülés.

– Szerencsésnek mondhatom magam, hogy te itt vagy nekem. Nélküled szörnyen magányos lennék – mondta Marietta. – Szegény Imogene! Kemény brit asszony, aki nem mutatja ki az érzelmeit, de tudom, hogy szenved. Nagyon nehéz lehetett neki otthonba adni a férjét. Ötven év házasság után olyan ez, mint egy válás, sőt mintha Jeffrey meghalt volna. Csak még meggyászolni sem tudja, ezért aztán nem is zárta le az egészet. Nem csoda, hogy Harper közelében szeretne lenni, az unokája jelenti neki a családot.

– De van egy lánya New Yorkban, nem?

– Georgiana? – kérdezte Nagyi undorral. – Rideg nőszemély, Imogene aligha találna vigaszt nála. Nem, neki Harperre van szüksége. És most, hogy jön a baba, annak is örül, hogy nem hal ki a család. – Megfordult, megint kinézett az ablakon Sea Breeze felé. – Szegény, nagyon szeretne a kis házban lakni, ez szinte már a rögeszméjévé vált. Olyan gazdag, hogy bárhol a világon vehetne egy házat, de ő csak azt jelentéktelen kis kuckót látja.

– Neki egyáltalán nem jelentéktelen.

– Hát nem, ebben igazad van. És akkor én elveszem ezt tőle, pedig ő volt az, aki kifizette az egész birtokot. Nélküle mindannyian máshol élnénk. Nem túl kedves dolog tőlem, hogy nem engedem a kis házba, főleg hogy tulajdonképpen lakhatnék a nagy ház vendégszobájában is. Talán ezt kellene tennem. A legtöbbször amúgy is nálad alszom.

– Van egy ötletem!

Nagyi felkapta a fejét.

– Miért nem költözöl hozzám?

– Ide? – Marietta döbbenten a szívére tette a kezét.

– Miért ne? Mindketten tudjuk, hogy nem akarsz Sea Breeze vendégszobájában lakni. Te magad mondtad, hogy ott csak útban lennél, nekem meg amúgy is túl nagy ez a ház. Szerintem érdemes lenne összeköltöznünk.

– Ha így nézzük, akkor talán igazad van – felelte Nagyi még mindig bizonytalanul.

Ezt látva Girard tovább győzködte:

– Te is szeretsz itt lenni, nem? Azért szép ház, ugye? – mondta szerényen a gyönyörű házról, ami még Sea Breeze-nél is nagyobb volt. – Tudom, hogy Sea Breeze mindig is különleges helyet foglal el a szívedben, és ez a ház sosem lesz ugyanaz. De közel maradsz hozzá, csak kinézel az ablakon, és láthatod. És a három unokádhoz is közel maradhatsz.

Nagyi a férfi arcára tette a kezét.

– Te nagyon kedves ember vagy.

– Természetesen, ha ez kellemetlen lenne számodra, akkor hagyjuk! Nem akarom, hogy zavarban legyél a barátnőid előtt.

Nagyi elnevette magát, és a fejét csóválta.

– Aligha lennék zavarban, minden barátnőm iszonyúan irigyelne.

Girard elmosolyodott, aztán újra komoly lett.

– Van egy másik ötletem is. Egy javaslatom, ha te is egyetértesz vele. Csak akkor vagyok igazán boldog, ha itt vagy velem. És azt szeretném, hogy mindennap, minden éjszaka itt legyél. Nem ez a szerelem? Nem ez egy jó házasság alapja? – Odalépett, és megfogta Nagyi kezét. – Marietta, hozzám jössz feleségül?

– Feleségül? – kérdezte megütközve az asszony.

– Miért ne? Persze ha te inkább bűnben élsz velem, úgy is jó – mondta Girard.

Marietta felnevetett. Úgy érezte magát, mintha felhőkön lépkedne, mintha egyenesen a mennyben járna. Öreg barátjára mosolygott, aki bearanyozta élete utolsó éveit.

– Girard, drága barátom, szerelmem, szomszédom! Tiszta szívemből szeretlek, de hogyan házasodhatnánk össze? Nem szeretném, ha kinevetnének minket a hármas esküvő miatt. A mi korunkban. Ez olyan, mintha…

– Miért ne házasodhatnánk össze? – kérdezte Girard, és az asszonyra kacsintott. – Úgy tudom, még fehér ruhád is lehetne.

Marietta finoman megpaskolta a férfi mellkasát, és elvörösödött.

– Légy szíves, ne emlékeztess arra, amit mondtam, annyira szégyellem magam!

– Tőlem akár pirosban is lehetsz, csak gyere hozzám! Abban a pillanatban beléd szerettem, hogy először megláttalak annyi évvel ezelőtt. Ezt te is pontosan tudod.

Marietta bólintott, és halvány mosoly jelent meg az arcán.

– Hát, sejtettem. És szerintem Edward is, mert nagyon utált téged. Mindig tartott egy puskát az ajtó mellett, ha esetleg a ház körül szaglásznál.

– Ugye csak tréfálsz? – kérdezte Girard bizonytalanul.

– Persze hogy tréfálok! Vagy mégsem? – Marietta ismét elnevette magát, aztán a férfira nézett, és a két tenyerébe fogta az arcát. – Drága Girard, nem akarok újra megházasodni – mondta gyengéden. – Az annyira bonyolult a mi korunkban! A gyerekeid majd nekem támadnak, hogy csak a pénzedet akarom.

– Milyen pénzemet? Már majdnem mindent nekik adtam. Az egyetlen dolog, amire még nem csaptak le, az a birtok a hegyekben.

– Micsoda? Még megvan a földed azon a fantasztikus, érintetlen helyen, odafent északon?

– Igen.

– Girard, az a föld felbecsülhetetlen természeti érték! Körülötte csakis beépített területek vannak! Tudod, mit kell tenned. Mondd, hogy megteszed!

– Ha azt akarod, hogy az egészet odaadjam a környezetvédőknek, mint a dél-karolinai birtokot, hát tudd meg: a gyerekeim kitagadnának. Évek óta rágják a fülem, hogy adjam el egy ingatlanbefektetőnek, egy vagyont kapnánk érte. Egyébként elképzelni sem tudom, mennyi pénz lenne elég nekik.

– A kis keselyűk! – A férfi felhúzta a szemöldökét, Marietta gyorsan igyekezett helyreigazítani a kitörését. – Kimondtam? Ne haragudj!

– Ne tereld el a témát! Ha jól emlékszem, megkértem a kezed.

– Muszáj összeházasodnunk? Én inkább hajlanék a másik felvetésre. Hogy bűnös viszonyban éljünk együtt.

Girard nevetésben tört ki.

– Komolyan?

– Persze! Modern nő vagyok, nem tudtad? Többé nem foglalkozom Emily Post tanácsaival.

– Ennek örülök. Ha tényleg ezt szeretnéd…

– Ezt.

– Akkor kénytelen vagyok előhozakodni egy másik javaslattal.

– És mi lenne az?

– Valami, ami talán tetszene egy kalóz leszármazottjának. – Magához szorította az asszonyt, és kihívóan nézett rá. – Zsákmány.

Marietta kíváncsi lett.

– Hallgatlak.

– Mit szólnál egy cseréhez? A hegyi birtokomat a házasságért.

– Hogy érted ezt? – kérdezte zavartan a nő.

– Lemondok arról az érintetlen területről, ha beleegyezel, hogy hozzám jössz. Ezt adom érted.

Marietta nem hitt a fülének.

– Képes lennél rá? Az a föld több millió dollárt ér.

– De te sokkal többet érsz nekem annál. Meg hát, nem is vagyok hülye – húzta el a száját –, az adóm is jelentősen csökkenne. – Közelebb hajolt Mariettához, aki érezte a férfi leheletét. – És remélem, azt is tudod, hogy csak miattad mondtam le arról a dél-karolinai birtokról.

Mariettának a lélegzete is elállt, a férfi szemébe nézett, ami olyan kék volt, mint a pehelyfelhők a hold fényében.

Girard elmosolyodott.

– Csakis érted tettem.

– Girard, nem találok szavakat. Rendben, hozzád megyek feleségül, de… – mondta, és gyengéden szájon csókolta a férfit. – Egy szót sem szólhatsz róla senkinek, amíg le nem megy a lányok esküvője. Megígéred?

Girard szeme lángra gyúlt, és nyomatékosan válaszolt:

– Igen.

A menyasszonyt az esküvői ruha változtatja lányból asszonnyá.

Harper idétlenül pózolt az aranykeretes tükör előtt, csípőre tett kézzel forgott erre-arra. Nevetni kezdett, amikor félrehajtotta a csipkét a szeme elől. Carsonnal és Atticusszal együtt tért vissza az esküvőiruha-szalonba. A lányok nagyon csalódottak lettek, amikor kiderült, hogy a vidám Lauren szabadnapos volt, de egy igazán megfelelő személy ugrott be helyette, nem más, mint Kate McDonald, a gyönyörű ruhák tervezője.

– Ilyet még hordanak a nők? – kérdezte Harper Kate-től, miközben levette és visszaadta a fátylat.

– Vannak, akik úgy gondolják, hogy az arc elfátyolozása már nem divat. Régen egy fiatal menyasszony túlságosan félénk volt ahhoz, hogy felfedje az arcát az esküvői vendégek és a férfi előtt, akit alig ismert. Ma, ha egy menyasszony fátylat szeretne viselni, azt vagy azért teszi, mert szépnek tartja, vagy pedig azért, mert szeretné őrizni a hagyományt. Akárhogy is, a fátylat a nyoszolyólány veszi le róla, amikor a ceremónia végén visszaadja neki a menyasszonyi csokrot. – Kate huncutul mosolygott. – Én személy szerint mindig imádtam a fátylat. Olyan színpadias!

Amikor megérkeztek az üzletbe, Kate nagyon meglepődött, és látszott rajta, hogy nem örül Atticus jelenlétének. A szeme villogott, amikor megigazította hosszú, fekete haját.

– Olyan, mintha egy rókát engednénk a baromfiudvarba – mondta, de a két menyasszony ragaszkodott a férfi jelenlétéhez, ezért aztán ő is kénytelen volt megbékélni vele.

Atticus igyekezett háttérbe húzódni ezen a kellemesen meleg délutánon. Taylor korábban hívta őt röplabdázni, aztán amikor megtudta, hogy a tiszteletes a városba megy, ahol fehér csipkeruhák között fogja tölteni az időt, egyszerűen kinevette.

– Lányok, először találjuk meg a ruhákat, és csak aztán jöjjön a fátyol! – javasolta Kate.

– Hogyne, persze – helyeselt Harper, és komoly tekintettel fordult a nő felé. – Ismeri a helyzetünket, nagyon kicsúsztunk az időből. Abban mindannyian egyetértettünk, hogy azt a ruhát nem veszem meg, amit korábban kinéztem, és amiben annyira látszik a pocakom. – A hasára tette a kezét, ami a legutóbbi látogatásuk óta szemmel láthatóan nagyobb lett. – Carson meg még semmit sem talált magának. Milyen lehetőségeink vannak ilyen későn?

– Hát, nem túl sok. Igazából a mintadarabok közül választhatnak, főleg azok közül, amiken nem kell túl sokat alakítani. Nyakunkon az esküvői szezon, tudják, ez Charleston, az ország első számú esküvői célpontja – mondta Kate, és sajnálkozva felsóhajtott, miután megnézte a határidőnaplóját. – Megpróbálom besuvasztani az önök ruháit, ha alakítani kell rajtuk. Bár szerencsére számoltunk az ön régi ruhájával, úgyhogy ez mindenképp ad némi lehetőséget.

– No, akkor adjon nekem egy fehér ruhát, ami jó rám – mondta Carson. – Vagy inkább egy törtfehéret – tette hozzá, és Harperre kacsintott.

– Ne is törődjön vele! – szabadkozott Harper. – Bár az ő alakjával nem lesz nehéz találni egyet. Bármiben jól fog kinézni. Akkor megmutatná, honnan választhatunk?

Kate odavezette őket a kiállított ruhadarabokhoz.

– Nagyon sok esküvői ruhát láttam már nagyon sok menyasszonyon, és megtanultam, hogy egy jó ruha még egy gyönyörű nőből is egészen kivételest csinál. És ehhez elengedhetetlen, hogy a menyasszony jól érezze magát benne – mondta, és Harperhez fordult. – Nyilván nem akar olyan ruhát, amit kényszerből vesz meg. Kérem, mondja el, milyen stílusra gondolt!

Carson gyorsan megszólalt, még mielőtt Harper belekezdett volna:

– Ő mindig elegáns, szereti a modern divatot. Sosem hivalkodó, mindig jó ízléssel öltözködik.

– Valami visszafogottan elegáns ruha kell, a legjobb anyagból – tette hozzá Atticus.

Harper csodálkozó arccal fordult a férfi felé.

Carson karba fonta a kezét.

– Nem is tudtam, hogy Monsieur Diort is elhoztad a ruhapróbánkra!

Atticus felvonta a szemöldökét, és vállat vont.

Carson helyeslőn vigyorgott Atticusra.

– Rendben van – mondta, és kihívóan felvetette a fejét. – Na és nekem, nekem mit javasol a divatdiktátor?

Atticus érezte a tréfás kihívást, de nem hátrált meg. Tanakodva megfogta az állát, és végigmérte a lányt, aki krémszínű, csipkés pamutruhát viselt, bő szoknyával, ami elöl sokkal rövidebb volt, mint hátul. Cowboycsizmája nagyjából lábszárközépig ért. Atticus Carson fehér selyemruhájára gondolt, amit a partin viselt, és amiben olyan jól látszott a sportos alakja. Csak egy olyan nő mer felvenni egy ilyen ruhát, aki pontosan tisztában van vele, hogy tökéletesen néz ki.

– Régi modell – mondta Atticus magabiztosan –, nem fodros, hanem avantgárd. Pontosan tudja, mit szeret, és nem érdekli, hogy az másnak tetszik-e. – Carson szemébe nézett, és hirtelen nagyon sebezhetőnek látta. Folytatta a lélekbúvárkodást. – A ruhának emlékeket kell felidéznie – mondta halkan. – Olyan emlékeket, amik egy fontos emberre utalnak. – Vett egy nagy levegőt, érezte kettejük közt a kapcsolatot. – Meg a családra.

Carson lassan pislogott egyet, mintha hipnózisból ébredne.

– Igen – mondta alig hallhatóan –, én is pontosan ilyenre gondoltam.

Egy pillanatra csend lett, aztán Kate a karcsú csípőjére tette a kezét, és így szólt Atticushoz:

– Hé, nem akar egy másodállást?

A férfi a többiekkel együtt felnevetett, majd megrázta a fejét. Kissé zavarban volt, amiért olyan hosszan beszélt.

– Elnézést – mondta, és lehajtotta a fejét. – Most már befogom a számat.

– Hátramegyek, és megnézem, mi van a raktárban – mondta Kate, és felemelt kézzel indul el. – Ó, Uram, add, hogy találjak valamit! Addig is nyugodtan igyanak egy kis pezsgőt, pár perc, és jövök.

Ők hárman odaballagtak az asztalhoz, ahol jégbe hűtött pezsgő és egy ásványvizes palack várta őket. Mindhárman automatikusan az ásványvízért nyúltak, és elnevették magukat a közös választáson.

– Szóval, hogy csinálja? – kérdezte Carson, miközben lecsavarta a kupakot. – Úgy éreztem, mintha az agyamban turkálna, kiválogatná a felesleget, és előhúzná azt, amit keresett.

Atticus csak mosolygott, ivott a poharából, és felvonta a szemöldökét.

– Hatodik érzék!

Carson elnevette magát, de nem volt elégedett a válasszal.

– Hölgyeim! – kiáltotta Kate, integetve a próbateremből, a kezében néhány ruhával.

Amíg a lányok próbáltak, Atticus körbejárt a bemutatóteremben. Annyi ruha volt, olyan sok különféle stílusban, hogy nem csoda, ha szegény menyasszonyoknak a feje is megfájdul, mire kiválasztanak egyet.

