„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Mary Alice Monroe

NYÁRI

FUVALLAT

A mű eredeti címe

The Summer Wind

Copyright © 2014 by Mary Alice Monroe, Ltd.

”The Summer’s End” copyright © 2015

by Mary Alice Monroe, Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © Kolláth Nóra

© General Press Könyvkiadó, 2016

Fordította KOLLÁTH NÓRA

A borítót KISS GERGELY tervezte

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

Megjegyzések

Kimberly Whalennek és Robert Gottliebnek

Köszönetnyilvánítás

Mély hálával tartozom dr. Pat Fairnek, a Nemzeti Éghajlati Adatközpont munkatársának, amiért a mentorom volt, és bátorított; Stephen McCullochnak a Florida Atlantic Egyetem Harbor Branch kutatóintézetétől, valamint Lynne Byrdnek a Mote Tengerbiológiai Laboratórium és Akvárium cetkórházából. Szívből köszönök mindent a Delfinkutató Központ elkötelezett csapatának, különösen Joan Mehew-nak, Mandy Rodrigueznek, Linda Erbnek, Rita Irwinnek, Mary Stellának, Becky Rhodes-nak és Sheri Peilochnak. Gratulálok Joan Mehew-nak, amiért elnyerte a sérült katonákat támogató program, a Wounded Warrior Project 2013-as Carry Forward-díját.[1] Noha a könyv némely sorában az olvasók ráismerhetnek a Delfinkutató Központra és a Mote Tengerbiológiai Laboratórium és Akvárium cetkórházára, de a leírt órák és a párbeszédek kizárólag az én fantáziám szüleményei, illetve e két intézmény jóváhagyásával kerültek a kötetbe.

Mint mindig, most is őszinte hálámat és szeretetemet fejezem ki Marguerite Martinónak, Angéla May-nek, Kathie Bennettnek, Buzzy Porternek, Ruth Crynsnek és Lisa Minnicknek felbecsülhetetlen támogatásukért.

Hálás köszönetem a Gallery Books Kiadó mesés csapatának: Lauren McKennának, Louise Burke-nek, Jennifer Bergstromnak, Elana Cohennek, Jean Anne Rose-nak, Ellen Channek, Natalie Ebeinek, Liz Psaltisnak, valamint mindenkinek, aki folyamatosan segített a könyv megírása során. Szeretettel és hálával gondolok a Trident Media Group ügynökeire: Robert Gottliebre és Kimberly Whalenre, Sylvie Rosokoffra, Adrienne Lombardóra és Tara Carberryre. Hálás köszönetem Joseph Veltre-nek a Gershnél.

Külön meg szeretném itt említeni a Marjory Wentworth által írt, a Legacy Publicationsnál megjelent Shackles (Béklyók) című gyermekképeskönyvet. A saját, Sullivan’s Island-i házuk kertjében megtalált rabszolgabilincsek csodás története megihletett engem.

Végül szeretetemet és hálámat szeretném kifejezni férjem, Márkus iránt, aki a nap bármely órájában sok-sok bögre kávét, néhány pohárka bort, maréknyi mandulát hozott nekem, és a nap huszonnégy órájában rendületlenül bátorított.

1. fejezet

DélKarolina, Sullivan’s Island, Sea Breeze

Úgy tartják, Charlestonban a július az év legmelegebb hónapja. Ezzel Marietta Muir – vagy ahogyan a családja szeretettel nevezte, nagyi –, aki nyolcvan déli nyarat élt meg, teljesen egyetértett. Zsebkendőjével finoman megtörölte felső ajkát és a homlokát, majd megpróbált elhessegetni egy különösen szemtelen szúnyogot. A déli nyarak forrósággal, magas páratartalommal és bogarakkal jártak együtt. Az idős nőnek mégis a Sullivan’s Island-i lét, a tölgyfa árnyékában pihenés, a jegestea-kortyolgatás, a nagy ritkán a tenger felől fújó szellőre való várakozás jelentette a nyarat. Mélyet sóhajtott. Az ősöreg tölgy olyan messzire és szélesre tárta ágait, hogy Mariettát szinte elringatta védő ölelése. A levegő ma reggel különösen bágyasztó volt, nagyon kínzó, émelyítően jázminillatú, amitől az asszony szemhéja elnehezült, és ő maga majdnem elaludt. Az óceán felől érkező széllökések magukkal hozták a fű édes illatát, és hűsítően felborzolták tarkóján a verejtékes szőrszálakat.

Marietta letette keresztszemes hímzését az ölébe, levette a szemüvegét, és megdörzsölte a szemét. Átkozott időskor! Sajnálattal vette tudomásul, hogy egyre nehezebben látja, mit és hogyan ölt. Lucille-ra pillantott, aki mellette ült a vendégház üvegezett verandáján. Lucille ezt a lakot nevezte az otthonának. Marietta látta, amint a nő az illatos harmatkása kosár alapja fölé hajolt, amelyen erős kezével, meghatározott minta szerint szőtte a törékeny szálakat, és minden sort szorosan kis legyezőpálma-fonatokkal kötött egymáshoz. Egy kis kupacnyi harmatkása hevert az ölében, míg egy nagyobb halom egy nejlonzsákban, a lábánál feküdt, egy másik zsák mocsárfenyőággal egyetemben. Ahogy Marietta idős társa kezét nézte – aki szeretettel fonta egymásba a különböző szálakat, igazi gyönyörűséget alkotva –, mindez arra emlékeztette, mennyire fontos, hogy elvégezze a nyárra kitűzött feladatát: újra közel kell hoznia egymáshoz és Sea Breeze-hez három unokáját, akik nem is különbözhettek volna jobban egymástól. Az ő nyaraló lányait.

Nagyi halkan sóhajtott magában. Már nem voltak kislányok többé. Dora harminchat éves, Carson harminchárom, Harper pedig huszonnyolc. Mindhárman felnőtt nők. Amikor még kislányokként együtt töltötték a nyarat, igazán közel álltak egymáshoz, ahogy az testvéreknél már csak szokás. Ahogy teltek-múltak az évek, egyre jobban eltávolodtak egymástól, és inkább idegenekké lettek a másik számára, semmint testvérekké. Féltestvérek, javította ki magát Marietta, megborzongva azon, hogy ez a három betű mennyire megváltoztatja az alapszó jelentését. Mintha azáltal, hogy csupán az apjuk volt közös, a lányok között lévő kötelék kevesebbet ért volna. A testvérek testvérek, a vér pedig vér. Júniusban sikerült mindhármukat Sea Breeze-ben marasztalnia. Noha a július még épphogy csak beköszöntött, Carson máris Floridába ment, Dora pedig készült visszatérni Summerville-be. Ami Harpert illeti… a New York-i lánynak északra húzott a szíve.

– Kíváncsi vagyok, hogy Carson odaérte már Floridába – jegyezte meg Lucille, fel sem pillantva a munkájából, ujjai sorról sorra pontosan szőtték a mintát.

Nagyi ajka félmosolyra húzódott, és arra gondolt, hogy Lucille és az ő agya mennyire egy srófra járt… már megint. Lucille közel ötven éve került hozzá házvezetőnőnek, amikor Marietta még Charlestonban élt, és éppen az esküvőjére készült. Egy életnyi emléken osztoztak, sikereken és kudarcokon, sokakat láttak megszületni és meghalni, megannyi botrányban és örömben volt részük. Most, hogy már idős hölgyekké értek, Lucille inkább Marietta bizalmasává, mintsem az alkalmazottjává vált. Az igazat megvallva Lucille volt az asszony legjobb barátja.

– Én is éppen ezen tűnődtem – válaszolta nagyi. – Szerintem mostanra már odaért, és épp a hotelban rendezkedik be. Remélem, nem lesz sokáig távol!

– Nem lesz. Carson tudja, hogy mennyire fontos ez a nyár magának, és mihelyt kideríti, hogy mi történt a delfinnel, azonnal visszatér – jelentette ki az asszony, majd az ölébe ejtette a kosarat, és egyenesen nagyi szemébe nézett. – Carson nem fog csalódást okozni. Bízzon benne!

– Azt teszem! – kiáltott fel nagyi védekezően. – De elég öreg vagyok ahhoz, hogy tudjam: ember tervez, Isten végez. De tényleg, komolyan kérdezem – mondta nagyi idegesen legyintve –, honnan tudhattuk volna előre, hogy egy delfin fenekestől felforgatja majd a nyári terveimet?!

Lucille mély torokhangon elnevette magát.

– Hát, tényleg így tett! Ez a Palack… – Lucille mosolya rögvest lelohadt arcáról, mihelyst kimondta a delfin nevét. – De nem az ő hibája volt, nem igaz? Remélem, Floridában tudnak segíteni azon a szerencsétlen párán!

– Én is remélem. Palack és Carson miatt is – mondta Marietta, majd néhány pillanat múlva hozzátette: – És Nate miatt is.

Aggódott amiatt, hogy Dora fia mennyire rosszul fogadta a delfinnel történteket. A kisfiú magát hibáztatta az egészért, hiszen ő volt az, aki a mólóhoz csalogatta a delfint, az állat pedig miatta gabalyodott a damilba. Igazság szerint mindnyájuknak benne volt ebben a keze. Leginkább Mariettáé.

– Mindnyájunk miatt remélem – helyesbített.

– Úgy legyen! – helyeselt Lucille, és a kimaradt szálakat lesöpörte magáról. – Ne aggódjon, Marietta asszony! Minden rendben lesz. A csontjaimban érzem. A nyaraló lányai nemsokára újra itt lesznek Sea Breeze-ben.

– Sziasztok, nagyi és Lucille! – hallatszott egy hang a felhajtóról, félbeszakítva a két nő párbeszédét.

– Itt jön az első! – motyogta Lucille, és visszatért a kosárfonáshoz.

Marietta megfordult, és rámosolygott legifjabb unokájára, Harperre, aki feléjük kocogott egy olyan testhezálló és szűk futóruhában, amely olybá tűnt, mintha a lány második bőre lenne. Vörös haja lófarokba volt hátrakötve, és kivörösödött arcát izzadságcseppek pettyezték.

– Harper! – kiáltotta Marietta, és feléje intett. – Istenem, gyermekem! Te ilyenkor futsz? Csak a turisták annyira bolondok, hogy a nap közepén fussanak! Hőgutát fogsz kapni! Céklavörös az arcod!

Harper a verandára vezető lépcső alján állt, és csípőre tett kézzel, kétrét görnyedve levegő után kapkodott.

– Ó, nagyi! Jól vagyok – jelentette ki kifulladva, és alkarjával letörölte az arcáról az izzadságot. – Mindennap ezt csinálom.

– Úgy nézel ki, inintha menten össze akarnál esni.

– Ma különösen meleg van – ismerte be Harper egy félmosoly kíséretében. – De az arcom mindig kivörösödik. A fehér bőrszínem miatt van, pedig tonnányi naptejet kentem magamra.

– Ne felejts el egy kis vizet inni! – kotyogta közbe Lucille.

– Mi lenne, ha fejest ugranál a medencébe, és lehűtenéd magad? Egyébként is olyan ez a szerelés, mintha fürdőruha lenne rajtad… – állt meg a mondat közepén nagyi, miközben magát legyezte. Már attól is kimelegedett, hogy Harper kivörösödött arcára és átizzadt ruhájára nézett.

– Jó ötlet – válaszolta Harper, azzal elindult a bejárati ajtó felé, de visszafordulva odakiáltott: – Szép kosár, Lucille! – Azzal eltűnt a házban.

Lucille kuncogott, és ismét a fonásra koncentrált.

– Csak a fiatalok tudnak így rohanni.

– Én még fiatalkoromban sem rohantam így – jelentette ki nagyi.

– Én sem. Még óránk sem volt!

– Úgy van, és biztosan nem így öltözködtünk volna. Micsoda ruhákban parádéznak a lányok manapság! Ezek a darabok nem bíznak semmit a fantáziára.

– Fogadok, hogy a fiatalembereknek azért ezeket látva is beindul a fantáziájuk – mondta kuncogva Lucille.

– Miféle fiatalemberek? – pufogta nagyi. – Egyszerűen nem értem, hogy miért nem keresi senki ennek a lánynak a társaságát. Intézkedtem, hogy meghívást kapjon azokra a partikra, amelyeket a városbeli fiatalok részvételével rendeztek. Ott volt az a szép vitorlás mulatság a Sissy jachtklubban, ahová számos partiképes fiatalember is meghívást kapott – jelentette ki nagyi, és hitetlenkedve rázta a fejét.

– Harper annyira csinos lány, remek génekkel – mondta kis szünet után. – Még akkor is, ha az anyja angol. Az apja végül is Charlestonból származik – tette hozzá határozottan, majd újra kézbe vette a hímzését.

– Azt nem állítanám, hogy nem kapott meghívásokat… – mondta Lucille, és még több alapanyagot tömött a kosarába.

– Nem állítanád? – kérdezte nagyi, és gyanakvóan hunyorgott.

Lucille szeme sokat sejtetően csillogott.

– Éppenséggel tudom, hogy az ittléte óta számos fiatalember kereste meg Harper kisasszonyt.

– Valóban? – kérdezte nagyi, csendben füstölögve, és azon tanakodott magában, hogy őt vajon miért nem avatták be mindebbe. Nem szerette, ha ő az utolsó, akinek a tudomására jutnak a dolgok, főleg akkor nem, ha a saját unokáiról volt szó. Az Island Eye című napilapért nyúlt, és azzal kezdte legyezni magát. – Az ember azt hitte volna, hogy ilyesmit azért az orromra kötnek.

Lucille vállat vont, nagyi pedig lerakta az újságot.

– Nos… miért nem ment el egyetlen randevúra sem? Talán túl félénk volna?

– A mi Harperünk csendes kis teremtés, de korántsem félénk. Ennek a lánynak acélos az akarata. Csak nézze meg, ahogy nem hajlandó húst, fehér kenyeret vagy bármilyen disznózsírral készített ételt magához venni.

Nagyi lebiggyesztette az ajkát, amikor felidézte magában, miként vesztek össze az unokái Harper itt-tartózkodásának első estéjén, a vacsoránál. Dorát szinte az őrületbe kergette Harper szigorú étrendje.

– Csak egy hónapja érkezett – folytatta Lucille –, és csupán két hónapig marad. Egyszerűen nem a megfelelő jeleket küldi. De miért is csodálkoznánk ezen? Annyi minden foglalkoztatja, hogy nem csoda, ha a férfiak a fontossági listája legalján szerepelnek.

Nagyi csendesen ringatózott a székében. Igazat adott Lucille-nak. Látszólag mindenkit sok-sok minden foglalkoztatott Sea Breeze-ben ezen a nyáron, ez alól ő maga sem volt kivétel. A nyár elrepül, és ha nem találja meg a módját annak, hogy az unokái között újra kiépüljön a kötelék, akkor a lányok megint a szélrózsa minden irányába szóródnak majd szét. Szeptemberre Sea Breeze-t eladja, és jól tudta, hogy ha nem sikerül a terve, egyedül ülhet majd a mólón, a teliholdat ugatva.

Májusban nagyi meghívta mindhárom unokáját – Dorát, Carsont és Harpert –, hogy együtt ünnepeljék vele nyolcvanadik születésnapját Sea Breeze-ben. És tette mindezt némi hátsó szándékkal. Ősszel Marietta eladásra kínálja Sea Breeze-t, és egy idősek otthonába költözik. Lucille segítségével sem tudta többé fenntartani a Sullivan’s Island-i házat. Abban bízott, hogy ha a lányok végre megérkeznek, sikerül meggyőznie mindhármukat, hogy az egész nyarat itt töltsék. Azt akarta, hogy újra az ő nyaraló lányai legyenek, mint gyermekkorukban, még egyszer, utoljára, mielőtt Sea Breeze-től megválna.

Korábban számtalan meghívását utasították el különböző kifogásokkal, ilyesféle levelek kíséretében: „Nagyon szeretnék jönni, de nagyon elfoglalt vagyok, a munkám miatt nem leszek a városban.” Azt, hogy valóban sajnálják a dolgot, megannyi felkiáltójellel próbálták nyomatékosítani. Nagyi pedig bízott abban, hogy az unokái örökölték az ő ősi, kalóz vérét, és a „kecsegtető zsákmány” lehetőségével délre vonzhatja őket. És az ő drágái el is jöttek, ámbátor csak a hétvégi ünnepségre. Nagyi kétségbeesetten próbálta őket a szigeten tartani a nyár erejéig, így egy kis trükkhöz folyamodott. Megfenyegette szeretett unokáit, hogy kitagadja őket az örökségükből, ha elmennek. Most, hogy maga elé idézte elképedt arckifejezésüket, hangosan elnevette magát.

Carson éppen akkor vesztette el az állását, és pont kapóra jött neki egy nyár, amikor nem kellett aggódnia a bérleti díj miatt. Dorát, aki éppen a válása kellős közepén járt, nem volt nehéz meggyőznie arról, hogy Sea Breeze-ben maradjon a fiával, Nate-tel, amíg a summerville-i házukat felújítják. Harper ugyanakkor hisztizett, és zsarolásnak bélyegezte a nagyanyja trükkjét.

Az asszony izgett-mozgott a székében. Még hogy zsarolás! Harper annyira színpadias tud lenni, gondolta szemforgatva. Bizonyára létezik egy sokkal finomabb szó, amely méltóképp fejezi ki aggódó és szerető nagyanyjuk abbéli erőfeszítését, hogy unokáit ismét közelebb hozza egymáshoz. Elégedett mosoly játszott az asszony ajkán. Végül is mindnyájan beleegyeztek, hogy itt töltsék a nyarat, nemde?

Bár igaz, hogy még csak a nyár közepén jártak, de Carson máris elutazott, persze megígérte, hogy mihamarabb visszatér, és Dora az elintéznivalók miatt biztosan nem tölthet itt minden napot.

Nagyi becsukta a szemét, és élvezte az óceán felől érkező újabb fuvallatot. Nem bukhat el. Nyolcvan évet megért már. Túlélte a férje és egyetlen fia elvesztését. Egyedül ezek a számára oly fontos gyöngyszemek maradtak: az unokái. Ökölbe szorította a kezét. Bármi történjen is, megnyílhatnak a pokol kapui, vagy özönvíz öntheti el a földet – vagy akárhány hisztiroham is törjön ki a házban –, akkor is tökéletes nyarat varázsol a lányoknak. Legbelső félelme az volt, hogy amikor eladja Sea Breeze-t, és egy idősek otthonába költözik, a testvérek közti törékeny kötelék megszakad, és mindegyik megy majd, amerre lát. Éppúgy, mint azok a szálak, amelyeket a szél az imént kapott a hátára Lucille kosarából.

– Itt jön a másik lány – mondta Lucille halkan, és állával a ház sarkánál éppen beforduló Dora felé bökött.

Nagyi kritikus tekintetét legidősebb unokájára szegezte. Dora keki színű kosztümöt és világosszőke hajának árnyalatával megegyező, halványsárga színű blúzt viselt. Ahogy közeledett, az idős asszony észrevette, hogy a hőség ellenére unokája nejlonharisnyát és körömcipőt visel. Látta, ahogy verejtékcseppek gyöngyöznek Dora arcán, amint a bőröndjét maga mögött húzta a murván, egyenesen a felhajtón parkoló ezüst Lexus irányába.

– Dora, mész valahová?! – kiáltotta nagyi.

A nő hirtelen megtorpant, és a vendégház felé fordult.

– Szép jó reggelt, hölgyeim! – intett feléjük, amikor meglátta a tornácon egymás mellett ülő két asszonyt. – Igen – válaszolta hamiskás mosollyal az ajkán, a tekintete ugyanakkor másfajta érzelmekről tanúskodott. – Rohannom kell, ha időben oda akarok érni az ügyvédemmel megbeszélt találkozóra. Hosszú délelőttnek nézek elébe – mondta, és ott hagyta a bőröndjét, majd csatlakozott a két hölgyhöz. – Olyanok vagytok, mint két villanypóznán ülő madár, akik egész reggel csak csicseregnek – mondta Dora, azzal a tornác hűs árnyékába húzódott.

Nagyi letette a hímzését, és teljes figyelmét Dorának szentelte; egyre csak a legidősebb unokája arckifejezését tanulmányozta. Mindhárom lány közül Dora volt a legkiválóbb abban, hogy leplezze valódi érzelmeit. Már a gyermekkora óta. Esküvője napján az apja, Parker, Marietta egyetlen gyermeke, megbocsáthatatlan módon részegen érkezett a templomba. Dora rendíthetetlenül mosolygott, amikor vér szerinti apja helyett végül a mostohaapja vezette őt az oltárhoz. Akkor is mosolygott, amikor tudta, hogy a háta mögött mindenki összesúg, mihelyst Parker elmondta teljesen kusza köszöntőjét, illetve akkor sem fagyott le arcáról a mosoly, amikor a barátai elcipelték Parkert a hotelszobájába, hogy kialudja magát.

Nagyi ugyanezt az erőltetett mosolyt látta most is Dora arcán. Nagyon jól tudta, hogy mennyi áldozatot kellett az unokájának meghoznia, hogy fenntartsa a boldog családi idill látszatát. A válás belülről mardosta, és mélyen megrendítette. Ő persze még mindig azt a látszatot próbálta fenntartani, hogy mindent kézben tart.

– Nagyon… tiszteletreméltónak tűnsz ebben a ruhában – mondta nagyi, gondosan megválogatva a szavait. – De nincs túlságosan meleg ma a kosztümhöz és a harisnyához?

Dora összefogta szőke haját, hogy a szél egy kicsit lehűthesse a tarkóját, és felszáríthassa róla az izzadságot.

– Istenemre mondom, igazad lehet. Olyan meleg van, hogy az aszfaltra ütött tojás helyben megsül, de jó benyomást akarok kelteni Cal ügyvédjeiben.

Szegénykém, gondolta nagyi. Ez a kosztüm szörnyen feszül rajta. A drága Dora úgy festett benne, mint egy megkötözött szaloncukor.

Dora leengedte a haját, és mérges kifejezés ült ki az arcára.

– Calhoun egyszerűen nem normális.

– Mindnyájan tisztában voltunk vele, amikor hozzámentél, hogy nem ő a Nobel-díj várományosa.

– Nem kell okosnak lennie, nagyi, elég, ha az ügyvédje az. Ráadásul azt hallottam, hogy egy igazi nagyágyút fogadott fel!

– Ugye kapcsolatba léptél a Rosen Ügyvédi Irodával, ahogy tanácsoltam?

Dora bólintott.

– Akkor jó – mondta nagyi. – Robert kifogja majd a szelet a nagyágyú vitorlájából! Emiatt nem kell aggódnod.

– Próbálok nem aggódni – válaszolta Dora, és közben lesimította szoknyája ráncait. – Ennek ellenére jó benyomást akarok kelteni.

Nagyi levette a ruhája hajtókájára tűzött kedvenc brossát. Kis, fényes koralldarabok pihentek az aranyfoglalatban, egy csillagrobbanást mintázva. Unokájának is egy ilyesfajta, nagy változást hozó történésre lett volna szüksége az életében.

– Gyere ide, drágám!

Amikor unokája a közelébe ért, nagyi intett, hogy hajoljon oda hozzá, és az idős asszony a nagy brosst Dora kosztümjének hajtókájára tűzte.

– Így ni! – mondta hátradőlve, és megcsodálta a szép kitűzőt. – Egy kis szín teljesen feldobja ezt a szettet. A bross az anyámé volt, mostantól pedig a tiéd.

Dora szeme elkerekedett – egy pillanatra eltűnt az arcáról az egyébként mindig ott ülő, sztoikus arckifejezés. Szorosan, szinte kétségbeesetten megölelte a nagyanyját.

– Ó, nagyi, köszönöm! Nem számítottam rá, és nagyon sokat jelent nekem. Különösen ma. Be kell vallanom, hogy ideges vagyok, hogy ennyi idő elteltével szembe kell néznem Callel és az ügyvédjeivel.

– Mellvértként viseld ezt a brosst! – válaszolta nagyi mosolyogva.

– Úgy lesz – állt fel Dora, lesimítva a blézerét. – Tudod, annyira örülök, hogy újra rám jön ez a kosztüm, így, hogy Carson nem engedi, hogy alkoholt tartsunk a házban, Harper pedig mindenféle egészséges étellel traktál minket, leadtam pár kilót. Gondoltátok volna?

Örömteli mosoly ült ki Dora arcára, és nagyi hirtelen látni vélte benne annak a fiatal nőnek a képét, aki elbűvölő mosolyával régebben mindenkit levett a lábáról. Az elmúlt tíz évben, boldogtalan házassága alatt, egy sajátos nevelési igényű gyermek édesanyjaként Dora elkövette a déli feleségek főbenjáró bűnét: elhanyagolta magát. Ráadásul szomorúsága a lelkét is megmételyezte, és kihunyt a fény a szeméből. Nagyi örült, hogy ennek a bizonyos fénynek egy halovány sugarát újra felfedezni vélte unokája tekintetében.

– Nate is veled megy? – kérdezte Lucille.

– Sajnos nem – rázta meg a fejét Dora, szomorú arcot vágva. – Épp most jövök a szobájából. Könyörögtem neki, hogy jöjjön velem, de tudjátok, milyen, ha a fejébe vesz valamit. Csak annyit mondott, hogy nem, és kész. Nem hinném, hogy mostanság túlságosan szeretne – tette hozzá szomorúan. – Olyan volt – csuklott el az asszony hangja —, mintha alig várná, hogy elmenjek.

– Nos, kicsim, ne tulajdoníts ennek túl nagy jelentőséget! – mondta nagyi biztatólag. – A fiú még mindig bánkódik a delfinnel történtek miatt. Nagy megrázkódtatás érte, ahogy mindnyájunkat.

– Carson bizonyára értesít majd minket, mi újság Palackkal – tette hozzá Lucille.

– És érzem, hogy jó hírekkel fog szolgálni – jelentette ki nagyi, az örök optimista. — Akkor Nate is megnyugszik majd.

– Remélem – felelte Dora, és gyors mozdulattal elmorzsolt egy könnycseppet a szeme sarkából, láthatólag zavarban léve pillanatnyi gyengesége miatt.

Nagyi Lucille-ra sandított. Dora nem szokott ennyire érzelgős lenni. Unokája az órájára nézett, és nagyot sóhajtott:

— Istenem, indulnom kell, vagy el fogok késni! – jelentette ki hivatalos hangon. – Biztosan boldogultok Nate-tel, amíg nem leszek itt? Tudjátok, hogy nagyon komisz tud lenni, ha nem vagyok vele.

— Biztos vagyok benne, hogy három felnőtt nő elbír egy kisfiúval, legyen bármennyire komisz is — jelentette ki nagyi felhúzott szemöldökkel.

Lucille halkan elnevette magát, miközben fürgén dolgozott a kosáron.

— Hogyne, persze – motyogta Dora, és a táskájában a kocsikulcsok után kutatott. – Csak arról van szó, hogy most különösen nehéz vele, mert feldúlt a delfin miatt, illetve amiért az apjával találkozom.

Nagyi hessegető kézmozdulatokkal próbálta indulásra bírni Dorát.

— Menj, és ne törődj semmivel! Megleszünk valahogy. Neked így is elég gondod van a ház eladásával.

Dora ennek említésére összevonta a szemöldökét.

— Jobb, ha azok a munkások ott lesznek, vagy nem állnak meg előttem, olyan patáliát csapok!

Nagyi és Lucille egymásra néztek. Ez már az ő Dorájuk!

Az asszony elővette a kulcsát, és útnak indult.

— Dora! – kiáltotta nagyi, megállítva unokáját, aki visszafordult, és az idős nőre nézett. – Ne feledd, hogy ki vagy! Te egy Muir vagy. A jövőd a te kezedben van. A saját hajódat te kormányozod! – jegyezte meg, majd szipogva hozzátette: – Ne vedd magadra azokat a sértéseket, amelyeket az ilyen Calhoun Tupper-félék mondanak!

— Igenis, asszonyom! – válaszolta hálásan Dora; kihúzta magát, és szeme a Muirok örökségeként csodás kék színben csillogott.

A két nő nézte, ahogy Dora a kocsijához siet, berakja a bőröndjét a csomagtartóba, és kifarol a felhajtóról, miközben a hátsó kerék kavicsokat lövellt az égbe.

– Mmm – motyogta Lucille, ahogy ismét a kosárfonásra összpontosított. – Ez a nő ma ki akarja tölteni a dühét a város összes férfiján.

Nagyi ajka körül egész reggel finom mosoly játszott, amely mostanra utat tört magának.

– Nem is tudom, kit sajnáljak jobban. A házon dolgozó munkásokat vagy Calhoun Tuppert.

2. fejezet

DélKarolina, Charleston

Dora szorosan egymásba kulcsolt kezét az ölében pihentetve ült ügyvédje irodájában. A légkondicionáló hősiesen küzdött a rekordokat döntő hőséggel, de a két ügyvéd és Cal még így is levették a zakójukat, és feltűrték az ingujjukat. Dora volt az egyetlen nő a helyiségben, aki még mindig viselte a blézerét. Nem volt hajlandó páncéljának egyetlen kellékétől sem megválni, ráadásul lelki szemei előtt látta a szoknyája cipzárját összetartó biztosítótűt. Így a blézerét nem vette le, inkább a saját levében főtt, és majd felrobbant, amikor Cal ügyvédje, Mr. Harbison azt ecsetelte, hogy a közös megegyezésben felajánlott összeg miért különösen méltányos.

Dora alig tudta visszafogni magát, hogy dühében fel ne ugorjon. Méltányos? Az ajánlott összeg nem volt elég a megélhetésükhöz, és ami fontosabb, nem tudta volna belőle fedezni Nate terápiáját. Saját ügyvédjére, Mr. Rosenra pillantott, remélve, hogy a férfi legalább ránéz. Az ügyvéd határozottan megtiltotta neki, hogy közbeavatkozzon, és meghagyta Dorának azt is, hogy csak akkor válaszolhat, ha kérdezik. A férfi a laptopja melletti papírhalomra bámult, és folyamatosan jegyzetelte az elhangzottakat.

Frusztrációjában Dora a szemöldökét figyelmeztetően felhúzva Calre nézett. Leendő exférje végig a saját kezére meredt. Még az irodába való belépésekor sem viszonozta neje pillantását. A tárgyalás teljes ideje alatt sem szólt hozzá, és nem nézett rá együttérzően vagy aggódva. Egyszer sem próbált szemkontaktust teremteni vele. Cal sosem volt az érzelmeit kimutatni akaró férfi, de a mai napon, az ügyvédje irodájában határozottan közömbösnek mutatkozott.

Dora az elmúlt néhány hónapban nem találkozott Callel, csak akkor beszéltek, ha a szükség úgy hozta. Amikor ma reggel besétált az irodába, meglepve tapasztalta, hogy a férfinak eltűnt a pocakja, és jobban törődött a kinézetével. A tipikusan déli hullámkrepp öltönyt viselte, és Dora alig hitt a szemének, amikor egy csokornyakkendőt pillantott meg Calen.

Ő maga próbálta megőrizni merev tartását és közömbös arckifejezését, de az asztal alatt a lába meg sem állt. A faliórára nézett, amely majdnem delet mutatott. Elviselte a kegyetlen reggeli meghallgatást mindkét ügyvéd részéről, akik ridegen felvázolták álláspontjukat. Most tértek rá a közös tulajdonaik tételes felsorolására. Végigkövette a hosszú listát, ahogy az ügyvéd duruzsoló hangon felolvasta, ám amikor Cal képviselője rátért a Muir családi örökségre, felegyenesedett ültében, és kitört:

– Nem!

Erre a szobában azonnal csend lett, és a három férfi feje egyszerre feléje fordult.

– Biztosan csak valami félreértés lehet – jelentette ki. – Nem osztjuk meg a családi antik örökséget! Cal és én már megegyeztünk abban, hogy ő kapja a saját családi bútorait, én pedig az enyémeket.

Mr. Harbison jóindulatú mosoly kíséretében felelt:

– Attól tartok, Mrs. Tupper, az nem lenne sem igazságos, sem jogszerű.

– Engem nem… – kezdte Dora, de nem folytatta, mert Mr. Rosen a kezét csillapítólag a karjára tette.

– Értse meg, minden vagyonukat közös szerzeménynek kell tekinteni – folytatta Mr. Harbison.

– A legkevésbé sem! – kiáltotta Dora elvörösödve. – Nem érdekel, hogy jogszerű-e, közös szerzeménye, vagy nevezze bárminek is – mondta emelt hangon a családi bútoraim az enyémek, és Cal azokat nem kaphatja meg. Ezt már megbeszéltük, megállapodtunk róla.

Cal dühéről az arcára kúszó pír árulkodott.

– Dora, lehet, hogy erről már beszéltünk, de azt korai lenne megállapodásnak nevezni. Teljesen egyértelmű, hogy az többé már nem tekinthető fairnek.

Dora szeme összeszűkült a szavak hallatán.

– Azért, mert mostanra már tudod, hogy egyes darabok mennyit érnek. Felbecsültetted a bútoraimat. Elolvashattam a becslő által írt összegzésben.

– Ha csak pár száz dollárt érnének… – kezdte Cal. Az előtte lévő papírok között matatott, és arca még jobban elvörösödött. – De a Chippendale gyártmányú székek és kanapék, valamint az empire komód… már ez több, mint százezer dollárt ér. Az ezüst pedig még harmincat.

Dora elismerően felhúzta a szemöldökét. Kellemes meglepetésként érték az imént hallott Összegek, de képtelen lett volna elviselni annak a gondolatát, hogy az örökségét árverésre bocsássák.

– Ez nem a pénzről szól. Nem akarom eladni a bútoraimat. Több nemzedéke a családom birtokában vannak. Ha én meghalok, Nate-re szállnak. Mi nem adunk el semmit, hanem mindent a következő generációra hagyunk.

– Kivéve akkor, ha kénytelenek vagyunk így tenni – jelentette ki Cal tömören. – És Nate kezelési költségeivel együtt, valamint a házéval, amelyet annyira akartál, és kiderült, hogy csak emészti a pénzt, most már muszáj is így tenni.

– A költségek nem új keletűek – vágott vissza Dora.

– És hadd emlékeztesselek arra, hogy te legalább annyira akartad azt a házat, mint én! Láttad a benne rejlő hasznot. De korábban sosem gondoltál arra, hogy fel kellene újítani a házunkat. Nem hagytad, hogy bármibe is belefogjak. Szerinted elég jó állapotban volt ahhoz, hogy ott éljünk. Erre mi történik? Hirtelen elengedhetetlenné válik a felújítás és a háztartási gépek cseréje.

Mr. Harbison megköszörülte a torkát, és közbevágott:

– Mrs. Tupper, szemmel láthatóan ez egy érzékeny téma önnek. A felújítás mértéke minimális, csak a legszükségesebbekre szorítkozik, hogy a ház hamarabb eladható legyen. Végeredményben az, hogy többet kapjanak érte, mindkettejük érdeke.

Dorát a sírás kerülgette, és úgy próbálta csillapítani ajka remegését, hogy beleharapott. A szobában lévő férfiak idegesen fészkelődtek a székükön, és egymásra néztek, a tekintetük pedig mintha azt tükrözte volna: „Mit is várhatnánk tőle, hiszen csak egy nő.” Az érzelmei magukkal ragadták, nem tudta megőrizni a hidegvérét.

Természetes, hogy kimutatta az érzelmeit! Ezek az emberek olyan közönnyel osztozkodtak az ő személyes vagyonán, mintha csak a piacon kezdtek volna alkudozni egy kiló burgonyára. És ráadásul ő húzza a rövidebbet! Ekkor eszébe jutottak nagyi fennkölt szavai: „Te egy Muir vagy… A saját hajódat te kormányozod!” Ekkor határozottan Cal ügyvédéhez fordult. Nem volt hajlandó elfogadni a férfi ultimátumát.

Dora ellentmondást nem tűrően Mr. Harbisonra nézett.

– A tisztánlátás kedvéért, hadd mondjak valamit! Nem érdekel, hogy a ház eladásából mennyi jövedelem folyik be, és az sem, hogy mennyit érnek a vagyontárgyaim – jelentette ki, miközben megpróbált végig nyugodt hangon beszélni. – Nem válók meg a családi bútoroktól. Azok a családoméi. A nagyanyám mindezt írásba is adja, annyira pedig ismerheti Marietta Muirt, hogy biztos lehet abban, nem hagyja majd, hogy bármi kikerüljön a családból – mondta, majd hátradőlt a székében, és a kezét az ölébe ejtette. – Csak ennyit akartam mondani.

Mr. Harbison összeszorította a száját, a kijelentésben rejlő igazságot hallva nem nagyon vitatkozhatott volna. Calre nézett, aki alig leplezett frusztrációval Dorát bámulta.

– Értjük, Mrs. Tupper – felelte békítőleg Mr. Rosen, majd megigazította a szemüvegét, és Cal ügyvédjéhez fordult. — Azt javaslom, hogy ezt a dolgot külön-külön tárgyaljuk meg az ügyfeleinkkel, majd találkozzunk újra. Jelöljünk ki egy mindenki számára megfelelő időpontot.

Dora a kezét bámulta, miközben az ügyvédek tisztázták azt, amit ilyenkor szokás. Megviselték a megpróbáltatások, és nem volt hajlandó felnézni, nehogy Cal dühös pillantásával kelljen szembesülnie. Amikor az urak végre felálltak, Dora is csatlakozott hozzájuk. A táskájáért nyúlt, miközben motyogott valamit az orra bepúderezéséről, majd kisietett a szobából, nehogy újra szembe kelljen néznie Callel.

DélKarolina Summerville

A délutáni nap már kezdett alábukni a horizonton, amikor Dora a délkarolinai Summerville utcáit rótta autójával. A napfény beszűrődött a kocsija ablakaira ragasztott sötétítőfólián át, és bármerre nézett, mindenütt nyári virágok pompáztak a szivárvány minden színében. Dora mindig is otthon érezte magát a történelmi negyedben, ahol az utcák, a parkok és a kertek az általa olyannyira szeretett déli hagyományokat tükrözték. Sosem unta meg az elbűvölő kúriák látványát, a klasszicista építményeket és a szélesen terpeszkedő viktoriánus házakat. Cal családja generációkon át Summerville-ben élt, de őt az épületekben rejlő időtlenség ragadta meg, és ösztönözte arra, hogy itt telepedjen le.

Dora nagyon elégedett volt magával, amikor a tíz évvel ezelőtti aukción sikerült „lecsapnia” erre a nagy, viktoriánus házra. Igen vonzó környéken állt, ahol egyik felújított ház érte a másikat. Az ő otthonuktól nem messzire lévő ingatlan csillagászati összegért kelt el. Az egész szomszédság felbolydult, és ők Callel úgy érezték, nagyon büszkék lehetnek arra, hogy itt élnek majd. Dora és a férje nagyon fiatalon, reményekkel telve költöztek a házba, és biztosak voltak abban, hogy a változás szelét érzik maguk körül, és a meggazdagodás útjára léptek.

Mennyire naivak voltak, gondolta Dora elszomorodva, miközben elhaladt a különös, ugyanakkor vonzó boltokkal körülölelt főtér mellett, amely tavasszal megelevenedett az azáleák tömegében. Summerville erről a különös növényről kapta a „virágok városa” nevet. Elhaladt a Szent Pál-templom mellett, ahol a Női Misszió önkénteseként tevékenykedett; majd a különleges építésű Timrod Könyvtárat is elhagyta, amelynek gyűjtőakciók keretében segített, és ahol órákat töltött el Nate oktatásával. Ez az ő közössége, az ő otthona volt. Ám ahogy a jól ismert, kanyargós utakon járt, valahogy mégis kívülállónak érezte magát.

Éveket töltött azzal, hogy barátokra leljen a közösségben és a templomban. Olyan embereket gyűjtött maga köré, akikről tudta, hogy számíthat majd rájuk, ha megszorulnának. Mégis, amikor hivatalosan is autistának diagnosztizálták Nate-et, a barátai másként kezdtek viselkedni.

Elkezdte őket zavarni Nate viselkedése. A gyerekek kiközösítették, a többi anyuka pedig nem hívta át a fiút játszani. Egy idő után Dora is felhagyott a próbálkozással. Végül pedig mindennel: az önkéntes munkával, a sporttal és a vendéglátással is. Csak egy hasonló gonddal küzdő szülő érthette volna meg a helyzetét.

Dora nagy levegőt vett, hogy visszanyerje lelki egyensúlyát, és a jelenre összpontosítson. Nem mintha bármire vagy bárkire számítottam volna, mondta magának. Elég jól elboldogulok egyedül is, nemde?