Visszagondolt arra az alkalomra, amikor az apja elvitte őt a szabójához. Ez volt az egyik legkedvesebb emléke azok közül, amikor az apjával volt. Amikor Atticus tizennyolc éves lett, az apja elmagyarázta neki, hogy ez egy afféle beavatás. Az apró atlantai szabóságot cédrus és gyapjú illata lengte be. A falak mentén a súlyos vállfákon különböző anyagból készült, különböző méretű és színű férfiöltönyök lógtak. Tyrone úgy vélte, hogy Atticus túlságosan feltűnően öltözködik. A fiúnak sokat számítottak a márkák: nem volt mindegy, milyen márkájú a ruhája, az órája, a napszemüvege vagy akár a baseballsapkája. Az apja viszont szerette volna bebizonyítani neki, mit jelent egy méretre szabott öltöny.

Az apja kezet rázott a tulajdonossal, majd bemutatta neki a fiát, és Atticus már ekkor biztos volt benne, hogy az aszott képű, ősz hajú, sasszemű Mr. Sydney Ball az első pillantásra levette a méretét. A férfi átkísérte őket az üzleten, és egy hátsó helyiségbe léptek. A régimódi szoba falait diófa borítás takarta, kristályüvegekben whisky, a mívesen kidolgozott rézkeretben pedig egy hosszú tükör lógott. Atticus levetkőzött, felállt a kis dobogóra, ahogy mondták, és nagyon zavarban érezte magát a bokszeralsójában. Mr. Ball odament hozzá, és szó nélkül Atticus szája elé tartotta a kezét.

Atticus ijedten nézett az öregember vizenyős szemébe, de semmilyen kétséget nem látott benne, csak tiszteletet. Tiszteletet a szakmája iránt.

Atticus rögtön kiköpte a rágót.

Aztán az apja adott neki egy kis whiskyt.

Atticus csak évekkel később jött rá, hogy Tyrone ezzel ismerte el, hogy a fia felnőtt, aki azon a napon tanulta meg a munka és a tehetség tiszteletét. Egy hónap múlva kapta meg a leggyönyörűbb öltönyt, amit valaha is hordott, sőt hordani fog.

– Ez az öltöny különböztet meg téged egy gyerektől – magyarázta az apja. – Most már férfi vagy.

Amikor Atticus felvette, az apja mérhetetlen büszkeséggel nézett rá.

– Olyan ez, mint egy régi beavatási szertartás. Most már igazi férfi vagy, és megvan a felszerelésed, hogy csatába menj.

Most, hogy ott állt a rengeteg finoman kidolgozott csipkeruha között, Atticus megértette a menyasszonyi ruha jelentőségét. A menyasszonyt az esküvői ruha változtatja lányból asszonnyá. Tehát nem lehet akármilyen. Meg kell mutatnia a viselője tiszteletet parancsoló nőiességét. Magabiztosságot kell kölcsönöznie a menyasszonynak, hogy emelt fővel mehessen végig a templomi padsorok közt az oltárhoz, ahol az élete párjára bízza magát.

Atticus unatkozott, ezért tovább járkált az üzletben, szórakozottan nézegette a fátylakat, az üvegszekrényekben őrzött ékszereket, a csillogó öveket és az egyéb kiegészítőket. Az üzlet hátsó traktusában nyitva állt egy iroda ajtaja. Kíváncsian bekukucskált, aztán hirtelen megállt.

Egy vállfán meglátta azt a ruhát, amit Harpernek szeretett volna. Merészen a helyiségbe lépett, hogy közelebbről is szemügyre vegye. A csodálatos, egyszerű szabású ruhát gyöngyök díszítették, thai selyemből készült, a nyakánál gombos, galléros boleró is járt hozzá. Az egész ruha annyira franciás volt, annyira haute couture, annyira Harper!

Atticus magához vette, odament a próbahelyiséghez, és halkan bekopogott.

Kate nyitott ajtót. Elcsodálkozott, amikor meglátta a férfi kezében a ruhát.

– Ez az egyik legújabb tervezésem.

– Megmutatná Harpernek?

– Persze – felelte Kate zavartan. – De ez csak egy minta, ezért elég kicsi, és nem tudom, mennyire lehet átalakítani a sok gyöngy miatt. De meg lehet próbálni – tette hozzá vidáman. – Harper még a pocakjával is elég sovány, úgyhogy talán jó lesz neki. Végül is, én vagyok a tulaj, és a legjobbat akarom a menyasszonynak.

Harper odajött az ajtóhoz, hogy megtudja, miről megy a beszélgetés. Amikor meglátta a ruhát Atticus kezében, azonnal felderült az arca.

– Jaj de szép! Nagyon tetszik, ezt fogom felvenni!

Néhány óra múlva Atticus kinyitotta Sea Breeze ajtaját Carson és Harper előtt, majd ő is bement utánuk. A házat teljesen átjárta a curry illata, és Atticusnak összefutott a nyál a szájában, amikor a lányok mögött a konyhába lépett.

– James nagymama! – kiáltotta Harper, majd azonnal hozzáfogott, hogy részletesen ecsetelje azt az álomruhát, amit Atticus talált neki, hevesen gesztikulált, majd előkapta a telefonját, hogy megmutassa a ruháról készült több tucat fényképet.

– Egy boldog menyasszony! – mondta Carson szomorúan.

Atticus ránézett, mire a lány elmosolyodott, de ez nem tévesztette meg a férfit. Már az indulás előtt pontosan tudta, hogy Carson nem fogja megtalálni a neki megfelelő ruhát a szalonban. Amit ő keresett, azt egyik esküvőiruha-szalonban sem árulják.

– Egy kicsit bemegyek a szobámba, lepihenek – mondta Carson Atticusnak. – Eléggé elfáradtam. Itt marad vacsorára, igaz? Curry lesz, James nagymama megőrül érte. Tudja, a britek! A curry olyan számukra, mint az anyatej. Na, viszlát! – mondta, és elindult a szobája felé.

Atticus egyedül maradt, kiment az épületből, és átvágott a kavicsos feljárón a kis ház felé. Vidám, színes árvácskák sorakoztak az ajtó mellett, a verandán két hintaszék. Közöttük egy kis asztalon egy nyitva hagyott könyv feküdt. Valaki biztosan itthon van, gondolta Atticus, és bekopogott.

Pár másodperc múlva lépteket hallott odabentről, aztán nyílt az ajtó.

– Atticus! – kiáltott fel Nagyi, és felcsillant a szeme. A haját a szokásos módon tűzte fel, kék blúzban és barna nadrágban készült a vacsorára. – Gyere be! Micsoda meglepetés!

– Nem zavarok?

– Nem, egyáltalán nem. Girard át szokott jönni vacsora előtt egy italra, úgyhogy lehet, hogy mindjárt betoppan. Velünk vacsorázol, ugye? Imogene curryt készített.

– Éreztem az illatát a házban, és már alig várom.

– Megkínálhatlak egy itallal? – kérdezte, majd eszébe jutott, hogy Atticus nem iszik alkoholt, így hozzátette: – Van jeges teám, saját magam készítem.

– Köszönöm, kérek.

Atticus meglátott egy fatányért, amire sajtot szeleteltek, és hangosan megkordult a gyomra. Marietta kiment, hogy elkészítse az italt, Atticus pedig gyorsan elvett egy vastag szelet camembert sajtot, és amíg rágta, körülnézett a házban. Tehát ez az a hely, amin a két nagymama veszekszik. Tényleg szép kis ház, nem nagy, de hangulatos a fehérre festett falakkal és a fehér bútorokkal. Az viszont biztos, hogy nem érdemes háborúzni érte. A kandalló felett egy nagy, színes festmény függött, és Atticus elképedve ismerte fel benne Jonathan Green egyik képét.

– Már itt is vagyok! – mondta Marietta, és odavitt Atticusnak egy pohár jeges teát. – Helyezd magad kényelembe!

A férfi egy kárpitozott székre ült a kandalló közelében. Marietta töltött magának egy italt a kristályüvegből, majd a férfival szemben leült.

– Szép ez a ház.

– Ugye? Kívülről déli stílus, belül görög – mondta Nagyi, és mindketten felnevettek. – A lányok segítettek felújítani, miután Lucille meghalt. Egészen másképp nézett ki, amikor még ő lakott itt, tele volt kacatokkal. Én valószínűleg úgy hagytam volna mindent, de a lányok… – nyomatékosan megcsóválta a fejét – mindent elpakoltak, és hát tudod, milyen erőszakosak.

– Kezdem sejteni.

– Tényleg? – kérdezte Nagyi óvatosan, de aztán nem forszírozta a dolgot. – Szabadabbnak érzem magam ebben a kis házban, távol azoktól a dolgoktól, amikről évekig én gondoskodtam. A tulajdon gyakran teher is lehet. Elvonhatja az ember figyelmét az igazán fontos dolgokról. Itt aztán úgy élek, mint egy szerzetes, csak bizonyos kiváltságokkal… – mondta, és megemelte a poharát. – De bármikor átmehetek a nagy házba, és láthatom, hogy ott is minden rendben, csak most már Harpernek köszönhetően. A nagy házak, akár a kisgyerekek, a fiataloknak valók. Nagyon sok energiát kívánnak. – Belekortyolt az italába. – De ez így normális. És te, mi járatban? Csupa fül vagyok.

– Szerettem volna beszélni veled. Talán tudod, hogy ma az esküvőiruha-szalonban jártam Carsonnal és Harperrel.

– Nem tudtam – csapta össze a kezét Marietta, és elnevette magát. – Te jó ég, de kár, hogy nem láttalak a sok hófehér selyemruha között! Bár te biztosan sokkal nagyobb hasznukra voltál, mint én. Én eléggé leszerepeltem előttük.

– Igen, mesélték. Mindannyian követünk el hibákat. Én a helyedben nem rágódnék ezen. De a jó hír az, hogy Harper talált magának egy új ruhát.

– És nem tartja meg a másikat? De már kifizette, nem?

– El akarja adni. Egyébként meg nem hinném, hogy ez túlságosan izgatná. Most épp odaát áradozik az új ruháról Imogene-nek. A vacsoránál biztosan te is mindent megtudsz majd róla.

– Ez nagyon jó hír. És Carson?

Atticus csak egy kis csend után válaszolt:

– Carson nem talált semmi olyat, ami tetszene neki.

Marietta arcán csalódottság látszott.

– Hihetetlen, esküszöm, a város összes menyasszonyi ruháját felpróbálta!

Atticus összetette a két tenyerét.

– Nem arról van szó, hogy nem találhatna egy ruhát. De nem talál olyat, amilyet igazán szeretne. – A csillogó szemű asszonyra pillantott, hogy vajon érti-e, mit akar mondani. – Carson magabiztos külseje mögött egy félénk nő lakozik. Láttam, mennyire remegett a keze, amikor a szalonban a ruhákat próbálta. Hallottam a könnyed megjegyzésében, amikor azt mondta, bármilyen régi ruhát felvenne, mintha nem is érdekelné az egész. Láttam, amikor a szemébe néztem az üzletben, és akkor rájöttem, hogy görcsösen kapaszkodik valamibe. Marietta, mitől fél Carson?

– Attól, hogy elveszíti a függetlenségét – mondta Nagyi, és lemondóan legyintett. Sóhajtott egyet, belesüppedt a szék párnájába, és a kezét bámulta. – Most már tudom, hogy nem figyeltem rá eléggé, amikor Los Angelesben élt az apjával. Edwarddal minden hónapban küldtünk nekik egy csekket, és ezzel letudtuk az egész ügyet. Mondjuk úgy, kényelmes volt nekünk, hogy nem vettünk tudomást róluk, és a kontinens másik felén éltünk. – Nehezen megszerzett bölcsesség villant a szemében. – Azt hiszem… nem, pontosan tudom, hogy ezért akarok most annyira a kedvében járni. – Megállt, egy pillanatra elgondolkodott, aztán megint felderült az arca, és most már vidámabban folytatta: – Tavaly nyáron Carson komoly döntéseket hozott: küzdeni kezdett az alkoholizmusa ellen, elment az anonim alkoholisták klubjába, újra dolgozni kezdett, és eljegyezte magát Blake-kel.

– Ezek valóban nagyon komoly elhatározások.

– Igen. Az esküvő szervezése elég simán folyik – mondta Marietta, és elmosolyodott. – A Legare Waring ültetvény dolgozói pontosan tudják, hogyan kell megszervezni egy ilyen nagy eseményt. Mégis különös, hogy semmiféle izgalmat, semmiféle örömöt nem látok Carson arcán, pedig nyilván ez lenne a normális, amikor egy menyasszony az esküvőjét szervezi.

– Az ember néha megdermed a félelemtől.

Marietta megérintette az arcát.

– Igen, persze, ez igaz. De hogyan segíthetnénk neki?

Atticus elmesélte, miképp jött rá a szalonban, hogy Carsonnak olyan ruhát kell viselnie, ami sokat jelent számára. Harpernek ez nem olyan fontos. Egy olyan ruha kell, amihez emlékek kötődnek. Ami emlékezteti őt valakire, akit nagyon szeret.

Előredőlt, összedörzsölte a tenyerét. A tekintetük találkozott.

– Azon gondolkodtam… hogy nincs esetleg meg a menyasszonyi ruhád?

Atticus kopogott Carson ajtaján.

– Bújj be!

Carson az ágyon feküdt, és egy magazint lapozgatott. Levette a cipőjét, a ruhája felcsúszott a combján. Az olvasólámpa fénye halványan bevilágította a szobát. A nagy, tágas szobának széles, zsalugáteres ablakai voltak. Amikor meglátta Atticust, sietve felült, és a térdére húzta a szoknyáját.

– Jaj, ne haragudjon! Azt hittem, az egyik testvérem az.

– Nem akarom zavarni, de van egy üzenetem. A nagymamája, Marietta szeretne beszélni önnel. A kis házban.

– Most?

– Igen – felelte Atticus mosolyogva. – Azt mondta, hanyatt-homlok szaladjon hozzá.

Nagyi telefonált Girardnak, és kérte, hogy ne jöjjön át, majd a házban találkoznak a vacsoránál. Szeretett volna négyszemközt maradni Carsonnal.

Nagyon izgatott volt. Olyannyira, hogy most nem is szégyellte magát, amiért olyan rossz nagymama, hogy nem vette észre Carson dilemmáját már az elején. Ő, aki azt hitte, nagyon is jól ismeri az unokáit! Atticus jött rá a problémára, holott ő csak nemrég ismerte meg a lányokat. Micsoda éles eszű fiú az unokája, gondolta büszkén. És milyen bolond nagymamája van szegénynek!

Reszketve közelített az asztalra tett hatalmas dobozhoz, amit 1951 óta nem nyitottak ki. A doboz egy természetes muszlinzsákban volt, teljesen kitöltötte. Marietta megküzdött az erős fémcsattal, és magában káromkodott, amikor majdnem letört a körme. Végül sikerült kinyitnia, és némi erőfeszítés árán kihúzta a dobozt.

Lélegzet-visszafojtva vizsgálta a vastag kartonpapírt, amely megsárgult a hosszú évek során. Megijedt, hogy a ruhának is ugyanez lett a sorsa, és két kézzel levette a doboz tetejét. Óvatosan beszívta a levegőt, és valahogy azt várta, hogy penészszagot fog érezni. De legnagyobb megkönnyebbülésére, nem így lett. A dobozban ott volt a fehér papír, szerencsére nem sárgult meg, sőt nagyon is jó állapotban volt. Kissé felbátorodva, óvatosan elkezdte kibontani, mint egy gyerek a karácsonyi ajándékot, remélve, hogy azt kapja, amit kívánt. Elmondott egy gyors imát, hogy a ruha jó állapotban legyen, Carson miatt. Aztán kiemelte a dobozból, épp csak annyira, hogy megnézhesse. Megkönnyebbülve elmosolyodott.

Valaki halkan kopogott. Finoman visszatette a ruhát a dobozba, ráhajtotta a papírt, és sietett ajtót nyitni. Carson állt az ajtóban, fáradtan és talán kissé bosszúsan, hogy iderángatták.

– Beszélni akartál velem?

– Igen, gyere be!

Nagyi becsukta az ajtót, és összecsapta a kezét, alig bírta leplezni az izgatottságát. Ügyesen kell elővezetnie a dolgot. Nem akarta lerohanni a lányt, és odalökni a ruhát, nehogy elutasítsa.

– Kérsz egy kis jeges teát? Most készítettem.

– Nem, köszönöm. Azt hiszem, mindjárt vacsorázunk – nézett hátra az ajtóra Carson, mintha a legszívesebben már indulna is.