A blézere hajtókáján lévő korallkitűzőre nézett. A látványa megnyugtatta őt, mintha különleges erővel vértezte volna fel, illetve emlékeztette őt arra, hogy vannak, akik szeretik, akik valóban fontosak – nagyi, Lucille, Carson és Harper. Érezte, hogy a vállában lévő feszültség enyhül valamelyest, ahogy a lelke mélyén gyakran dédelgetett bánat és az elutasítás tovatűnik. Kénytelen volt önállóan boldogulni a világban. Az anyja, Cal, a nők, akikkel körülvette magát, csak elvettek mindent, de vissza semmit sem adtak. Amikor segítségre lett volna szüksége, eltűntek. De talán most, gondolta, megcsillant egy reménysugár, a többiekkel van remény a kölcsönösségen alapuló kapcsolat kialakítására.

Befordult a parktól távolabb vivő útra, amely a házához vezető, hosszú felhajtóba torkollott. Már az utcára fordulva megpillanthatta a házukat. A fehér viktoriánus épület egy aprócska, erdőben megbújó hídhoz hasonlóan rejtőzött a fák lombjai mögött, elbűvölően bájos, vörös gúlatetőzetével, amelyet kifinomult csecsebecsék ékesítettek. A tünékeny varázst azonban hamarosan megtörte a rideg valóság.

Mihelyst csökkent a távolság, a növényzet rej tekéből előtűnt a gyalázatos állapotban lévő, öreg ház. Évtizedes pattogzó festék, omladozó téglaalap, a benőtt indák súlya alatt megrogyó verandaoszlopok. Ezeket a hibákat nem lehetett álmokkal elkendőzni. Dora a ház elé hajtott, és leállította a motort. Ült az izzasztó hőségben, és az óriási, fehér, viktoriánus építményt bámulta. Az egykori lelkesedésnek írmagja sem maradt benne. Csak elkeserítette mindaz, amit megpillantott. Már nem a lehetőséget látta benne. Bármerre nézett, penészfoltok éktelenkedtek mindenütt – beszivárgott az alapba, és felkúszott a tetőszerkezetig. Dorának rá kellett döbbennie, hogy bármennyi erőfeszítést tesz is, ezt nem tudja helyrehozni.

Ahogy a házasságát sem. Túl egyértelmű és fájdalmas volt a hasonlóság, ha tehette, nem igazán gondolt rá.

Nehéz szívvel nyúlt a bevásárlószatyorért, a behűtött üveg borért és a doboz sült csirkéért, amelyeket az ügyvédtől idefelé tartva vett. Úgy érezte, leszívták minden energiáját, és alig tudta felvonszolni magát a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőn. A zár sem adta meg magát könnyen, de végül kinyitotta az ajtót, és megcsapta arcát a belülről kiszökő forróság. Elkedvetlenedett, a válla előreesett.

— Hány katasztrófával kell még ma szembenéznem? – nyögte, és próbálta az eszébe vésni, hogy ki kell hívnia a légkondicionálószerelőt. Egy újabb tétel az egyre hosszabb tennivalólistán.

A házban síri csend honolt. A mesteremberek mára már befejezték a munkát, de a festék és a lakk nehéz illata még érződött a levegőben. A napfénypászmákban látszottak a szállongó porszemcsék, amikor Dora körbejárt, hogy ellenőrizze, miként haladnak a munkálatok. Az antik bútorokat, amiket ő és Cal örököltek, a renoválandó szobák közepén, egy kupacba halmozták. A tapétát leszaggatták, és a gipszkarton falakat elkezdték kijavítani. Az elkorhadt ablakpárkányok cseréje megkezdődött. Még sok mindent kellett helyrehozni, de a kezdeti munkálatokat látva a helyzet már nem tűnt olyan reménytelennek.

A javítások látványa keserédes érzéssel töltötte el Dorát. Mindig is a ház felújításáról álmodozott, arról, hogy kifestet, vidám mintájú tapétát rakat fel, áthúzatja a bútorokat, és szép új konyhai gépeket vesz. Több mappát is megtöltött a magazinokból kivágott képekkel, de Cal azt mondta neki, hogy nincs pénzük a gépek és a vízvezetékek cseréjére. Dora évekig könyörgött a férjének ezekért, és noha most megkezdődtek a munkálatok, ő már nem lesz itt, hogy kiélvezze az új lakás szépségét.

Az ügyvédek egyértelművé tették számára, hogy a házat – amilyen hamar csak lehet – eladják, neki pedig össze kell pakolnia, és el kell költöznie.

Dora hirtelen úgy érezte, hogy a hőség megrohanja, és a párás levegőjű ház a fejére omlik. Nem kapott levegőt. Letépte magáról a testére feszülő kosztümöt, majd, hogy ne csak néhány konyhaablak legyen nyitva, az étkezőtől a nappalin át mindenhol kinyitotta a nyílászárókat. Az ablakkeret is magába itta a sok nedvességet, és nem akart kinyílni. A Dorát fűtő düh, amely az ügyvédi irodában történtek óta gyülemlett benne, és amely ellen semmit sem tehetett, ezúttal erőt adott neki. Nyögött, izzadt és szitkozódott, a tenyerével ütve az ablakkereteket, amíg a makacs nyílászárók végre meg nem adták magukat. Mindegyiket szélesre tárta.

Egy pillanatig csak állt ott, a friss levegőt belélegezve, és hagyta, hogy a szívverése lelassuljon. Ekkor megfordult, és ismét látnia kellett, mekkora felfordulás van a házban. Az ügyvédi irodában történtek megrázták őt. Ahogy a falnak támaszkodott, az jutott az eszébe, hogy ő maga is olyan, mint ez az öreg ház. Az állandóan fent lévő mosolyálarc mögött kezdett szétporladni.

Dorát úgy nevelték, hogy elhiggye, ha betartja a déli szépségek által kötelezőnek tartott játékszabályokat — amelyek a jól nevelt és főként jó családból származó déli hölgyekre vonatkoztak –, akkor az élete maga lesz a valóra vált tündérmese, mintegy folytatásaként az anyja vagy a nagyanyja által megélteknek. Ezek az íratlan szabályok szigorú példamutatással anyáról lányára, illetve lányunokára, nemzedékről nemzedékre szálltak.

Így Dora sem tett mást, mint hogy ezek szerint élte az életét. Mindig jó kislány volt, bálba járt, és kötelességtudóan köszönőleveleket írt. A társasági életbe a Szent Cecília-bálban vezették be, ahol fehér ruhát viselt. Kisvártatva pedig hozzáment egy feltörekvő ifjúhoz, egy jó nevű déli család sarjához. Jó feleséghez méltóan támogatta a férje karrierjét, és önkénteskedett a helyi közösségben, valamint a templomban. Végül pedig, sokévnyi hiábavaló próbálkozás után, életet adott a „trónörökösnek”. Dora azt hitte, hogy a tökéletes élet csak egy karnyújtásnyira van tőle.

Milyen bolond voltam!, átkozta magát, és arcát a kezébe temette. Minden elvárása csak illúzió volt. És azok az állítólagos szabályok… Mekkora képmutatás az egész! Netán köszönőlevelet kellene írnia Calnek a felajánlott alamizsnáért?!

Dora a nappaliban egymásra pakolt és fóliával leterített, régi bútorokra nézett. Igen, lehet, hogy a ház bármikor összedőlhet, és a bútorokra tényleg ráfér némi restaurálás, de ezek mind az övéi. A bútorait, a porcelánját és az ezüst étkészletét kincsként őrizte, nagyon fontosak voltak neki. A családi élet folytonosságát, a generációról generációra öröklődő hagyományokat jelképezték. Miért kellene megválnia tőlük, hiszen most van rájuk a legnagyobb szüksége!

Ráadásul nem ő rúgta fel a házasságukat!

Még hogy érzelgős! Egy frászt!, gondolta mérgesen, ahogy bement a konyhába. Felkapta a gyorséttermi csirkét, amit útközben vett, és feltépte a zacskót. A gőzölgő, zsíros finomság illata megcsapta az orrát, amitől összefutott a nyál a szájában. Bűntudata támadt, amikor kivett egy rántott combot. Harper és Carson biztosan kiselőadást tartanának neki, ha látnák, hogy ezt eszi. Dora megrázta a fejét, hogy lelki szemei elől elhessegesse rosszalló arckifejezésüket. Hadd legyenek dühösek! A pokolba a diétával és az alakjával! Ma este igazán megérdemel egy kis kényeztetést. Becsukta a szemét, és beleharapott a hizlaló ételbe, majd nagyot nyelt. Még egyet harapott, de nem ízlett neki a falat. Dora tudta, hogy az étel egy időre eltelíti majd, de nem fogja enyhíteni a benne lakozó éhséget.

Alig nyelte le az első falatokat, amikor megszólalt az ajtócsengő. Dora a hangra az ajtó felé fordult, és azon tanakodott, hogy kinyissa-e. Vágyakozással tekintett a tányéron köretként lévő sajtos makarónira, majd egy lemondó sóhaj kíséretében letette a csirkecombot. Nem az az ember volt, aki nem nyit ajtót, ha csöngetnek, vagy nem veszi fel a csöngő telefont. Szalvétájával megtörölte a száját, és az ajtóhoz sietett. Nem számított arra, hogy Callel találja szemben magát.

Dora szíve rögvest hevesebben vert, és beletúrt a hajába. Cal már levette a csokornyakkendőjét és a hullámkrepp zakót, amelyet az ügyvédi irodában viselt. Nyugodtan és lazán állt ott feltűrt ujjú, fehér ingében, egy üveg borral a kezében, mafla félmosollyal az arc4n.

– Cal, mi a fenét keresel itt?

– Csak gondoltam, beugrom megnézni, hogy vagy. A mai nap után… úgy véltem, talán beszélgethetnénk – mondta, mintegy békepipaként felemelve a borosüveget.

Dora hidegen mérte végig őt, noha a szíve hevesen kalapált.

– Szerinted nem mondtál már eleget mára?

– Az ügyvédek beszéltek helyettünk – válaszolta a fejét ingatva. – Úgy gondoltam, mi is megérdemlünk egy esélyt.

Dora alig hitt a fülének. Talán rosszul ítélte meg Calt? Még mindig tétovázva fogta a kilincset.

– Nem hinném, hogy beszélgetnünk kellene az ügyvédeink nélkül – vágta rá élesen.

– Ezt sugallják nekünk, hiszen óradíjat számítanak fel, hogy helyettünk beszélgessenek.

Dora erre csak bólintott.

– Az összes hullámvölgyünk ellenére – folytatta Cal – mindig próbáltunk fair-ek lenni egymással, igyekeztünk józanul gondolkodni. Miért hagynánk fel ezzel? Tegyük félre a nézeteltéréseinket, és találjunk egy értelmes megoldást – nevetett fel kissé fölényesen –, így megspórolhatnánk több ezer dollárt! Ráadásul – tette hozzá lassan szélesedő mosollyal – sok idő telt el azóta, hogy utoljára beszélgettünk. – Amikor még erre sem kapott választ, hozzátette: – Legalább megpróbálhatnánk. Mit szólsz hozzá?

Dora hosszan nézte a férjét. Calhoun Tupper nem volt jóképű férfi, amikor hozzáment, de esetlen kinézete idővel sokat változott. A férfiak közül néhányan ilyen szerencsés génekkel születnek. Tagadhatatlan déli sármja volt az, amivel egykor megfogta őt. A férfi most épp ezt vetette be, hogy célt érjen.

– Csak az jár a fejemben, hol lennénk akkor, ha ezt az ajánlatot egy évvel ezelőtt teszed – jegyezte meg Dora engedékenyebb hangnemben. – Vagy akár fél évvel ezelőtt, ahelyett hogy fogod magad, és kisétálsz az ajtón.

Calben volt annyi jó érzés, hogy erre kissé szégyenkező arckifejezést vágjon.

– Talán igazad van.

Dora végigmérte az előtte álló férfit, aki olaj ágat kínált neki, ő pedig azt kívánta, bárcsak hihetne neki, és elfogadhatná azt. Még mindig a férje volt, a fia apja. Tudta, mit kell mondania, hogy célt érjen, de Dora olyan kemény leckét kapott az ügyvédi irodában, amelyet nehezen tudott megemészteni. Így gyakorlatias természete kerekedett felül, és fennhagyta a pajzsát. Kitárta az ajtót, és hűvösen a házba invitálta a férjét. A saját házukba – javította ki magát gondolatban –, legalábbis addig, amíg a bíróság másként nem ítél.

Férje ismerős alakját követte az előszobán át a konyha irányába. Dora azon töprengett, a férfi hányszor tette már meg ezt az utat, a munkából hazatérve. Ilyenkor szokta meglazítani a nyakkendőjét, letenni az aktatáskáját, megpaskolni az arcát, és kinyitni a hűtőt egy sörért. Ma este viszont bort hozott. Ezt valójában ő szerette. Cal otthonosan mozgott a konyhában: elővette a fiókból a dugóhúzót, Dora pedig kivette a hűtőből azt a fürt magmentes szőlőt, amelyet még korábban vett. Miközben a mosogatóban megmosta a gyümölcsöt, csak nézte, ahogy Cal szakszerűen betekerte a dugóhúzót, majd egy kis pukkanás kíséretében kihúzta a dugót.

A bort és a szőlőt a nappaliba vitték, felhajtották a takarófóliát, hogy az asztalhoz ülhessenek. Esteledett, árnyékok táncoltak a falon. Dora felkapcsolt néhány kisebb lámpát. Félhomály telepedett a szobára, de a hangulat cseppet sem tűnt romantikusnak vagy megbékélést sej tetőnek, sokkal inkább furcsának. Dora leült, és azon tűnődött, hogy milyen különös is itt ülni azzal a férfival, akivel oly sok évet élt együtt – mégis mintha idegenek lennének egymás számára.

– Nem működik a légkondicionáló – jelentette ki Cal a nyilvánvaló tényt.

– Igen, holnap felhívom a szerelőt.

– Reménykedjünk, hogy nem kell az egész rendszert kicseréltetni. Már legalább húszéves.

Calnek nem kellett hozzátennie, hogy ezt is fel kell írniuk a listára, hiszen mindketten tisztában voltak azzal, hogy a másik ugyanerre gondol. Hátradőlt a székében, és a tekintetét körbejártatta a szobán. – Úgy tűnik, a festők már munkához láttak.

– Eddig még nem álltak elő semmi meglepővel, de ami késik.

– Jó, hogy a tetőfedők is dolgoznak.

Amikor erre Dora csak bólintott, a férfi hozzátette:

– Tudod, hogy a körmükre kell nézned, ugye? Ha hagyjuk őket, akkor sosem végeznek, mi pedig olyan hamar piacra akarjuk dobni a házat, amilyen hamar csak lehet.

– Aha.

– És ott van még a kert – folytatta a férfi. – Az ingatlanügynök külön kiemelte, hogy arra is figyeljünk. Teljesen elburjánzott. Azt sem teljesen értem, hogy mi szükség volt arra a pillangókertre. Mostanra már teljesen benőtte a gaz.

– Nate miatt – felelte Dora felháborodva, amiért a férfi erre nem emlékezett. – A környezetismeret-óráihoz kellett, nem emlékszel? Teljesen odavolt a hernyókért, a pompás királylepkékért, a fecskefarkú pillangókért és a golgotavirág-lepkékért. Behozta őket a házba, és megfigyelte, ahogy bebábozódnak, majd pillangóvá válnak.

Cal felhorkant.

– Drága órák voltak, és mostanra már egy dzsungel van odakint! Hagytad elburjánzani az egészet!

– Ezzel nem sokat segítesz, Cal – mondta Dora csendesen.

– Az ingatlanos szerint valamit csinálnod kell vele, hogy jobban nézzen ki. Bármit, csak olcsó legyen. Vegyél fel valakit, aki levágja a füvet!

Dora a kezében szorongatta borospoharát, kortyolgatta a borát, és nem szólt egy szót sem.

– Nate hogy viseli a felújítással járó felhajtást?

– Nincs itt — válaszolta Dora, és örült, hogy a férfinak végre eszébe jutott, hogy a fiuk után érdeklődjön.

– Akkor hol van? – kérdezte Cal, akit meglepetésként ért az iménti válasz.

– Nagyinál van, Sea Breeze-ben. Ott töltjük a nyarat.

– A teljes nyarat?! – kérdezte a férfi elképedve. – Ezt mégis mikor döntötted el?

– A múlt hónapban. Szóltam neked, hogy elmegyünk.

– Igen, arról, hogy a nagyanyád születésnapját ott töltitek, de arról nem, hogy az egész nyarat is.

– Nagyi meghívott minket – jelentette ki, idézőjelet mutatva a meghívott szónál –, hogy töltsük ott a nyarat. Valójában – tette hozzá nevetve –, közölte velünk, vagy ott nyaralunk, vagy kitagad minket az örökségünkből.

Dora alig tudta megállni, hogy el ne nevesse magát a férfi megdöbbent arckifejezése láttán. Eszébe jutott, hogy a testvérei ugyanilyen képet vágtak, amikor nagyi közölte velük a hírt.

– A vén boszorkány – mondta Cal. – Ha a véleményemre vagy kíváncsi, ez eléggé meredek. Még tőle is. Hogyan juthatott az eszébe, hogy összepakoltok, és ott töltitek a nyarat, mint kislány korotokban? A testvéreid dolgoznak, neked pedig… neked pedig dolgod van, itt, a házban. Az itteni teendőkkel mi lesz? – mutatott körbe. – Ezt nem hagyhatod itt!

Dora érezte, ahogy a parancsszót hallva egész testében megfeszül. Először is semmibe veszi a Nate-tel kapcsolatban tett erőfeszítéseit, most meg parancsolgat neki? Eszébe jutott nagyi intelme a Muirokat jellemző lelkületről, és dacosan felszegte az állát.

– Megfeledkezel arról, Cal, hogy ha kedvem tartja, összepakolhatok, és elmehetek. Többé már nem kell tájékoztatnom téged semmiről, vagy kikérnem a véleményedet. A velünk kapcsolatos dolgokat illetően, a saját döntésed nyomán, már semmi sem ugyanaz, mint régen.

Ekkor egy pillanatra megállt, mert észrevette, hogy a férje összeszorítja a száját, és elvörösödik. Mintha bármelyik pillanatban fel tudna robbanni. Végül Cal összeszedte magát, és a torkát megköszörülve ennyit mondott:

– Dora, légy észnél…!

– Teljesen észnél vagyok – mondta a nő egy magára erőltetett mosoly kíséretében. Tudta, ismét közel került ahhoz, hogy magával ragadják az érzelmei. Kihúzta magát ültő helyében, és minél közömbösebben próbálta elmagyarázni Calnek a döntését. – Teljesen átgondoltam. Mindennél logikusabbnak tűnik számomra, hogy Nate-tel együtt Sea Breeze-ben lakjunk, miközben itt folynak a felújítások. Az emberek egész nap itt sürögnek-forognak. Gondolj csak bele, hogyan hatnának Nate-re a furcsa szagok, az állandó kopácsolás és a hőség. Azon is kiborulna, hogy egész nap idegenek mászkálnak körülötte. Szerencsénk van, hogy Sea Breeze-ben lakhatunk. Természetesen semmi akadálya annak, hogy te itt lakj a házban a felújítás ideje alatt. Csak hogy szemmel tartsd a dolgokat – tette hozzá negédes mosollyal. Tessék, egyáltalán nem az érzelmeim irányítanak, gondolta élvezkedve.

Cal arca megfeszült, de nem felelt semmit. Dora így folytatta:

– Ráadásul fontos lenne, hogy nagyival és a testvéreimmel is eltöltsek egy kis időt. Nagyi el akarja adni Sea Breeze-t. Ez az utolsó lehetőségünk arra, hogy együtt legyünk.

Cal szúrós szemmel nézett rá.

– El akarja adni Sea Breeze-t?

Dorát nem lepte meg, hogy ez a kis információmorzsa felkeltette a férje érdeklődését. Sea Breeze az aktuális piaci viszonyokat nézve milliókat ért.

– Igen.

– Biztosan nagyon jó áron tudja majd eladni.

Dora alig láthatóan vállat vont. Lelki szemei előtt látta, amint a férfi szeme előtt ott villódznak a dollárjelek.

– Most már értem, miért döntöttél úgy, hogy ott maradsz – mondta. — Nincs munkád. Ne húzd fel magad! – tette hozzá, a kezét védekezően felemelve. – Úgy értem, valódi állásod, egy irodában. Amit viszont nem értek, hogy a testvéreid hogyan tudják megoldani a dolgot. Egyáltalán, hogyan állhat fel valaki, és hagyhatja ott a munkáját három hónapra? Még nekik is…

Cal sosem volt nagy véleménnyel a féltestvéreiről, pedig alig ismerte őket.

– Az időzítés a fontos. Carson tévésorozatát nem folytatják, így ő éppen munkát keres. Neki nagyon jól jött, hogy három hónapig nem kell lakbért fizetnie.

– Neki miért lennének gondjai? A Hollywoodban dolgozókat állítólag nagyon jól megfizetik.

– Engem is meglepett, de Carsonnak nincs pénze. Igazából teljesen le van égve.

Meglepetésében a férfi elégedetten felkacagott. Calt mindig is érzékenyen érintette, hogy közel sem keresett annyit, mint gyermekkori barátai. Előreléptetésben és fizetésemelésben sem igazán reménykedhetett.

– És mi van Hadley-vel? Neki valójában dolgoznia sem kellene.

– Harpernek hívják – javította ki Dora. Nagyon zavarta, hogy a férfi még ennyit sem tud megjegyezni. Tény, hogy Harperrel nem álltak közel egymáshoz, de az, hogy nem tudta a nevét, igazán nevetségessé tette. – Nem emlékszel, hogy apa mindnyájunkat a kedvenc déli íróiról nevezett el?

– Ez igaz – mondta a férfi vontatottan, mintha egy vicc poénját próbálná felidézni. – Hogy is van? Lássuk csak… Harper Lee, Carson McCullers és… – mutatott tettetett udvariaskodással Dorára – Eudora Welty.

Cal lecsippentett egy szem szőlőt a fürtről, és egy pillanatig a két ujja között tartotta.

– Parker Muir, a nagy író. Ahhoz képest, hogy az apátoknak egyetlen könyve sem jelent meg, túlontúl patetikus ez a gesztus, nem? – kérdezte, és a szájába dobta a szőlőszemet.

Dora elpirult a férfi szavai hallatán.

– Egyáltalán nem – kelt az asszony az apja védelmére. – Szerintem inkább a műveltségét bizonyítja, és van benne valami a déliekre jellemző sármból – jelentette ki, majd a borospohara után nyúlt, mintha abból próbálna bátorságot meríteni.

Cal alig láthatóan megvonta a vállát.

Dora érezte, hogy rögvest megváltozott a hangulat. A felszín alatt új keletű feszültség készült utat törni magának.

– És Nate hogyan boldogul Sea Breeze-ben? – kérdezte a férfi vontatottan. – Őszintén meglep, hogy magára tudod hagyni. Nem volt probléma ebből?

Dora a legszívesebben azt felelte volna: Ha vetted volna magadnak a fáradságot, hogy meglátogass minket az elmúlt pár hétben, akkor tudhatnád. De úgy döntött, inkább a megkezdett úton halad tovább:

– A körülményekhez képest jól.

– A körülményekhez képest? Ezt nem értem.

– Hosszú történet.

Cal türelmetlenül sóhajtott egy nagyot. Dora úgy döntött, röviden összefoglalja számára az elmúlt időszak eseményeit, hiszen tudta, hogy képtelen hosszú ideig koncentrálni, ha a család kerül szóba, még akkor is, ha épp a fiáról van szó.

– Nate megszeretett egy delfint a mólónál. Tudod, milyen, amikor valami felkelti az érdeklődését. Tanulmányozta a delfineket, vég nélkül beszélt róluk, és nagyon sok időt töltött Carsonnal, az öbölben úszkálva – mondta, és mosolyt csalt az arcára, ahogy felidézte Nate vidámságtól ragyogó arcát, amikor a vízben lehetett a delfinnel. — Ó, Cal! Bárcsak láthattad volna őt úszni! Olyan erős lett, és szépen lebarnult. Olyan helyes kisfiú… Nagyon élvezte.

– Ez tényleg nagy változás. Eddig mindig úgy kellett beimádkozni a vízbe.

– Én is emlékszem – jegyezte meg Dora, majd rátért a történet rázósabb részére. – Szeretett halat fogni Palacknak, de ez okozta a problémát. A balesetet. Odacsalta az állatot a mólóhoz. Az meg teljesen belegabalyodott a horgászzsinórokba. Ó, Cal, szörnyű volt! – mondta, és lehunyta a szemét, ahogy lejátszódott előtte, amint a zsinórok mélyen a delfin testébe vágtak minden alkalommal, amikor feljött levegőt venni.

– Elpusztult az állat? – kérdezte a férfi.

– Ezt még korai lenne megmondani. Carson utánament Floridába, egy rehabilitációs központba. Aggódom amiatt, hogy mi lesz Nate-tel, ha elpusztul a delfin – rázta meg a fejét. – A baleset óta bezárkózott a szobájába, és azokkal az átkozott videojátékokkal játszik. Nem hajlandó kimozdulni vagy úszni az öbölben. Attól tartok, hogy az egyik rossz időszakát éli.

– Sosem voltam valami nagy segítség az ilyen időszakaiban — ismerte be Cal.

– Legalább megpróbálhattad volna – mondta Dora élesen.

Dora meglepetésére a férfi beismerően bólintott.

– Tényleg lehettem volna ilyenkor egy kicsit türelmesebb vele.

Dorát teljesen meglepte a férje reakciója. Cal eddig sosem ismerte be, hogy nem törődött a fiával eleget.

– Még csak kilencéves. Rengeteg időd lesz még, hogy áthidald a közöttetek tátongó szakadékot.

– Ebben igazad lehet.

Egy pillanatra Dora kezdett reménykedni. Talán van még arra mód, hogy megbirkózzanak ezzel, és egy családként éljenek tovább. Tartoznak annyival Natenek, hogy legalább megpróbálják. Már a nyelvén voltak a szavak, amikor Cal hirtelen megszólalt, de a hangja az aggódó apáéból hivatalossá és feszültté vált.

– De az igazat megvallva, Dora, nem ezért jöttem ide – jelentette ki, a nő válla felett elnézve.

Az asszony szíve a torkában dobogott, és kipirult az arca. Noha tudta, hogy ezzel hibát vét, egy pillanatra leengedte a pajzsát, és abba a hitbe ringatta magát, hogy a férfi talán megváltozott. Persze azzal is tisztában volt, hogy a férfi éppen ennek a pillanatnyi védtelenségnek a kihasználására és lábbal tiprására készül.

– Értem — mondta kimérten. – És miről akarsz akkor beszélni?

Ekkor Cal a borospoharát kezdte mustrálni, mintha a bölcsek kövét vizsgálgatná. Kis idő múlva összekulcsolta a kezét az asztalon, és Dora szemébe nézett.

– Azért jöttem, hogy felajánljam a közös megegyezéses válást.

– Közös megegyezés? – ismételte meg a nő, fel sem fogva a szavak jelentését.

– Igen – válaszolta Cal kissé előredőlve, és elkezdett kimérten, a szavait megválogatva beszélni, mintha az egészét előre betanulta volna.

Ez Dorát sokkal jobban megrémítette, mint ha a düh vulkánként tör fel belőle.

– Nos, egy válásnak nem kell feltétlenül „aki kapja, marja” alapon történnie. Az ügyvédi irodában ma reggel láthattad, hogy mennyi feszültség és harag tud felgyülemleni. A válás békés is lehet, ha a válófélben lévők nyíltan beszélnek az elvárásaikról és a kívánságaikról, és a köztük lévő ellentéteket egymás között próbálják megoldani.

– A válófélben lévők – ismételte meg hitetlenkedve a nő, felháborodva a férfi tettetett távolságtartásán. – Az isten szerelmére, Cal! Ez úgy hangzik, mintha egy reklámból léptél volna elő. A válófélben lévők? Rólad és rólam van szó!

– Rendben – válaszolta kissé mérgesen a férfi, és hátradőlt a székén.

– Folytasd, hallgatlak!

– Alapvetően te és én közösen fogjuk kidolgozni a részleteket – jelentette ki már nem annyira hivatalos hangon –, nem pedig az ügyvédek. Ha őket bízzuk meg, hogy oldják meg a gondjainkat, az az örökkévalóságig is eltarthat, és egy vagyont kell nekik fizetnünk. Emlékezz csak vissza, mi történt ma! A te ügyvéded az orránál fogva vezette az enyémet. Kezdett elfajulni az egész. Véleményem szerint mi magunk is ki tudnánk dolgozni egy megállapodást, amelyet az ügyvédeinkkel átnézetnénk, és így akár barátok is maradhatnánk. Én ezt szeretném, te nem? Ez jobb lenne Natenek is, ugye?

Most, hogy Cal végképp kipukkasztotta Dora önámításának buborékát, az asszony végig tudta hallgatni a mondandóját, és látta azt a mázat is, amivel a férfi az egészet bevonni igyekezett. Az ő ügyvédje megvezette Calét. Na persze, épp az ellenkezője történt!

– Nem hinném, Cal – válaszolta közömbös hangon. – Hallottam, hogy mit ajánlottál ma. Ha ez az elképzelésed arra, hogyan oldjuk meg a dolgainkat, akkor a megállapodást sutba vághatod – jelentette ki édes mosollyal az ajkán.

Cal menten elvörösödött.

– Szóval akkor így játszunk?

– Csak azon az úton megyek tovább, amelyen elindultál.

– Azt hittem, hogy… – mondta hátradőlve, és türelmetlenségében a combját csapkodta: – Nem tudom, miért, de azt hittem, hogy észszerűen fogsz gondolkodni.

– Azt hitted, hogy hátradőlök, és azt teszem, amit mondasz, ahogy mindig is tettem, ugye? A jó öreg Dorától elvárható módon. Aki mindig azt tette, amit mások elvártak tőle – mondta a férfira mutatva. – Te hagytál el minket, Cal. Kisétáltál az ajtón, és nemcsak engem, de a fiadat is elhagytad. Szerintem egy olyan férfitól, aki ilyesmit tesz, elvárható lenne némi bűntudat. Elvárom tőled, hogy nagyvonalú legyél. Hogy ésszerűen gondolkodj – nevette el magát felháborodásában. – Láttam, hogy mennyire ésszerű tudsz lenni. Nate és én nem tudunk megélni abból, amit ajánlottál.

– Ha tehetném, többet adnék!

– Pontosan tudom, hogy mennyit keresel, ahogy azt is, valaki mikor próbál átverni. Mindig is zsugori voltál, Cal, és ezt nem csak a pénzre értem. Mindig azt mondtad, ha bármi történne velünk, akkor az örökségedet jelentő régiségek visszakerülnének a családodhoz, az enyémek pedig az enyémhez. De most az én családi örökségemre is szemet vetettél.

– Mindenünk, beleértve a bútorokat is, közös szerzeménynek minősül. Ezt az ügyvéd is elmagyarázta. Egyenlően kell megosztoznunk rajta.

– Kell? Ha közös megegyezéssel válunk el, akkor azt tehetünk, amit akarunk. Épp most mondtad.

Cal letette a poharát, és hirtelen felállt, olyan hevesen tolva hátra a székét, hogy az nyomot hagyott a parkettán.

– Felfogtam, hogy nincs értelme semmit sem megbeszélnünk, amikor ilyen hangulatban vagy. Nate ezt tőled örökölte.

Dorának elakadt a lélegzete, és a szavak olyan élesen hasítottak belé, mintha tőrt szúrtak volna a szívébe. Valahol legbelül mindig is tudta, hogy a férje őt vádolja a fiuk autizmusáért. A szíve majd kiugrott a helyéről, és annyira kiszáradt a szája, hogy válaszolni sem tudott.

– Jobb lesz, ha most elmegyek.

– Menj csak! Abban jó vagy.

A férfi arca megrándult, majd megfordult, hogy elhagyja a házat.

– Ugye tudod, hogy nemcsak engem hagytál el, hanem Nate-et is? – kiáltott utána Dora.

Erre a férfi visszafordult, arcára merev arckifejezés ült ki.

– Igen, tudom.

A nő szíve fájt a fiáért, az ő szomorú, magányos kisfiáért.

– Fel sem hívtad, és meg sem látogattad őt. Ugye tudod, hogy szörnyű apa vagy?

Érezte, ahogy az érzelmek úrrá lesznek rajta, és nem volt ereje, hogy megállítsa őket. Persze nem is akarta.

– Egyszer sem vitted el Nate-et horgászni!

– Horgászni? Mi a…! Ez meg hogy jön ide?

– Meg akart tanulni horgászni. Melyik gyerek ne akarna? Nagyi tanította meg rá, nem te. Te sosem tanítottál neki semmit. Te mindig csalódásként tekintettél rá.

– Dora, kezdünk eltérni az eredeti témától! Miért húzod fel magad ennyire ezeken a régi dolgokon, amikor csak azért jöttem ide ma este, hogy békésen megegyezzünk? Mindig ezt csinálod. Mindig magukkal ragadnak az érzelmeid.

– Érzelmeket akarsz? Mutatok én neked érzelmeket! Miért hagytál el engem?! – kiáltotta. – Sosem mondtad el nekem! Miért?!

Minél hangosabban kiabált, Cal annál inkább visszahúzódott a csigaházába. Sóhajtva egyszerűen kijelentette:

– Utáltam az életemet.

Erre Dora elhallgatott, a szája tátva maradt, és mereven a nappali egy pontját bámulta.

– Minden este, amikor hazajöttem, megálltam az ajtóban, és utáltam, hogy be kell lépnem a házba — mondta Gál, és körbejártatta a tekintetét a szobában. — Utálom ezt az istenverte házat – jegyezte meg hideg, monoton hangon. — Mintha kolonc lenne a nyakamon! Ahogy beléptem, te lerohantál Nate problémáival, a ház körüli gondokkal vagy a kerti teendőkkel. Márpedig problémák mindig voltak. Még öt percre sem ülhettem le, hogy kipihenhessem magam, te azonnal a nyakamba zúdítottál valami égbekiáltó gondot, mint például azt, hogy elromlott a konyhamalac.

– Ha szólsz, akkor békén hagytalak volna!

– Nem csak erről van szó.

– Miről még?

– Rólunk.

– Mi van velünk?

– Nincsen olyan, hogy mi! – tört ki Cal. – Már nagyon régóta nincs. Csak te vagy, és Nate. Én vagyok a kakukktojás. Igen, megértem, hogy Nate nagyon sok időt igényel, de a diagnózisa után megszállottá váltál. Nem tudtál eleget tenni érte. Minden figyelmedet neki szentelted. Az egész életünk körülötte kezdett forogni. Dora, te teljesen rátelepedtél. Az élete minden percét előre megtervezed.

– Ez a dolgom – kiáltotta az asszony, már-már sírva.— Az anyja vagyok.

– De a feleségem is. Ezt a részt elfelejted. Nyűggé váltam, és megszűntem létezni.

– Megszűntél létezni? Megfőztem a vacsorádat, takarítottam a házat, és mostam rád.

– Én feleséget akarok, nem pedig egy bejárónőt!

Dorában bennszakadt a lélegzet. Hiába az ügyvédnél elhangzott szavak, a közös szerzemények megosztására vonatkozó lajstrom; ő ebben a pillanatban jött rá, hogy a házassága végérvényesen végét ért. A férfi nem szereti őt, jó ideje nincsenek iránta érzései, és soha nem is lesznek.

– Én… nem tudtam, hogy így érzel – mondta a könnyeivel küszködve.

Cal kimerülten ingatta a fejét. Úgy festett, mint egy bokszoló, miután bedobta a törülközőt. Halkan megszólalt:

– Dora, kérlek, ne sírj!

A szavaira csak még jobban patakzottak a könnyek Dora szeméből. A hüppögéstől már nem kapott levegőt. Mintha a férfi kiszakította volna a testéből a szívét, és egyre erősebben szorította volna. Érezte, ahogy a fájdalom a bordái közé kúszik. A mellkasához kapott, és kétrét görnyedt.

– Dora, mi a baj? – kérdezte a férfi, és egy lépést tett feléje.

Dora szíve olyan hevesen vert, hogy a fülében hallott dobolástól szinte nem is észlelte, mit mond a férfi. Előrebukott, és megroggyant a térde.

– A szívem. Nem kapok levegőt.

3. fejezet

Florida, Sarasota

A rekkenő hőségben a sós fuvallat belekapott Carson hosszú, sötét, bársonyos hajába. Ezt leszámítva a lány meg sem moccant, szoborszerűen ült egy fémszéken, előrehajolva, az állát a tenyerébe támasztva. Sportolókat megszégyenítő testalkattal rendelkezett, erős volt, és atletikus. Sokáig tudott ebben a pózban maradni, hogy a kék medencére koncentrálhasson a Mote Tengerbiológiai Laboratórium és Akvárium cetkórházában.

Az akváriumhoz képest az épületnek ez a része sokkal praktikusabb elrendezésűnek tűnt. Az óriási falat egy szép, tengerkék és fehér delfineket ábrázoló mozaik díszítette, remekül elterelve a figyelmet az ipari, szürke falakról és a külső részen lévő, magas víztartályokról. Néhány kék tárolótartályt helyeztek el a sarokban. Mindegyik üresen állt, egyet kivéve, amelyikben egy delfin kapott helyet.

– Ó, Palack! – motyogta Carson.

A lány alig ismert rá a gyönyörű, csábító állatra, akit Sullivan’s Islanden ismert meg. Az a delfin életvidám, fényes bőrű, ereje teljében lévő nőstény volt. Most a bőre matt szürke színt öltött, ő maga kedvetlennek és gyengének tűnt, hosszúkás testét pedig keresztbe-kasul sebek borították.

A kedvetlen delfint nézve Carson nem tudott megmozdulni vagy megszólalni. A szívére sziklaként nehezedett a bűntudat. Az égető napsütésben ülve el kellett ismernie, hogy ő tehetett a delfin sérüléseiről. Ahogy Blake is mondta, az ő önzése a baj forrása.

Blake Legare a charlestoni Nemzeti Éghajlati Adatközpontban dolgozott. A férfi a barátja és a szeretője volt, de a tény, hogy Carson elhallgatta előle az igazságot, hogy ennyire összebarátkozott egy delfinnel, éket vert közéjük. Olyasvalamit tett, ami ellen a férfi oly szorgalmasan dolgozott. Fel akarta világosítani az embereket arról, hogy nem szabad ezt tenniük, és persze igaza lett. Carson volt az, aki egy vad delfint etetett, és az állat végül igen súlyos sérüléseket szenvedett. Blake azért volt olyan rendes, és elintézte, hogy a lány eljöhessen a Mote Tengerbiológiai Laboratórium és Akvárium cetkórházába, ahol Palackot kezelték. Carson tudta, ezért örökké hálás lesz a férfinak.

Egy nappal ezelőtt Carson Sullivan’s Islandről Sarasotába utazott a saját kocsijával. Késő este érkezett meg a városba, fáradt volt, és éhes. Kivett egy szobát az egyik szerény motelben, olyan közel a cetkórházhoz, amennyire csak lehetett. Alig aludt, a hajnalhasadtát várta, és nyitáskor már az intézmény kapujában állt.

A személyzetet, amely a helyzetet ismerve barátságos volt vele, értesítették az érkezéséről, de amíg a hivatalos engedély, hogy beléphessen a kórházi részbe, meg nem érkezett, nem tehetett mást, mint hogy türelmesen várakozott. Már több mint egy órája ült ott. Ezalatt láthatta, ahogy Palackot ellátják, illetve azt is, mennyire rossz az állat állapota. Még Blake figyelmeztetése ellenére sem volt felkészülve a delfin sérüléseinek súlyosságára.

Kis idő elteltével Carson a nevét hallotta. Ekkor megfordult, és meglátott egy magas, vonzó, fürdőruhát és kék, Mote feliratú, szörfös felsőt viselő nőt. Hosszú, szőke haját lófarokba fogta, és egy csiptetős táblát tartott a kezében. Carson talpra ugrott, mert már nagyon szeretett volna valakivel Palackról beszélni.

– Ön Carson Muir? – kérdezte a hölgy.

– Én vagyok – válaszolta Carson, kezet nyújtva a nőnek.

– Lynne Byrd vagyok – mondta, és ő is kezet nyújtott a lánynak.

A nő az irattartójára nézett, nagyon kimértnek tűnt.

– Itt az áll, hogy önkéntesnek szeretne jelentkezni a delfinrehabilitációs programba.

– Igen.

– Nos, lássuk csak! – mondta, a feljegyzéseit tanulmányozva. – Dr. Blake Legare vette fel velünk a kapcsolatot. Ismeri Blake-et? – nézett fel a nő Carsonra.

A lány a rendkívül csinos hölgyre nézett, és hirtelen úrrá lett rajta a féltékenység.

– Ö a barátom.

– Igen, Blake jó srác – jelentette ki mosolyogva a nő. – Már dolgoztunk együtt – mondta olyan természetességgel, ahogyan csak a munkakapcsolatokról szokás nyilatkozni. – Arra kér, hogy kifejezetten a Palack nevű delfinnel dolgozhasson. Miért éppen ezzel a delfinnel? – nézett rá kérdőn Lynne.