– Ó, várhatnak! Úgyis curry lesz, az meg minél tovább fő, annál jobb.

Carson körülnézett, látszott rajta, hogy nincs éppen csevegő kedvében. Az asztalra pillantott, ahol Atticus pohara állt egy rum-tonikos pohár mellett.

– Vendéged volt?

– Igen, Atticus beugrott, beszélgettünk egy kicsit.

– És mi volt a téma?

– A menyasszonyi ruhák – felelte Nagyi, és összekulcsolta a kezét, hogy ne remegjen. – Mesélte, hogy nem találtál kedvedre valót.

Carson a fejét csóválta.

– Nem, de legalább Harper talált. Nagyon jól néz ki benne. – Carson egyetlen mozdulattal a kanapéra huppant, maga alá húzta a lábát, a fejét pedig a két kezén pihentette a háttámlán. – Jaj, Nagyi – mondta elkeseredetten –, én feladom! Nem fogok időben megfelelő ruhát találni. Talán nem vagyok menyasszonynak való.

– Ne beszélj butaságokat! A ruhának semmi köze ahhoz, hogy menyasszonynak való vagy-e, avagy sem.

– Ez biztos? – kérdezte Carson makacsul.

– Persze! Hidd el, te aztán igazán megérdemled, hogy menyasszony legyél! Sokat küzdöttél ezért, sok áldozatot hoztál, harcoltál, állhatatos voltál, önvizsgálatot tartottál. Tudom, mert végignéztem az egészet.

Carson nem válaszolt, de lassan Nagyi szemébe nézett, és megerősítést várt.

Nagyi folytatta, nem akarta, hogy füstbe menjen a látogatás célja.

– Atticus elmesélte, hogy valami régi ruhára gondolnál. Olyanra, ami családi emlékeket idéz.

– De hol találhatnék ilyen ruhát?

Nagyi szeme felcsillant.

– Talán éppen itt?

Látszott, hogy Carson nem igazán érti, miről van szó.

– Na, gyerünk már, kislány, húzd ki magad! – mondta Nagyi a kezét nyújtva.

– Mi ez, Nagyi? – kérdezte Carson, amikor a kanapé fölött az asztalon fekvő dobozra nézett.

– Ez, drágám, az én menyasszonyi ruhám.

Carsonnak elakadt a lélegzete, és felállt a kanapéról.

– Még mindig megvan?

– Bizony! Az én időmben vigyázni kellett a menyasszonyi ruhákra, hátha az utódoknak is szükségük lesz rá. – Odament a dobozhoz, belenézett, lágyan megérintette a csomagolópapírt, és érzelemtől fűtve megszólalt: – Az ember mindig reménykedik, hogy majd a lánya is felveszi az ő menyasszonyi ruháját. Nekem sajnos nem adatott meg, hogy lányom szülessen, de te… – megállt, és reszkető ajkakkal nézett Carsonra – te olyan voltál, mintha a lányom lennél. Persze tudom, hogy az unokám vagy, de szinte a lányomként kezeltelek.

– Én is mindig úgy éreztem – felelte Carson remegő hangon.

– Jaj, drágám… – mondta Nagyi, és kitárta a karját.

Carson ugyanúgy bújt oda hozzá, mint gyerekkorában. Nagyi szemébe könnyek szöktek, ahogy megérezte a parfüm illatát. Ugyanazt az illatot használták.

– No, ez most nem a könnyek ideje! – próbált megnyugodni Nagyi. – Nézz csak ide! Ugyanazok a szabályok érvényesek, mint az üzletben: ha tetszik, a tiéd, ha nem, akkor ne érezd kényszernek, nem kell felvenned.

– Remélem, nem fehér – mondta Carson, és elhúzta a száját.

Kellett egy kis idő, mire Nagyi megértette a tréfát, és nevetni kezdett, majd legyintett.

– Jaj, te kis huncut! Egyébként meg, nem fehér, hanem elefántcsontfehér! – mondta izgatottan. – Na, gyerünk, nyisd ki!

Carson óvatosan fogott hozzá. Finoman kibontotta a csomagolópapírt. Nagyi lélegzet-visszafojtva figyelte, hol a ruhára, hol Carson arcára pillantott, kíváncsian várta a lány reakcióját. Hirtelen megijedt: hátha nem tetszik neki a ruha, mert ódivatúnak tartja, nem ilyen modern lánynak való, mint ő.

Carson lassan, szinte áhítattal vette ki a ruhát a dobozból. A hajtások közé gondosan elhelyezett papírdarabok lassan hullottak a padlóra. A szaténruha előbukkant a dobozból, a lány hátrább lépett, és kinyújtott kezében fogva tanulmányozta a kincset.

Nagyival együtt. A ruha láttán emlékek törtek rá arról a csodálatos napról 1951-ben. Az ő esküvője volt az egyik legnagyobb esemény abban az évben, amelynek során két régi charlestoni család sarja kötötte össze az életét. Akkoriban Nagyi minden barátnője úgy akart kinézni, mint Elizabeth Taylor vagy Grace Kelly: szűk, szív alakú felső volt a divat, és bő, többrétegű szoknya. Nagyi ujjatlan szaténruhája azonban egészen más volt a V alakú nyak-és hátkivágással. Carson magához próbálta a ruhát. A törtfehér szín remekül passzolt napbarnított bőréhez, fekete hajához. A mély kivágás majd kiemeli a keskeny csípőjét és a háta kecses hajlatát, a bevont gombok egészen az uszályig vezettek.

Nagyi felsóhajtott, és ismét fiatal menyasszonynak érezte magát. A ruha most is ugyanolyan gyönyörű és értékes volt számára, mint az esküvője napján.

– Tetszik? – kérdezte félve. – A fátyol francia csipke. A háború után nagy divat volt.

Carson megérintette a lágy anyagot, és halkan megszólalt:

– Régi, szatén, csipke… Pontosan ilyet szerettem volna.

Nagyi ezen felbuzdulva a fürdőszobába vezette a lányt, hogy a tükörben is megnézhesse a ruhát.

– Remélem, jó a mérete. Nagyjából egymagasak vagyunk, és valamikor régen nekem is olyan keskeny csípőm volt, mint neked.

Nagyi felkapcsolta a villanyt a fürdőben, és egy pillanatig hunyorgott a világosságban. Carson magához fogta a ruhát. Meredten bámult a tükörbe. Nagyi a lélegzetét is visszafojtotta.

Meglepődve látta, hogy könnyek csorognak le Carson arcán. Ahogy nézte a ruhát, az arckifejezése arról árulkodott, hogy ő maga sem nagyon hiszi el, amit lát: a saját tündérmeséje vált valóra.

– Harper mondta nekem, hogy ilyen érzés lesz – mondta fojtott nevetéssel –, de nem hittem neki. És most nézz rám! Sírok, Nagyi! Pedig sosem szoktam! – Újra elnevette magát. – És látom, te is.

Nagyi a reszkető szája elé kapta a kezét, és bólintott.

– Ó, Nagyi! – És ekkor Carson kimondta azt, amiről már teljesen lemondott: – Megtaláltam a ruhámat!

– És van még valami – felelte Marietta, és a fürdőszoba egyik polcáról levett egy kis bársonyerszényt. – Szeretném, ha ez is a tiéd lenne.

Carson elvette az erszényt, amely meglepően nehéz volt. Megfordította, és egy ékszer pottyant a tenyerébe. A hatalmas, kerek brosson sugár alakú gyémántok fogták körül a zafírkövet. Olyan gyönyörű volt, hogy Carson meg sem tudott szólalni, csak bámulta az ékszert.

– Az anyám adta nekem az esküvőm napján. Régóta a család tulajdona, még Mr. Croghannél vették. Ez a darab a családod történetének egy része.

– Jaj, Nagyi, ez túl sok!

– Carson, ezt a brosst ezzel a ruhával kell hordani, és nekem nagyon nagy örömet okozna, ha te is felvennéd, ahogy annak idején én is tettem. Ide kell tűzni – mondta Nagyi, és megérintette Carson bal vállát. – Mégsem viselheted a fekete gyöngyeidet az esküvődön, az nem lenne illendő! Én meg amúgy sem akarok ékszert felvenni. Ezt a ruhát úgy tervezték, hogy kiemelje a hattyúnyakamat. Mert régen az volt – mosolygott gyöngéden. – Viseld csak, drágám! Ez most a tiéd.

Ez a mi kalandunk, nem igaz? A mi esküvőink. Azelőtt sosem féltünk, akkor most se tegyük! Ahogy mondtad, ma kezdődik a jövő.

Májusban hőhullám érkezett a lápvidékre. A tavasz egy szempillantás alatt forró nyárrá változott. A hónap végére a fák gyönyörű színekben pompáztak, a virágok kibomlottak a ládákban, a lakók sietve új növényeket ültettek, a gyerekek esténként áthúztak egy napot a naptárban, ezzel jelezve, hogy közeledik a tanév vége. Az emberek arról beszélgettek az utcán, hogy milyen meleg lehet már az óceán vize, mert az a hurrikánveszély egyik biztos jele. Voltak, akik úgy gondolták, az idén korán kezdődik a teknősbékaszezon. A fiatalok örömmel válogattak a Spoleto Fesztivál programjai közül.

Sea Breeze-ben azonban a hölgyek minden gondolatát a közelgő esküvők kötötték le.

Amikor már csak egy nap volt hátra az esküvőket megelőző vacsoráig, a kertben hatalmas sátrak nőttek ki a földből. Nagyi kellő távolságból figyelte a munkásokat. Nem akart utasításokat adni nekik, de úgy gondolta, jobb, ha szemmel tartja őket. A ház nem lesz nyitva a vendégek számára, de a munkások tükörfényesre polírozták a padlót odabent, és addig mosták az ablakokat, amíg azok nem ragyogtak a napfényben. A veranda is átalakult. A fonott asztalt meg a székeket a jó ég tudja, hova vitték, a helyükre egy bárpult került, és néhány hosszú asztal, amelyekre egy nő ezüstszínű terítőket tett. Férfiak cserepekben növényeket szállítottak, három asszony pedig a cégüket reklámozó kötényekben lelógó, buja növényeket akasztott a veranda fölé egy oszlopokon álló keretre. És mindezen munkákat egy pezsgő, beszédes, könnyelmű asszony irányította, aki sasszemmel figyelt mindent.

Dora kék szeme izgatottan csillogott, amikor csatlakozott Nagyihoz. Munkához öltözött, ezért térdig érő biciklisnadrág és kék póló volt rajta, amelynek az elejére a SEA BREEZE MENYASSZONYAI feliratot nyomtatták. A lányok mindenkinek rendeltek ilyen pólót, de Nagyi nem tudta rávenni magát, hogy felvegye.

– Mit szólsz, Nagyi? Látod ezt? – kiáltotta Dora, aki nem tudta leplezni az izgalmát. – Kezdődnek az előkészületek, nemsokára itt az esküvő!

– Én csak akkor fogok megnyugodni, ha biztonságban állnak a sátrak. Elég nagy ott a sár – mondta Nagyi a fejét csóválva. – Remélem, nem lesz gond.

– Ne aggódj, Nagyi, ezek az emberek értik a dolgukat. Különben, miben tudok segíteni?

– Jó, hogy itt vagy. Benéznél a nappaliba, hogy ott mi újság? Nem tudok egyszerre két helyen lenni. Carson bent van, és a Legare-ültetvény szervezőivel egyeztet. Az ételszállítók még nem kapták meg a rákot a kapitánytól. Én értem, hogy a legszebb példányokat akarják kiválogatni a zsákmányból, de azért siethetnének. Egy lápvidéki esküvőn kötelező a rák! – Elővette a zsebkendőjét, megtörölte a homlokát és a száját. – Csak én érzem így, vagy tényleg ilyen iszonyú meleg van?

– Nagyon meleg van. Ne izgulj, Nagyi! Harper mindenkinek adott egy menetrendet, amit követnie kell. Mind tudjuk, hogy mikor hol kell lennünk.

Nagyi a jegyzettömbjével legyezgette magát.

– Hát akkor reméljük, nem lesz fennakadás. Harper semmit sem szeret a véletlenre bízni.

Harper az irodájában csomagolta a receptkönyveket, amelyeket Lucille receptjeiből állított össze. Nagyon büszke volt rá. Amikor felmerült benne az ötlet, még fogalma sem volt róla, mennyi kemény munka vár rá, amíg kipróbálja a recepteket. Már az sem volt egyszerű, hogy kibetűzgesse a megsárgult, foltos kártyákra, papírfecnikre írt instrukciókat, főleg mivel Lucille elképesztő macskakaparással írt. Harper – ahogy ő fogalmazott – kedves változtatásokat eszközölt bizonyos recepteken, részben azért, mert nem akart annyi szalonnát és disznózsírt használni, részben pedig azért, mert nem tudta elolvasni a leírtakat. De végül csak elkészült vele! Hátrább lépett, és büszkén nézett a becsomagolt könyvekre. Ma este akarja átadni őket a nővéreinek és a család összes hölgytagjának.

– Harper!

Taylor hangja az egész házban visszhangzott. A tetőtérben volt, továbbra is a bővítésen dolgozott. Harper elmosolyodott, és a vőlegényére gondolt, akinek erre van szüksége ahhoz, hogy jobban a sajátjának érezze a házat. Bár azt nem igazán értette, hogy Taylor miért vágott bele ebbe a nagy munkába az esküvő előtt.

Harper az előszobába ment, amikor Taylor éppen lekukucskált a tetőtérből.

– Mi az, drágám? – kérdezte Harper.

– Inkább gyere fel, és nézd meg, mit találtam!

Volt valami a férfi hangjában, ami azt súgta Harpernek, hogy most jobb, ha nem kezd el vitatkozni vele. Odalépett a lenyitható lépcsősorhoz, és felmászott rajta.

Amikor már majdnem felért, Taylor lenyúlt érte, és segített neki fellépni. A padláson nagyon poros volt a levegő Taylor sok kalapálásának és rendezkedésének köszönhetően. A helyiség már majdnem üres volt, mivel Nagyi az előző ősszel elvitte innen a holmiját, amikor átköltözött a kis házba. Nem volt egyszerű kiválogatni az emlékekkel teli dobozokat. Csak néhány senkinek sem kellő bútor maradt, amelyeket Taylor eltolt a helyükről, ha útban voltak a munkálatai során, amíg nem lesz segítsége, hogy valahogy levigye őket. Voltak köztük hatalmas darabok is, amelyek emiatt maradhattak a padláson.

Taylor a helyiség távolabbi sarkához vezette Harpert.

– Vigyázz, hova lépsz! – figyelmeztette a lányt.

– Jaj de klassz! – kiáltotta Harper, akit elbűvölt a sarokba épített kis bunker.

A tákolmány különböző méretű fadarabokból állt, amelyeket szögekkel rögzítettek egymáshoz. Az ajtaja olyan kicsi volt, hogy egy felnőtt csak négykézláb mászva fért be rajta. A legfurcsábbak azonban a hatalmas, keszekusza betűk és ábrák voltak. A festett képek a napot, a holdat, a csillagokat ábrázolták. De volt egy durván megrajzolt koponya is lábszárcsontokkal és egy hosszú, füves kupac is, ami leginkább egy vakondtúrásra hasonlított.

– Akkor találtam, amikor eltoltam előle a könyvespolcot – mondta Taylor. – Iszonyú nehéz volt, szerintem évek óta nem mozdították el a helyéről. Gyerekkorotokban itt játszottatok?

– Nem – ingatta a fejét Harper. – Én legalábbis nem tudok róla. De Carsonról vagy Doráról is nehezen tudom elképzelni. Amúgy meg, idenézz! – mutatott egy feliratra. – „Lányoknak tilos a bemenet!” – Harper megszorította Taylor karját. – Úristen, ez biztosan az apámé volt!

Harper lehajolt, és bekukucskált. A kis kuckó ablaka koszos volt, de némi fény azért bejött rajta, így körül tudott nézni. Valaki fapadlóval burkolta le a kis helyiség alját, a falon több rajz is volt, egy-egy szó társaságában: BÁTORSÁG, VARÁZSLAT, HIT, SZÍV, KITARTÁS. Ezeket a szavakat sokkal szebb és sokkal felnőttesebb írással írták, mint a kinti szövegeket. A kuckó egyébként üres volt, kivéve egy koszos, piros takarót a sarokban.

– Bemész? – kérdezte Taylor Harper mögött.

– Megpróbálhatom. De nem vagyok biztos abban, hogy beférek.

Harper most örült, hogy sovány. Négykézlábra ereszkedett, szerencsére farmert viselt.

– Csak óvatosan! – mondta Taylor.

– Nem lesz semmi baj.

Lassan bemászott a kuckóba, miközben éberen figyelt, nehogy egerekkel vagy pókokkal találkozzon. Amikor beért, törökülésbe helyezkedett, és körülnézett. Nagyon szűk, de barátságos kis bunker, gondolta mosolyogva. Nagyon szeretett volna egy ilyen helyet magának gyerekkorában.

– Látsz valamit? – kérdezte Taylor, és lehajolt, hogy bekukucskáljon.

– Te is bejöhetsz, bár lehet, hogy egy kicsit szűkösen leszünk.

Lassan, óvatosan felemelte a pokrócot, arra számítva, hogy egy egér fog kiszaladni alóla. Már fel volt rá készülve, hogy felpattan, és elszalad, így megkönnyebbülve sóhajtott fel, amikor nem ez történt, egyébként azonban nagyon meglepődött azon, amit talált. A pokróc alatt egy hamutartó volt, tele csikkekkel.

– Ez nagyon furcsa!

– Miért lenne furcsa? Az apád ide járt fel stikában cigizni.

Undorító szokás, gondolta Harper, és előrehajolt, hogy elvigye a hamutartót. A mozdulat közben a keze súlya alatt megbillent a fapadló, és amikor visszanyerte az egyensúlyát, félretette a hamutartót, és elkezdte vizsgálgatni a padlót.

– Itt elvágták a padlót. Kíváncsi vagyok, hogy… – Egy kicsit megmozgatta a deszka egyik felét, amitől a másik vége pár milliméterrel feljebb billent. Megfogta a szélét, és kiemelte a deszkát. – Tudtam! Egy titkos rekesz!

Csodálattal töltötte el az apja zsenialitása. Ő is pont így csinálta volna, ha van egy ilyen búvóhelye.

– Mi van odabent?

– Várj egy kicsit!

A padláson nagyon meleg volt, ezért megtörölte a homlokát. Mögötte Taylor derékig bemászott a helyiségbe, és kíváncsian nézett a titkos rekesz felé. Harper kivette a dolgokat belőle, és odaadta neki.

Három karóra, szíj nélkül. Egy fekete bársonyerszény, néhány üres töltényhüvely, egy második világháborús medál, némi aprópénz, de annyira megzöldültek, hogy nem lehetett kivenni, milyen számok voltak rajtuk. A rejtekhely alján három vékonyka könyv pihent. Harper kivette, és az ölébe fektette őket.

– A tieid?

Harpernek ugyanez járt a fejében. Lehetséges lenne, hogy az apja – talán Nagyi elől – ide rejtette azokat a könyveket, amelyeket ő kislány korában írt, és titokban kinyomtatta őket?

– Milyen jó lenne! – mondta gyermeki örömmel.

Jó érzés volt belegondolni, hogy az apja talán elolvasta, és érdemesnek tartotta őket kinyomtatni. Poros lett a keze. Megtörölte, és csak azután nézte meg jobban a legfelső könyvet. Óvatosan kinyitotta a kék borítót.

– Ez nem az enyém, hanem egy magánkiadású kötet. Jaj, Taylor, ez lehet apa egyik könyve! Istenem, talán ez az egyetlen példány maradt a munkáiból!

A szíve hevesen vert, amikor a címhez lapozott: Lápvidéki kincsek. Taylorra nézett, és elvigyorodott, majd hangosan olvasni kezdett:

A kis szigeten éltek olyan gyerekek, akik csakis törülközőkre ültek, ha strandra mentek, csak klórozott vizű medencében fürödtek, sosem vettek a kezükbe horgászbotot, és soha, de soha nem tértek le a kavicsos gyalogútról.

És aztán ott élt Atticus meg a nővérei: Dora, Carson és Harper.

Harper egyre halkabban olvasta a neveket, és mire a sajátjához ért, már csak suttogott. Úgy érezte, elönti a forróság, és beleszédült, amikor felidézte magában az utóbbi hetekben hallott és látott megjegyzéseket, gesztusokat, pillantásokat, amelyek mind-mind egyetlen következtetés felé mutattak.

Az a kék szem! A hihetetlen Muir-kék szem!

Taylorra pillantott. A férfi tekintetéből semmit sem lehetett kiolvasni, elrejtette az érzelmeit, ahogy megpróbálta felmérni, mi játszódik le Harperben.

A lány becsukta a könyvet, megnyalta kiszáradt ajkát.

– Gyerünk Nagyihoz!

Atticus a lakása gránitpultjánál ült, a kezét összekulcsolva, a fejét lehajtva imádkozott útmutatásért.

Nagyi felhívta, és elmondta, hogy minden kiderült. A lányok rájöttek, hogy ő a testvérük. Mesélt valami titkos helyről a padláson, ahol megtalálták Parker könyvét. A történet egy Atticus nevű fiúról szólt, akinek volt három nővére, Dora, Carson és Harper. Milyen különös, gondolta keserűen, mert a három lányt egyáltalán nem említi az a borzalmas könyv, amit ő olvasott. A pulton fekvő telefirkált, rongyos kéziratra pillantott.

A homlokára tette a tenyerét. Szégyen és ijedség fogta el. Ez most mindent romba dönt, amit a nővéreivel együtt felépített: a köztük kialakult reményt, bizalmat, sőt szeretetet. A lányok csak azt fogják látni, hogy hazudott nekik.

Miért nem mondta meg az igazat? Heteken át ugyanezen a kérdésen járt az esze. Micsoda őrült pillanatban sikerült meggyőzni őt, hogy hazudjon? És hogyan hihették azt Nagyival, hogy nem fognak lebukni, és nem fognak óriási fájdalmat okozni azoknak, akiket a leginkább védeni akartak? Nincs más hátra, férfias módon, szemtől szemben eléjük kell állnia. Engedni kell, hogy kiadják a mérgüket.

Az ablakon át kinézett a csillogó óceánra. Nagyon megszerette az itteni életét, azt, hogy ilyen közel lehet az új családjához. És most majd nélkülük kell tovább élnie. Az élete legnehezebb feladata lesz itt hagyni a nővéreit és a lápvidéket. Nagyi és a lányok kitöltötték a lelkében keletkezett űrt. És most mindent elrontott. Soha többé nem fognak megbízni benne. Összeszorította a szemét, és érezte, ahogy a szívében újra végtelen űr nyílik.

Aztán felvette a pultról Parker kéziratát. Tudta, hogy ez az egyetlen példány a lányok – és az ő – apja könyvéből. Ez az a kincs, amit a lányok olyan régóta kutattak. Nem azért, mert annyira jó, és egy vagyont szereznek vele, ha kiadják; szomorú, de a regény nagyon gyenge volt. Ők azonban azért akarták megszerezni, mert ez volt Parker élete műve. Ettől lett felbecsülhetetlen az értéke. Legalább annyi öröme maradt, hogy a búcsúzáskor majd átadhatja ajándékként a lányoknak. Lassan letette a kéziratot, a kezét a papíron pihentette. Így azért nem fogják teljesen haszontalannak gondolni azt, hogy megismerkedtek vele.

A Muir család nőtagjai Harper irodájában gyűltek össze, a dohányzóasztal körül felállított székeken. Mindenki sietett a megbeszélésre, pedig volt bőven tennivalójuk az esküvői előkészületek miatt, de most ott ültek, és tágra nyílt szemmel, meglepődve hallgatták a hírt, hogy megtalálták az apjuk régi búvóhelyét a padláson, egy rejtekhelyen pedig az általa írt gyerekkönyveket. Kintről behallatszott a munkások kiabálása és a zavaró kopácsolás. Bent az irodában halálos csend uralkodott. Érezni lehetett a feszültséget a levegőben, amikor Harper felolvasta az apjuk könyvének első sorait:

– „És aztán ott élt Atticus meg a nővérei: Dora, Carson és Harper.”

Továbbra is csend volt. Nagyi végignézett a lányokon. Dora távolabb ült a kanapén, szőke haját laza copfban fogta össze, a szeme óriásira kerekedett. Carson a kezébe temette az arcát. Harper becsukta a könyvet, egyenes tartással, összezárt bokával ült, olyan benyomást keltett, mint egy marionett.

– Szóval a testvérünk – szólalt meg Dora érzéketlen hangon. – Az öcsénk! – kiáltotta sokkal hangosabban. – Az apánk törvénytelen fia, aki Harper után pár hónappal született! A két nő nagyjából egy időben volt terhes. Az ég szerelmére, miért nem tudott Parker csomót kötni a farkára?

– Dora! – kiáltotta Nagyi döbbenten. Volt abban igazság, amit mondott, de azért még nem kell ilyen durván megfogalmazni.

– Képtelen vagyok elhinni, hogy Atticus hazudott nekünk! – mondta Harper érzelemtől fűtött hangon. – Minden tanítása a becsületről szólt.

– Igen – helyeselt Carson, és hitetlenkedve csóválta a fejét. – Hallgatnom kellett volna az ösztöneimre! Volt benne valami, ami miatt gyakran azt éreztem, hogy valahol találkoztunk már, hogy szorosabb kapcsolat van köztünk, mint egy egyszerű tiszteletessel vagy egy baráttal. És az a kék szem! És te, Nagyi – mutatott vádlóan a nagyanyja felé –, te végig fedezted őt! Engem ez tévesztett meg.

A három lány szemrehányóan fordult Nagyi felé.

– Én nem fedeztem senkit – mondta az asszony határozottan –, mert nem volt semmi titkolnivalónk. Amikor beállított, és elbeszélgettünk, együtt döntöttük el, hogy az esküvőkig nem szólunk erről. Hogy őszinte legyek, az én ötletem volt, és Atticusnak nem is tetszett, hogy hazudunk. Ja, jut eszembe – mondta nyomatékosan –, nem is hazudtunk. Én annyit mondtam, hogy Atticus lelkipásztor, és ő fog összeadni benneteket. Ez pedig mind igaz.

– Csak egyszerűen elhallgattad azt az aprócska információt, hogy a testvérünk! – vetette közbe Carson.

– Csak átmenetileg. Az esküvő után akartuk közölni, mert úgy véltem, ha előtte tudnátok meg, az még több stresszt jelentene.

– És szerinted ez most nem stresszel minket? – kiáltotta Harper.

– Úgy terveztük, hogy nem tudjátok meg.

– Pedig ez történt – vágott vissza Carson. – És most becsapva érzem magam. Elárult, pedig bíztam benne. Nagyon is személyes dolgokat mondtam el neki, mert hittem neki.

Valaki kopogott.

– Taylor roppant dühös – mondta Harper. – Alig tudtam megakadályozni, hogy ne kérje számon Atticust.

– Taylor csak törődjön a maga dolgával! – mondta Nagyi mérgesen. – Nem hagyom, hogy beleavatkozzon ebbe.

Megint kopogtak.

– Mrs. Muir? – mondta valaki csengő hangon az ajtó másik oldaláról. – Beth vagyok a virágosoktól, lenne egy kérdésem önhöz.

Nagyi egy pillanatra becsukta a szemét, aztán erőt vett magán, és visszakiáltott:

– Mindjárt jövök!

Érezte, hogy a feszültség egyre nagyobb a szobában. Mindenkinek ezer más dolga lett volna, és ez sokat rontott az amúgy sem rózsás hangulaton. A dolog a lehető legrosszabb időpontban derült ki.

– Te keverted a kártyákat azzal, hogy hamis információt adtál nekünk Atticusról – mondta Dora. – Akkor miért csodálkozol, hogy dühösek vagyunk? Mit hittél, mit fogunk szólni ehhez, ha megtudjuk?

– Nem terveztem annyira előre – ismerte el Nagyi őszintén. – Annyira boldog voltam, hogy megismerhettem az egyetlen fiúunokámat. És annyira jó volt látni, hogy veletek is milyen jó kapcsolatot alakított ki. Mert ezt ne tagadjátok, nagyon is jóban lettetek.

– De az egész hazugságon alapult.

– Én nem akarom, hogy ő adjon össze minket. Lehet, hogy nem is lelkipásztor.

– Kihasznált minket.

– Honnan tudhatnánk biztosan, hogy tényleg az öcsénk?

A lányok egymás szavába vágva kiabáltak, amíg végül Nagyi megelégelte a méltatlankodást, és összecsapta két tenyerét.

– Elég! Csend legyen! – mondta, és igyekezett visszafojtani a haragját. Szép lassan végignézett a lányokon. – Atticus Green a testvéretek. Az egyetlen fiútestvéretek, és az én unokám. És így ő is ugyanolyan kedves nekem, mint ti hárman.

A három nő némán bámult a nagymamájára.

Újabb kopogás hallatszott az ajtó felől.

– Bocsánat, Mrs. Muir. Dan vagyok a sátorépítőktől. Kijönne megnézni, hogy állunk?

– Egy pillanat! – kiabált vissza dühösen Nagyi.

Érezte, hogy a pulzusa egyre gyorsabban ver. Ma mindenki akar tőle valamit. És olyan, mintha az unokái összeesküdtek volna ellene. Ez már túl sok. A kezére pillantott, és látta, hogy remeg. Megint tapsolt egyet, felemelte a fejét, és a lányokra nézett.

– Imádkozom, hogy egyikőtöknek se kelljen átélnie a fájdalmat, amit az okoz, ha az embernek el kell temetnie a gyermekét. – A tekintete Harperen állt meg. – Sosem lehet igazán kiheverni. Parker volt az egyetlen gyermekem. – Körbenézett a szobában, a könyvespolcokon, és eszébe jutott, mennyit olvasott Parker ebben a szobában.

Nagyi arca ellágyult az emlékek hatására.

– Az ember sosem feledi azt, amit a gyereke tett vagy mondott, akármilyen triviális dologról is van szó. Emlékszem arra, ahogy nevetett, érzem a testét, ahogy átöleltem, vagy ahogy ő átölelt. Amikor Atticus először jött el hozzánk, és ajtót nyitottam neki, azt hittem, hogy egy szellemet látok. Hirtelen annyira megzavarodtam, hogy Parkernek szólítottam.

– Jaj, szegény Nagyi! – mondta Carson együttérzőn.

Nagyi a szájához szorította a kezét, hogy ne remegjen.

– A fiamat láttam az ő fiában. Még most is hihetetlen visszagondolni arra a pillanatra.

– De miért gondoltad, hogy nem mondhatod el nekünk? – kérdezte Dora.

– Atticus nem akarta, és én megígértem neki.

– De miért? Én ezt egyszerűen nem értem – erősködött Dora zavartan, keserűen.

– Csak egy héttel korábban tudta meg az igazat a családjáról. Gondoljátok el, mit érezhetett, amikor megtudta, hogy akit egész életében az apjának hitt, nem a biológiai apja! Az apja néhány éve halt meg, az anyja pár hónapja, és ő úgy tudta, hogy teljesen egyedül maradt, család nélkül, aztán egyszer csak kapott egy levelet az anyja ügyvédjétől, amiből kiderült, hogy van egy nagymamája és három féltestvére, akiknek a létezéséről korábban fogalma sem volt. Nem tudta, hogyan reagálunk majd, és nemcsak arra, hogy ő a féltestvéretek, hanem arra, hogy fekete. Ezt is meg kell értenetek.

– Semmi gond nem lett volna abból, hogy fekete – mondta Harper felháborodva.

– Azért nem biztos, hogy ezt mindenki így gondolná – érvelt Dora. – Egy fekete férfi itt, Délen. Nem csoda, hogy félt ettől.

– Dorának igaza van – mondta Nagyi. – Nem vagyok biztos benne, hogy hitt nekem, amikor azt mondtam, hogy ez egyáltalán nem probléma. Csak akkor bizonyosodhatott meg erről, amikor megismerkedett veled, Harper, aztán meg veled, Carson. Ezután egyezett bele a tervembe, ami akkor teljesen ártalmatlannak tűnt. Aztán minden olyan gyorsan történt, mindenki szinte családtagként kezelte, és tényleg a család része lett, de akkor már nem volt visszaút.