– Ismerem ezt a delfint.

– Ismeri?!

Carson ugyanazt a kritikus hangnemet hallotta ki Lynne hangjából, amelyet Blake-éből, amikor a férfi először szerzett tudomást arról, hogy a lány összebarátkozott egy vadon élő delfinnel.

Carson bólintott.

– Ez egy hosszú történet.

– Szeretném hallani.

Carson egyik lábáról a másikra állt, és próbált felkészülni arra, hogy felidézze a fájdalmas eseményt. Tudta, hogy Lynne minden szavát megjegyzi majd, de azzal is tisztában lesz, amit a lány nem mond ki nyíltan. Carson felidézte az első alkalmat, amikor azon a sorsfordító reggelen az Atlanti-óceánon találkozott Palackkal.

– Éppen Isle of Palms környékén szörföztem, amikor a delfin megvédett egy rám támadó bikacápától. Olvastam már olyasmiről, hogy delfinek mentettek meg embereket, de tudja, nem igazán hittem ezeknek a mendemondáknak. Egészen addig, amíg velem meg nem esett – mesélte komoran. – Azt hiszem… tudom, hogy ez a delfin mentette meg az életemet.

Lynne fej mozdulatából Carson látta, hogy a történet felkeltette a nő érdeklődését.

– Én is hallottam már ilyesféle sztorikat, és el is hiszem, hogy megtörténtek – vallotta be. – Túl sok dokumentált eset van ahhoz, hogy ne higgyek bennük.

Carson azonnal megkedvelte a nőt.

– De Palack nagy árat fizetett a hősiességéért. Amikor megpróbált elmenekülni, a cápa utánaeredt, és megharapta az uszonyát.

– Mi is úgy gondoltuk, hogy támadás érte, és akkor vesztette el az uszonyából hiányzó darabot.

Carson helyeslőleg bólintott.

– Néhány nappal később, amikor az öbölben állószörföztem, tudja, a délkarolinai Sullivan’s Island vizein, ez a delfin elkezdett követni, és jól megnézett magának. Amikor megláttam a sérült uszonyát, tudtam, hogy ez az az állat, amelyik megmentett engem. Alig tudtam elhinni – nevette el magát. – A delfin hamarabb felismert engem, mint én őt.

Lynne hitetlenkedve rázta a fejét.

– Engem mindig meglep, hogy az emberek rácsodálkoznak arra, mennyire okosak is a delfinek. Tudjuk, hogy különösen intelligens teremtményekről van szó, de nagyon nehezünkre esik emberi tulajdonságokkal és gondolkodásmóddal ruházni fel őket. Az igazat megvallva a delfinek valóban ennyire intelligensek – mondta, majd egy kis szünetet tartott, hogy felírjon valamit a táblájára. – Szóval, hogyan gabalyodott bele abba a horgászzsinórba?

– Ez az a rész, amit szégyellek elmesélni – mondta Carson. A lehetetlennel ért volna fel, ha szépíteni akarta volna, neki milyen szerepe is volt a történetben. – Azt hiszem, legyezgette a hiúságomat, hogy a delfin felismert. Úgy tűnt, hogy szívesen barátkozik velem, legalább annyira, amennyire én vele. Most már tudom, hogy itt meg kellett volna állnom, de nem tettem. Azt hittem, valami miatt különleges vagyok számára. Ezért bátorítottam őt. Nevet adtam neki. Együtt úsztunk, és a mólóhoz hívtam – mondta, majd egy pillanatra elhallgatott, a vállát is behúzta. – Halat adtunk neki. Tudom, tudom… – mondta gyorsan, ahogy észrevette, hogy Lynne szeme valósággal szikrákat szór. – Nem kellett volna. Mindent rosszul csináltunk.

– Igen, mindent rosszul tettek – jelentette ki Lynne, de nem korholó hangnemben.

Carson így folytatta:

– Egyik este az unokaöcsém felállította a horgászbotjait, hogy halat fogjon Palacknak. Még csak kilencéves, csak jót akart. Másnap reggel fedeztem fel, hogy Palack teljesen belegabalyodott a horgászzsinórba.

Ekkor lehunyta a szemét. Carson sosem fogja elfeledni, Palack sikolya miként hasított a reggeli csendbe, ahogy annak a látványát sem, ahogy az állat küszködött, hogy levegőt vegyen a fodrozódó vízben. Minden alkalommal, amikor a delfin a felszínre jött, a zsinórok pengeként vájtak a húsába.

– Felhívtam Blake-et, végül a Nemzeti Éghajlati Adatközpont csapata szabadította ki és mentette meg őt. A nagyanyám szerzett repülőgépet, hogy ide tudják szállítani – mondta, és a cipője orrát bámulta meredten. – A többit már tudja.

Egy percig csend telepedett rájuk, amíg Lynne látszólag emésztgette a hallottakat.

Carson megköszörülte a torkát.

– Hogy van Palack?

Lynne arckifejezése semmi jót nem sejtetett.

– Nos – kezdte a nő tárgyilagosan, a tábláján lévő feljegyzéseket tanulmányozva —, a delfin kritikus állapotban van. Számos seb van a melluszonyain és a hátuszonyán, valamint súlyos vágások az egész testén. A horgászzsinór nagyon mélyen beágyazódott, és csak sebészileg lehetett eltávolítani.

Lynne lapozott egyet, tovább olvasott, és elhúzta a száját.

– A legrosszabb mégis a két, szájpadlásába akadt horog volt – rázta meg a fejét Lynne. – Az egyik különösen veszélyesnek bizonyult. Ritkán láttam olyan, a halállal tusázó emlőst, aki ezt túléli. Már nem tudta tartani a száját, a szeme üveges volt. Azt hittem, elveszítettük, de ebben a delfinben nagyon erős az élni akarás ösztöne. Antibiotikumokat kap, és infúziót. Azt hittük, hogy ezzel némi haladást érhetünk el.

– Azt hitték?

– Nem eszik – nézett fel Lynne a papírjaiból. – Palackot nem érdekli az étel. Ez komoly aggodalomra ad okot.

Carsonnak görcsbe rándult a gyomra.

– Mit tehetnek ilyen esetben?

Lynne közelebb hajolt Carsonhoz, finoman megérintette a kezét, és a korábbinál kevésbé hivatalos hangnemben szólt hozzá:

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk. Ezen a ponton csak reménykedhetünk. Palackot éjjel-nappal felügyelik és ellátják az önkéntesek, akik nagyon odafigyelnek rá. Igazán elkötelezett csapattal dolgozunk. Néhányan még az éjféli műszakot is bevállalják. Nagyon hálásak vagyunk nekik.

– Ebben én is részt vehetnék – jelentette ki habozás nélkül Carson.

Lynne egy pillanatra elgondolkodott.

– Őszinte leszek magához. Amikor először hallottam arról, hogy idejön, akkor nagyon ideges lettem. Nem akartam, hogy egy kezdő flippereset játsszon a medencében. De ismerem Blake Legare-t, és megbízom benne. Ő azt mondta, hogy adjak magának egy esélyt ezzel a delfinnel kapcsolatban.

Carson nem szólt egy szót sem. Lynne így folytatta:

– Palack gyenge, de rövid távokat képes egyedül úszni, és sokkal feljebb tartja magát a vízben, mint a megérkezésekor. A csapat azon dolgozik, hogy bátorítsa, önmaga ússzon hosszabb szakaszokat is – mondta, Palackra emelve tekintetét, és aggódva felsóhajtott. – Annyira kedvetlen.

Carson követte Lynne tekintetét.

– Lehangoltnak tűnik.

– Nem szeretem az emberekre illő kifejezésekkel illetni a delfineket, de… – jegyezte meg Lynne egy vállrándítás kíséretében – azt mondanám, depressziósnak tűnik.

– Teljesen egyedül van odabent.

– Nem akarjuk túlságosan erőltetni az emberi kapcsolatokat. Nem akarjuk, hogy az embereket az étellel azonosítsa, így inkább annyira távol maradunk, amennyire csak tudunk, mert hosszú távon így lesz neki a legjobb – mondta Lynne, és leengedte a tábláját. – Én több mint húsz éve foglalkozom ezzel. Nagy ritkán találkozom olyan delfinnel, aki igényelné a társaságot, de azt hiszem, Palack közülük való – mondta, és mintha egy mosoly játszott volna az ajkán. – Általában nem érintjük meg őket. Egy alkalommal, amikor a medencében úsztam vele, véletlenül hozzáértem a tenyeremmel. Ekkor füttyentett, és rám nézett, mármint jól megnézett magának, éppen úgy, ahogyan az imént említette. Esküszöm, ha egy macskáról beszélnénk, akkor dorombolt volna.

Carson emlékezett rá, hogyan nézett rá Palack az öbölben, csillogó szemmel és kissé oldalra döntött fejjel.

– Ismerős ez a nézés.

Lynne elgondolkodott ezen, és Carson arcát tanulmányozta.

– Ha ez a delfin kötődik magához, és felismeri önt, lehet, hogy ez segít majd neki túljutni a holtponton.

– Én is kötődöm hozzá, és tudom, hogy felismer majd engem – jelentette ki Carson határozottan.

Lynne bólintott, és az órájára nézett.

– Itt az ideje, hogy Palack megkapja a gyógyszereit. Bejöhet velünk a medencébe. Lássuk, Palack hogyan reagál önre! Hagyjuk, hogy ő döntsön!

– Köszönöm – válaszolta Carson.

– Ne nekem köszönje – jelentette ki Lynne, visszatérve a korábbi hivatalos hangnemhez. – Mindketten a legjobbat akarjuk ennek az állatnak.

Carsont egy öltözőbe vezették, ahol felvehette a fürdőruháját. Az egyik önkéntes egy kék, Mote feliratú védőruhát adott neki, majd bevezette oda, ahol Lynne és a többi csapattag egy nagy, kék medence mellett állt. A nap erősen sütött, és a beton égette a talpát, ahogy végigmentek rajta. Carson szíve hevesen vert, hiszen aggódott és izgult is amiatt, hogy újra Palack közelében lehet. Vajon örömmel fog fogadni, vagy fel sem ismer majd?, tanakodott magában.

Lynne és egy állatorvos létrán felmászott a medence szélére, Carson pedig követte őket. A medence peremén átkukucskálva meglátta Palackot a másik oldalon, amitől a lélegzete is elállt. Megpillantotta a szürke testet keresztbe-kasul borító friss, fehér sebeket. A két nő után lemászott a létrán, és a medence hűvös vizébe lépett. A víz a derekáig ért. Lynne és az állatorvos már Palack mellett voltak, és szorosan tartották. Carson lemaradt mögöttük, de nem tudta levenni szemét az állatról. Kissé rendellenesen, magát furcsán tartva úszott. Gyönyörű szeme nyitva volt, de csak résnyire. Már-már élettelennek tűnt.

– Segítsen tartani a fejét, hogy beadhassuk a gyógyszereket! – utasította Lynne, magához intve Carsont.

A lány lassan megközelítette az állatot. Palack minden, a medencében tartózkodó embert szemmel tartott, és a fejét kissé a közeledő új ember felé fordította. Carson egyenesen a szemébe nézett. Az állat hirtelen hangosat füttyentett, és egyetlen farokcsapással kiszabadította magát az orvos szorításából.

– Palack! – kiáltotta Carson, és kitárta a karját, ahogy a delfin felé mozdult. Az állat teste végigsimította Carsonét. A delfin a medencében körözött, és izgatottan füttyögött. Ezután visszatért a lányhoz, és szemét óriásira nyitva folyamatosan szemmel tartotta. Carson kinyújtotta a kezét, de mielőtt megérintette volna az állatot, Lynne-re nézett.

– Megérinthetem?

Lynne szélesen elmosolyodott, és bólintott.

– Igen, szemmel láthatólag ezt szeretné.

Carson örökre az emlékezetébe akarta vésni azt az örömet, amit a delfin bőrének simogatásakor érzett. Végigsimította az állat busa fejét, és nagyon óvatosan végighúzta kezét a sebek körül. Nagyszerű érzés volt újra kapcsolatba kerülni a delfinnel. A lányt elöntötte a Palack iránti szeretet, és nagyon boldoggá tette, hogy ez az érzés kölcsönösnek bizonyult. Amikor Palack előtte megállt, olybá tűnt, mintha szélesen elvigyorodna. Carson ekkor észrevette, mennyire szétszabdalták a horgok az állat száját, és egész testében megborzongott.

– Mit tettünk veled?! – motyogta.

Meglepetésére Palack a hátára fordult, és a hasát mutatta, hogy megsimogassa. Lynne-nek, ezt a mértékű bizalmat és szeretetet látva, elakadt a szava. Carson kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa az állat finom bőrét, miközben a víz finoman jobbra-balra áramlott az ujjai között.

Palack visszafordult a hátára, és a vízben megpihent. Pontosan Carsonnal szemben helyezkedett el.

Lynne odament hozzájuk, és megvakargatta Palack busa fejét.

– Azt hiszem, ezt pozitív reakciónak nevezhetjük – mondta nevetve, amit az állatorvos mosolya is megerősített. – Többet mozgott, mint ez idáig bármikor. Lássuk, vajon elfogad-e egy kis halat.

Lynne egy élő hallal teli tartót nyújtott át Carsonnak.

– Fejjel előre adjon oda neki egyet! Úgy könnyebben le tudja nyelni.

Carson úgy tett, ahogyan mondták neki. Sok halat dobott már Palacknak otthon a mólóról, így tudta, ha az állat úgy akarja, el is tudja kapni.

– Palack! – kiáltotta.

A delfin sötét szemével figyelte őt, kíváncsian és várakozásteljesen. A vödörbe nyúlva Carson kivett egy halat.

– Palack, éhes vagy? Kérsz egy szép heringet?

Palack csak nézte őt.

– Tessék! – kiáltotta Carson, és eldobta a halat.

A delfin villámgyorsan elkapta és lenyelte. Amikor Palack visszanézett, és kért még, a három nő örömmel és megkönnyebbülve vette tudomásul a pozitív fordulatot. Carson megetette Palackot a maradék hallal, és minden harapáskor megdicsérte őt, egészen addig, amíg ki nem ürült a vödör.

– Ez nagyszerű! – mondta Lynne Carsonnak. – Sokkal jobb, mint amiben reménykedtem. Legalább négy kiló heringet és kapellán lazacot kell naponta ennie. Nos, meddig tudna önkéntesként itt maradni? – kérdezte szélesen mosolyogva.

– Egy hétnél tovább nem engedhetem meg magamnak, hogy itt maradjak. Ennyi idő elég lesz Palacknak, hogy átlendüljön a holtponton?

– Szerintem máris jobban van. Az is óriási teljesítmény, hogy újra eszik – mondta a nő, és Palackra nézett. Az állat apró, lassú köröket róva úszkált a medencében. – Gyakran csak egy kis szeretetre van szükség.

Carson a nagyanyjára, a testvéreire és Blake-re gondolt. Arra, hogy a nyáron megtapasztalt szeretet az ő életét is mennyire megváltoztatta.

– Önt bízom meg Palack etetésével. Angela megmutatja majd, hogyan kell előkészíteni az ételt. Kézből kellene etetni, amíg meg nem erősödik. Utána már magától kell ennie. Szeretném, ha Palack hamarosan átkerülhetne a nagy medencébe. Ott több helye lesz úszni, és ön is dobálhatja neki a halat, hadd kapdossa csak, így nem kell kézből etetni. Ez egy fontos lépés, hogyha a későbbiekben szabadon akarjuk engedni. Minél kevésbé van ránk utalva, annál jobb.

– Szabadon engedni? Azt hittem, hogy Palack egy rehabilitációs központba fog kerülni.

– Ez még nem biztos. Eddig még abban sem mertem reménykedni, hogy túléli. Az elsődleges célunk mindig az, hogy a felépülést követően visszaengedjük az állatot a természetbe. De addig még nagy utat kell megtennie. Az idő majd eldönti.

– Ha visszaengedik őt a természetbe, akkor hová kerül majd? – kérdezte Carson aggódva.

– A saját élőhelyére. A delfinek nagyon ragaszkodnak a családjukhoz. Az, hogy egymással kommunikáljanak, elengedhetetlen a túlélésükhöz.

– És ha nem lehet visszaengedni az öbölbe?

Lynne elgondolkodott, majd így szólt:

– Nos, természetesen azért ez az elsődleges célunk.

– Összezavarodtam. Blake nem említette, hogy kételyek merültek fel azt illetően, hogy Palack az öbölbeli közösséghez tartozik-e? Nem találta meg a delfint az adatbázisában, de még keresi.

– Ezt nem említette – rázta meg a fejét tagadólag Lynne. – Ez komoly problémát jelenthet. Nem mi hozzuk meg a végső döntést. Ha nem lehet visszaengedni a természetbe, akkor találunk majd neki helyet, ahol befogadják.

– Blake említette a Delfinkutató Központot.

– Az egy remek hely. Járt már ott?

Carson tagadólag megrázta a fejét.

– Akkor meg kellene néznie. Érdekelne, miként vélekedik róla.

– Remélem, hogy Palack visszakerülhet majd az öbölbe.

– De ugye tisztában van azzal, hogy ez mit jelent önre nézve? – kérdezte Lynne. – Megfigyelheti majd, de sosem kerülhet vele kapcsolatba. Lehet, hogy Palack visszatér majd a mólójukhoz, hogy ételért kuncsorogjon. Ez egyszerűbb, mint ha neki kell ennivalóra vadásznia.

– Higgye el, Blake már keresztre feszített emiatt.

– Igen, azt el tudom képzelni. Túl sok mindent látott már ahhoz, hogy az ilyesmit félvállról vegye. Ahogyan mindnyájan.

Lynne jelzett a másik Mote-önkéntesnek.

– Még maradhat egy kicsit. Leeresztem majd egy kötéllel a játékokat, és megpróbálhatja játékra bírni őt. Ha túlságosan fáradtnak tűnik, akkor csak álljon itt, a közelben, és figyeljen! Szóljon, ha bármi furcsát vesz észre. Egyébként pedig nagyon örülök, hogy itt van. Jót tett vele.

Carson egyedül maradt Palackkal a medencében. Reménykedett abban, hogy a delfin visszatérhet az öbölbe. Ám egészen a mai napig nem tudatosult benne, hogy mennyire súlyosak a sérülései.

Palack újra odaúszott hozzá, közvetlenül Carson elé. Pár percig farkasszemet néztek, és szinte tapintható volt a csend. A nap égette Carson hátát. A víz enyhén hullámzott Palack mozdulataitól. Valahol a távolban sirályok vijjogtak.

Carson becsukta a szemét, és hosszú idő óta először nyugalom szállta meg. Időbe telik majd, amíg feldolgozza mindazt, amit az elmúlt hónapban megtudott: hogy az anyja miként halt meg a tűzben, hogy a szülei alkoholisták voltak, illetve azt is, hogy talán ő is hajlamos az alkoholizmusra.

Amikor azonban Palack szemébe nézett, és látta a feltétel nélküli megbocsátást és szeretetet, Carson érezte, hogy kemény szíve megenyhül, és elindul azon az úton, amelyen a múltban elkövetett hibáiért hajlandó lesz önmagának megbocsátani.

DélKarolina Sullivan’s Island

Harper a dolgozószoba ajtaja előtt állt, és bekukucskált a gyéren megvilágított helyiségbe. Odabent Nate a tévé előtt, törökülésben ült a padlón. Csenevész, sápadt fiú volt, akire nagyon ráfért volna már egy hajvágás. Mozdulatlanul ült, kizárólag vékonyka ujjai mozogtak elképesztő sebességgel a videojáték kontrollerén. Erősen koncentrált, így észre sem vette, hogy a lány figyeli őt.

A saját világába merülő, aprócska és magányos Nate látványa a lányt gyermekkori önmagára emlékeztette. Harper is gyakran zárkózott be ebbe a szobába, csak nem videojátékozni. Ő inkább a könyvek világába menekült. A mai napig szerette kamaszkori kedvenceit, amelyek, mint afféle jó barátok, mindenhová elkísérték őt: az Időcsavart, Az oroszlán, a boszorkány és a ruhásszekrényt a Narnia krónikái-sorozatból, illetve bármit, amit Judy Blume írt. Oly sok könyv, oly sok órányi olvasás… Emlékezett rá, hogy mennyire magával ragadták a történetek, és hogy teljesen elmerült ebben a mesevilágban. Amíg olvasott, nem érezte magát magányosnak.

Nate-hez hasonlóan a gyermekkora nagy részét ő is egyedül töltötte. Ugyanazt a neveltetést kapta, mint nemzedékek óta minden James-sarj. A felsőbb rétegekből való angol családok úgy tartották, hogy a csendes gyerek a jó gyerek. A szülők nem puszilták vagy ölelték meg csemetéiket. Az érzelmek kimutatását rossz szemmel nézték. A látható szükségleteket illetően senki sem állíthatta volna, hogy Harper anyja elhanyagolta volna a lányát. Ennek épp az ellentéte volt igaz. Mindig szép ruhákban járatta őt, megfelelően táplálta, nevelőnőket alkalmazott, hogy tanítsák. Elhanyagolni valakit azonban sokféleképpen lehet.

Az anyja hol a manhattani, hol a hamptonsi és az angliai házába rángatta magával a lányát, gyakran nevelőnőre hagyva őt – általában olyasvalakire, aki csak ült, és csupán nézte, ahogy Harper egyedül játszik, amíg az anyja a végeláthatatlan üzleti találkozóit intézte, vagy viharos társasági életet élt.

Amikor Harper hatéves lett, elég idősnek tartották már ahhoz, hogy a nyarakat Sea Breeze-ben töltse. Az anyja sosem szívelte a gondolatot, hogy a lányát hosszabb időre a Muir család gondjaira bízza, de a nyári vakáció idejére ez a megoldás tulajdonképp kényelmesnek bizonyult, így Harper a nyarakat a nagyanyjánál tölthette.

Egyedül itt tudta áttörni az elszigeteltség falát. Amikor először érkezett ide, minden olyan különös volt, annyira idegen. A mohás, hatalmas tölgyfák, a hullámok moraja és a napirend hiánya. Nagyi nem engedett nevelőnőket a házba, inkább hagyta, hogy a lányok keresztbe-kasul rohangásszanak a szigeten. Csupán annyit kért tőlük, hogy tisztán és rendes ruhában jelenjenek meg étkezésekkor.

Harper eleinte úgy érezte magát, mint az árral sodródó hajó, hiszen nem volt határozott napirend, sem pedig nevelőnő, aki megmondta volna, mikor mit tegyen. A szabadság elemi erővel tört a magányos, hatéves kislányra. Ugyanakkor félt is, és furcsán érezte magát két idősebb testvére, Carson és Dora társaságában, akik között kisebb volt a korkülönbség. Az egyikük öt, a másikuk nyolc évvel volt idősebb nála. Ismerték a házat, a környéket és a helyi kultúrát. Sea Breeze az ő fenségterületük volt, és Harper „betolakodónak” érezte magát. Az első itteni nyaralása kezdetén rengeteg időt töltött a szobája magányában, könyvet olvasva.

Egészen addig, amíg nagyi közbe nem lépett. „Gyermekem! Ki kell jönnöd a szabadba játszani” – mondta. A nagyanyja is ugyanolyan könyvmoly volt, mint Harper maga, de az asszony a szárnyai alávette őt, és megtanította neki, hogy az életben mennyi minden van a könyveken túl is, amiben kedvét lelheti, például a horgászatban, a csónakázásban, az úszásban és a természet bebarangolásában. Nagyi lett a lányok vezére. Ebédet csomagolt nekik, és elvitte őket, hogy felfedezzék a szigetet, megismertette őket a csatornákkal, miközben egykori felmenőjükről, a jóképű Muir kapitányról, a hírhedt kalózról mesélt nekik mindenféle történeteket. Kalandvágyó természetükre próbált hatni, és telebeszélte a fejüket egy olyan, elrejtett kincs álomképével, amelyet az állítása szerint jogosan az ő családjuk birtokolna.

Dora azon a nyáron kezdett először érdeklődni a fiúk iránt. Carsonnak pedig szüksége volt egy barátra, így Harperhez fordult. A lányok hamar rájöttek, hogy ők valójában afféle rokonlelkek, akiket álmaik és fantazmagóriáik eggyé kovácsoltak. Carson kellőképp kalandvágyó, Harper pedig meglehetősen intelligens volt, így olybá tűnt, mintha a köztük lévő ötévnyi korkülönbség elillant volna. Harper a könyvekből számtalan izgalmas ötletet vett, amelyeket Carsonnal később elő is adtak, el is játszottak.

Az itt töltött nyarak Harper fiatalkorának mentsváraivá lettek. Már nem csak a könyvek jelentették az egyedüli támaszait, mert Carsonnal a képzelete is szabadon szárnyalhatott. Lett egy barátja, akivel együtt játszhatott.

Harper még egyszer a kisfiúra pillantott, aki egyedül ült a képernyő előtt. Csöndben távolodni kezdett az ajtótól, ajkán mosoly játszott. Már tudta, mit kell tennie.

4. fejezet

DélKarolina, Charleston

Dora egy idegen szobában ébredt. Lassan pislogott, majd rájött, hol is van, és miként került oda. Emlékezett a mellkasát szorító fájdalomra, a légszomjra, arra, hogy Cal besegítette őt az autójába, és kórházba vitte. A matraca vékony volt, és a takaróul szolgáló lepedőt pedig ugyanúgy kikeményítették, mint a zöld-fehér kórházi hálóingét, amely a derekáig felgyűrődött. A feje sajgott, és az erős fényben hunyorognia kellett.

— Szia! Örülök, hogy felébredtél – mondta Cal mellette.

– Szia! – felelte Dora egy nagy nehezen kipréselt mosoly kíséretében, majd kóválygó fejjel körbenézett a szobában, és hagyta, hogy a szeme szokja a fényt. A sarokban meglátta nagyit egy fémszéken ülve. Nagyon elegánsnak tűnt kékes tunikájában és drapp vászonnadrágjában. Az asszony bátorítólag elmosolyodott, amikor a tekintetük találkozott.

Ekkor egy hang hasította félbe a szoba csendjét.

– Istenem, de megijesztettél minket, már majdnem én is szívinfarktust kaptam!

Dora észrevette, hogy nagyi a szemét forgatta, mielőtt fejét a hang irányába fordította volna. Ekkor meglátta, hogy az anyja siet az ágyához. Winifred Smythe csillogó, fehér topot viselt, amely hangsúlyozta dús keblét, és egy fekete sztreccsnadrágot. Úgy festett így, mintha egy havas hegycsúcs lenne.

– Mama!

Winifred Dorához sietett. Korábban szőke haja mostanra már erősen őszült, amit Kleopátra-fazonúra vágatott. Cal csak sisaknak nevezte. A nő nyakában gyöngysor, fülében pedig hozzáillő fülbevaló fityegett.

– Igen, kicsim, itt vagyok! – mondta, és megragadta Dora kezét.

– Mikor érkeztél?

– Csapot-papot ott hagytam, és idesiettem, amikor Cal fölhívott. Szegénykém annyira feldúlt volt, hogy elfelejtette megmondani, melyik kórházba hozott be téged.

Dora nehezen hitte, hogy a férje ennyire aggódott volna miatta.

– Aranyom, annyira megijesztettél minket! – folytatta Winifred a lánya kezét szorongatva. – Amikor megtudtam, hogy a kislányom szívinfarktust kapott, valósággal összeomlottam. Egész úton idefelé sírtam. Teljesen kikészültem.

Ekkor nagyi közbeszólt:

– Ne fesd az ördögöt a falra, Winnie! Nem tudjuk, hogy szívinfarktus volt-e.

– Biztosan az – válaszolta a nő ellentmondást nem tűrően, és megpaskolta a lánya kezét. – Biztos csak egy enyhe… – tette hozzá Dorának megnyugtatásul.

Cal az ágy másik oldalán közelebb lépett Dorához, aki a férfi felé fordult, és próbált az arcára figyelni. Mély, sötét karikák éktelenkedtek a szeme alatt, és egyébként gondosan fésült haja most igencsak kócosnak tűnt. Az aggodalom és a bűntudat érzése ült ki az arcára.

– Dora – mondta alig hallhatóan, megtörten. – Sosem akartam, hogy ilyesmi történjen. Amikor láttalak összeesni … – kezdte, de nyomorultul érezte magát, így csak megrázta a fejét.

Winifred együttérzően csettintett a nyelvével.

– Azt… hiszem… – tétovázott a férfi –, talán át kellene még beszélnünk ezt a válásdolgot. Talán túl gyorsan történt minden.

Dora anyjának elakadt a lélegzete. Ekkor nagyi hirtelen feltűnt a férfi jobbján.

– Cal, kimerültnek látszol. Nagy volt a riadalom, és el sem mozdultál Dora mellől. Az orvos még egy darabig nem jön ide. Miért nem mész le a büfébe, és iszol egy kávét? Winnie és én is itt vagyunk. Szólunk, ha ideért az orvos.

Cal Dorára nézett, aki egyetértőleg bólintott.

– Oké, jó lenne egy percnyit szusszanni. Hamarosan visszajövök.

Mihelyst az ajtó becsukódott mögötte, Winifred megragadta Dora kezét, és lelkesen megszorította.

– Hallottad ezt, kicsim? – kérdezte a nő felvillanyozva, csillogó szemmel. – Cal nem akar elválni!

Dora szenvtelenül nézett vissza az anyjára. Ő nem volt annyira bizakodó, mint az asszony. Nem érzett szinte semmit. Mintha minden felfokozott érzelmét kiadta volna a házban történtek során.

– Ezt nem mondta, mama – válaszolta egykedvűen. – Legalábbis nem pontosan ezt mondta.

Winifred legyintett.

– Kitárta neked az ajtót, amin csak be kell rohannod. Itt az ideje, hogy begyógyítsuk a sebeket.

Dora feje kavargott az anyja metaforáitól. Winifred imádta a kliséket, és gyakran élt is velük. Amikor Dora nem válaszolt, az anyja megdöbbenve kérdezte:

– Te sem akarsz elválni, ugye?

– Miért ne akarna? – kérdezte nagyi kissé dölyfösen.

Winifred szembefordult nagyival, arckifejezése haragról árulkodott. Kölcsönösen nem kedvelték egymást, Dorának viszont egy jelenetre volt a legkevésbé szüksége. Mindig úgy érezte, hogy az anyja minden ok nélkül a nagyanyját tette felelőssé Parker hibáiért. Nagyi ugyanakkor minden erejével azon fáradozott, hogy támogassa Winifredet a házassága és a válása alatt. Végtére is ő volt az, aki bemutatta őket egymásnak, és nagyon fiatalon keltek egybe. Mivel Parker éppen csak lediplomázott, Winifred pedig az utolsó előtti évben otthagyta a főiskolát, így nem szerzett diplomát, nagyi vett nekik egy bájos házat Charleston divatos, Colonial Lake nevű negyedében. Edward, Dora nagyapja szerzett Parkernek egy állást a bankjánál. Dora mindig úgy gondolta, hogy szülő ennél többet nem tehet a gyermekéért. Két évvel később, miután kiderült, hogy Parkernek viszonya van Dora nevelőnőjével, nagyi Winifred mellé állt, és megfenyegette a fiát, hogy nem támogatja tovább, hacsak nem vet véget rögvest a tizennyolc éves Sophie-val folytatott viszonyának. Az egész affér nagyon megviselte Winifredet, és évekig tartott, amíg túljutott rajta. Charleston lakói pedig eleve nehezen felejtenek, és erről a legkevésbé nagyi tehetett.

– A válást nehéz elviselni – jelentette ki Winifred. – Ezt tapasztalatból tudom. A botrányról már ne is beszéljünk! Ha Cal hajlandó átgondolni, akkor a lányomnak mindent meg kell tennie, hogy megmentse a házasságát.

Dora erre hirtelen szúrást érzett a szívében.

– Winnie – mondta nagyi, közelebb lépve, most már békülékenyebb hangon. – Tudom, hogy nagyon nehéz volt a Parkertől való elválásod. Összetörte a szívedet. Mindketten nagyon fiatalok voltatok, és neked egy gyerekről is gondoskodnod kellett – rázta meg az asszony a fejét megbánóan.

– Ez nagyon szomorú, de Parker sosem változott meg. Ha együtt maradtatok volna, újra és újra összetörte volna a szívedet. A válás szabad emberré tett. Ha nem váltok el, sosem találkoztál volna Henryvel. Vele boldog vagy, nemdebár?

– Ez igaz – válaszolta Winifred megengesztelődve. – De Cal nem Parker. Ő sokkal megbízhatóbb, jobban lehet rá számítani. Ráadásul nem alkoholista – fejezte be a mondatot némi éllel a hangjában, mintha tudta volna, hogy leginkább ezzel a kijelentésével bánthatja meg nagyit.

Az idős asszony azonban nem vette fel a kesztyűt.

– De szereti a mi Doránkat? Ez az egyetlen kritérium, amit itt most mérlegre kell tenni. Dora többet érdemel, mint egy lemondásokkal és megbánással teli életet. Mindketten tudjuk, hogy nagyon sok nő boldogtalan, mert a szeretet nélküli házasságukban ragadnak.

– A házasság nem csak a szeretetről szól – ellenkezett Winifred, felemelve a hangját. – A szerelem egy szenvedély, egy fellángolás. A házasság viszont kötelezettségekkel, elköteleződésekkel és kemény munkával jár.

– Úgy írod le, mintha az egész felérne egy életfogytot kiszabó bírói ítélettel – vágott vissza nagyi. – És merem állítani, hogy ha csak emiatt megy valaki férjhez, akkor olyan is lesz az élete, mintha egy börtönben sínylődne.

Dora úgy érezte, hogy ez a szópárbaj a szívéig hatol. Összehúzta magát; a teste úgy reagált az elhangzottakra, mint amikor valaki végighúzza a körmét a táblán. Az anyja álláspontja világos volt. Szerinte nem kellene elválnia. Az asszonyra nézett, aki kihúzta magát, és úgy meredt nagyira, mint aki készen áll arra, hogy megküzdjön az előtte álló ellenséggel. Rájött, hogy az anyja nagyon gyakran használja a kell szót. Nem érdekelte, hogy a házassága boldog vagy legalább kiegyensúlyozott volt-e. Winnie az ilyesmivel sosem törődött. Számára csak a társadalmi konvenciók betartása volt fontos, az, hogy valaki azt tegye, amit elvárnak tőle.

Dora éppen figyelmeztetni akarta őket arra, hogy ő sem tűnt el a szobából, amikor kinyílt az ajtó, és a két nő párbeszédének tárgya lépett be a helyiségbe, egy csésze kávéval a kezében. Nagyi és Winifred azonnal elhallgatott, és kényszeredett mosolyra húzódott az ajkuk, ahogy újra körükben üdvözölték a férfit. Dora egy szót sem szólt, de feltűnt neki, hogy Calnek eszébe sem jutott, hogy megkérdezze a többieket, kérnek-e kávét, teát vagy egy fánkot. Ők is ugyanolyan régóta voltak a kórházban. A férfi ezeket illetően mindig is érzéketlennek tűnt… Dora megpróbálta elhessegetni a gondolatait, végül is Cal itt volt, és szemmel láthatóan igyekezett. Már ennek is örülnie kellene.

Dora hirtelen úgy érezte, mintha az elméje megbénult volna. Már ennek is örülnie kellene…

Hát nem folyton ezt mondogatta magának, amikor csalódott Calben? Amikor nem volt hajlandó vigyázni a fiukra, vagy vacsorát hozni, hogy ne a feleségének kelljen főznie? Amikor közölte, hogy nem engedhetik meg maguknak a mosogatógépet, vagy elfelejtette a házassági évfordulójukat? Vagy amikor nem kívánta az érintését? Azt hajtogatta magának, hogy a férfi legalább szereti, és hogy jó ember. Anyagilag gondoskodik róluk, nem iszik, nem csalja meg őt útonútfélen, ahogy az apja tette az anyjával. Ilyen ember az ő férje. Már ennek is örülnie kellene…

A gondot az jelentette, hogy sosem érezte úgy, hogy ennyivel be tudná érni. Beszélt erről az anyjával, remélve, hogy ellátja majd néhány anyai jótanáccsal, de Winifred egy legyintéssel nyugtázta Dora panaszait, és már-már kacagva magyarázta el, hogy minden feleséget idővel elhanyagolnak, ez valójában teljesen természetes dolog. „A rózsa is megfakul idővel” – mondogatta mindig.

Dorát merengéséből egy gyors kopogás zökkentette ki. A hang irányába fordult, és meglátta az orvost, nyomában egy magas, csinos, szőke nővérrel.

– Üdvözlöm, dr. Newell! – köszöntötte őt nagyi.

Dora figyelte, ahogy az orvos átnézi a leleteit. A kardiológus őt az egyik filmsorozatbeli szeplős, mindig frissen borotvált alakra emlékeztette. Elgondolkozott azon, hogy valakinek ilyen fiatalon hogy lehet már diplomája.

– Hogy vagyunk? – kérdezte az orvos egy mosoly kíséretében.

Dora utálta, amikor az orvosok többes szám első személyben beszéltek.

– Nem tudom, hogy ön hogy érzi magát, doktor úr, de én úgy, mint akin átment az úthenger.

Az orvos elnevette magát, Dora rögvest szimpatikusabbnak találta.

– Ez várható volt – válaszolta a doktor barátságosan.

– Szívinfarktusa volt? – szólt közbe nagyi.

Dr. Newell felpillantott a papírjaiból, Dorára nézett, és kincstári mosollyal az arcán tagadólag megrázta a fejét.

– Nem az volt. Dora tünetei szívrohamszerűek voltak, de a laboreredmények másra engednek következtetni. Más jellegű szívproblémája van, amelyet cardiomyopathiának vagy szívizom-elfajulásnak is neveznek.

– Akkor nem volt szívrohamom? – kérdezte Dora megkönnyebbülve.

– Nem. Érte mostanában komoly stresszhatás?

Dora Calre pillantott, aki aggódva vonta össze a szemöldökét.

– Igen.

– Értem. A betegség kiváltó oka lehet egy komoly stresszhatás, a szeretteink elvesztése miatt érzett gyász. Összetörtszív-szindrómának is hívjuk.

Dora szótlanul bámult az orvosra. Alig hitt a fülének. Pontosan így érzett. Mintha összetört volna a szíve. Nagyi arckifejezése is megkönnyebbülésről árulkodott.

– Ez jó hír. De még sosem hallottam az összetörtszív-szindrómáról. Vagy ahogy maga nevezte, a szívizom-elfajulásról. Komoly a baj?

– Nem szükségszerűen. Csak hogy értse: a stresszes esemény válaszreakciót vált ki a szimpatikus idegrendszerből, amit vészreakciónak vagy „harcolj vagy fuss”-reakciónak is nevezünk.

– Erről már én is hallottam – csicseregte Winifred.

Dr. Newell úgy mosolygott rá, mint egy tanár a diákra, aki jelentkezés nélkül kiabálja be a választ.

– Igen, ez egy teljesen természetes reakció. A testben kémiai folyamatok indulnak be, ami az adrenalinszint megnövekedését idézi elő. A hirtelen adrenalinlöket megbéníthatja a szívizmot, amitől nem tud megfelelően vért pumpálni. A stressz egyikünket sem kíméli. A stressz okozta szívelégtelenség hirtelen és váratlanul tör ránk, főleg a menopauzán túl lévő hölgyeknél. És – mosolyodott el újra – általában csak ideig-óráig áll fenn, utána helyrejön. Ez Dora esetében sincs másként, hiszen a szíve jó állapotban van. Így bár az összetörtszív-szindróma szívrohamnak is tűnhet, nem akkora bajt jelez, és más típusú kezelést is igényel.

– És ezt pontosan hogyan kell kezelni, doktor úr? – kérdezte nagyi. – Milyen gyógyszereket kell szednie? Szükség van újabb tesztekre?

– Mikor mehet haza? – tudakolta Winifred.

Az orvos a kérdésáradat után Dorához címezte a válaszát:

– Egy éjszakára, de meglehet, hogy kettőre is bent tartanám. Egy kicsit kiszáradt, és még néhány laboreredményre várunk. Egyelőre nem lesz szükség gyógyszeres kezelésre – mondta, és a többiekre nézett. – Az igazat megvallva Dora nagyon szerencsés volt.

– Szerencsés? – kérdezte ő maga meglepetten.

– Szerencsés, mivel már azelőtt megvizsgálhatjuk a szívét, hogy komolyabb problémák lépnének föl. Örülök, hogy itt van – mondta, majd nagyihoz fordult: – Szeretném egyeztetni önnel a család kortörténetét. Ha jól tudom, az ön férje szívelégtelenségben halt meg. És az apja is, ugye?

– Igen, a családomban ez elég gyakori – jelentette ki nagyi. – Edward, a férjem hetvenkét évesen szívrohamban halt meg. Az ő apjának és két testvérének is voltak szívproblémái. A fiamat mindössze ötvenöt évesen veszítettük el. Még annyira fiatal volt. A Muirok vagy szívelégtelenségben, vagy a háborúban halnak meg – tette hozzá az idős asszony keserűen.

– És önnel mi a helyzet?

– Nekem hál’ istennek nincs szívproblémám. A Colsonokat inkább a rákos megbetegedések fenyegetik. Bár amikor ideges vagyok, az én szívem is összevissza kalapál.

Dora elgondolkodott azon, amit nagyi Parkerről mondott.

– Nagyi! Én azt hittem, illetve mindig azt hangoztattad, hogy apát az ital ölte meg.

– Ez így igaz, de végül egy szívroham vitte el. Szegény fiam nagyon vékony és alultáplált volt. Ha a szíve nem mondja föl a szolgálatot, akkor előbb-utóbb a mája tette volna meg, de – jegyezte meg az asszony, és mondandójának hangsúlyozására meg is állt egy pillanatra – Parkernél is szívelégtelenséget állapítottak meg, csak néhány évvel idősebb korában, mint most nálad, Dora. Edward és én elvittük őt az orvoshoz, de mindent rendben találtak.

A hirtelen beállt csendben Dora jól hallotta, ahogy az orvos valamit a papírra ró. Neki magának sejtelme sem volt arról, hogy a családjában ennyire sok felmenőjének akadt gondja a szívével, és a tudat megrémítette őt.

– A mai nap jó híre az, hogy a szíve egészséges. Ám a családja kórtörténetét és a most történteket figyelembe véve itt az ideje az életmódváltásnak. Gyakran iszik?

– Nem – vágta rá Dora. – Főleg vörösbort iszom – tette hozzá, mert valahol olvasta, hogy a vörösbor jót tesz a szívnek. – És alkalomadtán koktélt is fogyasztok. De az elmúlt hónapban a testvéreimmel egy kortyot sem ittunk, hogy meggyőződjünk róla, meg tudunk lenni nélküle. Az apánk alkoholizmusa miatt. Számomra nem okozott problémát, hogy egy korty alkoholt se igyak.

– Remek. És mi a munkája? Ülőmunkát végez?

– Háztartásbeli vagyok, a gyermekem tanításával foglalkozom.

– Sportol?

Dora szégyenkezve nemet intett a fejével.

– Hány gyereke van?

– Egy fiam van, Nate, kilencéves.

– Általában mit eszik? – kérdezte az orvos a feljegyzéseit tanulmányozva. – Ön túlsúlyos, a többletsúly pedig a hasára és a csípőjére rakódott le, ami egyértelműen az esetleges szívproblémák egyik indikátora szokott lenni. Langelan nővér dietetikus, és tanácsot tud adni abban, hogyan változtasson az étrendjén és az életvitelén – mondta, majd maga mellé intette a mellette álló nővért, aki magas és karcsú volt, a megfelelő táplálkozás és sport fontosságának élő példája. – Ezt már biztosan másutt is hallotta, de az életmódváltást nem lehet tovább halogatni, Mrs. Tupper – jelentette ki őszintén a férfi. – Meg kell tennie, méghozzá most! A most történtek tulajdonképp az első figyelmeztető jelek.

Dora nagyira és Winifredre nézett. Nagyi szeme örömtelien csillogott, amíg Winifred olyan arcot vágott, mintha éppen őt diagnosztizálták volna.

– Ettől eltekintve azonnal hazamehet, ahogy megkaptuk a vizsgálatok eredményét.

Dorának nagy nehezen sikerült elmosolyodnia.

– Köszönjük, doktor úr! – mondta Winifred hálásan.

– Nagyon örülünk a jó hírnek. Dora, hazajöhetsz velem Charlotte-ba, és addig maradsz, amíg csak akarsz, Henry nagyon szívesen lát. Természetesen Nate-et is – tette hozzá. – Doktor úr, meddig kell ágyban maradnia?

– Ágynyugalom? Dorának arra semmi szüksége. Szeretném, ha felkelne és mozogna, kezdje nem túl kimerítő gyakorlatokkal – mondta, majd Dorához fordult: – Sétáljon sokat, lehetőleg ne túl meredek terepen. Legalább napi fél órát, és később mindig tíz perccel növelje az időtartamot. Ha ez már kényelmesen megy, akkor következhetnek a rendszeres tornagyakorlatok. Langelan nővér ebben is segít. Ha bármi kérdése van, hívjon nyugodtan –mondta, és bátorításképp Dorára mosolygott. – És semmiképp se vegye félvállról, Dora! Maga fiatal, és még van ideje változtatni. Sok szerencsét hozzá!

Dora finoman elmosolyodott, és elgondolkodott azon, milyen nagy kihívás előtt áll. Miután dr. Newell kiment, a nővér biztosította őt arról, hogy rögvest visszatér, majd követte az orvost. A szobára egy pillanatra csend telepedett, amit nagyi tört meg először.

– Annak semmi értelme, hogy Dora Charlotte-ba menjen, már kényelmesen berendezkedett Sea Breeze-ben. Remek a levegő, a hosszú sétákra ott a tengerpart, Lucille pedig egészséges ételekkel kényezteti majd. És ami a legjobb, Nate is berendezkedett már, és ő aztán nem szereti a változást – emlékeztette mindnyájukat az asszony.

– De most az anyjára van szüksége – jelentette ki Winifred.

– Ó, Winnie! Térj már észhez! – kiáltotta nagyi, és szemmel láthatóan teljesen elveszítette a türelmét.

Egy pillanatra a két nő csak meredten bámult egymásra.

– Nagyi! – kezdte Cal.

– Már megbocsásson – szakította félbe nagyi, utálkozva nézve rá –, de csak a családom szólíthat így. Ön hívjon Mrs. Muirnak!

Cal erre teljesen elsápadt.

– Mrs. Muir – adta be végül a derekát –, beszélhetnék egy percre Dorával négyszemközt?

– Fel ne zaklassa! – figyelmeztette őt nagyi.

– Nem fogom.

– Bárcsak hihetnék magának!

Cal felegyenesedett.

– Elismerem, sok mindenben hibáztam – mondta kissé dühösen –, de egyedül Dora kérhet rajtam számon bármit.

Egy pillanatra mindenki elhallgatott, majd nagyi Dorához fordult:

– Elég késő van, ideje indulnom. Neked pedig pihenésre van szükséged. Kérlek, kicsim, hívj föl reggel! Remélem, visszatérsz hozzánk Sullivan’s Islandre! Mindnyájan ezt szeretnénk.

– Jó éjszakát, nagyi! – köszönt el tőle mosolyogva Dora. A legszívesebben azonnal vele tartott volna. Maga mögött akarta hagyni a steril kórházat, a kényelmetlen ágyat és a rá váró vizsgálatokat. Nem akarta látni Calt vagy az anyját. A fiát, Nate-et viszont annál inkább. – Megpuszilnád a nevemben Nate-et?

Nagyi lehajolt, hogy csókot nyomjon Dora arcára.

– Persze hogy megteszem! – mondta, és amikor felegyenesedett, Winifredhez fordult: – Winnie! Ha nincs még szállásod éjszakára, szívesen látlak Sea Breeze-ben.

A meghívás meglepetésként érte Winifredet. Egy röpke pillanatra ellágyultak keménynek tűnő arcvonásai, de azután ismét azt a megszokott arckifejezést öltötte magára, amit mindig, ha nagyival beszélt.

– Köszönöm, nem. Abban a hotelban szállok meg, ahol mindig. Közel akarok lenni a lányomhoz – tette hozzá, saját fontosságát hangsúlyozva.

– Hát persze – válaszolta nagyi. – Nos, akkor indulok is.

Winifred is elköszönt, biztosította a szeretetéről a lányát, és ígéretet tett arra, hogy jól gondját viselnék Charlotte-ban, hiszen valójában oda tartozik. Mielőtt kilépett a szobából, megpuszilta Calt is, majd így szólt:

– Gyerekek, beszéljétek át, és tisztázzatok mindent!

Amikor újra becsukódott az ajtó, Dora lehunyta a szemét, hogy erőt merítsen mindahhoz, amit Cal meg akart beszélni vele. Nagyon fáradt volt, és furcsa sajgást érzett a szíve táján. Alig tudta kinyitni a szemét. A férje az ágy mellett állt, zsebre dugott kézzel, és várakozón nézte őt.

Dora megszólalt:

– Szerintem mindent elmondtunk egymásnak, amit lehetett.

– Dora! Komolyan gondoltam, amit korábban mondtam. Beszéljük meg ezt a válásdolgot!

– Cal…

– Ez az egész – mutatott körbe a kórházi szobán – elgondolkodtatott, hogy mennyire komoly lépés ez. És hogy mennyire rövid az élet. Talán nem kellene ilyen gyorsan sutba dobni mindazt, amit felépítettünk.

Dora figyelmesen hallgatta a férje szavait.

– Talán… – kezdte a férfi, megfogva Dora kezét, aki összekulcsolt ujjaikra nézett – nálam is lakhatnál a lakásban.

Dora gyorsan a férjére pillantott, de nem válaszolt.

– A mi környékünkön van, egy szép épületben. Van lift is, a közelben pedig több bolt. Csak a parkon kell átsétálni a házhoz – mosolygott bátorítóan. – Ez elég mozgás lenne, és a felújítást is felügyelhetnéd. Két legyet üthetsz egy csapásra.

– Alig hiszek a fülemnek!

Cal válaszra nyitotta a száját, de végül nem szólt semmit. Egy pillanatra megállt, és újra zsebre dugta a kezét.

– Értem, és nem hibáztatlak, Dora. Sajnálom, hogy fájdalmat okoztam. Kérlek, hidd el, hogy ezt komolyan gondolom!

Dora jól megnézte magának a férjét. Az arca nyúzott és sápadt volt. Szíven ütötte, hogy Cal nem tűnt boldognak. Nehezen tudta felidézni, mikor látta őt utoljára annak. Saját magát illetően rögtön tudta a választ: Sea Breeze-ben, a mólón, Nate-tel, nagyival és a testvéreivel. Még mindig látta maga előtt azt a lélegzetelállító, fülig érő mosolyt a fia arcán, amely egyáltalán nem volt jellemző rá. Az arca sugárzott az örömtől.

– És Nate-tel mi lenne? A lakás annyira pici. Nem lennénk túlzottan szűkösen?

Cal elkomorodott, és elgondolkodva megdörzsölte az állát.

– Igaz, Nate… Ő már kemény dió.

Dora ezt hallva megborzongott. Cal számára Nate csak egy újabb megoldandó problémát jelentett. A nő nézte, ahogy a férje az ablakhoz sétál, kinéz rajta, majd visszatér hozzá.

– Igazad van – mondta. – Tényleg kicsi a lakás, igazán nem lenne elég helyünk. De mit szólnál ahhoz – tette hozzá gyorsan –, ha ezúttal rövidebb távon gondolkodnánk? Csak addig laknánk ott, amíg felépülsz. Közben pedig kereshetnénk egy nagyobb lakást. Nem maradhatna addig Nate Sea Breeze-ben?

Dorát elöntötte a düh. Hogy képzelheti a férfi azt, hogy Nate-et egyszerűen Sea Breeze-ben hagyja?

– Nem!

– De ez azért, lásd be, nem teljesen ésszerűtlen javaslat. Te magad mondtad, hogy szeret ott lenni. Beilleszkedett. Kényelmesen elhelyezkedett. Nem tenne neki jót, ha kétszer kellene költöznie. Tudod, hogy nem szereti a változást, és – tette hozzá némi nyomatékkal a hangjában – lenne időnk beszélgetni. Csak kettőnknek. Erre szükségünk van.

– De…

– Csak egy kis időről lenne szó.

– Mennyiről?

A férfi vállat vont.

– Csak néhány hétről, legfeljebb egy hónapról.

A nőt megdöbbentette, hogy a férfi azt hiszi, hajlandó lenne a fiát magára hagyni ilyen hosszú időre. Ugyanakkor a békeajánlata, amely szinte közvetlenül az ügyvédi irodában történtek után érkezett, nem segítette a tisztánlátásban. Az anyja szavai csengtek a fülében: ha Cal hajlandó újra átgondolni az egészet, akkor Dorának mindent meg kell tennie azért, hogy megmentse a házasságukat.

– Igazad van, Cal. Nem dobhatjuk csak úgy sutba a frigyünket, de most fáradt vagyok. Zsong a fejem, és aludnom kell.

– Rendben. Persze. Jobb, ha most megyek.

Dora nagy nehezen kissé elmosolyodott.

– Reggel visszajövök.

– Elmész holnap meglátogatni Nate-et? Nem akarom, hogy aggódjon.

A férfi bűntudatos képet vágott.

– Bárcsak megtehetném, de be van táblázva a napom. Biztos vagyok benne, hogy Natenek Sea Breeze-ben jó dolga van.

Dora a vékony takarót a nyakáig húzta, hirtelen elkezdett fázni. Rövid, festetlen körmeire nézett. Már nem is emlékezett arra, utoljára mikor manikűröztetett. A bal kezén, a gyűrűs ujján még mindig viselte a vékony gyémánt jegygyűrűjét. Rájött, hogy Cal az érvelése során egyszer sem mondta, hogy szereti őt. Sem azt, hogy hiányzott volna neki akár ő, akár a fia.

Dora nagyot sóhajtott, és ezzel távozott belőle az összes harag, idegesség és aggodalom, amely már oly régóta gyűlt benne. Ha máshová költöznek, Cal attól még nem fog megváltozni. A férfi nem azért akarta őt visszakapni, mert szerette őt. Pedig Dora mást sem vágyott hallani. Cal sokkal inkább a ház felújításának felügyeletét bízta volna rá. Meg akarta őt puhítani, hogy a válás során jobb alkupozícióba kerüljön.

Ő ennél jobbat érdemelt, ahogy Nate is. Ennyi még nem elég.

– Nem kell, hogy bejöjj a kórházba, hiszen annyira sok dolgod van – jelentette ki Dora. – Rendben leszek. Köszönöm, hogy felajánlottad, hogy költözzek a lakásodba, de ez még túl korai lenne. Egyedül kell lennem, hogy elgondolkodjak a házasságunkról, magamról és még sok másról is, mielőtt beszélgetni tudnék veled.

Cal megköszörülte a torkát, hogy közbeszóljon, de Dora rendíthetetlenül folytatta, esélyt sem hagyva arra, hogy a férfi félbeszakítsa.

– Amint kiengednek, visszamegyek Sullivan’s Islandre. Igazad van, Nate boldog ott, és tudod mit, én is az vagyok. Azt hiszem, mindnyájan megérdemlünk egy cseppnyi boldogságot. Néhány hét vagy egy hónap múlva pedig majd beszélünk – jelentette ki, majd hamiskás mosolyt villantott, ahogy eszébe jutottak a férje szavai: – Ami pedig a felújítást illeti… – vonta meg a vállát –, sok sikert hozzá!

5. fejezet

Nagyi imádta az ünnepeket. Természetesen a karácsony volt a kedvence. Ezután következett a Valentin-nap a sok szívvel és csokoládéval, valamint a húsvét a színesre festett tojásokkal és a pasztellszínű virágokkal. Most pedig ideje volt megülni július negyedikét. A szigeten ilyenkor hemzsegtek a turisták a fellobogózott utcákon.

Ő és Lucille épp a dugóban araszoltak. Azért jöttek, hogy elhozzák Dorát a kórházból, és Sea Breezebe vigyék. Lucille vezette öreg Camryjét a Ben Sawyer hídon át Mount Pleasant városáig. Megbízható autó volt, tízéves, és keveset futott még, alig éktelenkedett rajta egy-két karcolás vagy horpadás. Mivel nagyi Carsonnak adta matuzsálem Cadillacjét, neki magának nem volt autója. Ahogy kinézett az autó anyósülésének ablakán, nem is igazán bánta. A látása már nem volt a régi, ahogy a reakcióideje sem. Sóhajtott egy nagyot. Ami azt illeti, Lucille-é is eléggé megkopott már.

Nagyi kinézett az ablakon, ahogy elhaladtak a lápvidék mellett. Dagály volt, így a víz ellepte az osztrigatelepeket. Csak a fű teteje látszott ki a vízből, amely a közelmúltbéli nagyobb esőzéseknek köszönhetően méregzölden meredt az ég felé. Ez volt a legforgalmasabb hétvége a szigeten, így csak lassan tudtak haladni a keskeny úton, ami keresztülszelte a szigetről a szárazföldre vezető mocsarat. Nagyi ugyanakkor észrevette, hogy nagy a távolság az ő autójuk és az előttük haladó jármű között.

– Csigalassan vezetsz – mondta Lucille-nak.

– Nem lassú vagyok, csak óvatos – vágott vissza Lucille.

Nagyi a visszapillantó tükörbe nézett. Autók hosszú sora kígyózott mögöttük. A kétsávos útnak ezen a szakaszán végig záróvonal volt. El tudta képzelni, ahogy a többi autós szitkozódik a járművében, és a két idős hölgy felmenőit emlegeti, amiért ilyen kényelmes tempóban közlekednek. Elnevette magát. Ahányszor csak kocsiba ült, legalább egyszer rádudáltak. Valószínűleg leginkább turisták lehettek. Egy charlestoni sosem lett volna annyira udvariatlan, hogy rádudáljon egy idős hölgyre.

Mihelyst a szárazföldre értek, az út négysávossá szélesedett, és az autók elszáguldottak mellettük, némelyik fiatalabb sofőr pedig nem volt rest mindenféle átkokat zúdítani rájuk.

– Hadd menjenek! – motyogta Lucille, aki állát felszegve, a kormányt szorosan markolva vezetett. – Nem fogok miattuk rohanni. Sosem büntettek meg gyorshajtásért, és nem most fogom elkezdeni. Ha ezek az emberek továbbra is így vezetnek, nem érik meg azt a kort, amit nekem sikerült, az biztos.

– A fiatalok halhatatlanok, ezt nem tudtad, Lucille?

Az asszony erre csak hümmögött, és összehúzta a szemöldökét.

– Ha már a fiatalokról beszélünk, kíváncsi vagyok, mikor ér haza Carson. Annyira jó érzéssel tölt el az, hogy mihelyst megtudta, hogy Dorának összetörtszív-szindrómája van, azonnal hazaindult.

– Mondtam önnek, hogy így lesz.

– Dora hazajövetelével mindennek meg kell változnia Sea Breeze-ben. Az orvos utasításait betűről betűre be kell tartanunk.

– Még több változás – tette hozzá Lucille. – Már egyébként sem főzhetek sertést vagy kukoricakását többé.

– Ha le kell mondanom az egy-két este elfogyasztott rumomról is…

– Nem inkább a minden este elfogyasztottál? – kérdezte nevetve Lucille.

Nagyi hirtelen az asszony felé fordult, és rábámult. Szóval Lucille tud a dugi palackról.

– Nem látok abban semmi rosszat, hogy valaki esti könyvolvasás közben megiszik egy-egy pohárkával. Végül is teljesen egyedül vagyok a szobámban.

– Ha nekem le kell mondanom a disznóbelsőségekről Dora kedvéért, akkor maga is megteheti Carsonért. És Harperért… – fintorgott Lucille –, aki nem eszik semmilyen fehér dolgot. Ki hallott már ilyet? Én teljesen ki lennék éhezve rá!

– Az Övéké már egy más világ. Támogatnunk kell őket –mondta, majd halkabban hozzá tette: – De ez nem jelenti azt, hogy mi néhanapján nem csalhatunk egy kicsit, és kényeztethetjük magunkat, ugye?

– Nem, asszonyom – helyeselt hevesen Lucille. – Lehet, hogy többször fogok főzni a kis házamban.

– Nagyszerű! Én pedig gyakran be fogok nézni hozzád egy kis beszélgetésre – mondta nagyi csillogó szemmel.

– Aha – kuncogott Lucille, de a szemét még mindig az úton tartotta.

– De a nagy házban, ahol a többiek tartózkodnak, nagyon oda kell majd figyelnünk – jelentette ki nagyi. – Ott kizárólag szívbetegeknek megfelelő étrendet tarthatunk.

– Az orvos azt mondta, hogy nem szívroham volt. Minek nevezték?

– Stressz okozta szívelégtelenség.

– Hm. – Lucille bánatosan megrázta a fejét. – Képzelje csak el! Ezek a nagyokos orvosok mindenféle hangzatos nevet adnak annak, aminek a létezéséről mi már régóta tudunk. Összetörtszív-szindróma – mondta egy fejbólintás kíséretében. – Egészen találó név. A nagyszüleim kapcsolata szerelem volt első látásra. Több mint hatvan évig voltak házasok, amikor a nagyanyám, Etta meghalt. A nagyapám néhány hónappal később szintén elment. Teljesen mindegy, mit mondtak az orvosok, mindenki tudta, hogy Earl papa szíve összetört, és ez okozta a halálát.

– Nekem is volt egy nagynéném, akivel ugyanez történt. Egyszerűen a férje után halt – sóhajtott fel nagyi.

– Olykor mi magunk sem tudjuk, mennyire fontosak számunkra a szeretteink, vagy hogy mennyire maga alá gyűrhet valakit a gyász.

Az idős asszony a mellette ülő nőre nézett. Lucille összeszorított szájjal koncentrált, alig látott ki a kormány mögül. Egyszerű, világoskék pamutruhát viselt; igazi védjegyévé vált ez a szerelés, amióta csak a Muir családnál dolgozott. Az elmúlt ötven évben mindössze a derekára rakódott néhány pluszkiló, akárcsak Marietta esetében. A haja is őszült már, és a vezetéshez drótkeretes szemüveget viselt. A bőre azonban még mindig olyan puha volt, mint a babapopsi. Nagyit szörnyen bosszantotta, hogy akárhányszor kérte, Lucille nem volt hajlandó neki megadni az általa használt és kikevert arckrém receptjét. Emiatt nemegyszer kerültek már összetűzésbe.

– Nem is tudom, mihez kezdenék nélküled – mondta nagyi, amikor hirtelen eltöltötte a szívét a szeretet érzése.

Lucille meglepve fordult felé.

– Ugyan már, butaságokat beszél! Nélkülem is jól boldogulna.

– Jaj, Lucille – mondta nagyi, egy kicsit megbántódva attól, hogy nem viszonozták érzelmi kitörését –, tudod, hogy milyen sokat jelentesz nekem! Te vagy a legkedvesebb barátom, és egyáltalán nem tudnék nélküled boldogulni.

Lucille elmosolyodott, de le sem vette szemét az útról.

– Igen, jóbarátok vagyunk, ez igaz. De azért ugye nem halna utánam, ha elmennék?

– Jaj, miket mondasz! De igazad van, ez valószínűleg nem történne meg. A férjem sem él már, de én még itt vagyok. Bár azt hiszem, rád jobban támaszkodom, mint Edwardra valaha is tettem.

– Badarságokat beszél.

– Nem, nem igaz. Olyanok vagyunk, mint a borsó meg a héja.

Lucille az útra összpontosított.

– Ugye, milyen különös, hogy ez lesz az utolsó nyár, amit Sea Breeze-ben töltünk? – kérdezte sóvárogva nagyi, ahogy továbbhaladtak a Coleman Boulevardon.

– Azt hiszem, igaza van – morogta Lucille, majd hozzátette: – Ha sikerül eladni a házat.

– Biztosan sikerül – jelentette ki nagyi határozottan.

– Már sokan jelezték, hogy szívesen a magukénak tudnák – mondta, majd újra sóhajtott egy nagyot. – Annyira szeretném, ha a lányokra hagyhatnám, és így a továbbiakban is itt tölthetnék a nyarakat, közösen, a gyermekeikkel együtt. Ám lehet, hogy ennek nem így kell lennie.

– Talán többet kap érte, mint ahogy azt gondolta.

– Természetesen én is ebben reménykedem, de a házon ott a jelzálog, és a nyugdíjasotthonnak is olyan sokat kell havonta fizetni, hogy az összes kiadás után sokkal kevesebb marad majd, mint azt gondolnánk. A családnak régóta nincsen jövedelme – sóhajtotta. – Ráadásul fel kell készülni az egyre növekvő orvosi és egyéb költségekre.

Nagyi egy pillanatra elnémult, és Lucille-ra nézett.

– Ugye, tudod, hogy gondoskodni fogok rólad? A férjem a halála előtt már egy-két dolgot elrendezett. A kerti lak eladásából befolyó összeg minden centje téged illet majd.

– Igen, asszonyom, tudom.

– A házat előbb vagy utóbb el kell adni, már elhatároztam magam – sóhajtotta nagyi.

Lucille nem válaszolt, és csend telepedett rájuk.

– Ne szomorkodjunk! – mondta nagyi vidám hangon. –Legyen ez a július negyedike nagy durranás! Ez legyen a valaha volt legjobb buli! Mindegyik lány itt lesz Sea Breeze-ben, mi pedig összegyűjtünk majd néhány rózsabimbót.

Lucille gyors pillantást vetett rá.

– Miféle rózsabimbókat?

– Ez egy régi vers, amit még iskoláskoromban tanultam meg — nevetett nagyi, Lucille elképedését látva. Megpróbálta felidézni azt az egy versszakot, amelyre emlékezett: – „A rózsabimbót most letépd A vén idő vakon száll: A virág mosolyog ma még, / Holnapra haldokol már.”[2] Nos, ennyire emlékszem, de örülök, hogy legalább ennyi eszembe jutott.

– Nem igazán vidám témájú vers. A halálról szól.

– Arról szól, hogy élvezzük a jelent. Én pedig pontosan ezt akarom tenni. Került már pár homokszem a nyári terveink gépezetébe, kezdve a Palackkal, majd a Dorával történtekkel, de még mindig előttünk a nyár java része. Gyűjtsük össze drága rózsabimbóinkat Sea Breeze-ben! Dorát, Harpert és Carsont. Érezzük jól magunkat! Ne kapjunk több rossz hírt!

– Ne kapjunk több rossz hírt! – ismételte meg Lucille Marietta szavait, és alig hallhatóan elnevette magát. – Csak rózsabimbókat!

Dora aznap délután már Lucille autójában ült a hátsó ülésen. Éppen hazafelé tartottak, amikor arra gondolt, hogy a szigetet sosem látta még ennyire gyönyörűnek. Amerikai zászlók lógtak minden utcai lámpáról, a házakról, még a golfkocsikról is, és mindent piros-fehér-kékbe öltöztettek. Akárhová nézett, az emberek strandtáskával és összecsukható székekkel sétáltak, jöttek-mentek a tengerparton.

Már nagyon el akart jönni a kórházból. Az ott töltött két nap a szemében felért két évvel, hiszen a nővérek éjszakánként többször felébresztették, hogy vért vegyenek, vagy hogy valamilyen vizsgálatot végezzenek el rajta. Az ételről már nem is beszélve… Alig várta, hogy Lucille főztjéből ehessen. Mindezek persze eltörpültek amellett, hogy az anyja és Cal állandóan próbálta rávenni arra, hogy ne térjen vissza Sea Breezebe. Ezt a lehetőséget természetesen már az elején elvetette. Eltekintve attól a ténytől, hogy Dora vissza akart menni a testvéreihez, Nate hónapok óta először ott érezte jól magát. Mennyit változhat majd, ha egy egész nyarat a szabadban tölthet el!

Dorát fárasztották azok a nem túl ésszerű érvek, amelyekkel az anyja próbálta meggyőzni, hogy Calnél lakjon Summerville-ben, a lakóparkban. Neki azonban esze ágában sem volt Nate nélkül menni, és már eldöntötte, mitévő legyen. A kórházban töltött kép nap fizikailag és érzelmileg is megviselte, így végül Caltől és az anyjától is meglehetősen hűvös búcsút vett.

Az autó lefordult a Sullivan’s Island-i Middle Streetről egy kanyargósabb útra, és minden valahogy elcsendesedett. Lucille lelassított, ahogy a bekötőútról lehajtott, hogy kikerüljön egy kátyút. A hatalmas tölgyek és pálmák alagútszerűen magasodtak az út fölé, sűrű szövedékükön át nem nyílt kilátás az út menti házakra. Dora előrehajolt, és egyre izgatottabb lett, ahogy az ismerős, magasra nőtt, zöld sövényhez közeledtek.

– Sea Breeze… – motyogta.

Kinyitotta az autó ajtaját, és kilépett a fülledt melegbe. Az ősöreg tölgyfa hűsítő árnyékot vetett a forróságban. Dora félig-meddig azt várta, hogy az autó ajtajának csapódó hangjára rögvest feltárul a bejárati ajtó, de nem így történt.

– Menjünk beljebb! – mondta Lucille, megkerülve az autót. – Majd Harper később beviszi a csomagjaidat. Egyelőre még semmi nehezet nem kellene a lépcsőn cipelned. Gyere, Dora! – nógatta őt az asszony.

Dora lassú léptekkel követte nagyit a lépcsőn felfelé. Fáradtnak érezte magát, de nem betegnek. Rendes körülmények között gondolkodás nélkül rohant volna fel a lépcsőn, de a roham, az orvos által elmondottak ellenére, arra késztette, hogy jobban figyeljen oda magára.

A házban minden csendes volt.

Nagyi letette a jegyzettömbjét az asztalra, és vidám hangon felkiáltott:

– Harper!

Nem jött válasz.

Dora aggódni kezdett, és a szíve gyorsabban vert.

– Nate! – kiáltotta, és besétált a nappaliba.

Még most sem jött válasz. Dora átsietett a szobán, majd végig a folyosón, a ház nyugati végébe. A fiú szobájának ajtaját becsukva találta. Dora kopogás nélkül kinyitotta az ajtót, a szemével a fiát kereste.

Harper és Nate törökülésben, egymás mellett ült a padlón, a videojáték képernyője előtt. Harper nem sokkal volt nagyobb a fiúnál, és ő maga is gyereknek tűnt – mindketten kissé előrehajoltak, a képernyőre meredtek, az ujjaik pedig gyorsan mozogtak a kontrollereken. Időről időre az egyikük felmordult, vagy azt kiáltotta: „Ó, ne!” Dorának legalább egy percbe tellett, hogy felfogja, mit is lát: Harper a fiával játszott, és remekül mulattak.

Nagyi és Lucille követték Dorát, és ők is megálltak a helyiség ajtajában. A hangra Harper felfigyelt, és rájuk nézett. Ahogy meglátta Dorát, nagy, kék szeme felcsillant, arcára örömteli meglepetés ült ki. Letette a távirányítót, és felkiáltott:

– Dora, visszajöttél!

– Igen, épp most érkeztem – válaszolta egy kicsit még mindig meglepetten attól, hogy kettejüket együtt látja játszani.

– De hát nem is nézel ki olyan rosszul. Azt hittem, úgy fogsz itt járkálni, mint egy öregasszony.

– Nem, tényleg jól vagyok. Inkább csak az ijedség volt nagy – mondta Dora, és a fiát figyelte, aki már nagyon hiányzott neki. Nate nem látogatta meg őt a kórházban, hiszen nem is szerette a kórházakat. Dora tudta ezt, de még így is nagyon hiányolta őt. Most pedig abban reménykedett, hogy a fiú talán valamiféle jelét adja abbéli örömének, hogy újra láthatja az anyját. Nate azonban le sem vette szemét a képernyőről.

Harper a fiúhoz fordult, és jelentőségteljesen így szólt:

– Nate, hazajött anya.

A fiú folytatta a játékot.

– Szia, Nate! — köszöntötte Dora.

A fiú egy pillanatra Dora irányába nézett, de aztán gyorsan visszatért a játékhoz.

Harper összehúzta a szemöldökét, és közel hajolt hozzá.

– Nate, köszönj anyukádnak, most jött ki a kórházból!

Nate a füle botját sem mozgatta Harper kérésére.

Dora észrevette, hogy Harper mennyire nem örül annak, hogy Nate nem hajlandó letenni a videojátékot az anyja kedvéért, de őt ez nem lepte meg. Nate gyakran oda sem figyelt az emberekre, az elvárt társalkodási szabályokkal sem törődött, különösképp akkor, ha elmerült az egyik játékában.

– Nem udvariatlan – mondta Harpernek –, de jó lenne, ha nem bátorítanád arra, hogy videojátékokkal játsszon. Próbálnám elérni nála, hogy inkább kint játsszon a szabadban. Miért döntöttél a videojátékozás mellett?

Ezután a fiára nézett, és kissé más hangsúllyal azt mondta neki:

– Nate, a viselkedésed udvariatlan. Amikor anyád hazajön a kórházból vagy bárhonnan, abba kell hagyni, amit csinálsz, és üdvözölnöd kell őt. Úgyhogy gyerünk, üdvözöld anyádat!

Nate abbahagyta a játékot, és letette a kontrollert a földre. Harper odébb ment, és hagyta, hogy a gyerek az anyjához mehessen. Amikor megállt előtte, ránézett, és érzelemmentesen tanulmányozta a nő arcát.

– Betegnek látszol. Meg fogsz halni?

Dora hallotta, hogy nagyi a háta mögött felhördül, de ő csak elmosolyodott, és annyit mondott:

– Nem vagyok beteg, Nate, és nem fogok meghalni. Remélem, még sokáig életben maradok. Azért vagyok sápadt, mert fáradt vagyok. Azt hitted, hogy meg fogok halni?

– Igen. Kórházba kerültél, mint Palack, és lehet, hogy ő meg fog halni.

Dora ezt hallva a legszívesebben szorosan magához ölelte volna a fiút, hogy megnyugtassa, végigpuszilja az arcát, de tudta, hogy a fia erre visszabújna a csigaházába, így inkább csak a kezébe fogta az arcát, és rámosolygott.

– Hiányoztál – mondta neki szíve minden szeretetével.

Nate nem válaszolt, csak elfordította a fejét.

– Hiányoztam neked?

A fiú bólintott, és a kezét bámulta. Dora a füléhez hajolt.

– Aggódtál miattam?

Nate bólintott.

Dora szíve csordultig telt szeretettel.

– Többé már nem kell aggódnod, hazajöttem.

– Hazajöttél? – kérdezte az anyjára nézve. – Most már itt lakunk? – kérdezte zavarodottan.

Nagyi ezt hallva gyorsan rávágta:

– Természetesen egész nyárra ez az otthonotok, Nate.

Dora tudta, hogy nagyi csak a szeretetét próbálta kimutatni, de azzal is tisztában volt, hogy fia a megjegyzést szó szerint érti majd. Ráadásul a fiú összehúzott szemöldökét látva Dora rájött, hogy Nate nem szeret a figyelem középpontjában lenni. Nyugtalanná tette a helyzet.

– Igen, ez az otthonunk – válaszolta a fiának őszintén. –Legalábbis a nyárra. Ezt megbeszéltük, emlékszel? Jó lesz így?

A fiú lesütötte a szemét.

– Most már visszamehetek játszani? – kérdezte.

Dora nem akarta, hogy Harperrel a sötét szobába zárkózva ücsörögjenek.

– Szerintem most már jobb lenne, ha egy kicsit abbahagynád a játékot.

– De Harper áll nyerésre, és nem akarok veszíteni – mondta a fiú cérnavékony hangon.

– De napok óta nem láttalak, és annyira szép az idő odakint. Menjünk ki, és készítek neked valami harapnivalót! Éhes vagy?

– Játszani akarok!

– Már órák óta játszol – válaszolta Dora határozottan. – Itt az ideje, hogy kikapcsoljuk a játékot.

A fiú arckifejezése azonnal morcossá vált, és elkezdte a kezét rázni.

– Neeem! – üvöltötte, ahogy a torkán kifért.

– Ebből elég – mondta Dora határozottan.

Nate elkezdett ugrálni.

– Utállak – hajtogatta, majd ellentmondást nem tűrően felkapta a kontrollert a padlóról. – Nem kapcsolom ki.

Dora érezte, hogy egyre dühösebb lesz, ezért Nate mellé masírozott, és kikapta a kontrollert a kezéből.

– Itt az ideje kikapcsolni a játékot!

Noha Nate még csak gyerek volt, ha bedühödött, nyilvánvalóvá vált, mennyi erő lakozik benne, és nagyon gyorsan reagált. Az arca elvörösödött, a keze ökölbe szorult. Egy szempillantás alatt hátravágta az öklét, és Dorát épp a szíve fölött találta el. Az asszony ösztönösen lekevert egy maflást a fiának. Nem akart neki fájdalmat okozni, de a szívét érő váratlan ütés miatt megijedt, és reflexszerűen cselekedett. Dora a mellkasához kapva hátratántorodott, alig kapott levegőt.

Nate a földre vetette magát, és ott tombolt tovább.

Dora nézte, ahogy a fia visít és rugdal, de nem tudott megmozdulni. Nem volt hozzá elég energiája, hogy odamenjen, és megnyugtassa őt. Úgy érezte, hogy úrrá lesz rajta a pánik és a kétségbeesés.

– Ezt nem bírom tovább – jelentette ki, és sírva fakadt. Ellépett a fiától, és a tenyerébe temette az arcát. – Segítségre van szükségem.

Ezt hallva nagyi átölelte, és a fülébe súgta:

– Segítünk neked, Dora. Nem vagy egyedül.

6. fejezet

Dora napok óta nem hagyta el a hálószobáját. Nem volt sem kedve, sem pedig energiája hozzá. Kedvetlenül feküdt a franciaágyon vékony, fehér pamut hálóingében, és a plafonon táncoló fénypászmákat nézte. A mai is egy újabb forró nyári napnak ígérkezett. A légkondicionáló zümmögött, de nagyi sosem állította a hőmérsékletet túlságosan hidegre. A plafonon lévő ventilátor kavarta a levegőt, de mivel a lapát nem teljesen vízszintben mozgott, monoton, kattogó hangokat adott minden forduláskor.

Dora május, vagyis a Sea Breezebe való megérkezésük óta osztozott Harperrel a kis helyiségen. Amikor azonban hazatért a kórházból, Harper átmenetileg Carson üresen álló szobájába költözött. Dora úgy vélte, hogy Harper visszaköltözik majd, ha Carson hazatér. A lány épp a múlt éjjel érkezett meg. Harper azonban maradt abban a szobában, a féltestvérével, és egész éjjel, sőt hajnalig nevetgéltek meg beszélgettek a másik szobában, ahogy azt kislány korukban is tették.

Dora nem bánta, hogy féltestvérével kell osztoznia a szobán. Nála jobb szobatársat nem is kívánhatott volna. A lány nagyon rendszerető volt, már-már túlzottan is az. Úgy élt, mint egy apáca, pontosabban: egy nagyon divatosan öltözött apáca. Az összes ruhája, cipője és ékszere csinos tárolódobozokban vagy bársonytáskákban kapott helyet. A laptopja és a könyvei rendben sorakoztak a kisasztalon. A lány minden reggel olyan gondosan vetette be az ágyát, mintha egy kaszárnyában lenne. Még a fürdőszobában is mindent a helyére rakott, sőt mániákusan kitakarított Dora után is. Felvette a padlóra dobott törülközőket, kitisztította a mosdókagylót és a fürdőkádat, majd eltette a pipereholmikat is az általa vásárolt kis kosárkákba.

Azt azonban nehéz lett volna tagadni, hogy még így is szűkösebben voltak, mint ahogy azt szerették volna. Harper a számítógépén dolgozott, vagy késő estig könyvet olvasott. Dora pedig általában könnyen elaludt, de alkalomadtán, amikor elkerülte az álom, a klaviatúrán kopogó ujjak hangja meglehetősen idegesítette.

Most pedig mindenki a tornácon tartózkodott. Dora a szobából hallhatta a beszélgetésfoszlányokat és az edények csörömpölését. Megpróbálta kivenni, miről csevegnek, de nem járt sikerrel. Az állandó, halk mormogást olykor nevetgélés szakította félbe. Természetesen felkelhetett volna, de senki sem vette a fáradságot, hogy ránézzen, vagy maguk közé invitálja.

Az oldalára fordult, és úrrá lett rajta a szörnyen mély szomorúság. Miért is hívnák ki őt közéjük? — gondolta rosszkedvűen. Miért is tennék? Cal többször a fejéhez vágta, milyen unalmas, ő pedig szép lassan ezt el is hitte. Az emberek nem nyíltak meg neki úgy, mint Carsonnak, aki bárkit el tudott bűvölni, és aki szinte akárkivel rég látott barátként tudott beszélgetni. Carson e tekintetben nagyira hasonlított; spontánul viselkedett, és jó volt vele lenni. Az emberek keresték a társaságát. Harpernek a visszafogottsága ellenére is látszólag millió barátja volt. Valaki mindig küldött neki SMS-t vagy e-mailt. A telefonja szinte folyton megcsörrent.

Dorának se barátai, se udvarlói, de voltaképp saját élete sem volt. Még a fia sem akart vele lenni. Mi a baj vele? Átölelte a párnáját, és felidézte magában az összeomlása pillanatait. Istenem, segíts nekem, annyira szégyellem magam!