– Nem számít, akkor is szólnod kellett volna – mondta Harper a homlokát ráncolva. – Atticus becsületről prédikált, és most úgy tűnik, hazugság volt az egész. Minden, amit mondott. És az még tovább ront a helyzeten, hogy te is hazudtál nekünk. Nem tudom, meg tudok-e bocsátani neki.

Megint kopogtak.

– Mrs. Muir!

– Jövök már! – kiáltott vissza Nagyi türelmetlenül. – Megyek, mielőtt még betörik az ajtót – mondta idegesen. Két kezét a halántékára tette, vett egy mély lélegzetet, lassan felállt, megkerülte a kanapét. A háttámlára támaszkodott, és szomorú arccal nézett az unokáira. – Az apátok halott, isten nyugosztalja. Áldás, hogy megtaláltuk ezeket a kincseket, és az is, hogy kiderült, van egy fia is. – Megint nagyot sóhajtott. – Van egy fiúunokám, és nektek van egy öcsétek. Lányok, vigyázzatok, ne ítélkezzetek elhamarkodottan! Gondoljatok bele, milyen sokat segített nektek Atticus az utóbbi hetekben! Amikor csak szükségetek volt rá, ő rohant hozzátok, márpedig gyakran hívtátok. Akkor sem kérhettetek volna többet tőle, ha tudjátok, hogy a testvéretek. A szív dolgaiban nagyon is őszinte volt hozzátok.

A három lány arcán most a harag helyett önvizsgálat látszott.

– Hol van most Atticus? – kérdezte Dora.

Nagyi örült, hogy az unokája békülékenyebb hangon szólalt meg.

– Felhívtam, szerintem nemsokára itt lesz. Azt hiszem, nektek is át kellene beszélnetek ezt egymás között, mielőtt még Atticus megérkezik. Készítek egy teát – mondta, és kiment a szobából.

Atticus úgy jutott be a bejárati ajtón, hogy senki sem vette észre. Mindenütt férfiak és nők nyüzsögtek, mint megannyi szorgos hangya, óvatosan közlekedtek az új padlót védő papírjárdákon. Behúzta a nyakát, és gyorsan Harper irodája felé indult, mert Nagyi azt mondta a telefonban, hogy a lányok ott gyűltek össze.

Három határozott kopogással jelezte, hogy megérkezett.

Nemsokára nyílt az ajtó, és ott találta magát szemtől szemben Harperrel. A lány ruházata még most is meglepően rendezett volt, de az arca sápadtan világított a fáradtságtól. Atticus sajnálta, hogy ezt kell látnia. Harpernek két nappal az esküvője előtt izgatottnak kellene lennie. Örömittasnak.

– Gyere be! – mondta a lány színtelen hangon, szándékosan kerülve a szokásos kedvességet.

A kanapén ott ült Dora és Carson egymás mellett, egyikük sem mosolyodott el, amikor meglátták. Nagyi nem volt bent, pedig Atticusnak jól jött volna a támogatása. Elszoruló szívvel, de emelt fővel, elszántan ment be a szobába. Tudta, mit kell mondania.

Harper becsukta mögötte az ajtót, és követte őt. Amikor a kanapéhoz értek, kedvesen megszólalt:

– Gyere, ülj le! Van itt tea, kérsz egy pohárral?

Mindig remek vendéglátó, gondolta Atticus.

– Nem, köszönöm, inkább állok.

Harper meglepődve felvonta a szemöldökét, de elfogadta a férfi döntését, és leült a nővérei mellé. Atticus szemben állt a három féltestvérével. A lányok egységfrontot alkottak, Atticus még sosem érezte ennyire kívülállónak magát. Vett egy nagy levegőt.

– Sajnálom, hogy nem mondtam el, ki is vagyok. Higgyétek el, nagyon sok olyan pillanat volt az utóbbi pár hónapban, amikor el akartam, rettentően el szerettem volna mondani. De a hazugság akkorára terebélyesedett, hogy tudtam – itt egy pillanatra szomorúan megállt –, ha elmondom, akkor olyan borzasztóan le lesztek sújtva, mint most. Nem akartam, hogy ez legyen belőle. A nagymamátokat és engem is a legjobb szándék vezetett, amikor elkezdődött ez az egész őrület. Egyébként meg – megint elhallgatott, majd szívszaggatóan folytatta –, testvéreim, remélem, tudjátok, milyen fontosak vagytok nekem. Iszonyúan. Sohasem tudnálak szándékosan megbántani benneteket. Most már tudom, hogy a pokolba vezető út tényleg jó szándékkal van kikövezve.

A lányok karba tett kézzel, a kanapé szélén ülve nézték és hallgatták őt. De egyikük sem szólalt meg. Mintha egy esküdtszék lettek volna, amely épp az imént találta bűnösnek Atticust. Mintha egyetlen szó nélkül kitagadták volna. És Atticus nem tudott haragudni rájuk. Zavarban volt, szégyellte magát, egyedül maradt.

– Megyek. Szólok egy itteni lelkipásztornak, hogy vezesse le az esküvőket, nem akarom, hogy az utolsó percben nehéz helyzetbe kerüljetek emiatt. Csak még valami. – Felemelte a műanyag szatyrot, és kihúzta belőle a kéziratot. – Az anyám ügyvédje küldte el, azokkal az üdvözlőlapokkal, amelyeket az apátok… az apám minden évben elküldött a születésnapomra. Mindig annyi dollárt küldött, ahány éves voltam. – Keserűen felnevetett. – Sosem kaptam többet nyolc dollárnál. Természetesen gyerekkoromban erről fogalmam sem volt, csak akkor tudtam meg mindezt, amikor az anyám halála után az ügyvéd elküldte a levelet. Akkor tudtam meg, hogy Parker Muir az igazi apám.

Nagyot sóhajtott, és belekezdett a történetbe:

– Az anyám New Yorkban dolgozott szerkesztőként, Zora Greennek hívták. Harper, a te anyukád volt a főnöke.

Harpernek elakadt a lélegzete, megszorította a testvére kezét.

– Georgiana azt a feladatot adta anyámnak, hogy ő szerkessze az apátok kéziratát. Így ismerkedtek meg, és aztán így szerettek egymásba. Nem tervezték, hogy anyám terhes lesz, de végül ez történt. Velem lett terhes. Aztán anyám visszatért Atlantába, ahol az apám a sajátjaként nevelt fel. És ahogy azt tudjátok, Georgiana elvált Parkertől.

– Tehát ezért gyűlölte meg az apámat – mondta Harper önkéntelenül. – Megcsalta őt.

Atticus a fejét csóválta.

– Valószínűleg már korábban sem volt nagyon oda érte. Anyám azt írta, hogy a házasságuk már nagyon megromlott ekkorra.

Harper a tenyerébe támasztotta a homlokát.

– Ez sajnos nagyon anyámra vall. Valószínűleg azért utálta apát, mert szégyellte.

– Ez sosem fog kiderülni. De szeretném, ha megtudnátok az igazat: apátok lovagias gesztust tett, mert megkérte anyám kezét. Ám ő kikosarazta, és kérte, hogy soha ne lépjen kapcsolatba velem. És ezt nem is tette meg, leszámítva a születésnapi kártyákat, amelyeket nem kaptam meg, de az anyám eltette őket.

Atticus a dohányzóasztalra tette a kéziratot, amely már elég rossz állapotban volt, a széleknél felpöndörödött, elszíneződött, több darabból ragasztották össze, és két vastag szalag tartotta egybe.

– Mi ez? – kérdezte Dora.

– Az apátok kézirata, amit az anyám szerkesztett. Ez volt anya példánya.

Harper elsírta magát, a kéziratért nyúlt, és áhítattal tartotta maga elé.

– Ez az ő könyve?

Atticus bólintott.

– Már korábban oda akartam adni nektek, de ez csak úgy lett volna lehetséges, ha mindent elmondok. Így aztán… – Nem fejezte be a magyarázatot, mindegyikük tudta, miről van szó.

Harper könnyes szemmel kérdezte:

– Miért nem mondtad el legalább nekem? Én meg tudtam volna tartani a titkod. Nem bíztál bennem?

– Vagy bennem? – kérdezte Carson, akinek a reszkető ajkai elárulták, mit érez. – Annyi mindent megosztottunk egymással! Kiöntöttem neked a lelkem, és nem mondtad el az igazságot. Ez az, ami a legjobban fáj.

Atticus örült a düh és a fájdalom szavai hallatán. Ezek olyan őszinte érzelmek, amelyekkel a hideg hallgatással ellentétben tud mit kezdeni.

– Hogy mondhattam volna el csak egyikőtöknek, de a többieknek nem? Két fájdalmas lehetőség között őrlődtem, mert egyiknek sem örültetek volna. Nagyon sajnálom.

– Mennyit beszéltél az őszinteségről, pedig te egyáltalán nem voltál őszinte! – vetette a szemére Harper.

– De most az vagyok. Parker Muir fia vagyok. – Jólesett kimondania ezeket a szavakat. Felszabadult tőle. – Most először mondtam ki hangosan. A féltestvéretek vagyok. Függetlenül attól, hogy mit gondoltok rólam, ez egy megváltoztathatatlan tény. Úgy gondolom, hogy mindhárman kedves, különleges és jó emberek vagytok. Büszke vagyok rá, hogy a testvéretek lehetek. Rengeteg örömöt hoztatok az életembe. Értelmet adtatok neki. Segítettetek, hogy a család tagjának érezzem magam. Amikor idejöttem, azt gondoltam a küldetésemnek, hogy segítsek nektek. De most már látom, hogy tévedtem. Ti mentettetek meg engem. Csak azt sajnálom, hogy talán elveszítettem az esélyét annak, hogy a családotok tagja maradjak. Nagyon sajnálom.

– Fejezd már be a bocsánatkérést! – mondta Harper, és odament Atticushoz, megölelte. – Ez már a múlt. Most kezdődik a jövő.

Atticus borzongató megkönnyebbülést érzett, és ő is megölelte a nővérét. Dora is megkerülte az asztalt, és érzelemtől fűtve magához ölelte az öccsét. Atticus Carsonra nézett Harper válla fölött. A lány még mindig magába roskadva ült a kanapén. Találkozott a tekintetük. Atticus látta a szemén, hogy a lelkében háború dúl. Carson annyira erős, annyira kemény nő! Valószínűleg őt bántotta meg leginkább a hazugság. Kettejük között szorosabb volt a kötelék az alkoholizmusért felelős gén miatt. Ha csak egyvalakinek árulta volna el az igazat, akkor az biztosan Carson lett volna.

Sajnálom, tátogta Carson felé, és kitárta a karját.

Carson lassan felállt, majd szomorú arccal Atticus karjába vetette magát.

Ebben a rövid pillanatban, a nővérei ölelésében Atticust hirtelen nyugalom és béke öntötte el. Amikor elengedték egymást, nem zavart vagy félelmet éreztek, hanem az újra megtalált boldogságot.

– Szóval a testvérünk vagy – mondta Carson a szemét törölgetve.

– A féltestvéretek – helyesbített Atticus.

– Nagyi előtt ne mondj ilyet! – figyelmeztette Dora. – Gyűlöli azt a szót, hogy féltestvér. Szerinte a vér az vér, nem lehet lemosni.

– Akkor most mégis van lelkipásztorunk az esküvőkre? – kérdezte Harper reménykedve.

– Ha akarjátok.

– Vagy lelkipásztor, vagy valaki, aki az oltárhoz vezet minket – mondta Carson. – Te vagy a Muir család egyetlen élő férfi tagja.

– Én még mindig Atticus Green vagyok, ez nem változott.

– Nem, persze hogy nem – tette hozzá Carson –, de Muir is vagy.

– Ez igaz.

– Szólnunk kell Nagyinak – mondta Harper. – Nagyon fog örülni. Nem tudta elviselni, hogy előtte szidunk téged.

– De azért megtettük, szabadon, gonoszul – fűzte tovább Carson.

– Csak azt kaptam, amit megérdemeltem – mondta Atticus, és a menyasszonyokra nézett. – Tehát még mindig ugyanaz az esküvői menetrend?

Harper gyanakodva nézett rá.

– Persze hogy az, miért kérded?

– Nos – kezdte Atticus hátratett kézzel –, most, hogy minden kiderült, és hát, ugye, mégiscsak az öcsétek vagyok, remélem, hogy nyíltan elmondhatom a véleményemet.

– Így van – mondta Harper óvatosan.

– Most, hogy már teljesen őszintén beszélhetünk, ideje mindent tisztázni. Ahogy Harper is említette, most kezdődik a jövő.

Mindhárman ránéztek, részben kíváncsian, részben derűsen.

Atticus elvigyorodott, majd a két menyasszonyra mutatott.

– Ti hazudtok magatoknak az esküvőtökkel kapcsolatban. Legalábbis ami a helyszínt illeti.

Dora felélénkült, mert egyből megértette, Atticus mit akar mondani.

– Igazad van, testvérem! Már mióta mondom ezt nekik. Ez a két tyúk csak a másik esküvőjéről képes beszélni, egyik sem a sajátjával foglalkozik. Lányok, ne csapjátok be magatokat, ahogy Atticus is mondta. Egyikőtök sem szeretné a saját helyszínét, mindketten a másik helyért vagytok oda.

– Miről beszélsz? – kérdezte Harper hitetlenkedve. – Azt akarod javasolni, hogy mondjuk le az esküvőnket?

– Szó sincs erről – mondta Atticus, és csípőre tett kézzel, összehúzott szemöldökkel nézett a nővérére.

A hosszú csendben Carson és Harper a lélegzetüket visszafojtva néztek egymásra.

– Cseréljünk? – kérdezte Carson suttogva.

– Miért ne? – kérdezett vissza Dora.

– Nem, arról szó sem lehet! – mondta Harper, és kihúzta magát. – Ez nevetséges! Minden elő van készítve, már nem lehet variálni.

– Dehogynem lehet – vitatkozott vele Dora. – Ne legyél már olyan merev! Azt teszel, amit csak akarsz. Ideje lenne tudatosítanod magadban, hogy te vagy a menyasszony! És azzal az okos kis fejecskéddel kitalálsz nekünk egy új tervet arról, hogy mikor mit tegyünk, ráadásul mindezt most rögtön. Ez a ti esküvőtök lesz, és csak azzal foglalkoztok, hogy a vendégek jól érezzék magukat, saját magatokkal meg egyáltalán nem törődtök. Itt az ideje őszintének lenni, nem igaz, tiszteletes?

Atticusnak jólesett, hogy Dora így szólította.

– Úgy van! – vágta rá komoly képpel. Tetszett neki, amikor Dora ilyen határozottan lép fel, és hangsúlyozza, hogy ő a legidősebb. Jól állt neki.

– Mondd meg az igazat, Carson! A parton akarsz férjhez menni?

Carson lehunyta a szemét, és vett egy nagy levegőt.

– Igen.

Dorán látszott, hogy elégedett a válasszal, Harper viszont döbbenten nézett.

– És te, Harper? – fordult hozzá Dora. – Ugye hogy az ültetvényen akarsz házasodni?

– Az mindegy, James nagymama…

– Én nem James nagymamát kérdeztem! – vágott közbe Dora. – Én tőled kérdezem, és kérlek, hogy most az egyszer mondd azt, amit valóban szeretnél. – Harper habozott, a kezét tördelte, mire Dora szinte rákiabált. – Hová lett a gerinced, te lány? Ne mással foglalkozz!

– Igen, az ültetvényen akarom az esküvőmet! – kiabált vissza Harper. – Most jó? Elégedett vagy? Igen, ott akarom, és akkor mi van? Ez a csere őrültség.

– Miért lenne az? – kérdezte Carson vidáman. – Ne hülyéskedj már, Harpo! Ez a mi kalandunk, nem igaz? A mi esküvőink. Azelőtt sosem féltünk, akkor most se tegyük! Ahogy mondtad, ma kezdődik a jövő. Egy bátor, új világ. – Carson kihúzta magát. – Én a vízparton akarok esküdni.

Harper annyira remegett, hogy elejtette a kéziratot. Szótlanul állt, a karja a teste mellett, és nem tudott dönteni. Segélykérően nézett Atticusra, hatalmas, kék szemében félelem tükröződött.