Önnön kiborulása legalább olyan erőteljesnek tűnt, mint Nate-é. Visszatekintve már látta a jeleket. Most már tudta, hogy Nate-et nemcsak az zaklatta fel, hogy felszólították, kapcsolja ki a játékot. Az összeomlás sosem csak a haragról szól. Mialatt ő a kórházban tartózkodott, a fia aggódott, félt, egyedül érezte magát, nyugtalan és talán szomorú is volt. Dora ultimátuma lehetett az utolsó csepp a pohárban. Az igazat megvallva azért nem ismerte fel a jeleket, mert egyedül az járt a fejében, hogy Harpernek – ahogy nem sokkal korábban Carsonnak is – sikerült az, ami neki nem: kapcsolatot teremteni Nate-tel, játszani vele.

Dora jól tudta azt is, hogy a testvérei csak segíteni akartak, csak meg akarták ismerni az unokaöccsüket. Részint örült annak, hogy próbálkoznak. Hálás is volt nekik ezért. Ugyanakkor féltékeny lett rájuk, hogy ők együtt tudnak játszani Nate-tel. Vajon a fia vele miért nem akar játszani?

Valójában tudta rá a választ. A fia szemében ő testesítette meg a kényszert. Ő hozta a szabályokat. A nagynénik ezzel szemben sok-sok vidám pillanattal ajándékozták meg. Carson delfinekkel úszott. Harper ismerte a videojátékokat. Dorának ekkor hirtelen elszorult a torka. Nyilvánvalóvá vált számára az igazság, és súlyos ökölcsapásként érte: Én nem tudom, hogyan játsszak vele.

Ekkor a folyosó felől lépteket hallott, és riadtan az ajtó felé fordította a fejét. Menj el, menj el!, mondogatta magában, majd szorosan becsukta a szemét, és mozdulatlanul feküdt az ágyban. Csak azt akarta, hogy békén hagyják nyomorúságában. Egy pillanattal később halk kopogást hallott az ajtón. Először az jutott eszébe, hogy nem válaszol, úgy tesz, mintha aludna, de ekkor meghallotta nagyi hangját.

– Dora? Dora, drágám, ébren vagy?

Mielőtt eldönthette volna, mitévő legyen, az ajtó kinyílt, és nagyi ősz feje nézett be a résen.

– Felébresztettelek?

– Nem – válaszolta Dora mogorván.

– Akkor jó – felelte az idős asszony, és a szobába lépett. Egyenesen az ágyhoz ment. Dora azt hitte, hogy a kezét majd a vállára teszi, és bátorítólag megpaskolgatja. Ehelyett Marietta megragadta a takarót, és lerántotta róla.

Dora ekkor az asszony felé fordult, és meglepetten bámult rá.

– Dora, itt az ideje, hogy felhagyj az önsajnálattal, és felkelj!

– De nem akarok! – ragadta meg Dora a takarót, és újra magára húzta.

– Nem érdekel, azt akarom, hogy felkelj, és kikászálódj az ágyból, most azonnal! Megértetted?

Dorával kislánykora óta senki sem beszélt így. Annyira megdöbbent, hogy szóhoz,sem jutott. Ahelyett azonban, hogy engedelmeskedett volna, hátat fordított nagyinak, összekuporodott, és sírni kezdett.

– Ó, Dora! – mondta nagyi szomorú hangon, és leült mellé az ágyra.

– Annyira boldogtalan vagyok! – sírta Dora.

– Kicsim, ez már rég nem a boldogtalanságról szól. Sokkal inkább a depresszió és a szerencsétlenség felé taszítod magad.

– Tudom – szipogta Dora. – Utálom az életem, és utálom magamat is. Mindent utálok.

Nagyi akarva-akaratlanul is elkezdett hahotázni.

– Ez egyáltalán nem vicces! – kiáltotta Dora.

– Tényleg nem az, de ami most veled történik, azt az anyám úgy hívta, „az önsajnálat csúcsa”. Az ágyban fekvés és siránkozás pedig semmit sem old meg.

– De én jól megvagyok itt.

Nagyi felállt, és csípőre tette a kezét.

– Édes lányom, amikor meghívtalak, hogy térj vissza Sea Breezebe a kórházi tartózkodás után, azt akartam, hogy a felépülésed itt vegye a kezdetét. Ha ágyban akarsz maradni és siránkozni, akkor menj haza az anyádhoz!

Erre Dora morgott valamit, és még szorosabban a mellkasához húzta a lábát.

Nagyi az ablakhoz ment, széthúzta a függönyt, mire a szobába beomlott a napfény.

– Nézz ki az ablakon, gyermekem! Itt az óceán, a tengerpart, a napsütés, az illatokkal teli levegő és minden, amire csak vágytál. Nem fordíthatsz ennek hátat! – ütögette meg finoman Dora hátát. – És nekem sem. Úgy viselkedsz, mint egy elkényeztetett gyerek, és én ezt nem tűröm.

Ez annyira jellemző volt nagyira: azonnal a lényegre tért, és nem félt kimondani, amit gondolt. Az őszinteség sokszor megvilágosodást hoz, és Dora hirtelen úgy érezte, hogy valójában nagyi jelenti számára az igazi napsütést. Egy kicsit el is szégyellte magát, megfordult, és a nagyanyja szemébe nézett.

– Bolondnak érzem magam, csődöt mondtam feleségként és anyaként is.

– Ez természetesen nem igaz.

– Tényleg? Az anyám szerint elbuktam. Úgy érzem, a legkevésbé sem vagyok nő. Elbuktam, és nem tudom összeszedni magam. Amikor megpróbálom, újra elbukom.

– Hadd segítsek neked! – mondta nagyi megenyhülve, majd karon fogta Dorát, és gyengéden ülőhelyzetbe húzta.

– Így, ni! Máris jobb. – Azzal az idős asszony hátralépett, és összehúzott szemmel tanulmányozta Dorát. – Gyermekem, szörnyen festesz. Mikor mostál utoljára hajat? Nagyon sápadt is vagy, és nem a fehér bőrszínedre célzom épp. Már tudom is, mire van szükséged. Kelj fel, lányom, jól hallottad, állj fel!

Dora engedelmeskedett. Nem szokott ellentmondani nagyi parancsainak. Lassan felállt, egy kicsit megszédült, hiszen oly sok időt töltött fekve, majd drámaian felsóhajtott, hogy azért egy apró ellenállást mégis tanúsítson a bánásmóddal szemben.

– Jól van. Most nézz rám, Dora!

Az unoka lassan, bizonytalanul a nagyanyjára nézett. Amikor a tekintetük találkozott, a nő szinte érezte a köztük lévő, soha el nem múló köteléket.

– Gyere velem, gyermekem!

Dora egy szót sem szólt, csak a kezét nyújtotta nagyinak, miközben a szíve azt suttogta: Igen!

Nagyi kézen fogta az unokáját, és a folyosón át a saját hálószobájába vezette. Dora újra gyereknek érezte magát; a szeme ideoda járt, nem akarta, hogy a testvérei így lássák, amint hagyja, hogy valaki más terelgesse. Érezte nagyi kezének melegségét, amint kirángatja őt a feneketlen mélységből. A legszívesebben örökre Marietta Muir kezét szorongatta volna.

Mihelyt nagyi hálójába értek, és bezárták az ajtót, Dora biztonságban érezte magát. Ez volt nagyi saját menedéke a hívogató fotelokkal, a sok csinos párnával, a tengert és a lápvidéket ábrázoló festményekkel és a rojtos szegélyű függönyökkel.

Nagyi lassan elmosolyodott.

– Rendben, ez így már jobb is. Amikor nagyon rosszul érzem magam, veszek tgy forró, habos fürdőt, az csodákra képes. Mit szólsz hozzá?

Dora arca a javaslatra kissé felderült.

– Csodásan hangzik.

– Ülj ide le, kicsim, amíg engedek neked vizet. Nem, ne csinálj semmit, csak pihenj! – tette hozzá vidáman az idős asszony, de elejét vette annak, hogy az unokája ebben segíteni akarjon neki.

Dora leült a nagy, egyszemélyes ágyra, és újra gyereknek érezte magát, ahogy nagyi eltűnt a fürdőszobában. Hallotta, ahogy zubog a víz, majd röviddel ezután édes illatok töltötték meg a szobát. Becsukta a szemét, és mélyet lélegzett. Rózsaillat szállt a levegőben, ami megrészegítette. Nagyi bejött a szobába, kezében egy hatalmas, kék színű törülközővel, amelyet átnyújtott az unokájának.

– Vetkőzz le! – parancsolta. – Mindjárt lesz a kádban elég víz, és amíg itt vársz, idd meg ezt!

Azzal a kezébe adott egy kis pohár borostyánszínű italt.

– Mi ez?

– Rum, tisztán. Jó öreg, és úgy csúszik, mint a selyem, úgyhogy élvezd ki! De egy szót se szólj Lucille-nak erről! Fenékbe billentene, ha rájönne, hogy még mindig van egy dugi üvegem. – Azzal felnevetett, és diadalittasan csillogott a szeme. – A pipereholmik mögé rejtettem. A kis üvegével fel sem tűnik közöttük.

– De, nagyi, nem szabadna innom! – tolta vissza nagyanyjának a poharat. – Mindnyájan megállapodtunk abban, hogy nem iszunk alkoholt.

Nagyi gyengéden visszatolta Dora kezét.

– Drágám! Én nem emiatt aggódom érted. Egyikünk sem tökéletes. A tökéletesség helyett a kiegyensúlyozottság is bőven elegendő életcél.

Dora kortyolt a pohárból. A rum lágy volt, és csak kicsit égette a torkát, kellemes melegséggel árasztva el a mellkasát. A korai időpont ellenére is jó érzéssel töltötte el a kortynyi nedű.

Levette a csipkegalléros hálóingét, amiben mindig matrónának érezte magát. Párszor belerúgott, és megesküdött rá, hogy soha többé fel sem veszi. Helyette magára kapta nagyi vastag hálóköntösét. Nagyanyja kilépett a fürdőszobából, és behívta őt.

– Dora! Gyere, gyermekem!

Unokája belépett a gőzzel és a finom illatokkal teli helyiségbe. Nagyi segített neki levenni a köntöst, és a gőzölgő kádhoz vezette őt. A víz olyan forró volt, hogy csak óvatosan ereszkedett bele, hagyta, hogy a teste hozzászokjon a meleghez. Fokozatosan kinyújtóztatta minden tagját, majd ellazult az illatos, habos vízben. Hátradőlt, és a fejét a kád szélén lévő párnának támasztotta. Becsukta a szemét, belélegezte a párát, és érezte, ahogy a feszültség eliramlik a testéből. Sóhajtott, és olyan érzése támadt, mintha megmentették volna. Az arcán megjelenő apró vízcseppek ezúttal nem könnyek, hanem verejtékcseppek voltak.

Nagyi édes teát szolgált föl a hátsó verandán, amíg Lucille áfonyás süteménnyel kínálta a jelenlévőket. Nagyi a rögtönzött családi kupaktanácsot az idő alatt hívta össze, amíg Dora a fürdőkádban pihent. Csodás délután volt a fekete-fehér csíkos napellenző árnyékában. Óriási, fehér bárányfelhők úsztak az égen az öböl felől. Színes cserepekben ülő virágok díszítették a verandát, édes illatukkal megtelt a levegő.

Nagyi kanalával megkocogtatta a poharát, hogy csendre intse a lányokat. Carson és Harper elcsendesedett, Harper még a számítógépe fedelét is lecsukta.

– Hol van Dora? – kérdezte Carson.

– Még mindig a szobájában alszik? – tudakolta Harper.

– Nem – válaszolta nagyi, és feddőn nézett Harperre, akinek a hangjából az idős asszony némi kritikát vélt kihallani. – De pontosan emiatt hívtalak titeket ide. Dora most nem önmaga.

– Így igaz – mondta Carson. – Sosem láttam ennyire letörtnek.

– Ahogy úrrá lett rajta a düh… – tette hozzá Harper, a fejét rázva.

Nagyi kijavította a lányt.

– Nem dühös volt, hanem összeomlott. A kettő között valójában ég és föld a különbség. Ami fontos, az az, hogy Dora segítséget kért.

– Nem is emlékszem, tett-e ilyesmit korábban – jelentette ki Lucille.

– Pontosan. Ezért össze kell dugnunk a fejünket, és ki kell találnunk, hogyan segítsük át Dorát ezen a nehéz időszakon. Hál’ istennek nem volt szívrohama, de ezt az intő jelet nem szabad félvállról vennünk. Túlfeszítette a húrt. Az orvos világossá tette, hogy Dorának komoly változtatásra van szüksége az étrendjében és az életmódját meg a sportot illetően… — sóhajtotta. — Utóbbi tulajdonképp nincs is jelen az életében – mondta, de félbehagyta a mondatot, és a verandaajtóra pillantott, hogy megbizonyosodjon róla, az még csukva van. Nem akarta, hogy Dora meghallja, amit mond, és esetleg megsértődjön.

– Sajnálatos módon ahelyett, hogy változtatna az életvitelén, bezárkózik a szobájába. Azt állítja, hogy még mindig nagyon fáradt, de… – tette hozzá egy drámai sóhaj kíséretében nagyi, hogy jelezze, itt sokkal többről van szó, mint egyszerű fáradtságról. – Úgy gondolom, meg kell találnunk a módját, hogy érezze, mi mindenben támogatjuk. Hogy mi legyünk az ő pomponlányai. Támogassuk, mutassuk ki, hogy gondolunk rá!

– És rángassuk ki az ágyból! – tette hozzá Lucille szárazon.

A lányok egy percig csöndben ültek, majd Harper megszólalt:

– Ez mind szép – kezdte bátortalanul.

Nagyi várakozón az unokája felé fordult. Harper nem beszélt sokat, és mindig kétszer megrágta a mondandóját. A többiek ezért jól tudták, hogy ha valamiről véleményt formál, azt érdemes meghallgatni. Nemcsak a saját meggyőződését szajkózta, hanem okosan, bölcsen tett javaslatot.

– ...De neki kell akarnia a változást. Már nem kislány, mi nem kényszeríthetünk rá semmit.

– Ez igaz, de bátoríthatjuk – mondta Carson. – Én hálás voltam, amikor mindnyájan mellém álltatok, amikor fel akartam hagyni az ivással. Az összes üveget kivittétek a házból. Ezt biztosan tudom, mindent tűvé tettem értük – tette hozzá mosolyogva, majd ő is felnevetett, akárcsak a többiek. Azután ismét komolyabb hangnemben folytatta:

– Ha lett volna bor éjszaka a frizsiderben, nem tudtam volna megállni, hogy ne igyák.

– És még most sincs a házban egy csepp sem, ha véletlenül kutakodni támad kedved – jelentette ki határozottan Lucille.

Carson furcsa grimaszt vágott, mire a többiek elnevették magukat. Harper a féltestvéréhez fordult.

– És, hogy megy a dolog?

Carson egy pillanatig a jeges teás poharával babrált.

– Sok időm volt gondolkodni, miközben oda-vissza utaztam Floridából. Nem akarok magamra alkoholistaként gondolni, de mivel mindkét szülőm az volt, és én sem vetettem meg az italt – jegyezte meg egy vállvonás kíséretében –, a szőnyeg alá sem söpörhetem a problémát. Az igazat megvallva még mindig kívánom az italt. Mindig úgy gondoltam magamra, hogy csak társaságban iszom. A legtöbb egyedülálló korunkbeli lány bárokba és éttermekbe jár szórakozni. És ott mindig van alkohol, nemde? – kérdezte Harpert.

A lány bólintott.

– Jó eséllyel ott találkozhatunk férfiakkal is.

– Amikor elkezdtem összeszámolni, mennyit is ittam egy-egy ilyen alkalommal, rá kellett jönnöm, hogy legalább öt pohárral.

– De azt az öt italt mondjuk este nyolc és hajnali egy között ittad meg, ami nagyjából óránként egyet jelent. Ez egyáltalán nem nevezhető soknak.

– A barátaimmal egy héten több nap is eljártam szórakozni. Ráadásul egy-két pohárral otthon is megittam – mondta a homlokát ráncolva Carson. – Akárhogy csűröm-csavarom, ez sok. – A következő mondat előtt jó nagy levegőt vett. – Gondolkodom azon, hogy a biztonság kedvéért csatlakozzam az Anonim Alkoholistákhoz. Segíthet, ha meghallgatjuk és megértjük más emberek történetét, talán tisztábban fogom látni a saját helyzetemet is.

– Biztos, hogy ez szükséges? – kérdezte felvont szemöldökkel nagyi.

– Ha ő úgy ítéli meg – tette hozzá ellentmondást nem tűrően Lucille.

– Még nem döntöttem el – vágott közbe Carson. – Egyelőre csak gondolkodom rajta.

– Akkor csak gondolkodj! – mondta Lucille. – Mindenképp járj a végére!

Nagyi előrehajolt, hogy megpaskolja Carson kezét.

– Ez bátor döntés. Apádnak is ezt kellett volna tennie. Sajnálom, hogy nem bátorítottuk őt erre. Ha szerinted kell az AA, akkor menj! Büszke vagyok rád – mondta nagyi, és szeretetteljesen nézett az unokájára.

– Látjátok? Erről beszélek – mondta Harper nagyinak.

– Carson saját maga, belső indíttatásból döntött úgy, hogy az ivás dolgában tennie kell valamit. Azért fog sikerrel járni, mert ő maga akarja. Doránál ugyanezt kellene elérni az életmódváltás kapcsán. Hogy ő maga akarja. Enélkül a bátorítás és a jó tanácsok mit sem érnek.

– Egyetértek abban, hogy a döntést neki kell meghoznia – mondta nagyi –, de mi is segíthetünk neki abban, hogy idáig eljusson. Bátoríthatjuk őt, hogy a sikerhez vezető úton végig mellette állunk majd. Lányok, a mi Doránk kemény dolgokon ment keresztül a kórházban, és ezalatt nem az orvostól hallottakat értem.

– Mi történt? – kérdezte Carson.

– Egyszerűen zsarnokoskodtak fölötte. Az anyja – mondta szemforgatva nagyi –, az a szörnyű nő próbálta elérni, hogy Dora vele menjen Charlotte-ba, és tette mindezt olyan stílusban, amit látva Dora általában beadja a derekát. Cal pedig… – kezdte a mondatot, és meg sem próbálta leplezni bosszúságát – hirtelen azt javasolta, hogy gondolják át a válásukat. Megkérte őt, hogy költözzön a lakásába.

– Tényleg? – kérdezte meglepve Harper. – De ez valójában jó, ugye?

– Egyáltalán nem – válaszolta határozottan nagyi. – Szégyenletesen önző cselekedet. Úgy kellett visszafognom magam, nehogy jól megrázzam. Winnie természetesen teljesen beleélte magát a kibékülés lehetőségébe. Ha nincs válás, nincs botrány sem. Bele sem gondolt abba, hogy Dorának mi lenne a jobb.

– Nagyi – kezdte óvatosan Carson –, biztos vagyok benne, hogy Winifred törődik Dorával, elvégre az anyja, de neki is ugyanúgy meglehet a maga véleménye, ahogy nekünk.

– Egyetértek Carsonnal. Miért lenne a házasságuk megmentése rossz dolog? – kérdezte Harper.

– Természetesen nem rossz, ha komolyan gondolják – felelte nagyi –, de Cal Tupper egyáltalán nem törődik Dorával vagy a fiával. Winnie-t meg tudja vezetni, de engem nem. Ö semmit sem tud erről a férfiról. Cal Dorát Summerville-ben akarja tudni, közel az óriási házukhoz, hogy felügyelhesse a felújítást. Egyszerűen ennyi. Ez vezeti őt.

– Bocsánat, de mi ezzel a baj? – kérdezte Harper. – Dora akkor is ezt tenné, ha nem lenne probléma a házasságával, nem? Végtére is ő a feleség, az otthonteremtés is az ő feladata.

– Nem ez a lényeg.

– Akkor mi a lényeg? – tudakolta Harper.

Carson hunyorított, és a nagyanyjára mutatott.

– Mit nem mondasz el nekünk?

Nagyi az ajtóra pillantott, és halkan így szólt:

– A lényeg Nate.

– Mi van Nate-tel? – kérdezte Harper.

– Az apja őt nem hívta meg, hogy ő is költözzön hozzá.

– Nem hívta meg?! De hát ő a fia! – kiáltotta felháborodottan Carson.

– Pontosan ez a lényeg – bólintott elégedetten nagyi, amiért végül az ő álláspontja bizonyult igaznak.

– Azt akarod mondani, hogy le akarja nekünk passzolni Nate-et? – kérdezte Carson.

– Pontosan.

Carson hátradőlt a székében.

– Igazad van. Mekkora egy szemétláda! Szegény Nate! Szegény Dora!

– Én egyáltalán nem ismerem őt, így nem is védem – jelentette ki Harper –, de meghallgattatott mindkét fél ebben a kérdésben?

– Hogy kérdezhetsz ilyet?! – tört ki Carson, szembefordulva a húgával. – Ő egy szemét, és ezt tudtuk róla már a válás előtt is!

– De ő Dora „szemete” – vágott vissza hevesen Harper. Ahogy kiejtette ezt a szót, a lány megtorpant, és mindnyájan nevetésben törtek ki.

Nagyi azonban hamar visszaterelte a beszélgetést az igencsak kényes kérdés medrébe.

– Dora úgy döntött, hogy visszatér hozzánk, úgyhogy ne vesztegessük az időt arra, hogy Calhoun Tupper érdemeit vagy érdemtelenségét boncolgatjuk – jelentette ki ellentmondást nem tűrően; kiérződött szavaiból, hogy szerinte már így is túl sokat beszéltek a férfiról. – Dora egész életében azt tette, amit mások mondtak neki. Mindenkit maga elé helyezett, különösen Nate-et. Ez az első eset, hogy saját magáról beszélt, elmondta, mit akar, és ragaszkodott ahhoz, hogy nekik itt lesz a legjobb. Ami jó kezdet – tette hozzá az asszony, majd Harperre nézve folytatta: – Abbán teljesen igazad van, hogy Dorának kell meghoznia a döntést. De olyan új szokások felé terelhetjük, amelyektől majd jobban érzi magát a bőrében. Kívül és belül is. Apró dolgok felé, amit ti ketten eleve adottnak vesztek. Manikűröztettek, pedikűröztettek, sportoltok, eljártok szórakozni a barátnőitekkel, de mindez számára idegen. Imádja Nate-et, rengeteg időt szentel neki, ahogy Calnek és a háznak is. Ő a sor végén kullog. Nem csoda, hogy nem törődött az alakjával. Egyszerűen feladta. Ráadásul kétlem, hogy maradt volna pénzük ezekre a pluszköltségekre.

– Nagyi – kezdte Carson, hátradőlve a nagy fotelban, majd maga alá húzta a lábát. – Dora gyerekként nem ilyen volt. Az itt töltött nyarak során mindig minden úgy történt, ahogy ő akarta. Sosem félénk vagy visszahúzódó lányként gondoltam rá. És valójában nem is az. Határozottan zsarnokoskodó tud lenni.

– Időnként tényleg az. De gondoljuk csak végig! Dora határozott, de miben is?

– Nate napirendjét, a saját étrendjét és az öltözködését illetően – vágta rá Carson.

– Szabálykövető – tette hozzá gyorsan Harper –, mármint a déli hölgyek által felállított normák szerint él: ne mutasson túl sokat magából, és ne legyen túl rövid a szoknyája.

– Ne viseljen fehéret húsvét előtt vagy a munka ünnepe után — tette hozzá Carson.

– Legyen jó modorú, szavahihető, bátorítson másokat, és járjon templomba – tette hozzá Harper.

– Miként legyünk úrinők – vigyorgott Carson.

A lányok erre villámgyorsan egymásra mutattak, és felkiáltottak:

– Halál a hölgyekre!

Nagyiból kitört a nevetés. Amikor Carson és Harper kislányok voltak, a szigeten járkáltak, és azt játszották, hogy ők a kalózok, akik az elrejtett kincs után kutatnak. Tudta, hogy a lányok felháborodtak ama néhány szabály miatt, amelyet előírt nekik, ahogy az sem tetszett nekik, amikor utasította őket, hogy vegyék le a homokos lábukat az ágyról, ne könyököljenek az asztalra, köpjék ki a rágógumit, és papír zsebkendőbe töröljék az orrukat az ingujjuk helyett. Le kellett maguk után szedniük az asztalt, meg kellett fésülködniük, nem szabadott hangoskodniuk, és mindig elmondták nekik, hogy úrinőkérit viselkedjenek. Így a lányok megalkották saját csatakiáltásukat, és mindig ezt ordították, valahányszor kiszöktek az ajtón: „Halál a hölgyekre!”

– Pontosan – válaszolta nagyi. – Dora egy terelőkutyához hasonlít, aki ugat és odakap, hogy a juhokat kordában tartsa. Mindent megtesz, hogy a szabályoknak megfeleljen, és jól nevelt nőhöz illően viselkedjen – tette hozzá, és ravaszul elmosolyodott. – Azt mondanám, rá kell ébresztenünk, hogy a kalózok vére csörgedezik az ereiben.

Erre mindkét lány széles mosollyal felelt.

– Naná, halál a hölgyekre! – kiáltotta el magát rögvest Carson.

– Dorának meg kell szegnie néhány szabályt – jelentette ki Harper, aki nagyon örült a várható fejleményeknek. Előredőlt, és végül annyit kérdezett: – Mi miben tudunk segíteni?

Dorának fogalma sem volt arról, mióta ül a kádban, teljesen elmerülve, ellazulva, de a víz már teljesen kihűlt, mire nagyi visszatért. Mintha csak ő lett volna a szobalány, átnyújtott neki egy vastag frottírköntöst, amit magára ölthetett, és visszakísérte őt a hálószobába.

Nagyi fésülködőasztala műalkotásszámba ment. Francia régiség, egy háromtükrös csoda, amelynek sárgaréz keretén szép márványlap díszelgett.

Dora emlékezett arra, hogy kislányként mennyiszer nézte nagyit, ahogy az estélyekre készülődött Edward nagyapával.

Dora törökülésben ült nagyi óriási ágyán, elbűvölve gyönyörű nagyanyja láttán, aki a fényesen csillogó fésülködőasztalánál ült. Marietta Muir rubinvörös köntösében úgy festett, mint egy királynő. A selyem elbűvölően omlott keskeny válláról a padlóra. Dora a saját, állatmintás pizsamájára nézett, és azt kívánta, bárcsak olyan gyönyörű lehetne, mint a nagyanyja, amint hosszú, aranyszínű haját kövekkel ékesített csatokkal a fejére tűzte. Nagyi felemelt egy ecsetet, és gyengéden belemártotta az egyik sminktégelybe. Közelebb hajolt a tükörhöz, és ügyes mozdulatokkal felvitte az arcára. Dora nagyokat sóhajtott, amikor nagyi több pár fülbevalót emelt a füléhez, és a fejét forgatva nézte a három tükör alkotta félkörben, melyik is illik leginkább az aznapi alkalomhoz. Dora majdnem elalélt, amikor – mindezt megkoronázandó – nagyanyja tűzvörös festéket vitt fel az ajkára. Marietta ekkor megfordult a székében, és az unokájára mosolygott.

– Szeretnéd kipróbálni?

– Ki? Én? – kérdezte Dora, és kihúzta magát ültében. Az anyja sosem ajánlotta fel, hogy kifesti. Mindössze egyszer kérte meg őt, hadd próbálja ki a rúzsát, mire Winnie szeme a döbbenettől elkerekedett, és a lányára förmedt: „Még túl fiatal vagy a sminkeléshez!”

– Igen, te. Ki más? – válaszolta nagyi a sminkszékéből felállva. Megfogta Dora kezét, és az ülőalkalmatossághoz vezette. A kislány elámulva nézte önmagát a csodálatos háromosztatú tükörben. Nagyi felkapta a vadkanszőrből készült kefét, és kifésülte vele a lány haját. Nagyon jóleső érzés töltötte el Dorát.

– Ugyanolyan színű a hajad, mint az enyém – mondta nagyi büszkeségről árulkodó hangsúllyal. – Minden este százszor ki kell fésülnöd, hogy fényes legyen.

Nagyi letette a kefét a fésülködőasztalra, és felvette a pirosítóecsetet. Belemártotta egy kis pirosítóba, majd gyengéden felvitte Dora arcára. A lány lélegzetvisszafojtva várt, amíg nagyi egy kis kék festéket vitt fel a szemhéjára.

– Épphogy csak hozzá kell érinteni a bőrhöz sminkeléskor – magyarázta nagyi. – Ízlésesen kell hangsúlyozni a szépségedet. Ha túl sokat teszel fel, akkor olyan leszel, mint egy közönséges kokott.

Dora nem tudta pontosan, mi az a kokott, de a nagyi hangjából kiérződött, hogy sok jót nem jelenthet. Amikor meglátta a tükörben a végeredményt, igazi, felnőtt nőnek érezte magát, sőt mi több, gyönyörűnek. Abban a pillanatban a nagyanyjánál senkit sem szeretett jobban a világon.

Most, ennyi évvel később, nagyi újra leültette őt a hatalmas fésülködőasztal elé. Dora vállát előreszegve, a szemét lesütve ült; esetlen lánynak érezte magát. Nem is kellett a tükörbe néznie, hogy tudja, inkább udvari bolondra, semmint egy királynőre hasonlít.

– Nos, drága lányom, idd ezt meg! – utasította nagyi, átnyújtva neki a poharat.

Dora gyanakodva nézte a tartalmát.

– Csak víz – nevette el magát nagyi. – Egy forró fürdő után nagyon fontos a folyadékpótlás. A bőr sosem száradhat ki.

Dora engedelmesen elvette a poharat, és belekortyolt.

Nagyi kihúzott egy tükrös fiókot, és kivett belőle egy krémes tégelyt. Belemártotta az ujját, és gyengéd mozdulatokkal, a halántékánál kis köröket leírva felvitte a hidratálót Dora bőrére. Unokája csukva tartotta a szemét, amikor nagyi szépen, lassan kifésülte a haját.

– Szép nő vagy – mondta az asszony Dorának, amikor végzett. – Nyisd ki a szemed, és nézd meg, mennyire üde a bőröd!

Dora vonakodva engedelmeskedett. A tükörből legnagyobb meglepetésére egy tündöklően kék szempár nézett vissza rá. Bőre kipirult a forró fürdőtől. Dora csak bámulta a tükörképét, és meglepte, hogy mennyire csinos nő néz vissza rá.

– Mindig is neked volt a legszebb bőröd – folytatta nagyi, ahogy tovább kefélte a haját. – Annyira puha, és egy ránc sincs rajta. Ezt természetesen tőlem örökölted. Amikor elmész sétálni, feltétlen kenj magadra naptejet, és viselj kalapot! A túl sok napfény nem tesz jót a bőrnek.

– Sétálni? – kérdezte Dora.

– Természetesen. Mindennap hosszú sétákat kell tenned, ahogy az orvos tanácsolta. Kora reggel vagy késő délután, amikor nem tűz annyira a nap. Ez a legjobb gyakorlat a szívednek, és az alakodnak is jót tesz – tette hozzá.

– Már ma délután elkezdheted.

– Nem is tudom…

– Dehogynem. Ezt már a kórházban megbeszéltük. Nagyon jól tudod, hogy itt az ideje, hogy új életet kezdj.

– Nem tudom, hogy képes vagyok-e rá. El akarok rejtőzni. Annyira megbántottnak érzem magam. Óriásit csalódtam, Calben és az emberekben.

Nagyi a tükörben az unokájára nézett, és egy pillanatra abbahagyta a fésülést.

– Az emberek sokszor okoznak fájdalmat egymásnak, érzéketlenek, sekélyesek és kegyetlenek tudnak lenni… a hely azonban begyógyítja a sajgó sebeket, elsimítja az ellentéteket, és az emberek által teremtett szörnyű űrt is kitölti. Tudod, ki mondta ezt? – kérdezte az asszony, és kezét Dora vállára tette.

– Nem.

– A druszád, Eudora Welty.

– Szóval olyasvalaki – grimaszolt Dora –, aki nem volt túl szerencsés a szerelemben.

– Honnan is tudhatnánk? Ráadásul az, hogy szerencsés volt-e a szerelemben vagy a házasságában, mit sem számít. Ismerte saját magát, és teljes életet élt.

– Az egész életét a poros szülővárosában élte le, egyedül –vetette ellen Dora.

– Még mindig nem érted a lényeget — mondta nagyi, és megkocogtatta Dora vállát. — Eudora a saját maga által megteremtett életet élte. Teljesen mindegy, hogy ez helyileg hol volt, saját magával kibékülve élt. Igen, az élete nagy részét egy mississippi kisvárosban töltötte, de amit Eudora megértett, és olyan gyönyörűen megírt, az az volt, hogy egy helynek a szeretete mennyire ki tudja tölteni a lelket.

– Ezzel a megállapítással egyetértek. Azt értette ezalatt, hogy ha mélyen kötődünk egy helyhez, ott megtalálhatjuk a lelki békénket. Az megelégedéssel tölt el minket. Hiszen ott vannak a gyökereink.

Nagyi, hogy hangsúlyozza a mondandóját, meglobogtatta kezében az ecsetet.

– Dora, sok naplementét láttam már a világ számos pontján, de számomra semmi sem fogható a lápvidéken láthatóhoz, ahol a teljes ég életre kel a vörösesbarna, lila és az arany megannyi árnyalatában. Vagy ahogy a tengerpart ezerféle arcát mutatja minden reggel. Én ezzel a hellyel együtt lélegzem, mert ez az otthonom. Innen származom, itt lehetek önmagam.

Dora szeme megtelt könnyel, amely ettől csak még kékebben csillogott.

– Én már nem tudom, hol az otthonom.

Nagyi átölelte Dorát, és megcsókolta a feje búbját, ami nedves és illatos volt a fürdőtől.

– Érezd a téged körülvevő szeretetet! Sétálj a parton! Érezd a homokot a talpad alatt! Járd az utcákat és a tereket! Sétálj, sétálj, sétálj! És hiszem, hogy a sétáid során rálelsz majd arra a helyre, ahol megnyugvásra találsz. Találj önmagadra, és hazatalálsz!

7. fejezet

Közvetlenül a családi kupaktanács után Carson beült a golfkocsiba, és Blake lakásához hajtott. Egy hét sem telt el azóta, hogy utoljára találkoztak, és saját maga is meglepődött azon, hogy mennyire hiányzott neki a férfi. Hiába nyomta tövig a gázpedált, az autó nem tudott negyven kilométernél gyorsabban menni.

– Gyerünk, gyerünk! – nógatta a kocsit előrehajolva.

Végre megérkezett a fehér faházak sorához, amelyeket korábban, amikor a hadsereg még Sullivan’s Islanden állomásozott, kaszárnyákként használtak. Leparkolt, majd felsietett a lépcsőn, és hangosan kopogott az ajtón. Hallotta Hobbs figyelmeztető ugatását. Egy pillanattal később az ajtó feltárult, és Blake állt ott világosbarna rövidnadrágban, barna pólóban, szandálban, és úgy tűnt, örül Carsonnak.

– Na végre! – kiáltotta, és felkapta a derekánál fogva, magához ölelte, majd egy sürgető csókot nyomott a szájára.

Valósággal szikrázott körülöttük a levegő. Carson is átölelte a férfit, már ki volt éhezve a csókjaira. Ahogy Blake besétált vele a szobába, ő egyre csak a férfit csókolta. Blake meginogott, ahogy be akarta csukni a bejárati ajtót. Hobbs izgatottan ugatott mellettük, és a mancsával rendre hozzájuk ért, hogy felhívja magára a figyelmüket.

Blake csak annyi időre vette le ajkát Carson szájáról, amíg rámordult a kutyára.

– Hobbs, nyughass!

A kutya erre csak morgott egyet, és csalódottan feküdt le a helyére.

– Ő az enyém – mondta Blake, majd csillogó szemmel megcsókolta a lányt, és újra meg újra Carson száját követelte.

Jókedvűen, nevetgélve, csókolózva betámolyogtak Blake hálójába, és menetközben a cipőjüktől is megszabadultak.

Később, amikor Carson Blake karjában feküdt, mezítelenül, elgondolkodott szenvedélyük mindent elsöprő lángolásán. A levetkőzés és az ágyba kerülés egy éhes, mindent elsöprő csók képébe mosódott; olybá tűnt, ebből sosem lenne elegük. Ez gyakran megesett közöttük, gondolta, ahogy ujjaival gyengéden simogatta Blake karját.

Miközben a mellkasán lévő puha, sötét szőrrel játszadozott, arra gondolt, hogyan vezetett tizenkét órányit Floridából, aludt a saját ágyában, majd töltött el kevés időt ismét nagyival és a testvéreivel. Mégis itt, Blake karjában érezte igazán otthon magát. Mindez új érzés volt számára, zavarba ejtő, de egyúttal igen kellemes is. Hátrahajolt, és a férfi szemébe nézett.

– Hiányoztál.

Erre a férfi elégedetten, kissé önelégülten elnevette magát:

– Észrevettem.

Carson elvigyorodott, és gyengéden, játékosan meghúzta Blake haját.

– Jót tettél Palackkal – mondta neki a férfi.

Erre a lány a férfi mellkasába mosolygott. Palack balesete még mindig érzékeny téma volt kettejük között.

Tudta, hogy Blake kissé még mindig dühös rá, amiért egy vadon élő delfint a mólóhoz édesgetett a figyelmével és étellel, így a dicséret nagyon jólesett neki.

– Lynne-től tudod?

– Felhívott, miután elindultál. Igazából csak köszönetet akart mondani. Elújságolta, hogy az érkezésed után kezdett el javulni Palack állapota. Nagyon elégedett volt, sőt teljesen lenyűgözted.

Carson érezte, hogy jóleső érzés árad szét a testében.

– Nagyon rosszul éreztem magam amiatt, hogy ilyen hirtelen ott hagytam őket.

– Megértette a helyzetet. Családi vészhelyzet volt. Ráadásul szerinte jobb is így.

– Tényleg? Miért?

– A Palack és közötted lévő kapocs nagyon erős. Ha meg akarjuk őrizni a reményét annak, hogy visszatérhet majd a tengerbe, akkor többé nem keresheti az emberek társaságát. Főleg nem a tiédet.

Carson a hátára fordult, és a plafont bámulta. A ventilátor szárnyai csendesen kavarták felettük a levegőt. Még mindig nem tudta elképzelni a világot Palack nélkül. Még a gondolatára is elszomorodott. Ugyanakkor tisztában volt azzal, hogy ha igazán szereti a delfint, akkor el kell engednie.

– Én is ezt szeretném – mondta, miközben felült az ágyon, nem is zavartatva magát mezítelensége miatt. – Tanácsot szeretnék tőled kérni valamiben – kezdte.

Blake felkönyökölt, sötét szemében a teljes figyelem fénye tündökölt.

– Nate-ről lenne szó. Aggódunk miatta. Nagyon rosszul viseli Palack balesetét, nem igazán tud túljutni rajta. Harper rákeresett a speciális nevelési igényű gyermekekkel kapcsolatos delfines programokra, és azon tanakodtunk, hogy vajon egy ilyen program segítene-e neki abban, hogy túljusson a Palackkal történteken.

– Lehet – vonta össze Blake a szemöldökét; látszott, hogy alaposan megfontolja a válaszát. – Én semmit sem tudok a speciális nevelési igényű gyerekek számára tartott delfines programokról, illetve hogy azoknak milyen előnyei lehetnek. Nem az én szakterületem.

– Ismered a Delfinkutató Központot?

A férfi felhúzta a szemöldökét.

– Az ő programjuk érdekelne minket – tette hozzá Carson.

– Tehát csak véletlen egybeesés lenne, hogy Palackot épp a központba szeretnénk átszállíttatni?

Carson cinkosan elmosolyodott.

– Arra gondoltam, hogy miért ne nézném meg a központot, miközben Natenek is segítek.

– Te fogod elvinni Nate-et a foglalkozásra? – kérdezte Blake felkönyökölve.

Carson erre vállait vont.

– Én, Harper vagy mindketten. Még nem dőlt el.

A férfi halkan felnyögött.

– Nem hinném, hogy Dora hagyja majd, hogy te vagy Harper vigyétek el Nate-et.

– Ez eléggé bonyolult.

– Szerintem tudnám követni, ha megosztanád velem.

Carson elmesélte neki a családi kupaktanácson megbeszélteket. Dorával mindezt még nem vitatták meg. Ez lesz a következő lépés.

– Dióhéjban a helyzet a következő: Dora most nagyon sebezhető. Nemrég egy kisebb összeomlása volt. Ráadásul nagyi azt akarja, hogy Dora a saját gyógyulására összpontosítson anélkül, hogy aggódnia kellene, vagy felelősséget kellene vállalnia. Szóval, Harper és én úgy gondoltuk, hogy ha Nate-et sikerül bejuttatnunk ebbe a programba, akkor az biztosítja mind Dora, mind pedig Nate számára a gyógyulás lehetőségét. Szerintem ezzel mindenki csak nyerhet. Vagyis azt kérdezném, vajon tudsz-e nekem segíteni abban, hogy mindez sikerüljön.

– Arra kérsz, hogy abban segítsek, hogy újra elmehess innen.

A lány megnedvesítette az ajkát, hiszen tudta, hogy érzékeny terepre tévedtek.

– Igen, azt hiszem, igazad van. De nem maradnék túl sokáig távol.

– A legutóbb is ezt mondtad.

– És kevesebb mint egy hetet voltam távol.

– De most újra el akarsz menni.

– Nem az elmenetelről van szó – mondta Carson kissé idegesen. – Elvinném Nate-et Floridába, egy egyhetes programra. De miért is nem csatlakozol hozzánk? – kérdezte vidáman; örült, hogy ilyen remek ötlet jutott az eszébe.

– Nem tehetem. A legutóbb, amikor Palackot Floridába kísértem, már kivettem a még rendelkezésre álló szabadnapjaimat. Ráadásul kint leszek a terepen, hogy mintákat gyűjtsék. Ahhoz pedig itt kell lennem.

Carson a plafonra szegezte a tekintetét. Blake csendesen hozzátette:

– Ahogy már mondtam, nem sokat tudok a speciális nevelési igényű gyerekek programjáról, de ismerem Joant, aki a programot vezeti. Kedvelem őt, és azt hallottam, hogy nagyszerű terapeuta. A diákok igényeire szabja a programot.

Carson kezdett reménykedni.

– Szóval, szerinted is jó ötlet?

– Ártani nem árthat – mondta a férfi, és lefegyverző mosolyát Carsonra villantotta. – Igen, azt hiszem, hogy Natenek jót tenne.

– Segítesz abban, hogy időpontot egyeztethessünk?

– Felhívom Joant, és elmagyarázom neki a helyzetet. Ez minden, amit tehetek.

Carson a férfihoz hajolt, és hálából megcsókolta.

– Köszönöm, Blake.

A férfi úgy mosolygott, mint aki tudja, hogy épp az imént húzták csőbe.

– Gyere ide! – mondta Carsonnak, és feléje nyújtotta a kezét.

A lány nagyot sóhajtott, és a férfihoz bújt.

Blake megcsókolta Carson feje búbját, majd átölelte őt, az állát pedig a fején nyugtatta.

A lány behunyta a szemét, és Blake mellkasához simult. A férfi erős és folyamatos szívverését hallgatva biztonságban érezte magát. Sehová sem akart menni. Azt gondolta, bele tudna szeretni ebbe a férfiba.

Lucille visszatért a találkozójáról, és csatlakozott nagyihoz a tornácon, kezében egy pakli kártyát tartva.

– Végre! — kiáltotta az idős asszony, aki már nagyon vágyott egy ginrömi-partira.

Nagyi emelt, Lucille pedig fogta a paklit, osztott, majd felfordítva eldobta a lapot. Nagyi nem volt elragadtatva a neki osztott kártyáktól, de igyekezett pókerarcot vágni. Tudta, hogy Lucille minden árulkodó jelre odafigyel. Nem vette fel az eldobott lapot, és felhúzott egy treff bubit, majd grimaszolva el is dobta.

– Arra gondoltam…

– Ó, atyaég, most jön a feketeleves! – Lucille húzott egy lapot, megtartotta, és eldobta a kör dámát.

Nagyi is húzott egy újabb kártyalapot.

– Dora és Harper között néha vágni lehet a feszültséget. Azt hittem, ha van valami, amit közösen csinálhatnak, valami, aminek látszik az eredménye, az közelebb hozza őket egymáshoz – mondta, és eldobta a kezéből az egyik lapot.

Lucille felvette, és a kezében sorakozó kártyák közé tette.

– Azt hittem, ők ketten túlontúl közel vannak egymáshoz – mondta, majd eldobta a kezében lévő lapok egyikét.

Nagyi felnézett a kártyáiból.

– Ezt hogy érted?

Lucille úgy nézett nagyira, mintha ennél nagyobb badarságot nem is kérdezhetett volna.

– Hát úgy, hogy ők ketten egy szobában vannak! Franciaágyban alszanak! Két fiatal lánynak is túl nagy összezártságot jelente ez, hát még két fiatal nőnek! Nem csoda, hogy már egymás agyára mennek! Maga jön.

Nagyit meglepte ez a megfigyelés. Lucille-nak persze – mint majdnem mindig – most is igaza volt. Hogyhogy ő maga nem jött erre rá? Naivan azt hitte, hogy a köztük lévő feszültség csupán a korkülönbségből vagy a neveltetésükből adódik. Nem lepődött meg persze azon sem, hogy Lucille kellett ahhoz, hogy végül a napnál is világosabb okot maga is meglássa.

Nagyi húzott egy lapot, és örömmel látta, hogy épp arra volt szüksége.

– Teljesen igazad van. Csak a szememet szúrta ki. De hogyan lehetne ezt megoldani? Nincs több szobánk, és azt biztosan nem engedhetem meg magamnak, hogy egy lakrészt építtessek a házhoz.

– De nincs is rá szükség. Dobok.

Nagyi a kezében lévő lapokra nézett, és gyorsan eldobott egy kártyát.

– Dora nem akar a dolgozószobában aludni Nate-tel, és azt tudjuk, hogy a fiút nem költöztethetjük ki. Hol alakíthatnánk ki még egy szobát?

Lucille töprengett, felvegye-e nagyi eldobott lapját, de végül inkább a pakliból húzott. Grimaszolt, és ismét eldobott egy lapot.

– Nemrég épp maga állt elő a mentőötlettel.

Nagyi hátradőlt a székében, és ide-oda cikáztak a gondolatai. Egyszer csak felderült az arca.

– A nappalim!

– Nem is volt olyan nehéz, ugye? – kérdezte Lucille, és felvett egy kártyát.

– Nagyszerű. Nincs vele sok gond, és az átalakítás sem kerülne sokba – jelentette ki az asszony, és nagyon izgatottá vált a gondolatra. – Mindegyik lánynak lehetne saját szobája. – Az arca valósággal ragyogott, miközben a kártyáit tanulmányozta. – Megoldottuk a szobák problémáját, de még nem találtuk ki azt, hogyan vegyük rá Harpert és Dorát, hogy valamit közösen csináljanak.

– Van valami közös bennük? – kérdezte Lucille.

– Nem sok minden, amennyire tudom. Dora, igazi déliként, az északiakat illetően kissé sznob, és attól tartok, ez Harperre is igaz, csak fordítva. Harper szeret futni, Dora pedig most kezdi majd a sétáit. Ez jó kiindulópont lehet.

– De ez nem olyan, amit együtt tudnak csinálni.

– Igaz. Talán főzhetnének?

– Dora éppen diétázik, Harper pedig nem eszik egyebet, mint nyúltápot.

Nagyi tudta jól, hogy Lucille sosem fog igazán megbékélni a lány vegetáriánus étrendjével.

– Harper ezenkívül mással sem foglakozik, csak a számítógépén pötyög. Mindig csak gépel.

Lucille kiterítette lapjait.

– Vajon mi az, amit ír? Nagyon szeretném tudni. Az ujjai csak úgy száguldanak a billentyűkön.

Nagyi bólintott, és egy kicsivel halkabban hozzátette:

– Carson szerint nem a neten szörfözik, hanem ír valamit.

– A neten szörfözik? Az mit jelent?

– Nekem is meg kellett kérdeznem – grimaszolt nagyi.

– Így mondják, ha valaki keresgél vagy videókat nézeget az interneten. Harper tényleg ír valamit, mintha napló vagy jegyzet lenne, netán egy úti beszámoló.

– Azt miért kell ennyire titokban tartania? – akadékoskodott Lucille.

– Ezt én is szeretném tudni – bólintott egyetértően nagyi.

– Nos – válaszolta Lucille, felvéve a kártyáit –, szerintem elmondja majd, ha elkészül vele.

Nagyi felemelte a kezét, felvett egy lapot, majd azonnal el is dobta.

– Ezek közül egyik sem segíti vagy mozdítja előre az ügyünket. Talán vegyük számba mindazt, amit Dora szeret csinálni.

Csend telepedett rájuk, ahogy mindkét nő a kártyáit bámulta. Az igazat megvallva nagyi nehezen tudott volna bármit is felidézni, amit Dora szívesen csinált.

Lucille felvett egy kártyát, majd gyorsan el is dobta.

– Megvan!

Nagyi meredten Lucille-ra bámult, miközben húzott egy újabb lapot.

– Dora imádja a kertet. Summerville-ben is volt az a nagy kertje.

– Szerinted Harper szereti a kertészkedést?

– Nem tudom – válaszolta Lucille. – Tőlem azt kérdezte éppen, hogy mit szeret Dora.

Nagyi elnevette magát, és átrendezte a kézében lévő lapokat.

– Ezen tovább kell gondolkodnunk. Véleményem szerint egy kédépcsős terv kell ahhoz, hogy összehozzuk Harpert és Dorát. Először is, mindketten saját teret, külön szobát kapnak, így elválasztjuk őket egymástól. Azután összehozzuk őket, mégpedig úgy, hogy találunk nekik egy közös projektet, amin együtt dolgozhatnak. Rá fogok jönni, hogy mi legyen az. És amikor ez meglesz, akkor meg is valósítom! – mondta, majd letette kártyáit az asztalra, és vidáman gint kiáltott.

Dora nem halogathatta tovább a dolgot. Felvette régi rövidnadrágját és Cal egyik elnyűtt pólóját, bekötötte régi teniszcipőjét, és sétálni indult. Nagyi és Lucille épp a verandán tartózkodtak. Mivel nem akarta magára vonni a figyelmüket, kisietett a bejárati ajtón. Nem úgy, mint Harper, aki mindennap kora reggel kilőtt a házból. Ő minden cél nélkül indult útnak. Már késő délután volt, de Dora nem mérte sem a távolságot, sem pedig a pulzusát, és húgától eltérően nem a legmodernebb, testhezálló ruhákat vagy futócipőt viselte. Az ő célja kizárólag a mozgás volt. Nagyi azt mondta neki, hogy menjen, és fedezze fel a környéket, minden előzetes terv nélkül. Csak nézzen körül, és élvezze mindazt, amit lát. Hagynia kell, hogy arra bolyongjon, amerre az ösztönei vezetik, anélkül hogy ebben bármi vagy bárki akadályozná.

Dora megfogadta a tanácsot. Mélyeket lélegzett, majd közepes, nem izzasztó, de az átlagos sétatempónál gyorsabb iramban elindult. Nagy, lehajló ágú tölgyek nyújtottak hűsítő árnyat a mellékutcákon. Ahogy elhaladt néhány ház mellett, megcsodálta a kertjüket, benne az éppen virágzó virágokat. Kellemes nap volt, az ég kéken tündökölt. Azt latolgatta magában, miért nem akarta kitenni a lábát a házból. Persze nagyon is jól tudta ő a választ: az a fekete felhő tehetett mindenről, amely a világot szürkévé és utálatossá festette a szemében.

De most már sétált, és kezét határozott ütemben mozgatta előre-hátra. Elérte a betonút végét, és lesétált egy homokos, kavicsos tengerparti ösvényre, amelyet kétoldalt sűrű, áthatolhatatlan tengeri rekettyés szegélyezett. Megállt, hogy megnézze az időjárással, valamint a széllel, a sóval és a homokkal dacoló aggófüvet, a viaszmirtuszt, a yaupon magyalokat. Mindegyik túlélő volt a maga módján. Van mit tanulnia tőlük, mondta magának, miközben továbbsétált.

Dora követte a keskeny ösvényt, egészen addig, amíg az ki nem szélesedett; a szél felélénkült, és szeme elé tárult az Atlantióceán. A csillogó tenger visszatükrözte az azúrkék eget, a felszínén a napsugarak gyémántként ragyogtak. Dora fellelkesülve gyorsabb iramra váltott, úgy haladt a kemény talajon. Azok az évek jutottak eszébe, amikor ezeket az ösvényeket rótta. Amikor még kislányok voltak, ő és Carson chincoteague póniknak képzelték magukat, a térdüket magasra emelve és nyihogva futottak a part mentén.

Az édesanyja az iskolaév végeztével, június elején elhozta őt Sea Breezebe, majd kora augusztusra, amikor már elérkezett az iskolára való felkészülés ideje, eljött érte. Carson mindig sírt, amikor Dorának vissza kellett térnie Charlotte-ba az anyjával. Dora mindig sajnálta az elanyátlanodott kislányt, de egy kicsit féltékeny is volt rá. Carson ugyanis nagyival élhetett a nagy házban East Bay-en, ami számára a világ legkedvesebb utcáját jelentette. És hétvégente, valamint a szünetekben elment velük Sea Breezebe. Nagyi sosem éreztette egyikükkel sem, melyiküket szereti a legjobban, de mindenki tudta, hogy Carson különleges helyet foglal el a szívében. Felnőttként Dora megértette, miért lehetett olyan természetes, hogy nagyi jobban szerette azt a kislányt, akinek az anyja helyett is anyja volt. Gyermekként azonban Dora a legbutább dolgok miatt irigykedett Carsonra, például hogy miért ő kapja a legjobb szobát, ami legidősebbként szerinte neki járt volna.

Évekkel később már nem szívesen süttette magát a napon. Carson rimánkodott neki, hogy játsszon vele, de Dora három évvel idősebb volt nála, és jobban szerette a kevésbé izgága tevékenységeket, így a törülközőn ücsörögni, a barátnőivel beszélgetni, a fiúkkal flörtölni vagy könyvet olvasni. Tomboltak benne a hormonok, és néha nem tudta eldönteni, hogy sírjon vagy nevessen. Hol Carsonnal akarta a régi játékokat játszani, hol megpróbálta levakarni magáról a fiatalabb lányt. Zavarba ejtő nyár volt, benne egyre nőiesedő testével, a fiúkkal és a legjobb barátaival.

Dora nővé válásának nyara egybeesett Harper Sea Breeze-ben töltött első nyarával. Carson tizenegy, Dora pedig tizennégy éves volt akkor. Az aprócska, törékeny, hatéves lányka kifejező kék szemmel és vörös hajával érkezett meg közéjük Manhattanból. Féltestvérükként, Harperként mutatták be őt. Mindenki körülötte ugrált, azt hajtogatták, hogy mennyire csinos, jól nevelt és okos. Dora már hallott erről a fiatalabb testvéréről, de korábban sosem találkozott vele. A korkülönbség túl nagy volt közöttük ahhoz, hogy igazán együtt tudjanak játszani, ahogyan azt Carsonnal tették. Akkor úgy okoskodott, hogy ha minden a legjobban alakul, talán találnak néhány közös tevékenységet a nyár folyamán; ha azonban a legrosszabb forgatókönyv valósul meg, rá marad a bébiszitterkedés feladata.

Amikor Dora a Sea Breeze-ben töltött nyárra gondolt, rendre egy bizonyos nap jutott az eszébe, amikor mindhárman együtt voltak Sea Breeze-ben. Nagyi elvitte őket a tengerpartra, ahogy korábban oly sokszor. Az asszony egy kempingszékben ült egy nagy, színes napernyő árnyékában. Mellette három strandlepedőt terített a homokra. Miközben nagyi olvasott, a lányok játszottak, homokvárat építettek, kagylót gyűjtöttek, és fogócskáztak a vízben. Az idős asszony legszigorúbb szabálya az volt, hogy senki sem mehetett be a vízbe, ha ő nem figyelt.

Ezen a bizonyos verőfényes nyári napon Carson azzal nyaggatta Dorát, hogy hadd pocsolyaszörfözzön a part mentén. Dorát kezdte idegesíteni a dolog. Carson zavarba ejtően fiús lány volt. Csak fiúk akartak mindenáron pocsolyaszörfözni, és Dora nem óhajtott az ismerősei előtt nevetség tárgyává válni. Harper egy homokvárat épített a vizes homokban, épp ott, ahol a hullámok a partot nyaldosták. Dora hasra feküdt a törülközőjén, elővette a Seventeen magazint, és hamarosan teljesen elmerült benne.

Ekkor meghallotta Harper sikoltását. Dora azonnal eldobta az újságot, felugrott, és tekintetével végigpásztázta a tengerpartot, a vörös hajú, rózsaszínű fürdőruhát viselő kislány után kutatva. Harpert a homokvára mellett találta megdermedve, az ég felé emelt kézzel, mintha a napot imádná, és arra a teherhajóra bámult, ami éppen a sziget mellett haladt el. Dora odaszaladt hozzá, és kézen fogta. Carson ugyancsak meghallotta a kiáltást, abbahagyta a szörfözést, és nem sokkal Dora után ért Harperhez. A kislány remegett a félelemtől, ahogy az óriási hajó elhaladt mellettük. A hatalmas, fekete monstrum a parthoz olyan közel haladt el, hogy az megrémítette nemcsak őt, hanem Dorát is. Közelről úgy tűnt, a hajó legalább akkora, mint egy felhőkarcoló, és igen lassan haladva siklott el Sullivan’s Island mellett.

Dorában leginkább az a pillanat maradt meg, ahogy ott Carsonnal és Harperrel egymás mellett, kézen fogva, a másikat támogatva álltak a parton, amint a behemót hajó rájuk vetette az árnyékát. Carson és ő is szaladni kezdett, amikor meghallották Harper sikolyát. Abban a pillanatban Dora úgy érezte, igen szoros kötelék fűzi a testvéreihez.

Amikor a hajó elhaladt mellettük, és a nap újra felragyogott a parton, a lányok elengedték egymás kezét, és mindenki visszatért a játékához. Az a pillanat ugyanakkor egy elszakíthatatlan, kimondatlan köteléket teremtett a testvérek között. Azt, hogy mindig ott lesznek egymásnak.

Dora most döbbent rá, hogy nagyanyjuk sosem felejtette el a testvérek szavak nélkül megfogadott ígéretét, noha hosszú évek óta járták mindhárman a maguk útját. Nagyi minden nyáron ott ült a tengerparton, és őket figyelte. Evekkel később pedig újra összehozta őket itt, ugyanazon a szigeten, ugyanazon a parton, hogy újra érezzék a köztük lévő köteléket.

Lehetséges lenne mindez?, tűnődött Dora. Bárki képes lenne újraélni a fiatalkori ártatlanságot és a feltétel nélküli bizalmat, amikor már felnőttként a cinikus világ útjait tapossa?

A gondolataiba veszve sétált tovább, mielőtt befordult volna egy sarkon. Meglátott egy tucatnyi vagy még több kite-szörföst, akik a habokat szelték, színes sárkányaik madarakként hasították a levegőt. Szája széles mosolyra húzódott, ahogy megigézve nézte őket. Carson mesélt neki erről az új sportról, és a többi kíváncsiskodóhoz hasonlóan ő is elfoglalta a helyét a parton, hogy a vízen száguldó akrobatákat figyelje. Carson persze Blake-től már megtanult kite-szörfözni. Dora elmosolyodott, és azt gondolta, talán jövőre neki is sikerülhet.

A sziget végébe érve megfordult, és elkezdte hosszú túráját a Middle Street mentén. Nem is tűnt fel neki ez idáig, milyen messzire sétált. Egészen Sullivan’s Island északi csücskéig! A torka kiszáradt, és minden tagja sajgott, ő maga nagyon kimerült, megizzadt. Igen messze került a sziget másik végében lévő Sea Breeze-től. Átkozta magát, amiért víz nélkül indult útnak, persze nem tervezte, hogy ilyen messzire eljut majd. A környéken azonban sehol sem árultak hűsítő folyadékot, így nem volt mit tenni: egyik lábát a másik után rakta, és ment tovább.

Izzadság folyt végig az arcán, ami a nyakában és a két melle között gyűlt össze, foltossá téve a pólóját. A szomjúsága egyre elviselhetetlenebbé vált, és elkezdett aggódni. Hogy lehetek ekkora bolond, hogy ilyen messzire menjek már az első alkalommal?! Mi lesz, ha most valóban szívrohamot kapok?

Egy autó dudált mellette, a hangra majdnem kiugrott a szíve a helyéből. Az erős fényben Dora a kezét használta szemellenzőnek, így próbálta kivenni, ki integet neki. Egy tűzpiros, platós, nagykerekű, csillogó hűtő rácsos kisteherautó vette be éppen a kanyart.

– Igen? – kérdezte.

– Dora! Dora Muir, te vagy az?

Dora nem ismerte fel a kormánynál ülő férfit, és nem is akarta, hogy bárki így öltözve, nyakig izzadságban úszva lássa. Intett a férfinak, és továbbsétált. A kisteherautó követte.

– Dora! – hallotta a hangot újra felcsendülni.

Még mindig nem állt meg.

– Várj egy percet! Én vagyok az, Devlin.

Devlin? Dora újra megállt, majd a teherautó irányába hunyorított. Egy hordó mellkasú, szélfútta, kócos és napszítta hajú, mélybarna bőrű férfit látott, aki kék galléros pólót viselt. Helybélinek tűnt. Nem tudta volna megmondani, mi miatt látta annak, de erre valahogyan mindig ösztönösen ráérzett.

– Devlin Cassell?! – kiáltotta. Kora nyáron Carson mesélte, hogy összefutott a férfival.

– Az egyetlen – mondta Devlin, és szélesen elvigyorodott.

A név hallatán Dorát megrohanták az egykori barátokhoz fűződő, rég felidézett emlékek. Ha a nő arca nem pirul ki a hőségtől, akkor Devlin láthatta volna, amint elpirul. Dora hallotta, hogy a férfi sikeres ingatlanügynök lett, és tudta, hogy elvált. Végigsimított a szemöldökén. Hát igen, épp ilyen az ő formája: akkor fut össze Devlin Cassell-lel tizenöt év elteltével, amikor szörnyen kimerült, és éppen izzadságban úszik.

– Szia, Devlin! – mondta kissé kedvetlenül. – Milyen jó újra látni!

– Ugyan már, kislány, gyere közelebb! – kiáltotta vissza a férfi, miközben intett neki. – Nem akarhatod, hogy kiabáljunk.

– Nagyon megizzadtam – magyarázkodott Dora.

– És akkor mi van?

– Most nincs sok kedvem megállni — mondta, és az idegességtől teljesen kiszáradt a szája. Köhögni kezdett, azzal a típusú köhögéssel, amely, úgy tűnt, sehogy sem akar abbamaradni.

– Jól vagy?! – kérdezte kiáltva Devlin.

Dora csak legyintett, és azt kívánta, vagy a férfi hajtson el, de sürgősen, vagy a föld hyíljon meg a lába alatt, és nyelje el őt.

Devlin leállította a kisteherautó motorját, és egy palack vízzel odaszaladt hozzá. Átnyújtotta az üveget, és gyengéden megütögette Dora hátát. Ő ivott a vízből, és ahogy a köhögés kezdett alábbhagyni, kapkodva kezdte venni a levegőt, és nagyon zavarban érezte magát.

– Köszönöm – válaszolta két lélegzetvétel között.

Annyira ki volt melegedve, hogy ha egyedül van, a megmaradt vizet biztosan a fejére önti.

– Gyere, ülj be a kocsiba egy kicsit! Megy benne a légkondi.

Dora nagyon szeretett volna beülni abba az autóba. Körbenézett, hogy láthatja-e valaki, ahogy beül egy férfi kocsijába, aki történetesen nem a férje. Régi beidegződés volt ez, amit az ember nehezen vetkőz le. Még akkor is, ha a lelke mélyén tudta, Cal valójában már nem a férje.

– Persze, köszönöm – válaszolta. Dora követte Devlint az autóig, miközben a pólóját húzogatta, hogy ne látszódjon, mennyire feszül rajta.

A teherautó belsejében áldott hűvösség fogadta. Majdnem elsírta magát, amikor a férfi feléje fordította a ventilátor fuvókáját, hogy jobban jöjjön rá a hűs levegő. Szörnyen hálás volt ezért a gesztusért.

Devlin az ajtónak dőlve úgy mosolygott, mint egy jóllakott napközis; közben egymást méregették. A férfi szeme hihetetlenül világoskéknek tetszett a napsütötte bőre mellett, és Dorának eszébe jutott, hogy kamaszkorukban a lányok mind azt mondták, hogy Devlin Paul Newmanre hasonlít. Nos, gondolta, nem ő volt az egyetlen, aki a régi szép idők óta felszedett néhány kilót. Devlin persze már nem kövér, inkább nagydarab volt. Egyértelműen lerítt róla, hogy nem veti meg az italt, de szerette a szabadban tölteni az idejét.

– Dora Muir – mondta olyan hangsúllyal, amely jelezte, hogy alig hisz a szemének, hogy újra láthatja őt. – Élsz és virulsz.

– Nos, élni alig élek – nevette el magát kissé lekicsinylőén.

– Mit futkosol kint ilyen melegben? Hiszen majdnem harmincnyolc fok van!

Azt hitte, hogy futok? Dora úgy döntött, elereszti a füle mellett ezt a megjegyzést.

– Nem tudtam, hogy ennyire meleg lesz. Lehet, hogy egy kicsit túl messzire merészkedtem.

– Az arcod céklavörös. Hadd vigyelek vissza Sea Breezebe!

A felajánlást hallva Dora a legszívesebben megcsókolta volna a férfit.

– Az nagyszerű lenne – válaszolta, és olyan nőies mozdulattal, amennyire csak tőle tellett, letörölte a szemöldökéről az izzadságot. – Köszönöm.

Devlin beindította a nagy teljesítményű motort, amely rögvest életre kelt.

– Szép furgon – jegyezte meg Dora, majd maga elé idézte annak a régi, ütött-kopott matuzsálem Ford kisteherautónak a képét, amelyet a férfi korábban vezetett. Csak annyit mondott még: – Sokkal szebb, mint a régi.

Ennek hallatán a férfi szélesen elmosolyodott, és elnevette magát.

– Emlékszel még arra a régi, rozzant verdára?

– Hogy emlékszem-e? A legszebb emlékeim kötnek ahhoz a büdös csotrogányhoz.

A férfi szeme a jóleső emlékektől boldogan csillogott, Dora pedig tudta, hogy Devlin emlékszik azokra a heves ölelésekre a teherautó kiült első ülésében, amikor ő maga tizenhat, a férfi pedig tizenhét éves volt. Baseballos hasonlattal élve: az egyik hosszú, forró nyáron Dora eljutott az első, a második és a harmadik bázispontra Devlin Cassell-lel, és egy különösen fülledt éjszakán majdnem hazafutás lett belőle.

– Igeeen – nyújtotta el a szót a férfi, ahogy sebességbe tette az autót. Elindultak lefelé az úton. – Majd megszakadt a szívem, amikor meg kellett válnom attól az autótól. Addig tartottam meg, ameddig csak lehetett – jelentette ki, majd oldalvást pillantott Dorára. – Annyira jó újra látni téged. Ugyanolyan csinos vagy, mint voltál.

– Ugyan már! — legyintett Dora. — Szörnyen festek. Izzadok, mint egy ló.

– Hiszen futottál. Természetes, hogy izzadsz.

Dora ezzel nem akart vitatkozni. Elértek ahhoz a sarokhoz, ahol a Dunleavy s kocsma állt.

– Hékás! Meghívhatlak egy italra? Épp van itt egy szabad parkolóhely. Ez nem éppen mindennapi.

– Jóságos ég, nem! Nem mehetek be oda ilyen öltözékben.

Devlin továbbhajtott a Middle Streeten sorakozó éttermek irányába, amelyek még nem teltek meg zsúfolásig. Egy óra múlva már biztosan nem lesz egy szabad asztal sem.

– Mit szólnál ahhoz, ha hazavinnélek, ahol felfrissítheted magad, majd visszajövök érted, mondjuk egy óra múlva. Az megfelelne?

– Nem is tudom… – kezdte Dora. Túlságosan gyorsnak találta ezt a tempót.

– Ugyan már, Dora! – győzködte Devlin olyan könnyed hangon, amelynek Dora korábban sosem tudott ellenállni. – Olyan sokat mesélhetnénk egymásnak! Hadd hívjalak meg egy italra vagy vacsorázni!

Dora azonban ebben a pillanatban semmi mást nem akart, mint lezuhanyozni, és beesni az ágyba. Talán nézhetné egy kicsit a tévét. Semmiféle esti szórakozással nem számolt ez idáig.

– Ma este nem megy.

– Holnap este? – kérdezte kitartóan a férfi.

– Nem is tudom.

– Mivel állandóan el foglak hívni, így akár bele is egyezhetsz.

A nő elnevette magát, megadva magát a férfi elbűvölő mosolyának.

– Rendben – mondta Dora, és saját maga is meglepődött azon, hogy ezt komolyan is gondolta. – Mikorra jössz?

Devlin ráhajtott Sea Breeze kavicsos felhajtójára, leparkolt, majd Dora felé fordult, a karját pedig az ülés támláján nyugtatta. Ugyanaz a hamiskás mosoly ült ki az arcára, amelyet Dora olyan jól ismert.

– Édesem – mondta, minden szótagot külön megnyomva –, ítéletnapig várnék rád, ha azt mondod, hogy ott leszel.

Dora oldalra hajtotta a fejét, és valamiért elhitte, hogy a férfi mindezt komolyan is gondolja.

– Addig nem kell várnod. Találkozzunk mondjuk holnapután! Öt órakor.

Dora megvárta, amíg Devlin elhajtott, majd kitört belőle az eddig elfojtott nevetés. Hát ez remek! Ennyi év után Devlin Cassell meghívta egy italra!

Idegesnek, ugyanakkor felhőtlenül boldognak is érezte magát. Besietett a házba, hogy lezuhanyozzon és átöltözzön, amikor egy új gondolat ütött szöget a fejébe, és hirtelen megtorpant. Emlékezett arra, hogy Harper és Carson mindig a kinti zuhanyzót használta futás vagy az óceánon töltött órák után, hogy lehűtsék magukat, mielőtt belépnének a házba. Kislány korában nem volt kinti zuhanyzó. Akkoriban a slagot használták, hogy lemossák magukról a homokot.

Dora elindult visszafelé, és követte a kikövezett, a kinti zuhanyzóhoz vivő ösvényt, amely megkerülte az óriási gardéniabokrot. A zuhanyfülkét mindössze négy falemez jelentette, nem volt teteje. Dora, ahogy belépett, igyekezett elkerülni a sarokban megbúvó pókhálókat. Mivel nyáron a víz mindig meleg volt, így csak egy egykaros csapot kellett a vezeték végére szerelni. Nagyi levendulaszappant, sampont és balzsamot is tartott a fatartókban, és amikor Dora megszagolta őket, a testvérei jutottak eszébe, az ő illatukat érezte.

Levetkőzött, és beállt a finom permetet szóró zuhanyrózsa alá. Felhevült bőrén mámorítóan hatott ez az érzés. Teljesen mezítelenül állt a szabadban, a napon; felszabadító és örömteli érzés volt egyszerre, ami megnevettette. Arra gondolt, hogy voltaképp ő is olyan, mint az egyedülálló, gyönyörű, vékony és szexi testvérei. Természetesen még sokat kell dolgoznia azon, hogy újra formába lendüljön, de most először úgy érezte, hogy véghez is tudja vinni. Nem vékony akart lenni. A szívproblémája után már csak egészséges akart lenni, illetve egy sugárzóan magabiztos nővé szeretett volna válni, akiről lerí, hogy jól érzi magát a bőrében.

Harper és Carson a konyhaasztalnál ült. Friss epret ettek, valamint elpróbálták, hogy mit mondanak majd Dorának.

– Nem hinném, hogy belemegy — jelentette ki Carson.

– Szerintem pedig igen – ellenkezett Harper. – Mindennek utánanéztünk – mondta, és felemelte azt a papírkupacot, amelyet a különböző delfinterápiás programokról és orvosi véleményekről nyomtatott ki.

– Te néztél mindennek utána – javította ki Carson.

– De te kérted meg Blake-et, hogy segítsen. El sem hiszem, hogy ilyen gyorsan szerzett nekünk helyet a Delfinkutató Központban – jelentette ki, majd a szemét összehúzva, elgondolkodva a testvérére nézett. Mindketten izgatottak voltak a tervük miatt, de most Carson mintha elbizonytalanodott volna. – Azért próbálsz kihátrálni ebből, mert nem akarod elvinni Nate-et? Ha igen, akkor majd elviszem én egyedül.

– Nem, semmi ilyesmi nem jutott eszembe, csak az, hogy miként reagált Dora, amikor Cal azt javasolta, hogy hagyja itt Nate-et Sea Breeze-ben.

– Az egész nyárra – emlékeztette Carsont Harper. – Ez csak egy hét lenne, és ez teljesen más. Nem hagyja magára Nate-et. Mi ajánljuk fel, hogy elvisszük őt. Ez nemcsak Natenek tenne jót, hanem Dorának is. Ha ezt megérti, akkor szerintem beleegyezik majd.

Carson kifújta a levegőt, és az asztalra csapott.

– Rendben, akkor tegyünk így!

Összeszedték a kinyomtatott irományokat meg Harper laptopját, majd bevonultak Dora és Harper közös szobájába. Kopogtak, majd kinyitották az ajtót, és belépve úgy ugrottak az ágyra, mint kislány korukban.

Dora épp a magazinját bújta, és felnevetett.

Carson és Harper törökülésben helyezkedtek el vele szemben, és a szemük is elkerekedett izgatottságukban. Harper érezte Dora levendulaszappanjának és -samponjának illatát.

– Mi folyik itt? – kérdezte tőlük Dora.

– Jól nézel ki – mondta Carson. – Az arcod ki van pirulva.

– Köszönöm. Sétálni voltam.

– Jól tetted – jegyezte meg Harper. – Bemelegítettél?

– Nem.

– Majd tanítok neked néhány gyakorlatot. Gondolom, nem akarod, hogy izomlázad legyen.

– Oké – mondta beleegyezőn Dora.

A hirtelen támadt csendben Harper és Carson egymásra néztek.

– Van egy javaslatunk – jelentette ki Carson nyomatékosan.

– Csak hallgass végig minket, mielőtt bármit is mondanál! – szólt közbe Harper, aki észrevette, hogy Dora mintha gyanúsan méregetné őket.

– Rendben – válaszolta féltestvérük tétovázva.

– Szóval – kezdte Carson, mialatt Harper felnyitotta a laptopját, és bekapcsolta –, amíg sétálni voltál, elbeszélgettünk, és arra jutottunk – emelte fel a kezét, hogy még hangsúlyosabbá tegye a mondandóját –, hogy megérdemelsz egy kis időt, amit magaddal és kizárólag magaddal törődve tölthetsz anélkül, hogy bármi miatt aggódnod kellene.

– Mintha elmennél egy hétre a fürdőbe, azzal a különbséggel, hogy a fürdő itt helyben van – tette hozzá Harper.

– Eddig jól hangzik – vigyorgott Dora.

– Nate-ről is beszéltünk, arról, hogy neki mire lehet szüksége.

Dora rögvest feszültebben kezdett figyelni a két lányra.

– Illetve arról, hogy mennyire rosszul érinti, ami Palackkal történt – folytatta Carson.

– Észrevettük, hogy mennyire aggódsz amiatt, hogy túlságosan bezárkózik a szobájába – mondta Harper. – Szóval, próbáltuk kitalálni, mi csalogathatná ki a csigaházából. És a választ hamar megtaláltuk. A delfinek. Rosszul érzi magát a Palackkal történtek miatt, noha nem kellene így lennie. Ezzel te is tisztában vagy, ahogy mi is, de Nate nincsen. Így végeztem egy kis kutatást, és arra jutottam, hogy több hely is létezik, ahol speciális gyerekprogramokat kínálnak. Olyan helyek ezek, ahol biztonságban tudnak az állatokkal érintkezni, és ez új távlatokat nyithat meg előttük. Blake véleményét is kikértük, és egyetértett velünk abban, hogy a floridai Delfinkutató Központban futó program megfelelő lehet Natenek.

– Ez egy terápiás program? – kérdezte Dora némi kétkedéssel a hangjában.

– Nem a klasszikus értelemben vett terápiás program – válaszolta Harper –, de kifejezetten speciális nevelési igényű gyerekeknek fejlesztették ki. Az egyhetes program célja, hogy az ott dolgozókkal személyre lehessen szabni a programot, ami szerintem fontos, különösen Nate esetében.

– Nate újra delfinek közelében lehet, de ezúttal megfelelő körülmények között. Nem a szabadban, így ő is biztos lehet abban, hogy nem fog ártani nekik, ahogy ők sem neki.

– Nézd csak! – mondta Harper, Dora felé fordítva a laptop képernyőjét. – Itt a honlap!

Dora elvette a laptopot Harpertől.

– Érdekesnek tűnik. Nate mindig is jobban reagált az állatokra, mint az emberekre, különösen a delfinekre. Szóval szerintetek el kellene vinnem őt oda?

Harper Carsonra nézett, mielőtt Dorához fordult volna. Tudta, hogy most jön az a rész, amit a testvére nehezen fog megemészteni.

– Igazából arra gondoltunk, hogy mi vinnénk el őt, te pedig itt maradnál.

– Tessék?! – kérdezte hátrahőkölve a féltestvérük.

– Tudtuk, hogy ez nem lesz ínyedre, de próbálj meg egy kicsit másként gondolni erre! Neked is szükséged van a pihenésre.

– Egyáltalán nem. Nem hagyhatom, hogy nélkülem vigyétek oda Nate-et.

– Miért nem? – kérdezte Carson.

– Először is, úgysem megy el veletek. Másodszor… én nem engedem, hogy elvigyétek.

– Ez természetesen a te döntésed – jelentette ki Harper határozottan –, de gondolj bele! A speciális nevelési igényű gyerekek anyjának is szüksége van a pihenésre. Nate is speciális nevelési igényű, nem?

– Igen, az – válaszolta mérgesen Dora.

– És te vagy az anyja, ugye?

Dora dühösen, szemöldökét összevonva kezdte rázni a fejét, és azt mondta dühösen:

– Tudom, hogy hová akarsz kilyukadni, de én akkor sem engedem el őt.

– Figyelj csak arra, amit mondasz! – kezdte Carson finoman. – Te nem engeded el. Dora, édes testvérem, te ragaszkodsz hozzá túlságosan. Lazíts egy kicsit! így meg sem tudunk győzni arról, hogy az, amitől tartasz, nem fog megtörténni, de legalább Nate-ben bízz! Bízz bennünk! Jól megleszünk.

– De még mindig dühös rád – ellenkezett Dora. – Miből gondolod, hogy el fog veled menni?

Carson elmosolyodott, és abban a pillanatban Dora észrevette, mennyire hasonlít a lány nagyira.

– Palack miatt – mondta Carson.

Dora összehúzta a szemét.

– Elviszem majd a program végeztével, hogy meglátogassa Palackot – tette hozzá Carson.

– Az hány plusznapot jelent majd?

– Csak egyet, de nem látod a lényeget.

– És mi lenne az?

– Ha láthatja Palackot, bele fog egyezni az utazásba, és akkor mi győzünk. Ha nemet mond… – tárta szét a karját –, akkor te nyertél, és sutba dobjuk az egész ötletet.

– Bármit is válaszoljon, miért ne vihetném el én őt erre a programra? – kérdezte Dora.

– Megteheted, vagy akár pihenhetsz is helyette – felelte Harper, és megfogta Dora kezét. – Nézd a körmeidet, manikűröztetned kellene!

Dora megpróbálta visszahúzni a kezét, de Harper szorosan tartotta.

– Időre van szükséged, hogy észrevedd ezeket – mondta kedvesen. – Időt kell szentelned magadra.

– Egy hét viszont nem sok – jegyezte meg Carson. – Ha elmennél egy kis wellnessre, az is legalább öt napig tartana.

Dora Carsonhoz fordult, szemmel láthatóan vívódott, hogyan döntsön.

– Carson, biztos vagy benne, hogy kezelni tudod a fiamat? Ő nagyon kedves gyerek, de nem könnyű vele.

– Azt elfelejted, hogy majdnem egy hosszú hónapig vigyáztam rá, és nézd, milyen jól elvoltunk.

– Igen, de az itt volt… és a delfinek is itt voltak.

– De delfinekhez megyünk – mondta kitartóan Carson. – Dora, én szeretem Nate-et, és bár dühös rám, tudom, hogy ő is szeret engem.

– Ahogy engem is – tette hozzá Harper. – Gyorsan összebarátkoztunk.

Dora elvette Harpertől a kinyomtatott lapokat, és elkezdte azokat átnézni. Harper reményteli pillantást váltott Carsonnal. Pár perccel később Dora letette a papírokat, és hosszan Carsonra bámult, miközben a döntését fontolgatta.

– Ez annyira félelmetes nekem.

– Tisztában vagyunk vele.