Atticus megvonta a vállát, a fejét csóválta, ezzel jelezve, hogy ezt a döntést Harpernek kell meghoznia. Ő elvezette eddig a pontig, de tovább nem mehet.

– Ideje lenne elfelejteni azt az egeret – mondta Dora gyengéden. – Mert már nem vagy az a régi Kisegér.

– Nem, mert ha ezt megteszem, akkor patkánynak fogom érezni magam.

Carson és Dora felnevetett.

– Anya leszel, Harper – mondta Dora. – Igazi anyatigris!

Carson megfogta, és megszorította a húga apró kezét.

– Na, mit mondasz, húgocskám? Újabb kalandban vehetünk részt, mi ketten, Sullivan’s Islanden. Cserélsz velem? Meg mered tenni?

Harper szeme megvillant, a mosolyát vigyor váltotta fel.

– Arra mérget vehetsz!

Nincs még egy dolog, amiben annyira különbözne a jelen és a múlt század vége, mint a férfiak és a nők egymáshoz való, feltétlen őszintesége.

– Emily Post: Etikett

Dora úgy tüsténkedett a húgai körül, mint egy tyúkanyó: utasításokat adott, új listát készített a tennivalókról. Atticus úgy látta, a lány komoly elhivatottságot érez arra, hogy esküvőszervező legyen. Egyébként meg felhívták az igazi esküvőszervezőt, Ashley Rhodest, és miután biztosították, hogy nem ment el az eszük, elmondták neki a helyszíncsere tervét.

– Én profi vagyok, rengeteg esküvőt megszerveztem már, de mondhatom, ez aztán a tankönyvekbe illő eset – mondta Ashley, és lemondóan felnevetett. – De ha maguk így akarják, akkor nincs mit tenni. Az én feladatom az, hogy a menyasszonyok jól érezzék magukat.

Nagyival és Imogene-nel már nem volt ennyire könnyű dolguk.

– Ezt nem teheted! – kiáltott fel James nagymama. – Minden apró részletet megterveztem! Európából érkeznek a vendégeim!

– Hát éppen ez az! – mondta neki határozottan Nagyi. – Ön tervezett meg mindent, az ön vendégei érkeznek. És mi van Harperrel? Csak mert ez az ő esküvője.

– Carson esküvőjét talán nem ön szervezte meg? – vágott vissza James nagymama.

– Dehogynem. Minden egyes részletét. – Nagyi itt Carsonhoz fordult. – Egyébként meg mi a fenéért nem szóltál korábban, hogy mit akarsz?

Carson félénken vállat vont.

– Ugyanazért, amiért Harper sem. Annyira boldog voltál ettől, és én úgy éreztem, tartozom neked annyival, hogy megszervezheted az esküvőmet. Ráadásul abban a téveszmében éltem, hogy nem számít, hol van az esküvőm. De most már látom, hogy tévedtem, igenis számít.

– Blake biztosan nem örül ennek a cserének – mondta Nagyi jelentőségteljesen. – A családja generációk óta azon az ültetvényen házasodik.

– Blake nagyon is örül a cserének – mondta Carson vigyorogva. – Ugyanannyira szereti a vízpartot, mint én. Ott szerettünk egymásba.

– De az anyja biztosan nem fog örülni neki, ide a rozsdás bökőt – hümmögött Nagyi.

– És te, Nagyi? – kérdezte Carson izgatottan. – Neked nem baj?

Nagyi odament Carsonhoz, a két tenyerébe fogta az arcát, és hatalmas, cuppanós puszit nyomott rá.

– Én csak azt akarom, hogy te boldog légy. – Harper arcát is megfogta, őt is megpuszilta. – Meg te is. – Ezután James nagymama felé fordult. – Imogene és én gondoskodunk róla, hogy minden rendben menjen, úgy, ahogy ti akarjátok. Igaz, Imogene?

Imogene nem mosolygott, de megadóan feltette a kezét.

– Egy feltétellel egyezem bele: ha Taylor is igent mond rá.

– Ő bele fog egyezni – vágta rá Harper.

– És sok év múltán, ha majd visszagondolunk a hétvégére, amikor kudarcba fulladt az esküvőtök, mindketten belátjátok, hogy tévedtetek.

Nagyi elnevette magát.

– Ó, hát ez egyértelmű, tekintve, hogy én sosem tévedek.

James nagymama a levegőbe emelte a kezét.

– Jaj, hagyjon már! Na jó, belemegyek.

– Köszönöm, nagymama! – kiáltotta Harper, és Imogene karjába futott, hogy megcsókolja.

James nagymama viszonozta az ölelést, de határozottan tartotta magát, és nem hagyta, hogy elérzékenyüljön.

– Bár azt el nem tudom képzelni, mit mondok majd a vendégeknek.

– Ezt már kigondoltuk – mondta Harper, és odasietett az íróasztalához, hogy felvegye róla a listát, amit mindig magánál hordott. – Holnap este mindenki idejön a vacsorára. Egyszerűen minden vendégnek átadunk egy újonnan kinyomtatott programot, amin közöljük a helycserét. Ez egyáltalán nem bonyolult.

– Újat nyomtatsz? Ezen a nyomtatón, olcsó papírra? – kérdezte James nagymama döbbenten. – De már van egy gyönyörű programunk aranyozott szegéllyel. – Inkább csak sajnálkozás, mint komoly panasz hallatszott a hangjában.

– Szerintem nem fognak reklamálni, ha nem lesz aranyszegély a programon – mondta Harper lágyan. – És miután megtesszük a bejelentést, annak is örülni fognak, ha tudják, hová menjenek.

– Úgy beszélsz, mintha ez az egész olyan egyszerű lenne.

– Mert az is. Nagymama, légy szíves, törődj bele, és a többi már könnyen megy majd. Ha Atticus nem ébreszt rá minket az igazságra, akkor tovább folyik ez a bohózat, és sem Carson, sem én nem úgy emlékeznénk vissza a jövőben, hogy igen, pont ilyen esküvőt képzeltünk el magunknak. Most viszont így fogunk visszatekinteni rá. – Harper Atticusra nézett. – Sokat köszönhetünk neki.

– Szóval maga ennek az összeesküvésnek a felbujtója! – mondta Imogene, és Atticusra nézett, aki egy széken ült, boldogan.

– Igen, beismerem – vigyorgott a tiszteletes.

James nagymama összehúzta a szemét.

– Hát persze. Maga is Muir, világos.

Carson odament Atticushoz, és a vállára tette a kezét.

– Ő a testvérünk!

– Meglátszik! – mondta Imogene a fejét felvetve, de a szeme huncutságról árulkodott.

Nagyi összecsapta a kezét.

– Nos, hölgyeim! Még rengeteg időnk lesz majd megvitatni ezt, most viszont annál több tennivalónk van. Gyerünk, munkára fel, indulás!

A zűrzavarban Nagyi félrevonta Atticust.

– Annyira örülök, hogy végre minden kiderült! Nem is értem, hogyan lehettem ilyen idióta, hogy ezt találtam ki. Most már nyugodtan közhírré tehetem, hogy az unokám vagy, és nagyon büszke vagyok rád.

Atticus melegen mosolygott.

– Az igazság szabaddá tesz – mondta, és fáradtnak, nyúzottnak látta az asszonyt. A szeme nem ragyogott úgy, ahogy szokott. – Jól vagy? Igazán nem okoztunk nagy galibát ezzel a cserével?

– Persze hogy nem, egyszerűen csak fáradt vagyok. – Nagyi nagyot sóhajtott. – De az ember csak annyira boldog, amennyire a legboldogtalanabb gyereke. – Az ajtó felé nézett. – Dora elment. Devlin írt neki, hogy nem jön el a vacsorára. És azt hiszem, az esküvőkre sem.

– A fenébe! – mondta Atticus, és megcsókolta az asszonyt. – Tartsd a frontot, nemsokára visszajövök! – Megszorította Marietta kezét.

Csak Nagyi vette észre, hogy Atticus kisietett a szobából. Ezen a késő délutáni órán a legtöbb munkás már elment, hogy másnap reggel visszatérjenek. A ház csendes volt, ahogy átrohant a helyiségeken.

– Vége az összejövetelnek? – kérdezte Taylor, amikor Atticus belebotlott a konyhában. A pultnál állt, éppen szendvicset készített magának.

– Egyelőre igen. Te belementél az esküvőcserébe?

– Milyen cserébe?

– Ó! – mondta Atticus gyorsan visszakozva. – Lehet, hogy beszélned kellene a menyasszonyoddal. Új dolgok vannak készülőben.

– Micsoda? – kérdezte Taylor óvatosan.

– Mit szólnál, ha a tengerpart helyett az ültetvényen lenne az esküvőtök?

Taylor felhorkant.

– Már egészen megijedtem. Mert menyasszonyt nem cserélek! – Amikor abbahagyta a nevetést, komoly arccal, őszintén folytatta: – Az első pillanatban beleszerettem Harperbe, amint megláttam. Villámcsapásként ért a dolog. Senki más nem létezik számomra. Harper csak mondja meg, hogy hova menjek, és mikor, én ott leszek. Feleségül akarom venni, és egyáltalán nem érdekel, hogy a vízparton vagy fák alatt. És fogadok, hogy Blake is ugyanígy érez Carsonnal kapcsolatban.

– Rendes ember vagy – mondta Atticus, és megütögette az ajtófélfát. – Nem láttad Dorát?

– De, az előbb magához vette az iratait, és elment.

Atticus magában szitkozódott, kirohant a bejárati ajtón, még éppen időben, hogy lássa, amint Dora lassan kitolat. Lefutott a lépcsőn, megkerülte a kocsit, elé állt, és a tenyerével a motorháztetőre csapott.

Dora nagyot fékezett.

– Mi a fenét csinálsz? – kérdezte ijedten. – El is üthettelek volna.

Atticus odament az ajtóhoz, és kinyitotta.

– Szállj ki egy kicsit, légy szíves! Addig nem mész sehova, amíg el nem rendezünk egyet s mást.

Dora bent maradt az autóban, és kibámult a szélvédőn.

– Nekünk nincs semmiféle elrendeznivalónk.

– De neked meg Devlinnek van.

A nő idegesen nézett Atticusra.

– Mit tudsz te rólam és Devlinről?

– Csak annyit, hogy életed legnagyobb hibáját készülsz elkövetni. – Dora szeme megvillant, de Atticus nem engedett. – Dora, beszélgessünk egy kicsit! Csak egy percet kérek!

A nő levette a kezét a kormányról, és bólintott.

– Rendben – mondta kelletlenül.

Atticus észrevette az esküvőre készült különleges pólót, amely mostanra már koszos lett a munkától.

– Jó a pólód.

Dora megfogta a kék póló szélét.

– Te vagy az egyetlen, aki így gondolja. Én meg az egyetlen, aki viseli.

– Ma mindenkinek nagyon sok dolga volt. Holnap már biztosan felveszik a testvéreid is.

– Úgy érted, a testvéreink?

Atticus elmosolyodott.

– Igen, a testvéreink – helyesbített, és örült, hogy ezt mondhatja. – Apropó, jó volt látni az előbb, ahogy legidősebbként határozottan felléptél. Nagyon erős nő vagy.

Dora meglepődött ettől a dicsérettől.

– Köszönöm. Lucille mindig azt mondta, olyan vagyok, akár egy szikla. Csak néha megfeledkezem róla.

– Bárcsak ismerhettem volna!

– Nagyon szeretted volna, mindannyian imádtuk.

Zavart csend telepedett közéjük. Dora megint a kormányra tette a kezét, és az ujjaival dobolni kezdett rajta. Látszott rajta a feszültség.

Atticus ekkor a lényegre tért:

– Szóval, miért nem jön Devlin az esküvőkre?

Dora nem kérdezte meg, honnan tud erről.

– Azt mondja, nem tud.

– És miért nem?

– Azt mondja, nem képes tovább színlelni. Nem tud úgy tenni, mintha a család része lenne, amikor én nem engedem, hogy az legyen.

– Mert nem mész hozzá?

Dora bólintott.

– Úgy van.

– És miért nem mész hozzá? Dora, csak nemrég jöttem ide, de még én is látom, hogy nektek össze kell házasodnotok.

– Még nem állok készen rá. Először találnom kell egy helyet, ahol lakhatom, el kell adnom a summerville-i házat…

– Ez inkább egy feladatlista, nem pedig valós indok, hogy miért nem mész férjhez – vágott közbe Atticus. – Az imént őszinteséget kértél a húgaidtól és tőlem is. Én most ugyanezt az őszinteséget kérem tőled. Szereted Devlint?

– Igen.

– Akarod, hogy ő legyen a férjed?

– Igen… majd egyszer.

– Nincs majd egyszer, Dora! Most van, vagy valószínűleg soha.

A lány összeszorított szájjal nézte a kezét.

– Akarod tudni, mi a véleményem erről az egészről? Mindenféle indokokat keresel, hogy miért nem tudsz hozzámenni. Úgy érzem, hogy óvatos vagy, gyakorlatias… és önző.

– Önző?

– Igen, önző! Amíg összeállítottad a kis listádat arról, hogy mit kell még megtenned a házasság előtt, megálltál egy pillanatra is, hogy végiggondold, vajon mit szeretne Devlin? Hogy ő hogyan érez?

Dora nem válaszolt, de zavart tekintettel nézett Atticusra.

– Devlin nagyon rendes ember. Arra kérlek, hogy tedd fel magadnak a kérdést, és felelj rá őszintén: megéri bármelyik indok is, hogy elveszítsd őt? És ha azt válaszolod, amire én gondolok, akkor fejezd már be a halogatást, és menj utána!

– Menjek utána?

– Szereted őt, feleségül akarsz menni hozzá, akkor tedd ezt!

A nő megkönnyebbülve elvigyorodott, Atticus úgy látta, örül, kifejezetten örül. Beindította a motort, és gázt adott.

– Menj hozzá! – kiáltott utána Atticus. – Carpe diem!

Dora kettőt dudált, és már indult is.

A parkoló szinte üres volt a fekete zsalugáteres, fehér faház előtt. Egy hatalmas tölgyfa vastag ágai eltakarták az épületet az úttól, de a nagy, fekete-fehér – a Cassell Ingatlanügynökséget hirdető –, középkori kastélyt mintázó tábla jól látható volt. Dora leparkolt, és zörgő kulcsaival a zsebében egyenesen a bejárathoz ment.

Az ajtó nyitva volt, odabent a hat kollégája íróasztalán szanaszét heverő papírok és néhány műanyag pohár hevert. A helyiségben kávéillat szállt. Az ő íróasztalán, az utolsó sorban, viszonylagos rend uralkodott, de ez nem annak volt köszönhető, hogy olyan pedáns, hanem annak, hogy még kevés ügyféllel rendelkezett. A helyiség túlsó végébe ment, ahonnan az iroda nyílt, ajtaján a DEVLIN CASSELL felirat. Ökölbe szorította a kezét, és összeszedte a bátorságát, hogy bekopogjon. Most már nem fordulhatsz vissza, mondta magában. Atticus hangja csengett a fülében: Carpe diem!

Bekopogott, de az ajtó nem volt rendesen becsukva, ezért a kopogás ereje belökte, és Dora láthatta, ahogy Devlin ott ül a hatalmas íróasztalánál, kitárt karral, az egyik kezében egy kristálypohárral.

A zajra az ajtó felé nézett, és amikor meglátta a nőt, hátradőlt a székben, a rugók megnyikordultak. Devlin nem tűnt meglepettnek, sőt igazából semmilyen érzelem nem látszott az arcán.

– Hát te mit keresel itt?

Dora belépett a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Neked is szia.

Devlin elkomorodott, és belekortyolt az italba. Dora hallotta, ahogy a jégdarabok egymáshoz koccannak.

– Tölthetek egyet neked is?

– Igen, kérek.

Devlin felhúzta a szemöldökét, láthatóan meglepte a válasz. Az utóbbi egy évben Dora kérte a férfit, hogy ne igyon annyit, és ő így is tett. Az ő kedvéért. Devlin felállt, odament a diófa szekrényhez, és hozott még egy poharat. Jeget töltött bele a jégkockakészítőből, majd visszament az asztalhoz, és töltött egy korty whiskyt. Aztán kérdőn nézett Dorára, az üveg még mindig a kezében volt megdöntve.

– Még egy kicsi mehet – mondta Dora, és két ujjával mutatta a mennyiséget.