– Jó ötletnek tűnik… – kezdte.

Harper és Carson egy szót sem szólt, kellő időt akartak hagyni Dorának. A hosszú szünet alatt a féltestvérük elgondolkodva ringatta magát ültében. Amikor abbahagyta, kezét Carson karjára tette.

– Senki másra nem bíznám Nate-et, csak rád.

Carson arckifejezése meglágyult, és megfogta Dora kezét.

– Ne aggódj, nem hagylak cserben! Vigyázni fogok rá, és azonnal hívlak, ha szükség van rád. De ne feledd, hogy ő az unokaöcsém, akire gyakran vigyáztam kisgyerekkorában! Jól megleszünk.

– Annyira kedves vagy, hogy ezt megteszed.

– Te is megtennéd ugyanezt értem — válaszolta Carson.

Harper hátradőlt, és érezte, hogy már kevésbé lelkes, mint néhány perccel korábban. A szívében tudta, hogy az az ésszerű, ha Carson viszi Floridába Nate-et. Mindketten nagyon imádták a delfineket, ráadásul Carsont engednék csak Palack közelébe. Ez egyébként is a kettejük „ügye”. Ugyanakkor csalódott volt, amiért ő találta ki a programot, és mégis Carson aratta le a babérokat. Az is bántotta, hogy Dora nem is gondolt arra, hogy ő is elkísérhetné Nate-et. Ismét ugyanazt érezte, mint kislányként, amikor még túl fiatal volt ahhoz, hogy az idősebb testvéreivel játsszon, akik beszélgetésbe merülve indultak hosszú sétára, be sem vonva őt, és észre sem vették, ha ő elmaradt mellőlük.

– Az a jó hír – mondta Carson, izgatottan előrehajolva, most, hogy a döntés megszületett –, hogy Blake felhívta az igazgatót, és bejuttatta Nate-et az Ösvények programba. – Ekkor egy pillanatra megállt, hogy még megdöbbentőbbnek hasson a kijelentése. – Találtak neki helyet a hét második felére.

– Ilyen hamar? – kérdezte az elképedt Dora.

– Valaki lemondta a helyét. Különben ki tudja, milyen sokáig kellene várnunk? Minél hamarabb kezdünk, annál jobb. Minden nagyon összevág. Olybá tűnik, mintha ennek így kellene lennie.

– Úgy tűnik – nevetett Dora, majd széttárta a karját.

– Holnap beszélhetsz a program igazgatójával. Közösen kell kitűzni a célokat.

– Nem is tudom, mit mondjak – nézett mindkettejükre Dora. – Köszönöm.

Harper látta a megkönnyebbülést és a hálát Dora szemében, és ez segített neki abban, hogy elűzhesse sötét gondolatait. Talán jobb is, ha csak Carson megy Floridába, gondolta. Oszd meg és uralkodj! Carson vigyáz Nate-re, ő pedig Dorára.

– Nemrég segítséget kértél, mi pedig megpróbálunk segíteni — mondta Harper. – Amíg Carson Floridában lesz a fiaddal, én összeállítom az edzéstervedet. Nagyon jól fogjuk érezni magunkat. Manikűröztetünk, pedikűröztetünk, elmegyünk egy jó kis masszázsra. Azt csinálunk, amit csak akarsz, nem törődünk az idővel, a teendőinkkel, illetve mások véleményével. És ami a legjobb az egészben, hogy miközben gyógyulsz és pihensz, tudni fogod, hogy Nate is a gyógyuláshoz vezető útra lép.

– Az nem érdekel, hogy megcsináltatjuk-e a körmeimet – mondta Dora szipogva, könnyes szemmel. – Csak a tengerparton akarok sétálni, és aludni szeretnék, amennyit csak lehet.

Istenem, segíts!, gondolta Harper elbizonytalanodva. Lehet, hogy Nate-tel könnyebb lesz boldogulni, mint a makacs és érzelmes testvérével?

8. fejezet

A Sullivan’s Island-i, közel kétutcányi hosszúságban nyújtózó éttermek sora a megannyi vendég beszélgetésétől és nevetgélésétől volt hangos. Dora magában morgott, amikor meglátta a sok turistát, akik az utcákat rótták, és étteremre vadásztak, hogy elkölthessenek egy kellemes vacsorát. Az itteni lassú sodrású, csendes napoknak egy időre befellegzett. Sokan jöttek ide némi pihenés reményében, és mostanra már vacsoraidőben nehéz volt parkolóhelyet találni, asztalról már nem is beszélve. A golfkocsi ugyanakkor aprócska volt, így az egyik oldalsó utcában, egy fa és egy sziklacsoport között végül le tudott vele parkolni.

Behúzta a kéziféket, és egy percig még nem szállt ki, valahogy furcsán érezte magát. Mit is keresek itt?, kérdezte magától. Még mindig férjnél volt, most mégis egy férfival készült találkozni, akit már tizenöt éve nem látott. Otthon kellett volna maradnia Nate-tel. Végül is néhány nap múlva Floridába indul. Persze amikor Dora eljött otthonról, a fiú éppen videojátékozott Harperrel, és csak gyorsan elköszönt tőle. Lucille ad neki majd vacsorát, ő pedig, mire eljön a lefekvés ideje, otthon lesz.

Tisztában volt azzal, hogy ez a fajta idegesség belülről fakad. Nem szerette magára hagyni a fiát, mert attól tartott, hogy ha nincs mellette, történhet vele valami. Az este miatt is feszült volt, félt, hogy nem a megfelelő dolgot teszi vagy mondja, netalán tapintatlan lesz Devlinnel. Miről fognak beszélni?

Az órájára pillantott. Ha találkozni akar a férfival, akkor indulnia kell. Utált elkésni. Maga elé idézte Devlin arcát. Az a feszültség, amelyet akkor érzett, amikor a férfi elhívta egy italra, várakozással töltötte el. Rég volt már, hogy bárki elhívta volna őt valahová.

Dora felkapta a táskáját, és egy fiatal, kéz a kézben andalgó pár mögött sétálva útnak indult. A pár udvariasan beszélgetett, amiből azt a következtetést vonta le, hogy ez lehet az első randevújuk. Valósággal szikrázott körülöttük az egyébként bársonyos levegő. Az estét nem ülte meg a pára, és a kerthelyiségekben kitett fényfüzérek pislákoltak a félhomályban. Dora csinosnak érezte magát Lilly Pulitzer divattervező nyári ruhájában. Szőke haja lágyan a vállára omlott. Finom gyöngy fülbevalókkal ékesített füle mögé simította. Tudta, hogy a frizurája és a ruhája kissé a középiskolai viseletet idézi, de nagyi azt mondta, hogy a klasszikus sosem megy ki a divatból. Amikor elért a sarokhoz, látta, hogy a vacsorájukra várakozók töltik meg a kerthelyiség napernyős asztalait.

Dora megnézte az óráját: két perccel múlt öt. Behúzta a hasát, és belépett az ajtón. A bokszok zsúfolásig megteltek nevetgélő, étkező, jól mulató vendégekkel. A feje fölött a ventilátor a levegőt kavarta, és az étterem minden ablaka tárvanyitva volt. Devlint keresve idegesen körülnézett.

A férfi azonban nem volt ott.

Egy pillanatra összeszorult Dora gyomra. Esetlenül állt az ajtóban, és érezte, hogy a melegtől kipirul az arca. Devlin mégsem várta meg őt.

Csalódottabbnak érezte magát, mint hitte volna. Végül is ez nem volt igazi randevú. Devlin csupán annyit javasolt, hogy igyanak meg egy italt. Azt is az utolsó pillanatban, mert megpróbált kedves lenni az egyik régi bárátjával. Lehet, hogy a férfi pár percet várt, de miért is töltötte volna itt az egész estét abban a reményben, hogy ő esetleg megjelenik?

Épp egy másik pár próbált betérni az étterembe. Dora oldalra lépett, és hagyta őket bemenni. Minden asztalnál ültek, de ő nem akart behúzott farokkal hazamenni. Körülnézett, és észrevett egy üres széket a bárpultnál.

Ekkor az anyja szavai csengtek a fülében: „A jó kislányok nem ülnek egyedül a bárpultnál.” Dora soha nem is tett így. Ő mindig a jó kislányok szabályai szerint játszott. De mégis mire jutottam ezzel?, emlékeztette magát. Este lezuhanyozott, felvett egy csinos ruhát, kisminkelte magát, és egy kis parfümöt is fújt magára. Megalázónak érezte volna, ha így kell hazamennie. Úgy döntött, elégszer fújt már visszavonulót.

Próbálta figyelmen kívül hagyni a fejében duruzsoló hangot, ezért egyenesen a bárszékhez ment, és amikor helyet foglalt, úgy érezte magát, mint egy ledér nőszemély. Karba tett kézzel ült a bárpultnál. Az igazat megvallva furcsán érezte magát, amiért egyedül ült egy bárszéken. Legalább olyan zavarban volt, mintha most vette volna észre, hogy felemás cipőt vett fel.

– Mit hozhatok önnek? – kérdezte a pultos, közelebb lépve hozzá. Felismerte az ősz hajú férfit még azokból az időkből, amikor ide járt ebédelni. Ő volt a tulajdonos és Carson korábbi munkaadója. A nevére azonban nem emlékezett, és úgy tűnt, a férfi sem ismerte fel őt.

– Egy pohár fehérbort kérek – válaszolta Dora.

– A chardonnay a ház bora.

– Az jó lesz.

Gyorsan kihozta, majd egy másik vendéget szolgált ki. Dora belekortyolt az italba – össze kellett szednie magát.

Az idő ólomlábakon járt. Dora végignézett a kocsma falát díszítő fotókon, a különböző dizájnerek által tervezett sörösdobozokon, a sportrelikviákon, és úgy tett, mintha érdekelnék őt. Persze sokáig nem ámíthatta ezzel magát. Nem érezte jól magát a bőrében. Odakint kezdett sötétedni. Nem volt kedve sötétben a golfikocsival hazafurikázni. Még azt sem tudta, vajon kivilágítják-e éjszakára azt az utat. Az órájára nézett, majd a pult mögé, remélve, hogy elkapja a pultos tekintetét, hogy fizethessen.

– Dora, hát eljöttél!

A nő érezte, hogy valaki átkarolja a derekát.

– Devlin, hát itt vagy! – Dora próbálta palástolni a megkönnyebbülését, e néhány szó kimondásakor igyekezett közömbösnek tűnni.

– Persze hogy itt vagyok, hiszen megbeszéltük.

– De sehol nem láttalak.

– El kellett intéznem egy telefont, de idebent nem hallanék semmit. Ugye nem hitted azt, hogy felültettelek? Tudtam, ha megtenném, Dora Muir sosem adna nekem második esélyt. Kicsit talán bárgyú tudok lenni, de hülye nem vagyok! Mondtam Billnek, hogy tartsa nyitva a szemét, és figyeljen oda rád.

Devlin megfordult, és jelzett a pultosnak, aki azonnal hozott egy hideg sört, és letette elé.

– Köszönöm, Bill. Mondtam, hogy figyelj Dorára.

– Te vagy Dora? – nézett rá Bill összehúzott szemmel.

– Sajnálom, Devlin tényleg mondta, hogy te vagy Carson testvére, de nem igazán hasonlítotok egymásra.

– Többnyire mindenki ezt mondja – válaszolta Dora, majd hozzátette: — Féltestvérek vagyunk.

– De Dora a csinosabb – jelentette ki Devlin.

Dora tudta, hogy a bók kissé mézes-mázosra sikeredett, ám úgy tűnt, a férfi komolyan gondolja, így az nagyon jólesett neki.

– Ugyanolyan a szemük, ugyanolyan kék – mondta Devlin, elismerően bólogatva a fejével.

– Ezt jó tudni – mondta Bill, kurtán bólintva. – Hogy van Mrs. Muir? Nem láttam mostanában.

– Jól, nagyon jól.

– Ne hagyd kiürülni a poharát! – mondta Devlin, Dora borospoharára mutatva.

– Rendben – válaszolta Bill, majd egy másik vendéghez fordult.

A Dora mellett ülő pár felállt, így Devlin a helyükre ülhetett.

– Éhes vagy? – kérdezte, tökéletesen játszva az úriember szerepét.

Dora megrázta a fejét. Nem vacsorázott, ám sült krumpli mennyei illata szállt a levegőben. Rendes körülmények között rendelt volna egy keveset, csakhogy egyen valamit, ám most diétázott. Devlin nagyöt kortyolt a söréből.

– Bill már mondás nélkül is tudja, mit hozzon neked? –kérdezte Dora.

– Természetesen, régóta ide járok. Tulajdonképpen ez az irodám.

– Tényleg? – húzta fel a szemöldökét Dora. – Nem hinném, hogy sok mindent tudnál innen intézni.

– Éppen eleget – vigyorgott rá a férfi. – Az ingatlanüzletben az egyik kulcs az, hogy kiket ismersz. A szigetre érkezők mindegyike betér a Dunleavy sbe.

– És sokféle sört csapolnak.

– Igen, azt is. Nem láttalak itt ezen a nyáron. Illetve, az igazat megvallva, másutt sem. Hol bujkáltál?

– Bujkáltam? Én Summerville-ben élek. Nyaranta a fiammal, Nate-tel néhány hetet töltök a szigeten, és nem sokat járok el szórakozni.

– És mi van a férjeddel?

A nő egy darabig nem válaszolt, de kihallotta a férfi hangjából, hogy komolyan érdeklődik kettejük helyzete iránt.

– Hétközben Summerville-ben van, hétvégente jár csak erre. Pontosabban csak járt – helyesbített Dora a borospoharába bámulva.

– Azt hallottam, meglehet, hogy elválsz.

Dora hirtelen felnézett. Nem igazán tetszett neki, hogy a szigeten élők a szájukra veszik a magánéletét.

– Gondolom, ezt Carsontól hallottad.

A férfi vállat vont.

– Aha. Külön élünk – jegyezte meg kurtán Dora, majd újra a poharába bámult, és szándékosan nem mondott ennél többet.

– Én elváltam.

– Igen, hallottam, és sajnálom.

– Megesik az ilyen. Nem fogok hazudni neked, kemény dolog átélni. De van egy kislányom, aki miatt erősnek kell lennem. Nagyon cuki gyerek, a fiaddal lehet egyidős.

Dora érdeklődve fordult a férfi felé.

– Hogy viselte a válást? Azt hallottam, hogy a gyerekek mindig megsínylik.

A férfi arca elkomorult, és a nő meglátta a fájdalmat a Devlin által magára erőltetett boldogságálarc mögött.

– Próbáltam megkönnyíteni számára az egészet. Mindent megadtam a volt feleségemnek, amit csak kért. Mégis irreális követelésekkel áll elő, ha látni akartam Leigh Anne-t. Ez a legnehezebb az egészben – jelentette ki a férfi, és kortyolt egyet a söréből.

– Leigh Anne, nem így hívták édesanyádat is?

– Hát emlékszel! – csillant fel Devlin szeme, és őszintén meglepődött azon, hogy a nő még emlékszik erre.

– Természetesen. Az anyád mindig nagyon kedves volt hozzám.

– Kedvelt téged.

Dora elmosolyodott, ahogy felidézte a gyönyörű, szomorú szemű, nagydarab asszonyt.

– Egy évvel a lányom születése után halt meg. Túl fiatalon, úgy éreztem, mintha megfosztottak volna tőle. – A férfi ismét nagyot nyelt a söréből. – De legalább láthatta az első unokája születését. Legalább ezt jól csináltam.

– Sajnálom, Devlin, nem tudtam, hogy az anyukád meghalt.

A férfi egyke volt, elvált édesanyja egyedül nevelte fel. Nagyon közel álltak egymáshoz.

– Nehéz volt – ismerte be Devlin. – Volt pár rossz évem utána. Ha visszatekintek, már értem, miért nem volt könnyű ez az időszak Ashley-nek. Sokat ittam, és szinte sosem voltam otthon. A házasságommal fizettem érte.

Dora közelebb hajolt hozzá, ahogy a férfi hangja elhalkult.

– Persze idővel mindent feldolgoz az ember, és a fájdalom elmúlik.

– Sajnálom, hogy mindezen keresztül kellett menned.

– Az élet megy tovább – mondta kissé vidámabb hangon a férfi, jelezve egyúttal, hogy inkább másra terelné a szót. – Közted és köztem van valami különleges, ugye tudod? – jegyezte meg Devlin témát váltva. Legyintett, amikor Dorát grimaszolni látta. – Nem csak azért mondom, mert itt ülsz velem. Gyakran gondolok azokra a napokra, amikor még együtt jártunk. Mennyi ideig is? Négy évig?

Dora elmosolyodott.

– Annyi ideig biztosan. Addig jártunk, amíg egyetemre nem mentél.

– A Columbia csak kétórányira van – tette hozzá Devlin.

– Azt elfelejted, hogy én Charlotte-ban laktam, kocsi nélkül, vagyis akár az ország másik végébe is költözhettél volna.

– Hívtalak, amikor te meg a főiskolára mentél.

Dora elmosolyodott, amint eszébe jutott, hogy mennyire izgatott lett, amikor újra hallotta a férfi hangját a telefonban.

– De már Callel jártam.

– Igen, rossz volt az időzítés – mondta, és hosszan bámulta Dora arcát. – Ha egy kicsit hamarabb összejöttünk volna, akkor lehet, hogy nem veszem el Ashley-t, és te sem mész hozzá ahhoz a nem is tudom, hogy hívják fickóhoz, és még mindig házasok lennénk.

A nő elnevette magát.

– Elképzelhető – értett vele egyet. – De akkor nekem nem lenne Nate, neked pedig az aranyos Leigh Anne.

– A múltat nem lehet megváltoztatni – mondta vigyorogva Devlin, és előrehajolt. – De a jövőt igen – tette hozzá flörtölve a férfi, majd jelzett Billnek, hogy hozhatja a következő kört.

Dora a bárpultra könyökölt, a bort kissé megforgatta a poharában, és közben hallgatta Devlin színes történetét arról, hogy ő és a barátai hogyan fogtak ki egy kék nyársorrú halat. Felfigyelt a férfi kellemes hanglejtésére, délies kiejtésére – amely erőteljesebb volt, mint a férjéé, mert jobban nyújtotta a magánhangzókat –, valamint arra, hogy kék szeme mennyire csillog, ha nevet.

Devlin ugyanolyan barátságos volt, mint egykor, mégis annyira különbözött attól a fiútól, akivel oly sok éve járt. A fennhéjázása a sikerein alapuló magabiztossággá szelídült. Ahogy figyelte a férfi mimikáját, Dora rájött, hogy nem is a történetet élvezi annyira, hanem inkább Devlin hangját. Egy pillanatra tisztán látott, és megértette, hogy Nate is valami hasonlót érezhet. Lefekvéskor ugyanis szerette, ha az anyja addig mesél neki, amíg ő álomba nem szenderül. Amikor pedig összeomlott, tudta, hogy nem az számít, mit mond neki, hanem az, ahogyan mondja, az hathat rá megnyugtatólag.

Ahogy hallgatta Devlint, és iszogatta a borát, jóleső érzéssel töltötte el, hogy egy szórakozóhelyen van, és hogy újra egy férfi figyelmét élvezi. Többé már nem érezte furcsának vagy idegesítőnek, hogy a bárpultnál ücsörög. Már nem egy magányosan üldögélő nő volt. Devlinnel, egykori barátjával, korábbi szerelmével múlatta az időt. Csupán együtt iszogattak, ezért ez nem számított igazi randevúnak. Ha akar, marad, ha akar, távozik. Semmi elvárás, semmi kényszer.

Örömmel nyugtázta, hogy ennyi most elég is neki.

Három nappal később Carson Florida Keysbe tartott. A Kék Cirkáló kormányát szorongatta, és az autópályát bámulta, egyre számolva a kilométereket. Kimerült, túl sok kávét ivott, és már a türelme is fogytán volt. Florida mérhetetlenül nagy állam, és úgy tűnt, ők sosem érkeznek meg az úti céljukhoz.

A nap lemenőfélben volt, mire Carson elérte az első szigetet, ami Keys felé vezetett. Remélte, hogy még sötétedés előtt elérik a motelt. A tizenkét órásra tervezett útból tizennégy lett, Nate miatt ugyanis többször meg kellett állniuk. A visszapillantó tükörbe nézett, és megkönnyebbülve látta, hogy a fiú elmerül a videojátékában.

— Hál’ istennek – motyogta maga elé.

Kimerítő és kihívásokkal teli útjuk volt. Az első ülést ezerféle nedves törlőkendő borította. Nagy nehezen talált végre olyat, amit Nate elfogadott. Isten tudja, miért, de a fiú kényszeresen tisztította a kezét. Az étkezés is egy rémálomnak bizonyult. Dora és Lucille külön készítettek ételt az útra, amit egy hűtőtáskába pakoltak. Sajnálatos módon azonban Nate nem evett az általuk készített szendvicsekből. Carson nem tudta volna megmondani, mi lehet velük a baj. Talán az, ahogyan elkészítették őket, vagy ahogy kinéztek – Nate mindenesetre határozottan elutasította, hogy egyen belőlük. Carsonnak így az út menti gyorsétteremláncokra kellett hagyatkoznia, és reménykedett benne, hogy valamelyik megfelel majd a fiúnak. Az autó bűzlött a gyorskajától, mert tanácstalanságában Carson vett a fiúnak hamburgert, halas, illetve tenger gyümölcseis szendvicset, palacsintát is, de Nate végül a csirkefalatkák és a sült krumpli mellett tette le a voksát, de csak azokat volt hajlandó megenni, amikre nem került ketchup vagy bármilyen más öntet. Carsonnak ezt a saját kárán kellett megtanulnia.

Amikor már azt hitte, hogy túl van a nehezén, és az étkezésnél nem lehet nagyobb problémájuk, kiderült, hogy a vécéhasználat még ennél is zűrösebb kérdés. A kisfiúnak gyakrabban kellett vizelnie, mint egy várandós nőnek. Menetrendszerűen, minden második órában meg kellett ezért állniuk. A fiú rettegett attól, hogy baleset történik, és mihelyt vizelési ingere támadt, rákiáltott Carsonra, hogy hajtson ki a következő lehajtónál.

– Már Keysnél járunk – kiáltotta hátra vidáman Natenek, aki újabb megállást követelt. – Tartsd vissza, nemsokára ott vagyunk!

– Most hat óra múlt negyvenhét perccel, és már tizenkét órája és harminckét perce úton vagyunk. Már ott kellene lennünk.

Carson a visszapillantó tükörben látta, hogy Nate az órájára néz. Kifújta a levegőt, és egy hajtincset félresöpört a homlokából. Ő jó gyerek, emlékeztette rá magát. Dora felkészítette őt arra, hogy a fia nem tudja az érzelmeket sem hangokkal, sem arckifejezéssel kimutatni. Egyvalamire azonban megszállottan tudott koncentrálni. Túlreagál bármit, ami látszólag ésszerűtlen, de a floridai autóút Nate-tel Carson szemében olyannak tűnt, mintha egy diktátor ült volna a hátsó ülésen. Teljesítsd a követeléseit, vagy megismered a haragját!

— Igen, úgy terveztük, hogy mostanra már ott leszünk –mondta Carson nyugodt, közömbös hangon, megzabolázva belső frusztrációját. – De olyan sokszor álltunk meg, hogy emiatt lassabban tudtunk haladni. Még legalább egy óra, mire odaérünk.

— Ó! — kiáltott fel Nate, majd egy pillanat múlva megszólalt: – Egy óráig nem bírom ki, azonnal ki kell mennem.

A motel az 1950-es években épült, kétszintes, halványzöld épület volt, amelyet egyszerűen „üdülőnek” tituláltak. Carson az interneten foglalt itt egy nyaralót, és a profi fotókon természetesen minden jobban festett, mint a valóságban. Finoman szólva is túlzásnak érezte, hogy ezt az apró, lerobbant, autópálya melletti motelt üdülőnek nevezzék, de ezúttal csak az számított, hogy a Delfinkutató Központ közelében volt, ráadásul olcsó és kivehető nyaralójuk is akadt. Az ő szűk pénztárcáját illetően éppen megfelelőnek bizonyult.

Már besötétedett, amikor Carson beállt a kavicsos parkolóba. Miután bejelentkezett, kivette a bőröndjeiket a csomagtartóból, és végigvezette a morcos fiút a keskeny, gyéren megvilágított járdán a motel hátsó részébe. Közben végig azon imádkozott, hogy egy kígyó, leguán vagy valami rágcsáló nehogy eléjük ugorjon az árnyékból. Az általa kivett kis nyaraló ajtaja fölötti lámpa alig pislákolt, de Carson minden gond nélkül ki tudta nyitni az ajtót. Megkereste a villanykapcsolót, felkattintotta, és rögvest szeme elé tárult az egész elrendezés. Spártaian bútorozták be a helyet, olcsó, fehérre festett, teraszra való rattanbútorral. Minden más rózsaszín volt: a falak, a kárpitok, a fürdőszoba csempéje és a tengeri témájú tapéta is. A teret két részre osztották egy nagyjából derékmagasságig érő, az elülső ablakok felé néző gipszkarton fallal. Az előszoba keskeny volt, és hosszú. Balra apró fehér konyhai eszközök jelezték az aprócska konyhát. Jobbra egy kifeküdt futonágy és egy fehér rattan tévéállványon álló, ősöreg tévé árválkodott. A hálószoba hátsó részében egy nagy méretű egyszemélyes ágy, egy kis íróasztal, egy komód és a fürdőszoba kapott helyet.

Carson a csomagjukat a padlóra dobta, és körbesétált, hogy körülnézzen. Kinyitotta a hűtőszekrényt, hogy jégkockát keressen, de ilyesféle luxusban kár volt reménykednie.

– Érezd magad otthon! – mondta Natenek. – Az elkövetkező öt napban itt fogunk lakni.

A fiú az ajtó mellett állt, mint a cövek, és a táskáját szorongatta.

– Nem tetszik a hely.

– Nem egy palota, de tiszta.

– Rossz szaga van.

– Tényleg – ismerte be Carson, hiszen mindenütt a doh átható szaga terjengett. – Kinyitjuk az ablakot, rendben? Befúj majd az óceáni szél.

– Koszos.

Carson követte a fiú tekintetét egy sarokba, ahol a linóleum felhasadt és felgyűrődött.

– Nem piszkos, Nate, csak régi.

– Haza akarok menni! – vágott eltorzult képet a fiúcska.

Carson sajnálta őt, pedig látta rajta, hogy egész nap próbálta tartani magát. Emlékezett arra, amit Dora mondott az összeomlásokról, így azonnal odasétált a fiúhoz, és finoman elvette a táskáját.

– Hé, kisöreg, nézzük meg a hálószobát! Fáradtak vagyunk, és besötétedett. Reggel sokkal jobban fogjuk érezni magunkat. Holnap, reggeli után megyünk delfint nézni — mondta neki, remélve, hogy a fiú jobban érzi majd magát, ha meghallja a következő nap programpontjait. – Tiéd lehet a tévé előtti ágy. Hogy hangzik? Ez a te helyed – mondta, és odasétált a futonágyhoz, majd megpaskolta a matracot. – Tudod mit? Amíg én lezuhanyozok, nézheted a tévét, és kipakolhatsz. Nem kell sietned, rendben?

A fiú az ágyra bámult, és nem válaszolt.

Carson érezte, hogy a tagjai elnehezülnek a sok megtett kilométertől, és alig várta, hogy megmosakodjon. Bekapcsolta a televíziót, megtalálta a helyi rajzfilmes adót, majd kihajtotta ággyá a futónt. A lepedő vasalt és tiszta szagú volt. Töltött a fiúnak egy pohár vizet, letette az ágy melletti asztalra, és várt. Nate figyelmét hamarosan felkeltette a rajzfilm. Carson szerette volna, ha a fiú a saját ütemében szokhat az új környezethez. A hátsó szobába ment, levette az olajszagú ruháit, és bement a rózsaszín fürdőszobába. Egy személy számára is kicsinek tűnt, de legalább a víz meleg volt. Miután lecsutakolta magát, teljesen felfrissült.

Maga köré tekerte a törülközőjét, és kiment a szobába. A fiút a helyiség hátsó részében találta, ahol éppen számos delfines könyvét és ruháját tette a komódba, aminek a tetejére szépen, sorban kirakta a fogkeféjét, a fogkrémjét, a fésűjét, a samponját, a folyékony szappanját és egy könyvet.

– Ügyes vagy – mondta neki Carson, és megkönnyebbült, hogy a fiú a maga módján berendezkedett. Ő is követte a példáját, és kinyitotta a táskáját. Megszokásból a neszesszerét a fésülködőasztalra tette.

– Ne! – kiáltotta a fiú. – Oda az én dolgaim kerülnek.

– Nem tehetnénk mindketten oda őket? Rengeteg hely van.

– Nem – hangzott a rövid felelet.

Carson türtőztette magát, nehogy rosszat szóljon. Inkább levette a neszesszert, hogy az alsó fiókba rakhassa.

– Oda kerülnek a könyveim – mondta neki szinte pánikolva a fiú.

– Nate, három fiók van, meg kell rajta osztoznunk!

– Nem – kiáltotta a fiú –, oda a könyveim mennek!

– Akkor hová tegyem a ruháimat?

– Nem tudom – mondta felszegett állal Nate, majd hátat fordított neki.

Carson konokságot érzett ki a fiú hangjából, és tudta, hogy mindketten borotvaélen táncolnak. Érzékelte a jeleket, így inkább csendben maradt, és odament a kisszekrényhez, amelybe a táskáját tette. Nem ez lesz az első eset, hogy a bőröndömből kell élnem, mondta magának.

– Ha elkészültél, mehetsz zuhanyozni – mondta vidám hangon a fiúnak.

– Fürdeni szoktam – felelte Nate monoton, kissé remegő hangon.

Carson nem kapott levegőt, és átkozta balszerencséjét. Kádnak itt se híre, se hamva… Tudta, hogy a fiú szenved, amiért minden megváltozott körülötte, és nem a szokásos napirendje szerint él. Érezte, hogy Nate érzelmei időzített bombákként ketyegnek, így megpróbálta elviccelni a dolgot.

– Szerencséd van, ma nem kell fürdened. Választhatsz, hogy először fogat mosol, vagy pizsamába bújsz.

– Pizsamát veszek.

– Jó – felelte beleegyezően Carson.

Szörnyen elfáradt a tizennégy órás, megállásokkal tarkított utazástól, miközben a gyerek követeléseivel is próbált megbirkózni – és persze tudta, hogy még koránt sincs vége a dolognak. Ott hagyta a fiút, hogy átöltözzön, és kiment a verandára. Tárcsázta Dora számát, és hálát adott az égieknek, hogy Dora a második csörrenésre felvette.

– Odaértetek? – kérdezte Dora kissé kifulladva.

– Igen, ideértünk. A motel rendben van, bár nem a legjobb. Azért megteszi. Viszont nincsen kád.

– Ó, istenem, most mi lesz velünk? – sápítozott Dora, elképedést tettetve.

Carson elnevette magát.

– És Nate azt mondja, hogy büdös.

– Ó, magasságos egek!

Carson pontosan ezt szerette volna hallani. Aggódott amiatt, hogy Dora kiakad, és akkor majd két hisztérikával kell megbirkóznia. Ehhez képest a nővére viccelődött vele, és próbálta oldani a feszültséget. Testvére reakcióját hallva kellemesen csalódott.

– És most mit csinál?

– Éppen felveszi a pizsamáját. Mondtam neki, hogy ma este nem kell fürdenie. Ezzel nyertem egy kis időt.

– Jó ötlet. Nem szabad elfelejteni, hogy egy csomó új ingerrel kell megküzdenie, és nincs meg az a biztonságos közeg, ahol ezt a sok mindent végiggondolhatná. Mindketten könnyen megbirkózunk ezzel, de ő nem. Ő a maga módján most próbálja értelmezni az új világot maga körül. Általában ez összeomláshoz vezet. De ne feledd, ha ez bekövetkezik, tudd, hogy ő nem dühös, csak reagál az őt körülvevő dolgokra!

– Mondd, hogy mit tegyek!

– Nagyon jól elboldogulsz egyedül is. Kifogtad a szelet a vitorlájából, amikor kijelentetted, hogy nem kell fürdenie. Le vagyok nyűgözve.

– Én pedig félek – mondta viccelődve Carson, pedig nem tréfált. Bárcsak el tudta volna mondani Dorának, hogy mennyire tehetetlennek érzi magát ezzel a gyerekkel! Hová is tette a józan eszét? Fogalma sincs a gyerekekről, erre még biztosította is Dorát arról, hogy boldogulni fog, és mindezt azért, hogy sikerüljön a tervük. Most már nem idegesíthette a testvérét.

– Ugyan, hugi, tényleg sajnállak, ezt te is tudod, de nem kell félned! Ő az, aki megrémült – jelentette ki Dora, de egy pillanatra megbicsaklott a hangja. – Csak egy rémült kisfiú. Ha ezt szem előtt tartod, mindent meg tudsz oldani! – mondta most már a megszokott hangnemben.

– Ha összeomlik, csak öleld át, amíg túl nem jut rajta! Ez nem lesz könnyű. Te a végére legalább annyira kimerülsz, mint ő, de túl fogsz jutni rajta. Szerintem most az a lényeg, hogy amilyen hamar lehet, felállítsatok egy napirendet. Talán készíts neki beosztást.

– Mármint képekkel meg jelzésekkel? – nézett a szoba irányába Carson, és azon tűnődött, ha elkészül vele, azt hová is tehetné.

– Az aspergeres gyerekek jobban boldogulnak a képekkel, mint a táblázatokkal. Milyen jól rajzolsz?

Carson felvette a flip-flopját, és a sötétben kisietett az autóhoz, hogy elővegye a Dora által bepakolt rajzeszközöket. A nővére biztos nem hitte volna, hogy a testvérének kell majd azokat használnia. Carson ügyetlenkedett egy kicsit a kulccsal, de sikerült visszajutnia a szobába anélkül, hogy a fiú észrevette volna, hogy egy pillanatra kisurrant. A dobozt letette a kis üvegasztalra, és kinyitotta. Talált benne papírt, színes ceruzát, kihúzót, vízfestéket, színezőkönyvet, ragasztót és celluxot. Carson elmosolyodott, amikor meglátta a delfines matricákat. A testvére tényleg nagyszerű anyuka.

Tizenöt perccel később már kis halomban álltak a rajzok. Fogta ezeket meg a celluxot, bevitte a fürdőszobába, ahol a fiú a fogkeféjére engedte a vizet. Úgy tűnt, éppen saját magát nyugtatgatja, így nem zavarta meg őt. Felnyúlt, és egy képet ragasztott a tükör bal oldalára, ami egy rendkívül egyszerű pálcikafiút ábrázolt, aki az égbolton ragyogó nap alatt mossa a fogát. Utána egy hasonló rajzot ragasztott egy fogmosó fiúról, aki a hold és a csillagok alatt állt. Nate mindet alaposan tanulmányozta.

– Ez arra fog emlékeztetni, hogy fogat moss reggel, ez a másik pedig arra, hogy erről este se feledkezz meg.

Ezután egyenesen a hálószobába ment, és örült, hogy a fiú követi őt. Egy ágyban alvó nőt ábrázoló képet rakott az ajtajára, amely alá a saját nevét írta. A nehezen azonosítható nőnek hosszú, fekete haja volt – Carson ennél magára utalóbb jellemzőt nem tudott volna rajzolni.

– Itt én alszom.

Hasonlóképpen tett egy képet a komód fölé a fiú nevével. Majd egy újabbat a szekrényre a saját nevével, a futón fölé egy ágyban alvó fiút ábrázoló képet Nate nevével, a hűtőszekrényre pedig egy óriási ételeket ábrázoló rajzot helyezett. A reggelit egy felkelő nap, egy hét órára állított óra és egy kanál jelezte, míg a vacsorát egy tányér, villa, egy hat órára állított óra és a hold szimbolizálta.

– Ez az időbeosztásunk – mutatott a rajzokra. – Új szabályaink vannak. Holnaptól kezdve minden reggel hétkor felkelünk, felöltözünk és megreggelizünk. Fél kilenckor elmegyünk a Delfinkutató Központba. Minden este hatkor vacsorázunk. Ugyanakkor fekszünk le, mint otthon, este nyolckor, és nézheted a tévét, vagy játszhatsz még egy órát – mondta Carson, és a saját szemével láthatta, ahogy a fiún úrrá lévő feszültség csökken valamelyest, ahogy a hűtőre kiakasztott napirendet tanulmányozta.

– Már elmúlt kilenc, úgyhogy bújj ágyba, de mivel ez az első esténk, ezért különleges is, így ha akarod, nézheted egy kicsit a tévét fél tízig, vagy akár azonnal alhatsz is. Melyiket választod?

Nate elkerekedett szemmel figyelte őt, Carson pedig már-már látta maga előtt, ahogy a kis kerekek forognak az agyában, és a választ fontolgatja. Dorának igaza volt: a képek térképet jelentettek a fiúnak a világhoz.

– Tévét szeretnék nézni.

– Megegyeztünk.

Az otthonról hozott párnáját az ágyába tette, a fiú pedig a futonra mászott, majd az ágyban fekvő fiú képére nézett, és elnevette magát:

– Szörnyen rosszul rajzolsz, Carson néni! – kiáltotta.

Carson is elnevette magát.

– Igazad van, szörnyen rajzolok. Nézd csak meg a lábát! Óriási!

Nate ámulva nézett rá, és örült, hogy megnevettette a nagynénjét.

– Nagyon rossz rajz! – kiáltotta, megértve a lényeget, majd rámutatott: – Hat lábujjat rajzoltál a fiúnak.

Erre Carson még jobban elnevette magát, és ez átragadt Nate-re is. Minél jobban nevetett az egyikük, annál jobban kacagott a másik is. Nem mintha ez annyira vicces lett volna, de mindketten egyszerre nevettek, ugyanazon a dolgon, ami jó érzéssel töltötte el őket. Carson érezte, hogy a nevetéssel a stressz is oldódik benne. Látva Nate-et, aki a hasát fogta nevettében, tudta, hogy a fiú is ugyanígy érez. Azóta nem látta őt így nevetni, mióta együtt voltak az öbölben, mielőtt Palack balesete bekövetkezett. Most először osztoztak valamin, ami jó volt és mulatságos. Carson megnyugodott, mert tudta, hogy helyesen cselekedett, amikor Nate-et idehozta.

Végig tudja ezt vinni, döbbent rá, ahogy megtörölte a szemét, és Nate mellett hátradőlt a futonágyon, élvezve a fiú társaságát.

9. fejezet

Sullivan’s Island

Másnap reggel Dora lüktető halántékkal ébredt. A reggeli fényben hunyorogva rájött, hogy az ütemes dobolás valójában kintről jön. Kimászott az ágyból, kitrappolt a konyhába, hogy töltsön magának egy csésze kávét, majd a hangok nyomába eredt, a hátsó veranda irányába.

Ahogy kilépett, és megérezte a tikkasztó fuvallatot, megtorpant. A láp mindent átható szagát ma különösen erősnek találta, valósággal csavarta az orrát. Mély levegőt vett. A barna, vendégmarasztaló sártenger, amelyet áthat a zsinegfű és az árapályt érintő mocsaras terület édeskés szaga – a lapály parfümje. Az otthon illata.

Ahogy Dora a kávéját szürcsölte, gondolatai hamar Nate-re terelődtek. Azon tűnődött, hogy fogja magát érezni az első napján a Delfinkutató Központban. Már többször megkérdőjelezte a döntését, miért is hagyta Carsonnak, hogy Nate-et nélküle vigye Floridába, és még mindig alig hitte el, hogy ilyesmire az áldását adta. Ezért amikor Carson felhívta, hogy segítsen neki Nate-tel kapcsolatban, Dorát csak egy hajszál választotta el attól, hogy kocsiba szálljon, és elautózzon délre, hogy megmentse őket. Észbe kapott azonban, és tudatosan kényszerítette magát, hogy a maga és Carson megnyugtatására is kezelje minél lazábban a helyzetet. És ez, úgy tűnik, működött.

Most először kiengedte a kezéből az irányítást, és hagyta, hogy helyette Carson oldja meg a problémát. Legalább annyira büszke volt saját magára, mint a testvérére. Dora megtanulta, hogy magán kívül másban is bízzon, így Nate-ben is.

Azzal is szembesülhetett, hogy ő maga sem nélkülözhetetlen. Ez a felismerés legalább annyira letörte, mint amilyen felszabadítólag hatott rá.

Az óceán feletti elnyúló reggeli égbolt fényesen ragyogott, és csak néhány bárányfelhő pöttyözte az ég kékjét. Dora mélyet lélegzett, majd lassan kifújta. Arra gondolt, hogy aznap bármit megtehet, amihez csak kedve van, hátha sok lehetőséggel lepi őt meg ez a nap.