Devlin még egy picit töltött rá.

– Na még egy picit!

Devlin elmosolyodott, jókora adagot öntött a pohárba, amit aztán átnyújtott Dorának, az íróasztalnak dőlt, és kíváncsian bámult a nőre.

– Nos, minek köszönhetem a látogatást?

Dora a poharát bámulta, érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul. Egész életében azt tanították neki, hogy úgy viselkedjen, ahogyan egy hölgyhöz illik. Hagyja, hogy a férfi irányítson, ő hozza meg a döntéseket. Az anyja számtalanszor figyelmeztette, hogy egy férfi sem szereti az erőszakos nőket. De ma látta a húgait, akik kiálltak magukért, és kimondták, amit akartak. Egyáltalán nem voltak erőszakosak, egyszerűen nem hagyták, hogy továbbra is más döntsön helyettük. Carson és Harper erős, becsületes nők. Atticus azt mondta neki, hogy ő is erős. Neki nincs ugyanúgy joga kimondani, amit gondol? Ivott egy kis szíverősítőt, és köhögni kezdett, mert a whisky égette a torkát. A tiszteletes szavai jártak az eszében, mint egész úton idefelé.

Nincs majd egyszer, Dora! Most van, vagy valószínűleg soha.

Dora nem a sohát kereste, ő az örökkét akarta megtalálni.

Vett egy nagy levegőt, és Devlin szemébe nézett. A férfi várt, és figyelt.

– Devlin… szeretnélek megkérni, hogy… vegyél feleségül.

Devlin egy pillanatra megdermedt, úgy bámult Dorára, mintha nem jól hallotta volna, amit mondott.

– Azt kéred, hogy vegyelek feleségül?

– Igen, feleségül akarok menni hozzád. Azt hiszem, most te vagy az, akinek igent kell mondania a kérésre.

Devlin felcsillanó szemében jókedv és szerelem látszott.

– Akkor igen!

Dora zavartan, boldogan elmosolyodott, nem nagyon tudta, most mit tegyen. A poharára nézett.

– Jól van, nagyon örülök – mondta, és megkönnyebbülten felsóhajtott. – Nem voltam biztos benne, hogy igent mondasz.

A csendben Devlin elvette Dora poharát, és a sajátjával együtt az asztalra tette, majd megfogta a nő kezét.

– Mégis miből gondoltad, hogy válaszolhatok mást is?

– Megijedtem, amikor azt mondtad, hogy nem jössz el az esküvőkre. Gondolkozni kezdtem, de úgy istenigazából. Egy éve mást se csinálok, csak sorolom, hogy miket kell még megtennem ahhoz, hogy hozzád menjek. És te kitartóan vártál, segítettél nekem, segítettél Nate-nek. Én meg csak halogattam, halogattam, te meg tűrtél, úgy, ahogy azt kevés férfi tenné. És sosem vesztetted el a hited. – Megállt, erőt gyűjtött, hogy őszinte lehessen. – Úgy éreztem, be kell bizonyítanom magamnak, hogy egyedül is boldogulok, és a fiamat is fel tudom nevelni. Mert úgy véltem, csak akkor érdemlem meg, hogy hozzád menjek.

– Csak akkor érdemled meg? – kérdezte Devlin hitetlenkedve. – Én meg azért dolgoztam hosszú éveken át, azért küzdöttem fel magam a semmiből, hogy kiérdemeljelek.

Dora megszorította a férfi kezét, és gyengéden rámosolygott.

– Micsoda pár vagyunk mi! Borzalmas érzés lehetett, hogy az egész család a húgaim esküvőjére készül, én meg csak halogattam. Nagyon önző voltam, rettentően sajnálom. Most már látom, hogy arra is gondolnom kellett volna, te mit szeretnél. Mert ilyen az igazi szerelem. Önzetlen és feltétlen. A bizalomról szól. Én már megégettem magam, ahogy te is. De neked köszönhetően ismét bízni tudok másban. Bízom benned.

Közelebb lépett, és a bal kezét a férfi mellkasára tette.

– Szeretlek, Devlin Cassell. Mindig is szerettelek, és mindig is szeretni foglak. Szóval, ha még megvan az a gyűrű, akkor boldogan és büszkén viselném.

Két esküvő – egy a parton, egy az ültetvényen. Mindkét helyszín olyan különleges, mint a menyasszonyok, mégis mindkettő megfelel a lápvidéki hagyományoknak és értékeknek.

Tökéletes este volt egy jól sikerült partihoz. A hőmérséklet kellemesen meleg, a párás, trópusi szellő a jázmin és az óceán illatát hozta felé, és lágyan simogatta a sok tánctól és italtól felhevült bőrét.

Nagyi a verandán ült a hintaszékben. Edward mindig azt mondta neki, hogy a parti csúcspontján kell otthagyni az eseményt, és ő így is tett. Lassan lejött a lépcsőn, és átment a kavicson a saját, drága kis házához. Még mindig teljesen fel volt öltözve, selyem alsóneműt, fekete harisnyát viselt, meg azt a szörnyű fűzőt, amit minden egyes alkalommal szűkebbnek érzett, a rugalmas, fekete taftruhát a finom gyöngydíszítéssel, ami minden egyes mozdulatnál megcsillant a holdfényben. A ruha régi darab volt már, amit a naftalinból vett elő a partira. Ez a nagy előnye a szép ruháknak, gondolta. Ezek a régi, elegáns holmik sosem mennek ki a divatból, és az ő korában már különben is butaság lenne követni a divatot, ha az ilyen klasszikus darabok ugyanolyan eleganciát nyújtanak.

Fáradt volt, és egy kicsit becsípett a finom déli koktéloktól. Lucille mindig azt mondta, hogy azok olyanok, akár a lórúgás. Nem is számolta, hányat ivott. Micsoda parti volt! Nevetve gondolt vissza a vendégek döbbent arcára, amikor Carson és Harper bejelentették a cserét. A pincérek diszkréten átadták az új programot, amely Harper vendégeit a Legare Waring ültetvényre, Carson vendégeit pedig a Wild Dunes hotelbe irányította. Szegény Linda Legare arcán látszott, hogy majd megüti a guta. Nagyi megint elnevette magát. De minden úgy zajlott le, ahogy eltervezték, újra megszólalt a zene, és a bál zökkenőmentesen folytatódott.

Carson és Harper csodálatos volt. Az arcuk izgatottan, várakozásteljesen ragyogott, pont úgy, ahogy az egy menyasszonyhoz illik. Mégis, Nagyi úgy érezte, Dora egy kicsit ellopta a show-t a húgaitól. Amikor besétált a csillogó eljegyzési gyűrűjével, az izgalom a tetőfokára hágott. Igaz, végre Dora is teljesen önmaga tudott lenni: szerelmes nő, aki ugyanúgy sugárzott, mint a menyasszonyok. Bár Devlin még nála is boldogabbnak látszott, és úgy fogadta a gratulációkat, mintha éppen Oscar-díjat nyert volna.

És ha már szerelemről van szó… Atticus egész este el sem mozdult egy bizonyos nagyon is vonzó hölgy mellől, aki az ő vendége volt. A pletykák gyorsan terjednek egy ilyen kis szigeten, ezért Nagyi hamar megtudta, hogy az illető állatorvos a környéken. Marietta szerint Atticus olyan volt, mint egy vadászkutya, ha szagot fog. Ha Lucille itt lenne, akkor már a házasságon mesterkednének.

Micsoda bálokat látott ez a ház, gondolta, és a verandáról átnézett Sea Breeze-re, amely ma estére ünnepi fénybe borult, és bentről élő zene hallatszott. Az ő drága otthonát úgy kitakarították, úgy feldíszítették, ahogy már évek óta nem. Ma este Sea Breeze ugyanolyan lélegzetelállítóan ragyogott, mint a két menyasszony.

Az ő otthona.

Keserűen gondolt rá, hogy végül mégis elhagyta Sea Breeze-t, igaz, csak egy kőhajításnyira távolodott el tőle, de a szívében még érezte a ház iránti vágyat. Megannyi bálon, keresztelőn, diplomaosztó partin, esküvőkön játszotta a háziasszony szerepét, sőt még halotti toron is. Végignézte, ahogy az unokái gondtalan kislányokból komoly nők lettek, akikre nagyon büszke volt. Sea Breeze-ben üdvözölhette a család új tagjait, Blake-et, Taylort, Devlint. És itt találkozott először a fiúunokájával, Atticusszal. A jövő nagyon fényesnek tűnt.

Itt kellett elbúcsúznia is azoktól, akiket szeretett. Felrémlett előtte Edward szikár, napbarnított alakja, ahogy nevetve viszi a szőke Parkert a tengerpartra. Parker. Ha a fiára gondolt, mindig az ereje teljében lévő, huszonéves fiatalember jutott eszébe. Tele élettel, álmokkal, pontosan tisztában volt a helyzetével, azzal, hogy milyen jóképű, és milyen tehetséges. Most már fájdalom nélkül tudott gondolni rá. Sőt még némi vigaszt is érzett, hogy életben tartotta a fia emlékét. Hatvanéves lenne, ha élne, valószínűleg büszkén, ősz hajjal, ráncosan vezetné a lányait a templom padsorai között. Nagyi szipogni kezdett, elővett egy zsebkendőt. Azért sem hagyja el magát, gondolta. Ez az este az örömé. Carson és Harper neki engedték azt a tisztességet, hogy az apjuk helyett az oltárhoz vezesse őket. Ez büszkeséggel töltötte el.

Végül eszébe jutott Lucille barna, bölcs, mégis dühítően ránctalan arca, vidámságtól vagy haragtól csillogó hatalmas szeme. Ma este a múlt ugyanolyan élőnek tűnt számára, mint a jelen. Mennyi változás, gondolta, és hintázni kezdett a székben.

– Miért, mit várt? – kérdezte egy hang a fejében.

Ez gyakran megtörtént, amikor egyedül üldögélt a kis ház verandáján, főleg olyan érzelmes estéken, mint ez a mai is, amikor gyöngyöző kacagás hallatszott Sea Breeze felől. Marietta nem volt babonás, de mégiscsak Charlestonban született, itt is nőtt fel, és tudott annyit a régi házakról, hogy tisztában legyen vele: a szellemek kedvük szerint járkálnak bennük fel-alá. Mégis, nyugtatgatta magát, nyilván csak képzeli, hogy szegény Lucille ott ül vele, ahogy azt oly sok éven át tette. Mennyi időt töltöttek együtt, egyik őrültséget csinálták a másik után, hány gin römit játszottak, és közben az idő olyan gyorsan repült, mint a régi barátokkal szokott! Amikor Marietta hangokat hallott a fejében, sosem fogta el félelem, rettegés. Egyszerűen öregkora vigaszának fogta fel, sőt még örült is neki.

– Azt hiszem, azt vártam, hogy örökre így mennek majd a dolgok – válaszolta.

Levélzörgést hallott, amely olyan volt, mint egy nevetés.

– A lányok férjhez mennek, és a saját életüket fogják élni – mondta Lucille. – Tudta, hogy ez lesz. Eljött ez a nap, úgyhogy ne nyafogjon emiatt!

– Nem nyafogok – mondta Nagyi méltatlankodva. – Talán nem nosztalgiázhat egy ilyen öreg liba egy kicsit?

– Dehogynem. De nem kell túlzásba vinnie. Tönkreteszi a sminkjét. A barátja mindjárt jön önért, és hogy fog kinézni?

Lucille, mint mindig, most is vigyáz rá.

– Kedveled őt, igaz?

– Mindig is kedveltem, Girard remek férfi. Van egyénisége. És nagyon jóképű is.

Nagyi elmosolyodott, és örömmel idézte fel, milyen jól festett ma este Girard a szmokingjában.

– Holnap lesz az első esküvő – mondta, és egészen hihetetlennek tűnt, hogy eljött ez a nap. – Két esküvő: egy a parton, egy az ültetvényen. Mindkét helyszín olyan különleges, mint a menyasszonyok, mégis mindkettő megfelel a lápvidéki hagyományoknak és értékeknek. Jaj, Lucille, bárcsak ott lehetnél mellettem a ceremónián!

– Ott leszek – hozta Lucille hangját a szél. – Ott fogok állni maga mellett, ahogy mindig is tettem.

Marietta érezte, ahogy a lágy szellő simogatja az arcát, és felsóhajtott.

– Tudom, hogy ott leszel. Látod, Lucille, megcsináltuk! A kis nyári lányaink felnőttek, férjhez mennek, megállapodnak, és boldogok. Tudom, hogy lesznek zökkenők az előttük álló úton, mindig vannak. De nagyon nagy reményeket fűzök hozzájuk.

– Én is. És onnan, ahol most ülök, nagyon jó a kilátás.

Nagyi megnyugodva elmosolyodott.

– Mi lesz most velem, öreg barátném?

Egy madár éles, metsző hangon visított az öreg tölgyfa tetején.

– Lucille?

– Maga még élni fog, öreglány – szólt a hang egyre halkabban, ahogy a lépések zaja egyre hangosabb lett. – Holnap vegye fel a szoknyáját, és táncoljon!

Nagyi nevetést hallott, felnézett, és a három lányunokáját látta, ahogy egymásba kapaszkodva közelednek. Hosszú ruhájuk lobogott a szélben, az arcuk pedig úgy ragyogott, mint felettük a csillagok. Nevetve szólították a nagyanyjukat.

– Nagyi!

– Itt vagyok! – kiáltotta ő.

A lányok felsiettek a lépcsőn, körbeállták, átölelték az asszonyt, érezte a parfümjük illatát, puszit nyomtak az arcára, és megszidták, amiért megszökött a partiról. Nagyi lehunyta a szemét, és hallgatta a hangjukat, mintha az élete szimfóniáját játszották volna: magas és mély hangok, disszonancia és konszonancia, szólók és duettek, vidám és ünnepélyes szólamok.

– Azért jöttünk, hogy visszavigyünk a partira – mondta Carson, és megpróbálta felhúzni az idős hölgyet.

– Nélküled nem igazi a hangulat – tette hozzá Dora.

– Gyerünk, Nagyi, talpra! – kiáltotta Harper, és kisegítette a hintaszékből. – Te vagy Sea Breeze úrnője, és mindig is te leszel az! Mindenki rád vár.

Marietta felállt, kinézett a verandáról, és egy fiatalembert látott közeledni a sötétben. Elakadt a lélegzete. A magas, karcsú férfi zsebre dugott kézzel ballagott, az elegáns testtartás fájdalmasan ismerős volt. Parker! – súgta a szíve. Nagyi ott állt a lányok gyűrűjében, és érezte a férfi jelenlétét.

Amint az alak közelebb ért a fényhez, Marietta felismerte a sötét bőrszínt, a szélesebb homlokot, a teltebb ajkakat. A férfi nem szellem volt, hanem Parker gyereke, és felcsillant a szeme, amikor meglátta a nagyanyját és a nővéreit. Itt az ő fiúunokája.

– Atticus! – mondta Nagyi, és kitárta a karját.

– Nagyi, gyere át! – felelte Atticus, és megcsókolta az asszony kezét. – Korán van még, éppenhogy elkezdődött a buli!

Legare Waring ültetvény

Harper úgy érezte magát, mintha álmodna, amikor a fehér hintó az öreg tölgyek övezte úton gurult. Csepegő mohák lógtak a faágakról, mint megannyi menyasszonyi csipke. Alkonyodott, és a csend úgy borult rá a Legare Waring ültetvény buja ősparkjára, mintha a föld is lélegzet-visszafojtva figyelné az esküvőt. Harper hallotta a patkók kopogását, körbelengte a jázmin émelyítő illata, és bármerre nézett, a lápvidék szépségeit látta maga körül, amik miatt teljesen beleszeretett ebbe a vidékbe, és ami miatt most már ez az otthona.

A patkódobogás figyelmeztette a tölgyek alatt összesereglő vendégeket. Mindenki felállt, és a hintó felé nézett. Harper szíve megremegett, mint egy kalitkába zárt madár, amely újra repülni szeretne. Az egyforma bézs csipkeruhát viselő Marietta és Imogene lépett a hintóhoz, két oldalról belekaroltak Harperbe, aki érezte a két asszonyból áradó bölcsességet, erőt és szeretetet. A vonósnégyes játszani kezdett, és Harper a két nagymamával együtt megindult a kicsi, fehér, sátorszerű pavilon felé, amit friss virágok díszítettek. Kötelekről lógó, kis üvegekben elhelyezett lampionok világították be az utat. Harper elmosolyodott, amikor meglátta az egymás mellett álló Carsont és Dorát a hosszú, korallpiros ruhákban.

Aztán észrevette Taylort, az ő lovagját, aki szálfaegyenesen állt a tengerész-egyenruhájában. Találkozott a tekintetük, és a szívében remegő madár egy csapásra szabad lett, a magasba röppent. Miközben a férfi felé sétált, hallotta a vendégek suttogásait, ahogy sok boldogságot és fényes jövőt kívánnak a menyasszonynak.

A Wild Dunes hotel nagy pavilonja

Ki ez a nő? – csodálkozott Carson, amikor meglátta a tükörképét. Hosszú, fekete haja befonva futott körbe a fején, gyöngy hajtűkkel erősítették oda. A fülében hatalmas gyöngy fülbevaló lógott. A feltűzött hajjal, a régi ruhában arra gondolt, hogy nagyjából úgy néz ki, mint a charlestoni Muirok alapítója, Claire a szobájában lógó portrén.

Ezen elmosolyodott, és magabiztos lett, ahogy mindig is, ha meglátta a Muir-féle kék szempárt, amely generációkon átívelő jellemzője volt azoknak a déli asszonyoknak, akik a lápvidéket tartották az igazi otthonuknak. Ezek voltak Carson utolsó pillanatai hajadonként, és ő valami szerencsét hozó talizmánt keresett, amely majd segítségére lesz az átváltozásban. A család és a közösség nemsokára tanúja lesz annak, hogy hozzámegy Blake-hez.

Nyílt az ajtó, és Nagyi, Dora meg Harper viharzott be világoskék ruhákban, és teljesen odavoltak, amikor meglátták Carsont a menyasszonyi ruhájában. Harper és Nagyi felcsatolták a fejére a franciacsipke fátylat, Dora átadta neki a fehér rózsákból és kék hortenziákból készített csokrot. Carson megfogta a virágot, és megborzongott az idegességtől. Hát, eljött az idő.

Nagyi kézen fogta, kivezette a házból, és a csinos, színes kis épületek közt megindultak a vízparti sétányon. Carson szíve a torkában dobogott, érezte a balzsamos levegő simogatását, ahogy ezen a kora estén a nagy pavilon felé haladtak. Mindig is félt elkötelezni magát, és most itt van, nemsokára örök életére szerelmet, tiszteletet, gyengédséget fogad egy férfinak. Bizonytalannak érezte a lábát, Nagyi szorosan fogta a kezét.

Aztán meghallotta az óceán hívását. Követte az ösztöneit, felemelte a ruhája szélét, és futva tette meg a hátralévő pár métert. A pavilonból fantasztikus kilátás nyílt, az óceán kéken ragyogott a napfényben. Egyenesen a filagória korlátjához ment, megragadta, és elnézett a pálmák, bokrok felett. A hosszú, homokos part, a lágy hullámok megnyugtatták.

A vendégek négy – pálmalevelekkel és virágokkal díszített – fehér tartóoszlop köré gyűltek. Carson tekintete egy fekete hajú, magas, karcsú férfira tévedt, aki kék zakóban és barna nadrágban álldogált. Igaz, hogy háttal volt neki, de szinte látta az átható szempárt, amely csakis őt kereste, csakis rá várt. Mélyen magába szívta a sós levegőt, és nyugodtan elmosolyodott. Az óceán, a vízpart, ez a férfi – ez minden, amire szüksége van. Jól tette, hogy elcserélte a helyszínt.

Hirtelen bátorság és öröm érzése futott végig a testén, a vére vadul áramlott az ereiben. A pavilon közepére szaladt, kitárta a karját, és hátravetett fejjel kacagva forogni kezdett, Nagyi, Harper és Dora nevetett és tapsolt közben.

– Férjhez megyek!

Dora és Devlin egymás kezét fogva lógtak meg a partiról. A zenekar játszott, a párok lassan ringatóztak az óceánra néző filagória alatt. A hold már magasan járt, a csillagok fényesen ragyogtak, megvilágítva a pálmák alatt várakozó autót, amelyet Devlin rendelt telefonon. Beültek a hátsó ülésre, és úgy nevetgéltek, akár a gyerekek.

– Biztos, hogy ezt akarod? – kérdezte a férfi. – Fantasztikus esküvő volt, nem akarnál te is ilyet? Vagy olyat, mint Harperé volt? Csak egy szavadba kerül.

– Már volt egy nagy esküvőm, és nem akarok még egyet – felelte Dora. – Csak téged akarlak. Ráadásul – mondta, és odabújt a férfihoz – ez így sokkal romantikusabb.

Devlin szeme ragyogott, amikor odahajolt, hogy megcsókolja a nő ajkát, amit még rengetegszer meg fog tenni a jövőben.

– Hová lesz a fuvar? – kérdezte a sofőr.

– A reptérre – válaszolt Devlin. Aztán Dorára nézett, és szélesen elmosolyodott. – Vigyázz, Las Vegas! Jövünk! – kiáltotta.

A lápvidék esős júniusi reggelre ébredt. A hajnal lágy sugarait elhomályosították a vastag, kék-szürke felhők, amelyek nagyon alacsonyan lebegtek a szárazföld és a víz felett, mintha egy takaró borulna a földre. A kikötő felől egy hatalmas teherhajó ködkürtje harsant, amint lassan, méltóságteljesen kiúszott a nyílt vízre. A mocsár szúrós szaga áthatotta a levegőt.

Ez volt a lápvidék élővilágának legmozgalmasabb napszakja, mielőtt az emberek vízre szálltak volna, és berregő csónakjaikban elindultak volna a kanyargó folyókon, csatornákon. Az apály szintje nagyon alacsony volt, és ez temérdek madarat vonzott. A halászsasok lassan keringtek a magasban, figyelmesen pásztázták a vizet, hogy halat fogjanak, amelyet aztán hazavihetnek a fészekben várakozó fiókáiknak.

Az öbölben csend honolt. Egyetlen szörfdeszkást sem lehetett látni. Egy delfin úszott komótosan az áramlattal szemben, kecsesen meghajolva, az ezüstös bőre alig látszott az acélszürke vízben. A delfin egy stég felé úszott, amit nagyon is jól ismert. Hallotta a ritmikus puffanást, ahogy a hullámok mozgásának köszönhetően az alsó stég nekiütődik a tartóoszlopoknak. Az állat fürkészve kutatta a stéget, aztán tett egy kört, de senkit sem látott, ezért panaszos, sípoló hangot hallatott. A magas frekvenciájú hívószó egy bizonyos embernek szólt. Egy magas nőnek, akinek a haja fekete, és a szeme színe olyan, mint a tiszta ég.

Senki sem felelt a sípolásra. A ház csendes volt, egy hangot sem lehetett hallani. A delfin egyetlen emberi lényt sem látott, ezért még egyet sípolt, és várt.

Egy törékeny, gyenge kis delfinbébi böködte meg az oldalát. A delfin tudta, hogy nem maradhat tovább. A nő nem fog többé eljönni, és ő sem. Többször nem sípolt, semmilyen hangot nem adott ki, csak könnyedén megcsóválta a farkúszóját, és megindult a folyó irányába, el a kikötőtől és a magas asszonytól, akinek az emléke máris halványulni kezdett benne. Úszás közben minden idegszálával a vizet figyelte, egész lényével a kis borjú biztonságára összpontosított. A kicsinye ott úszott az oldalán, már tudta, hogyan kell az anyja mellett haladnia. Könnyed mozgással úsztak egyre beljebb az öböl rejtélyes vizei felé. Így ünnepelték a vadon szépségét.

A recepteket Johnathon Scott Barrett: Rise and Shine! A Southern Son’s Treasury of Food, Family, and Friends (Gyerünk, ébresztő! Egy déli fiú kincseskamrája: étel, család, barátok) című könyvéből, a Mercer University Press szíves engedélyével tesszük közzé.

Lápvidéki esküvői koktél 1 dl pezsgő vagy prosecco 0,3 dl Firefly Peach Moonshine (barackpárlat)

1 szelet narancs

Firefly ágyúgolyó

1 dl Firefly édestea-ízű vodka

0,6-1 dl Cannonborough gyömbérsör

egy citrom negyedének a leve

A hozzávalókat shakerbe tesszük, és összekeverjük. Jégkockára öntve fogyasztjuk.

Lápvidéki gumbo hat személyre 50 dkg garnéla, meghámozva és megtisztítva, a héját félretesszük (garnéla helyett tarisznyarákot is használhatunk, de mivel a rák húsa nagyon finom szerkezetű, én azt javaslom, hogy csak a legvégén keverjük az ételbe, addig is tartsuk melegen) 2 l alacsony nátriumtartalmú csirkealaplé

25 dkg füstölt kolbász, másfél centis darabokra vágva 4 teáskanál kreol fűszer, elosztva (Harper egy kicsit enyhébbre készíti ezt: vagy kihagyja a kolbászt, vagy csirkéből készült kolbászt használ. Az összetevőket inkább egy kis olívaolajban süti meg, és nem zsírban, ezzel csökkentve a zsír mennyiségét) 25 dkg bőr nélküli csirkecombfilé

2 evőkanál olívaolaj

1 kis csésze apróra vágott hagyma

½-½ csésze apróra vágott zeller, zöld kaliforniai paprika, piros kaliforniai paprika ¼ teáskanál só, frissen őrölt fekete borssal 1 evőkanál apróra vágott fokhagyma

40 dkg kockára vágott paradicsom

1 teáskanál Worcestershire-szósz

½ teáskanál Texas Pete vagy más csípős szósz 4 babérlevél

1 teáskanál apróra vágott bazsalikom

2-2 teáskanál apróra tört kakukkfű és oregánó 1 ½ csésze friss, szeletelt okra, félcentis karikákra vágva 2 teáskanál szasszafrászpor (gumbofűszer) 6 adag főtt rizs

½ csészényi apróra vágott friss petrezselyem

A garnéla héját és az alaplevet egy lábosba tesszük, felforraljuk, majd kis lángon, folyamatos kevergetés közben tizenöt percig főzzük, aztán félretesszük.

Amíg az alaplé fő, a kolbászt megpirítjuk egy magas falú, öntöttvas edényben, majd kivesszük, és azt is félretesszük. Mindent kiszedünk a tálból, csak egy evőkanál zsír maradjon.

Két evőkanál kreol fűszert szórunk a csirkecombra.

Olívaolajat teszünk az edénybe, és közepes hőmérsékletig melegítjük.

A csirkecombot tíz percig sütjük, időnként megfordítjuk, hogy mindkét oldala megpiruljon, majd félretesszük a kolbásszal.

Az edényt közepes hőmérsékleten tartjuk, beletesszük a hagymát, a zellert, a paprikát, a sót és borsot. Két percig folyamatosan kevergetve főzzük.

Aztán hozzátesszük a fokhagymát és a paradicsomot, kevergetjük és főzzük még négy-öt percig, amíg a zöldségek meg nem puhulnak, és a hagyma üveges nem lesz.

Az alaplét átszűrjük az edénybe, közben kinyomkodjuk a garnéla héjának a levét is.

A csirkét falatnyi darabokra kockázzuk.

A Worcestershire-szószt, a csípős szószt, a babérleveleket, a bazsalikomot, a kakukkfüvet, az oregánót és a maradék 2 teáskanál kreol fűszert összekeverjük. Forrásig főzzük, majd lassan kevergetve csökkentjük a hőmérsékletet.

Ezután beletesszük az okrát, a kolbászt, a csirkét, és húsz percig főzzük, időnként megkeverjük.

Beletesszük a garnélát, néha megkeverjük, és három-négy percig főzzük.

Beletesszük a szasszafrászport, és még két-három percig kevergetve főzzük, amíg az egész lassan be nem sűrűsödik.

Egy tálba merünk egy adagot, tálaljuk, a tetejére fél csésze rizst teszünk, és megszórjuk petrezselyemmel. Forró zsemlével tálaljuk, ami felszívja a zsírt.

Lápvidéki pácolt garnéla Ez az étel elengedhetetlen tartozéka a savannah-i svédasztaloknak; rendszerint hatalmas kristálytálakban szervírozzák, és gyönyörűen néz ki. Nagyon sokféle verziója van: kapribogyós, zöldpaprikás, néha csípős paprikával teszik fűszeresebbé. Tom szeret beletenni koktélparadicsomot, friss babérlevelet, amitől élénk színe lesz, és főleg a karácsonyi összejöveteleken mutat jól. De az étel alapja mindig ugyanaz: puha garnéla, olaj, ecet, hagyma és zeller. Én kaprot is szoktam hozzátenni, mint ahogy az ebben a receptben is szerepel.

3 l víz

¼ csésze Old Bay fűszerkeverék 1,5 kg garnéla, megtisztítva 3 zeller, nagyjából ötcentis csíkokra vágva 1 db közepes vörös-vagy lila hagyma, nagyon vékony karikákra vágva

12 dkg pimiento

6-8 friss babérlevél

3 evőkanál kapribogyó

¼ csésze apróra vágott kapor 1 ½ csésze jó minőségű növényi olaj ¾ csésze almaecet

½ teáskanál dijoni mustár 1 teáskanál só

¼ teáskanál frissen őrölt fekete bors 3-4 nagy petrezselyemszár a tálaláshoz

A vizet egy nagy lábosban felforraljuk, hozzáadjuk az Old Bay fűszerkeveréket. Beletesszük a garnélát, megkeverjük, lefedjük, majd öt percre levesszük a tűzről. A garnéla akkor van kész, ha a vége úgy felkunkorodik, hogy már majdnem eléri a fejrészt. Alaposan leszűrjük egy szűrőn, de nem öblítjük le.

Egy nagy, légmentesen lezárható edénybe beletesszük a garnélát, a zellert, a hagymát, a pimientót, a babérleveleket, a kapribogyót és a kaprot, majd az egészet összerázzuk.

Egy tálban lazán összekeverjük az olajat és a többi hozzávalót, a petrezselyem kivételével. Ráöntjük a garnélás keveréket, majd letakarjuk a tálat, és nyolc órára hűtőbe tesszük. Ezalatt egyszer-kétszer megkeverjük.

Tálalás előtt a garnélát szűrőn át lecsöpögtetjük, majd egy mutatós kristálytálba tesszük, és a petrezselyemszárakkal díszítve szervírozzuk.

Citromos sütemény 16-20 személyre A tészta: egy csésze és még egy evőkanál sótlan, szobahőmérsékletű vaj, szétválasztva két csésze búzaliszt

¾ csésze porcukor

egy csipetnyi só

A töltelék: négy nagy tojás

két csésze kristálycukor ⅓ csésze frissen facsart citromlé két teáskanál finomra reszelt citromhéj egy teáskanál sütőpor

¼ teáskanál só

¼ csésze bármilyen liszt három evőkanál porcukor a díszítéshez

ELKÉSZÍTÉS:

A tészta: A sütőt 180 fokra előmelegítjük.

A kb. 23 × 33 centiméteres tepsit kivajazzuk.

Egy tálban jó alaposan összekeverünk egy csésze vajat, a lisztet, a cukrot, a sót.

A keveréket a tepsibe tesszük, a kezünkkel lenyomkodjuk és elegyengetjük.

Tizenöt-húsz percig sütjük, amíg a tészta aranyszínű nem lesz. Aztán kivesszük, és hagyjuk kihűlni.

A töltelék: A tojást felverjük, és összekeverjük a cukorral.

Hozzáöntjük a citromlevet, a citromhéjat, a sütőport, a sót, a lisztet, és csomómentesre keverjük. Ezután a tölteléket a tésztára öntjük.

Huszonöt-harminc percig sütjük, vagy amíg a töltelék meg nem szilárdul.

Szobahőmérsékleten hagyjuk kihűlni, majd porcukorral megszórjuk. Légmentes edényben pár napig tárolhatjuk.

Tartalom

Ajánlás

Köszönetnyilvánítás

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

Pillanatképek

Epilógus

Receptek

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

Köszönetnyilvánítás

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

Pillanatképek

Epilógus

Receptek

Tartalom

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

Köszönetnyilvánítás

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

Pillanatképek

Epilógus

Receptek

Tartalom