A nagy fekete-fehér napellenző alatt nagyi a kedvenc, nagy, fekete, rattan karosszékében ült, a lábát a pamlagra tette, a mellette lévő asztalon jeges tea állt, ő maga pedig könyvet olvasott. Fehér tunikájában és skarlátvörös nadrágjában leginkább egy királynőre hasonlított. A reggel békéjét hirtelen megtörte a szerszámgépek ütemes dörgése, zümmögő munkazaja.

– Az ég szerelmére, mi ez az istentelen hang? – kérdezte Dora, majd letette kávéscsészéjét az üveglapos rattanasztalra.

Harper bukkant elő a kertből, kezében metszőollóval és egy csokor szánalmas rózsával.

– Szigorúan bizalmas – mondta, és felmászott a lépcsőn, hogy csatlakozzon hozzájuk a verandán. Elmosolyodott széles karimájú szalmakalapja alatt. – Nagyi átalakíttatja a szobáját, de nem hajlandó beavatni minket a részletekbe.

Dora üdvözölte a testvérét, majd odasétált, hogy megpuszilja a nagyanyját.

– Kérlek, nagyi, áruld el, mi készül a boszorkánykonyhádban!

– Hát egy nő már a saját budoárját illetően sem tartogathat meglepetéseket? – kérdezte nagyi határozott hangon.

– Nem – vágta rá egyszerre a két lány.

Dora leült a nagyi melletti rattanszékbe, és halk nyögéssel kinyújtotta hosszú lábát.

– Mikor láttak munkához? Azt hittem, hogy az én fejem lüktet, amikor felébredtem.

– Megint voltál a Dunleavy’sben? – kérdezte Harper. – Feltűnt, hogy elég későn értél haza tegnap este.

Dora figyelmeztetőleg Harperre pillantott, de elkésett. Nagyi megragadta az alkalom grabancát, és nem eresztette.

– Újra Devlinnel találkoztál? – kérdezte.

– Nagyi, ne kezdj kombinálni! Dev és én csak két régi barát vagyunk, akik néha elbeszélgetnek, és felidézik a múltat. Ennyit erről!

– Régi barátok, ugye? – kérdezte nagyi, lassan ejtve ki a szavakat. – Nos – mondta, és közben feltette a napszemüvegét –, Devlin Cassell nevét hallani felér egy déjá vu-d.

– Határozottan Dora rövid hálóingére nézett. – Tudod, ha tizenhat éves lennél, akkor nem engedném, hogy tíz órakor még mindig a hálóingedben flangálj. Nem kellene már régen sétálnod?

– Tudom, tudom – nyomott el egy ásítást Dora. – Majd később elmegyek sétálni.

– Csak próbállak támogatni.

Harper a kis sárga rózsákat egy vázába rakta, és odavitte nagyihoz.

– Sajnos csak ennyit találtam.

– Azért köszönöm – mondta nagyi, letéve a könyvét, hogy elfogadja a virágokat. Finoman leszedte a megbarnult, felkunkorodott leveleket a szárukról. – Szegények, nézd csak, mennyire elsatnyultak! Igazán szánalmasak. A rózsáim régebben hatalmasak és illatosak voltak, már-már lélegzetelállítóak.

– Emlékszem. Mi történt a kerttel? – kérdezte Harper, majd töltött magának egy pohár jeges teát a kancsóból, és leült a mellettük lévő székek egyikére. – Mindig rengeteg virág és pillangó volt odakint, de mostanra már szinte csak a gaz él meg itt.

Dora felült a székében, hogy megnézze a kertet, amit a veranda határolt. Egy kicsi, keskeny földsáv volt, amelyet a ház és az öblöt szegélyező vad zsinegfű ölelt körül. Kertészetet tanult a főiskolán, és bár sosem diplomázott le, mert időközben hozzáment Calhez, továbbra is járt kertészeti kurzusokra. Summerville-i otthonát többek között a házat körülvevő kert miatt szerette.

Ő maga hozta létre az odaköltözésük első évében, rengeteg energiát és időt ölt bele. Frissen élt az emlékeiben, mennyire teljesnek érezte magát a kertben töltött délutánt követően, amikor tetőtől talpig piszkos és izzadt lett, az arcára mégis elégedett vigyor ült ki. Nate születése után már nem törődött annyit a kerttel, immár a fia volt számára a legfontosabb. Ahogy Nate cseperedett, mind nagyobb figyelmet igényelt, így a kert már csak nyűg lett Dora nyakán.

– Az én summerville-i kertemre hasonlít – mondta némi cinizmussal a hangjában. – Ez a klíma a területet pillanatok alatt dzsungellé varázsolja. Különösen itt, a szigeteken. Olyan hőség van itt, mint egy katlanban, a magas páratartalom mellett csak kevés növény marad meg – mondta, majd hátradőlt, és Harperhez fordult. – Futás közben biztosan te is érzed.

Harper felemelte a haját, hogy a tarkóját érje némi szellő.

– Ezért futok kora reggel – mondta, majd hagyta, hogy a haja ismét a nyakába hulljon. Kissé élesen még annyit jegyzett meg: – Neked is ezt kellene tenned!

– Zsémbes, zsémbes, zsémbes! — cukkolta Dora. – Esküszöm, hogy már a sétától is kimelegszem, nem kapok levegőt, teljesen kifáraszt – mondta, majd újra a nyomokban kertre emlékeztető földterületre nézett. – Nagyi, meg kell mondanom, rózsát termeszteni ezen a környéken mindig is nagy kihívást jelentett. Nem érdemes olyasmit ültetni, ami nem őshonos a szigeten.

– Nem érdekel, mert imádom a rózsát, de abban igazad van, hogy a talaj itt nem megfelelő. De azért próbálkozom. Amikor a charlestoni házam gyönyörű, fallal övezett kertjére gondolok… – mondta nagyokat sóhajtva az idős asszony. – A kaméliákra és a rózsákra… Emlékeztek, lányok? A legszebb tarka pompa… A fal megóvta a növényeket a széltől és a tenger sós levegőjétől. Megpróbáltam itt is valami hasonlót létrehozni, de… – tette hozzá egy nagy sóhaj kíséretében – ...attól tartok, az itteni időjárás és az öregkor győzedelmeskedtek felettem. Nem sikerült lépést tartanom az idővel, és végül kiábrándultam az egészből. Ennek ellenére hiányoznak a rózsáim. Dora, te a körülményekhez képest valójában nagyon sokat kihoztál a kertedből. Ezek a szegény növények azonban olyan öregek és fáradtak, mint én.

– Nem annyira öreg az az öreg – paskolta meg Harper nagyi lábát.

– Amikor a hőségben dolgozom, akkor matuzsálemnek érzem magam.

– Te örökké fogsz élni, de együttérzek veled – mondta Dora. – Én sem tudtam a saját kertemmel lépést tartani. Ez afféle szívességből végzett munka.

– Milyen igaz – mondta nagyi, majd ismét olvasni kezdett.

– Ehhez én nem tudok hozzászólni – mondta Harper szomorúan. – A városban nincsenek kertek, még virágládák sem. – Az egykori kertre nézett, majd azt mondta:

– Mindig is szerettem volna egy saját kertet.

– És mi van a hamptonsi házatokkal? – kérdezte Dora.

– Ott tényleg gyönyörű kertek vannak, annyi szent. De oda csak hétvégémé vagy egy hétre megyek vakációzni, akkor pedig nincs idő kertészkedni. Ráadásul anyám kertészek hadát alkalmazza, akik kitérnek a hitükből, ha lapáttal vagy ásóval veszem kezelésbe az egyik virágágyásukat. Az angliai nagymamám kertjét kellene látnod. Az amolyan hamisítatlan angol kert, tele virágokkal és virágba boruló bokrokkal. A nagyi minden reggel megmetszi a virágokat, aztán a friss szépségeket a házban szépen vázákba rendezi. Nagyon csodás az egész. Ő e tekintetben hasonlít rád, Dora. Szenvedélyesen szeret mindent, ami a kerttel kapcsolatos. A kertet évtizedekkel ezelőtt terveztették, de mindig talál rajta itt-ott valami változtatnivalót, és övé az utolsó szó a palántázáskor is. Persze az ásást és a gazolást már más végzi helyette.

– Az nagy segítség – jelentette ki Dora kissé mogorván.

– Pontosan – értett vele egyet Harper. – Szegény nagyi nemrég eltörte a lábát, és szerintem ezen a nyáron még ennyi munkát sem tud majd elvégezni a kertben – mondta, majd kisvártatva, némi bűntudattal a hangjában hozzátette: – Meg kellene őt látogatnom.

– Gyakran mész Angliába? – tudakolta tőle Dora.

Harper közben a kertészkesztyűi levételével bíbelődött.

– Nem olyan gyakran, mint kellene – mondta, majd halkabban hozzátette: – Az egy óriási ház, hatalmas elvárásokkal.

– Ezt hogy érted?

Nagyi letette a könyvét, és igyekezett az unokáira figyelni.

– Az anyám egyke, én pedig az ő egyetlen gyermeke vagyok. A vidéki ház a James család székhelye, és én vagyok az örököse. Nincsen – tette hozzá bátortalanul – B terv. Amikor odalátogatok, úgy érzem, mintha egy üvegtoronyban élnék. – Harper a kesztyű ujjait mérgesen húzogatta le az ujjairól. – Mindenki engem figyel, és azt várja tőlem, hogy férjhez menjek a megfelelő emberhez, hogy „továbbörökítsem” a James nevet. – Lehúzta a kesztyűjét, az ölébe tette, és meredten bámulta őket. – Szörnyen csalódottak, hogy huszonnyolc évesen még nincsen kilátásban senki és semmi.

– Elvárják tőled, hogy Angliában menj férjhez, és ott is élj? – kérdezte Dora, és csak most értette meg, hogy milyen keveset tudott arról, milyen nyomás alatt él a húga. Mindig azt hitte, hogy Harper a gazdag városi lányok elbűvölő, gondtalan életét éli.

– A nagyanyám természetesen ezt szeretné. Amikor odalátogatok, nagyszabású partikat rendez, hogy bemutasson a partiképes fiatalembereknek. Nem úgy, mint nagyi – nézett pajkosan a mellettük ülő nagyanyjukra.

Nagyi tettetett megdöbbenéssel válaszolt:

– Nincsenek hátsó szándékaim, csak azt akarom, hogy otthon érezd magad.

Harper elnevette magát.

– Nagyon kedves vagy, de átlátok a szitán. Köszönöm szépen, inkább találok egyedül magamnak férjet – jelentette ki, majd hozzátette: – Valahol ő is ott van a nagyvilágban.

– Ez nagyon romantikusan hangzik – mondta Dora –, de kipp-kopp, kislány, nem fogod megtalálni őt, ha csak itthon ülsz, és a magányodon merengsz! Amióta megérkeztél, nem voltál randevún.

– Nocsak, megszólalt a hirtelen-mindenhová-eljárok kisasszony – jegyezte meg Harper viccelődve.

– Ez így igaz – nevetett Dora –, de komolyra fordítva a szót, te annyira fiatal és csinos vagy.

Harper kihúzta magát ültében.

– Ha találkozom azzal a bizonyos valakivel, tudni fogom, hogy ő az igazi. Mindig arról álmodtam, hogy amikor belép az életembe, az olyan lesz, mint egy villámcsapás. Úgy hallottam, megesik az ilyesmi, nem gondolod? Egy idegen szemébe nézel, és bumm, egyszer csak tudod, hogy ő az.

Dora arra gondolt, mennyire megborzong, amikor Devlin szemébe néz. Legalább annyira magának, mint a testvérének végül azt mondta:

– Sosem hittem volna, hogy ilyen romantikus alkat vagy. Tündérmesébe illő dolgokról fecsegsz, de valójában a puszta szenvedélyről beszélsz. A házasság teljesen másról szól. A villámcsapás kellemes lehet, de egy férjnek el kell tudnia tartani a családját. A te esetedben pedig ama bizonyos férfinak hosszú és illusztris felmenőkkel kell rendelkeznie.

Nagyi Dora felé fordult.

– Amikor így beszélsz, olyan, mintha az anyádat hallanám – mondta szárazon.

Dora elsápadt, és a szájához kapta a kezét.

– Tényleg! – kiáltott fel, majd Harperhez fordult: – A pokolba is, oda se figyelj rám, honnan is tudhatnám, nézd csak, micsoda káosz az egész életem!

– Ó, minden rendben lesz, hidd el! De ne rólam beszéljünk! – jelentette ki a lány, és próbálta elérni, hogy maga helyett inkább Doráról beszéljenek. – Annyira örülök, hogy a változatosság kedvéért téged is látni a városban.

– Ahogy neked is ezt kellene tenned – válaszolta Dora, visszadobva a labdát. – Teljesen bezárkózol, és csak az interneten tartod a kapcsolatot az emberekkel, ami nem jó.

– De nekem megfelel. Az egész életem, már kislány koromban is, arról szólt, hogy elérjem a céljaimat. Az anyám pedig nagyon jó volt a célkitűzések felállításában.

Dora erre hölgyhöz nem illően felhorkant.

– Na, ezt megértem.

Nagyi letette a könyvét, és Dorára nézett.

– Dora, lehet, hogy neked most az emberek közelségére van szükséged – mondta Harper nekem azonban leginkább magányra.

– A magány más, mint az elzárkózás. Summerville-ben sok ember vett körül, de az igazat megvallva, nagyon magányos voltam. Megértem, hogy valaki néhanapján a nyugalmat keresi, de mindig vigyázz arra, hogy ne rejtőzz el!

– Én is tudom, mi a különbség a két dolog között – védekezett Harper. – Nagyon nehéz elmagyarázni. Ez májusban, amikor megérkeztem, még nem is tudatosult bennem. Azt hittem, hogy egy hétvégét eltöltők itt a születésnapi bulin, majd útra kelek. Természetesen – nézett nagyira, majd elkapta a tekintetét, és elmosolyodott – nem így történt. Amióta itt vagyok, minden lelassult körülöttem, ahogy én magam is. A legapróbb dolgokra is odafigyelek, és jelentőséget tulajdonítok nekik. És még tetszik is. Kikerültem a mókuskerékből. Nincsenek előre meghatározott céljaim, és nem érzem úgy, hogy bárkinek is meg kellene felelnem. Önmagam lehetek.

– Ez Sea Breeze varázsa – jelentette ki Dora –, de azért nem ez a valóság.

– Valóban? – tette fel Harper a költői kérdést.

– Nem, hiszen itt csak a vakációdat töltőd – mondta állhatatosan Dora.

Harper körbefuttatta a tekintetét a hatalmas mocsáron, amely betöltötte a látóhatárt.

– Nagyi, te sosem éreztetted velem, hogy valaminek meg kellene felelnem. Épp az ellenkezőjét tetted. Úgy bántál velem, mint egy családtaggal, és csak azt kérted tőlem, hogy alkalomadtán eljöjjek. És azt, hogy jól viselkedjem – tette hozzá a lány, majd a nagyanyjára mosolygott.

Ennek hallatán nagyi apró grimaszt vágott.

Harper az édes teájába bámult, és ujjával megkeverte a jégkockákat.

– Tudom, hogy egy álomvilágba menekülök. De amikor ellátogatok Sea Breezebe… nem is tudom, hogyan fogalmazzam meg, mintha teljesen kiszakadnék a korábbi életemből – mondta, és az öböl irányába nézett. – Itt minden annyira más. Az időnek sincs jelentősége. A belső órám a naphoz, a holdhoz és az árapályhoz igazodik. Szabadnak érzem magam, és ha elég sokáig maradok, szárnyalni fogok. Érzem, hogy valami a felszínre akar törni. Valami igazán fontos.

Egy pillanatra elhallgatott, és újra a végtelenbe bámult, majd ismét a két nőre nézett, és az iménti kitárulkozása miatt kissé zavarban érezte magát. Megrázta a fejét:

– Biztos vagyok benne, hogy ez nagyon modernül hangzik. De jól vagyok, tényleg.

Ezt a mondatot újabb rövid csend követte, amikor Dora nagyira nézett, aki éppen Harpert tanulmányozta.

– Lányok, nagyszerű ötletem támadt – jelentette ki nagyi csillogó szemmel.

– Csupa fül vagyok – mondta Harper, és örült, hogy témát váltanak.

Nagyi letette a könyvét, és az unokáihoz hajolt.

– Dora, te imádsz kertészkedni, és sokat tudsz róla. Harper, te pedig meg szeretnéd tanulni a kertészkedés csínját-bínját. Miért ne lehetne ez a szegény, szánalmas kert a próbálkozásaitok tárgya? Együtt dolgozhatnátok rajta. Én adom a palántákat és a szerszámokat, még kesztyűt is veszek, hogy a segítségetekre legyek. Mit szóltok hozzá?

– Nagyi, ez nagyszerű ötlet – mondta Harper lelkesen.

– Nem is tudom – vonakodott Dora, hiszen már így is annyi mindennel foglalkozott. – Tisztában vagy vele, hogy ez milyen sok munka, és hogy mennyire meleg van odakint?

– De, Dora – mondta nagyi egy kicsit mérgesen –, te imádsz kertészkedni. Ennek nem kell olyan hatalmasnak lennie, mint a saját kertednek. Nem fog olyan sok időt felemészteni, ha csak kicsiben gondolkodunk. Egyébként pedig a kertészkedés nem tesz jót a léleknek?

Dora kérdőn nézett a nagyanyjára. Felállt, szemügyre vette a kertet, hogy felmérje, milyen lehetőségeik vannak, és közben ujjaival az ajkán dobolt. Jót fog neki tenni, ha újra bepiszkolhatja a kezét – gondolta. Végre alkothat valamit. Minden nőnek jót tesz, ha kiélheti a kreativitását. Most döbbent rá, hogy korábban ez milyen fontos volt az életében, és milyen könnyedén lemondott róla.

– Először egy tervet kell készítenünk – jelentette ki.

– Rendben – nyitotta fel Harper lelkesen a laptopját.

– Mivel nyár közepe van, csak olyan növényeket ültethetünk, amik ellenállnak az itteni vidékre jellemző nyári hőségnek. Nem tudom, hogy a kertészeti áruházak mit tartanak raktáron. Elsőre azt mondanám, az illatos harmatkása megfelelő, nem nyílik októberig, de akkor csodálatos, rózsaszín bolyhokat hoz. Nagyon jól fog kinézni akkor, amikor elkezded árulni a házat. És vannak kevesebb gondozást igénylő növények, mint a kokárdavirág, a lantanacserje és a vasfű.

– Lassabban, be kell gépelnem! – kérlelte a testvérét Harper.

– És rózsa is kell – tette hozzá nagyi, akit elragadott a hév. – Muszáj ültetnünk pár rózsabokrot is.

– Akkor legyen rózsa is – sóhajtott fel színpadiasan Dora. – Ha tényleg ezt akarod. Léteznek már olyan hibridrózsák, amik elviselik a forróságot. Csak neked ilyet ültetünk. Harper, amikor kikeresed a növényeket, ne feledd az égöveket! Ez Sullivan’s Island, nem Hamptons.

– Erre már magamtól is rájöttem – horkantotta Harper.

Nagyi örömében tapsolt.

– Ó, lányok, ez annyira csodálatos ötlet!

Az ütemes zaj hirtelen abbamaradt, és csend telepedett rájuk.

– Bemegyek, és készítek valamit reggelire – jelentette ki Dora. – Vagy már ebédidő van? Persze mindegy is, az étrendem manapság úgyis csak gyümölcsökből és zöldségekből áll. Egyébként hol van Lucille? Nem láttam őt a konyhában szorgoskodni.

– Orvoshoz ment, nemsokára hazajön – válaszolta nagyi, és újra kézbe vette a könyvét.

Dora aggódva ráncolta a homlokát.

– Remélem, semmi komoly!

– Kedvesem, a mi korunkban rendszeres karbantartásra szorulunk.

Dora bement a konyhába. Mielőtt belépett a házba, visszanézett, és látta, hogy Harper a laptopja fölé hajol, és szorgosan gépel. Harpert jóformán mindig így látta. Vajon mi járhat abban az okos fejében? Ma reggel rá kellett döbbennie, hogy milyen keveset tud a testvéréről. Jó ötletnek tűnt, hogy egy kicsit elbeszélgessen vele.

Florida

Forró és párás júliusi reggel volt, ami még egy lápvidékről származó lányt is megizzasztott. A kis házban a légkondicionáló zajosan búgott, és alig hűtötte le a helyiséget. Carson ébresztőórája pontban hétkor megszólalt. Álmosan kinyitotta a szemét, és észrevette, hogy a nap besüt az összehúzott függönyön keresztül. Nate már ébren volt, és a videojátékával játszott. Carson úgy gondolta, hogy az új helyen ez megnyugtathatja, ezért hagyta, hadd játsszon, amíg el nem jött a felöltözés ideje.

Csak pár szót váltottak a reggeli rutin során. Nem beszéltek a fürdésről, a fiú pedig a megszokott, puha anyagból készült, gumírozott derekú ruháit vette föl. A moteles reggelit gyorsan letudták, mert Nate mindent alapos kritikával illetett; végül nagy nehezen egy gyümölcsös joghurt és egy fehér kenyérből készült pirítós mellett döntött. Nagyon tetszett neki a kukoricapelyhek aprócska doboza; el is vett belőlük egyet, bár csak keveset evett belőle. Carson beérte némi kávéval, amit magába szippantott, és elraktározta, akár egy teve; próbált felkészülni arra, hogy bármilyen meglepetést is tartogasson ez a nap, ő helyt tudjon állni.

Közel laktak a Delfinkutató Központhoz, így amíg odaértek, a légkondinak ideje sem maradt arra, hogy le tudja hűteni a járművet. Ennek ellenére Nate már nagyon ideges volt, mire elérték a delfint és borját ábrázoló szoborral ékes parkolót. Nate a sarkán hintázott, és húzgálta Carson szoknyáját, így siettetve őt, hogy végre bezárja az autót. Egy forgóajtón át bejutottak az épületbe, és elhaladtak az ajándékbolt mellett, ahol szuveníreket és pólókat árultak, de ezek nem keltették föl a fiú érdeklődését. Ujjaival a száján dobolt, amíg regisztráltak a pultnál, és megkapták a belépőjüket. Mihelyt a park ajtaja kinyílt, a fiú futásnak eredt.

– Nate, várj meg! – kiáltott utána Carson, majd az unokaöccse után eredt a kanyargós ösvényen, amelyet egzotikus madarak kalitkái, egy vízi park és néhány házikó szegélyezett. Befordult a sarkon, és meglátta a fiút, amint megdermedve áll. Előtte egy óriási lagúna terült el, közvetlenül a Mexikói-öböl mentén.

– Miért futottál el? – kérdezte Carson, ahogy odaért mellé.

Nate nem válaszolt. Csak mozdulatlanul állt, és hitetlenkedve, csodálkozva bámult a lagúnára. Csak az ujjai mozogtak, de azok is remegtek.

– Jól vagy? – tudakolta tőle Carson. Hirtelen elkezdett aggódni, hogy a fiú az összeomlás szélén áll.

Ekkor meghallotta az éles füttyöket. Számára üdvözlő füttyentéseknek hangzottak. A lagúnában meglátott öt delfint, egy csoportban, akik a járókelőket figyelték, és várakoztak. Carson visszanézett a fiúra, és azonnal megértette, miért állt meg hirtelen.

– Láttad a delfineket, Nate? Ugye, milyen csodálatosak?

– Nem mehetek közel hozzájuk.

– Természetesen odamehetsz, ezért vagyunk itt.

– Nem, Blake azt mondta, hogy nem mehetünk közel hozzájuk.

– Blake a vadon élő delfinekről beszélt, azokról, akik az öbölben élnek. Ezek a delfinek ennek a lagúnának a lakói. Ez az otthonuk. Nyugodtan odamehetsz hozzájuk, Nate.

– Nem… nem akarom bántani őket – válaszolta remegő hangon.

Carsonnak ezt hallva majd megszakadt a szíve. Tudta, hogy a fiút nagyon felzaklatta mindaz, ami Palackkal történt a mólónál. Azzal viszont nem volt tisztában, hogy mennyire vette mindezt a szívére. Carson a fiú hangjából kiérezte, hogy egyedül magát hibáztatja a történtekért, és e lelki teher súlya alatt majdnem összeroppant.

Letérdelt mellé, és gyengéden így szólt:

– Nate, ami Palackkal történt, az baleset volt. Nekem nem lett volna szabad odahívni a mólóhoz. De most már sokkal jobban van, és minden rendben lesz. Magad is láthatod majd, amikor elviszlek, hogy meglátogassuk őt. Ezek a delfinek egészségesek. Ahhoz szoktatták őket, hogy emberekkel találkozzanak. Itt nyugodtan együtt úszhatunk. A közelükbe kerülhetünk. Ezért hoztalak ide. Így megértheted, mi is a különbség a vadon élő és az ilyen központokban lévő delfinek között. Rendben?

A fiú a szája elé tette a kezét.

– Figyelj csak, neked fütyülnek! Azt akarják, hogy odamenj hozzájuk. Menjünk közelebb, oké? – mondogatta Natenek Carson.

Előrement a fedett ösvényen, amely a lagúna elejéhez vezetett. Csodálatos, természetes környezetet biztosítottak itt a ki-be úszkáló halaknak. Nate közelebb lépett a lagúnát határoló kötélhez. Átkukucskált felette, de a testtartásából látszott, hogy bármikor kész lenne futásnak eredni. Egy hónappal ezelőtt végigrohant a mólón, és belevetette magát az öböl vizébe. Palacktól nem félt. Ahogy Carson a fiú óvatos, tartózkodó testtartását figyelte, megértette, milyen felelőssége van abban, hogy átsegítse a fiút ezen a nehéz perióduson, és enyhítse a veszteségérzetét.

Egy hosszú, karcsú delfin úszott el közvetlenül a fiú alatt, felnézett rá, és kattogó hangot hallatott. Carson megkönnyebbült, amikor látta, hogy a fiú elmosolyodik.

– Mrs. Tupper?

Carson a hang irányába fordult. Egy barna hajú, karcsú, halásznadrágot és világoskék, delfines pólót viselő nő közeledett feléjük, kezében egy csiptetős írómappával. Elmosolyodott, ahogy a közelükbe ért, és a lány gyönyörű, meleg tekintete rögvest bizalmat ébresztett Carsonban, máris otthonosabban érezte magát.

– Én Carson Muir vagyok, Nate Tupper nagynénje. Én kísértem el a programba.

– Üdvözlöm, én Joan vagyok, a program vezetője. Ezen a héten én fogok Nate-tel dolgozni.

– Köszönöm, hogy ilyen hamar helyet biztosított a programban.

– Boldogan tettem. Úgy tudom, hogy a kisfiúnak rossz tapasztalata volt egy delfinnel kapcsolatban – jegyezte meg, és közben a tekintetével Nate-et kereste. Amikor meglátta őt, amint éppen a kötélen áthajolva kattogó hangokat ad a delfinnek, szélesen elmosolyodott. – Biztos vagyok benne, hogy a delfinek gondját fogják viselni.

– Apró lépésekkel – mondta Carson magának, újra és újra elismételve Dora előző este, a telefonon hallott tanácsát.

A Joannal való első találkozás a Delfinkutató Központban jobban alakult, mint ahogy azt Carson remélte. Egy kis osztályteremben kezdtek, ahol delfines tematikájú, kreatív feladatokon keresztül mutatták be, Dorával közösen milyen célokat tűztek ki. Nate anyja telefonon beszélt Joannal, még az ő érkezésüket megelőzően, és elmondta, hogy azt szeretné, ha Nate meg tudna birkózni a baleset miatt érzett bűntudatával, és amennyiben lehetséges, segítsenek a személyek közötti, interperszonális készségei fejlesztésében is. Joan meg is alapította a Nate-csapatot, és elmagyarázta Carsonnak, hogy közösen dolgoznak majd azon, hogy a fiú elérje a kitűzött célokat.

Amikor átnyújtotta az unokaöccse beosztását, Nate szorosan megragadta, és azonnal föléje hajolt, hogy alaposan áttanulmányozza. Carson már-már hallani vélte a fiú megkönnyebbült sóhaját, amint meglátta az időbeosztását. A papírlapon feltüntették a napi programot. Egy olyan rendszer volt ez, amely segítette őt az ismeretlentől való félelmének leküzdésében.

Az osztálytermi feladatok idején Carson jobbára a fal mellett ült, és csupán figyelte az eseményeket. Ebből a szemszögből, kívülállóként szemlélve a fejleményeket, lenyűgözte Joan lassú, biztos és kitartó munkája, amelynek révén kapcsolatot teremtett a fiúval, és lehetővé tette neki, hogy otthonosan érezze magát. Melegséggel a hangjában beszélt a fiúhoz, és végül sikerült megtörnie Nate ellenállásán. Carsont büszkeség töltötte el, amikor Joan számára is nyilvánvalóvá vált, mennyire okos a fiú, és mennyi mindent tud a delfinekről. A terapeuta időről időre Carson felé fordult, és meglepetten vonta fel a szemöldökét, mert Nate minden kérdésre tudta a választ.

Amikor a tantermi óra véget ért, elérkezett az ideje annak, hogy a delfinekkel közös foglalkozáson vegyenek részt. Szinte tapintani lehetett az izgatottságukat, amint a Nate-csapat az elülső lagúnához vonult. A fiú idegesnek látszott, de Joan és Rebecca, a delfinidomár vidáman beszélgettek vele, és kérdéseikkel elterelték a figyelmét, miközben ráadták a mentőmellényét.

Amikor Nate-et az alsó mólóra vitték, Carson elment, hogy az árnyékban keressen egy ülőhelyet magának, ahonnan majd mindent jól láthat.

Kiszúrt egy hosszú fapadot, amely az idomárok épületének falánál állt. Leült a szalmatetős épület által vetett árnyékba. Egy férfi is ott pihent, aki szintén a lagúnát bámulta. Talán testépítő lehetett, hiszen az izmai kidudorodtak fekete pólójából, ám az a merev testtartás, a szögletes áll, az egészen rövid haj, a fekete napszemüveg és az, ahogy a mellkasán összefonta a kezét, egy katonára engedett következtetni. Carson úgy látta, jobb, ha távol tartja magát tőle. Mivel más ülőhelyet nem talált, Carson a padhoz sétált, de a másik végére ült. A férfi rápillantott, és udvariasan bólintott.

– Üdvözlöm – mondta Carson, majd kíváncsiságból megkérdezte: – Azért van itt, mert úszni akar a delfinekkel?

A férfi elmosolyodott. Szép szája van, gondolta Carson; a katona határozott, egyenes orra Michelangelo Dávidjára emlékeztette őt. A filmcsillagok és modellek profi fotósaként jó szeme volt az ilyesmihez. A férfit a maga tagbaszakadt módján figyelemre méltónak találta. Ha még meglett volna a munkája, biztos odaadná neki a névjegykártyáját, hogy elhívja egy meghallgatásra.

– Így is mondhatjuk.

Carson nem tudta, ez mit is jelenthet. Lehet igen is, meg nem is; bosszantotta, amiért nem kapott egyértelmű választ. A férfi válaszában a beszélgetést segítő fogódzót sem talált. Carson kíváncsi és makacs ember volt, ezért nem hagyta, hogy a katona hűvös viselkedése eltántorítsa.

– Az unokaöcsémmel jöttem. Ő az ott, a delfinnel – tette hozzá, rámutatva a lagúnában lévő, közvetlenül előttük lévő dokkra. Egy másik csoport is állt a móló távolabbi végében. Szemmel láthatólag egy családot alkottak: a szülők és két fiatal, nagyjából nyolc év körüli gyermek.

– Az ön családja?

A férfi a négyfős csoportra nézett, majd nevetve megrázta a fejét:

– Nem.

Mintha csak Nate-tel beszélgetnék, gondolta Carson. Azzal a különbséggel persze, hogy a férfi nem volt sem családtag, sem pedig kilencéves, ahogy neki sem kellett feltétlenül elviselnie a gorombaságot. Így hát letett a további beszélgetésről, elővette a fényképezőgépét, és Nate-re fókuszált, aki a mólón ült, és a lábát a vízbe lógatta. Egy karcsú, szürke delfin várakozott egyméternyire tőle. Carson közelebb hajolt, és az objektíven át figyelte, ahogy a fiú bizonytalanul kinyújtja a kezét, és jelez a delfinnek. Az állat villámgyorsan kiemelkedett a vízből, és a farka segítségével ágaskodva hátrafelé úszott, lenyűgöző bemutatót tartva erejéből és ügyességéből. Rebecca a sípjába fújt, a Nate-csapat pedig szívből jövően ünnepelte a delfin és Nate közös mutatványát. A teleobjektív révén Carson láthatta, hogy a fiú szeme csillog, és széles mosoly ül ki az arcára. Gyorsan készített pár képet, hogy megragadja a pillanatot, majd ujjait a szájához emelve óriásit füttyentett. Még mindig mosolygott, amikor visszatért a padhoz.

– Jó fütty volt – mondta a férfi mosolyogva.

Carson boldogságtól sugárzó arccal ránézett – őszintén örült Nate sikerének –, és kacéran megköszönte a bókot. Rövid szünet után a férfi újra megszólalt:

– Most először találkozott delfinnel?

Carson meglepődött azon, hogy a férfi mégis beszédbe elegyedett vele. Feléje fordult. A férfi a vizet pásztázta tekintetével, de a nő érezte, hogy a napszemüvege alkotta védvonal mögött minden mozdulatát követi.

– Nem, sok időt töltött Dél-Karolinában a házunknál élő vad delfinnel.

– Maga délkarolinai? – fordult felé érdeklődőn a férfi.

– Ott születtem, de az életem nagy részét Kaliforniában töltöttem.

– Hol?

– Los Angelesben.

– Nem, nem erre gondoltam, hanem Dél-Karolinában hol? Honnan származik?

– Sullivan’s Islanden születtem, de kislányként Charlestonban éltem az East Bay-en. A nagyanyám házában töltöttük a nyarakat a szigeten, és most is ott lakom.

– Sullivan’s Island szép hely – válaszolta a férfi, és közben egyik karjával a padra könyökölt. Úgy tűnik, a délkarolinai gyökerek felfedezésével a katona már kevésbé feszengett. – Néha mi is ellátogattunk az ottani tengerpartra, a családom ugyanis onnan nem messze, McClellanville-ben lakott.

– Ó, ismerem, igazán szép hely az óceán partján. Ott van az a rengeteg rákászhajó, ugye?

– Már ami megmaradt belőlük – mondta a férfi hátradőlve, majd keresztbe tette a lábát. – Az apám is rákász volt, de sajnos, a legtöbb rákászhoz hasonlóan, neki is fel kellett hagynia vele.

– És most is ott lakik?

– Nem, a környéken élek, de gondolkodom azon, hogy hazaköltözzek. Így is teszek, ha már felkészültem rá.

Carson elgondolkodott az utolsó megjegyzésen, de nem akart túlságosan tolakodó lenni, így nem kérdezett semmit. Érezte, hogy ez a férfi nem egykönnyen beszél magáról egy idegennek.

– Akkor szomszédok vagyunk – jegyezte meg Carson, és nagyon örült, hogy megtört közöttük a jég.

– Majdhogynem – tette hozzá szárazon a férfi.

– Mi csak erre a hétre jöttünk. Az unokaöcsémmel bekerültünk az Ösvények programba.

– Joannal dolgozik?

Carson kíváncsian oldalra billentette a fejét. Őszintén érdekelte, hogy a férfi vajon honnan ismeri Joant.

– Pontosan – felelte végül.

A férfi új fent csak bólintott, és ismét magába zárkózott. Újabb hosszabb szünet telepedett rájuk, amíg Nate-et figyelték, aki újabb utasításokat adott a delfineknek, a csapata pedig hangos ujjongással üdvözölte a teljesítményét. Carson fütyült és tapsolt, így támogatva a fiút. Az utolsó biztatást követően a csapat felállt, és elkezdték összeszedni a kellékeket. Az óra véget ért.

Carson is föltápászkodott, és elkezdte összeszedni a fényképezőgépe tartozékait. Előhúzott egy törülközőt a nagy méretű vászontáskájából, majd újra a padon ülő férfi felé fordult.

– Örülök, hogy beszélgettünk, a nevem Carson – mondta, és már nyújtotta is a kezét.

A férfi kezet fogott vele.

– Az én nevem Taylor, és örülök, hogy megismertem. Az unokaöccse jó srácnak tűnik – tette hozzá, és Nate-re mutatott.

– Tényleg az – mondta Carson büszkeségtől sugárzó arccal.

10. fejezet

Sullivan’s Island

Másnap reggel hangos kopogás és egy sürgető kiáltás ébresztette Dorát:

– Ki az ágyból!

Dora egy párnát vágott az ajtóhoz.

– Menj már, Harper! – kiáltott vissza.

– Csomagod jött.

Dora rá nem jellemző módon elmosolyodott. Harper ideiglenesen, a lány távollétének idejére Carson szobájába költözött, és szemmel láthatóan nagyon igyekezett, hogy a nővérével közelebb kerüljenek egymáshoz. Dorát megindította és hízelgett is neki a húga kitartása. Hirtelen úgy érezte, tele van energiával; lerúgta magáról a takarót, és az ajtóhoz ment.

– Mit akarsz…?

De Harper már ott sem volt. Az ajtó előtt egy cipősdobozt és egy bevásárlószatyrot talált. Dora felvette a csomagot, és az ágyához vitte őket. Leült a szerzeményeivel, és noha július volt, úgy érezte magát, mintha karácsony lenne. A cipősdobozban egy pár új, menő sportcipőt talált – Harper is ilyen márkájú holmikat viselt. Dora a hüvelyk-és a mutatóujja segítségével próbálta ellenőrizni a méretet; a lábbeli pontosan illett a lábára. Izgatottan kinyitotta a szatyrot, és elállt a lélegzete, amikor kihúzott belőle egy fehér sztreccs rövidnadrágot, sportmelltartót és egy rózsaszín mintás futópólót. Megnézte a címkéket, és az árakat látva tátva maradt a szája. A ruhákat Harper az általa olyannyira szeretett, kiváló minőségű termékeket forgalmazó cégtől vette. Ő is ott szerezte be a sportruházatát. És… Harper tudta, hogy Dora kedvenc színe a rózsaszín, így csupa ilyen holmit választott neki.

Dora felemelte a pólót, majd le is tette az ágyra. A ruhákra nézve kicsit elszégyellte magát. Ennyire rosszul festett volna a régi pólójában és rövidnadrágjában? Atyaég, Devlin abban látta őt! Dora tényleg nem értette, miért kellene valakinek jól kinéznie az edzés során.

A ruháira pillantva Dora ugyanakkor tudta, hogy nincs igaza. Eddig még sosem vett részt semmilyen edzésprogramban, így azt sem tudta, mire kell odafigyelnie. Kicsit mindig is irigykedve nézett azokra a nőkre, akik vagány sportruháikban mellette futottak el.

A zacskóhoz tűzve egy kézzel írott üzenetet talált: Találkozzunk odakint pontban hétkor!

Dora az ébresztőórára nézett. Tíz perce maradt már csak hétig. Érezte, hogy elönti a vérét az adrenalin. Gyorsan levette a pizsamáját, és magára öltötte az új futóruhát. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor látta, hogy minden tökéletesen áll rajta. Mielőtt kilépett volna a szobából, gyorsan megnézte magát a tükörben. Egyáltalán nem hasonlított arra az elnyűtt rövidnadrágot és a férje óriási pólóját viselő, slampos nőre, akit korábban láthatott a tükörben. Dorát a sportos külső magabiztosabbá tette. Kisietett a szobából. Harper már várta őt, egy üveg vizet szorongatott a kezében.

– Nézzenek oda! – kiáltotta, amint Dora feléje közeledett.

Dora egyenesen Harperhez ment, és megölelte őt.

– Köszönöm, köszönöm, nagyon tetszenek, de tényleg nem kellett volna. Ezért a rengeteg pénzért már egy estélyit vehettem volna.

– Csak túlzol, nem tesz semmit – hessegette el Harper a nővére hálálkodását. – Úgyis volt bepótolnivalóm születésnapi ajándékokat illetően, úgyhogy ezt tekintsd annak. És különben is, örömmel válogattam ki őket.

– Nem is tudom, mit mondjak.

– Ne mondj semmit, tartalékold az energiád, már majdnem teljesen felkelt a nap! Megtanítok neked pár nyújtógyakorlatot, amit minden reggel meg kell csinálnod, mielőtt útnak indulsz. Nem akarsz megsérülni, ugye? Felkészültél?

Noha Dora élvezte a nyújtógyakorlatokat, az sokkal nagyobb örömmel töltötte el, hogy mindezt Harperrel együtt végzi. Testvére végigvezette őt a minden alkalommal elvégzendő gyakorlatsoron. Azután integetett neki, sok szerencsét kívánt, majd Harper útra kelt. Dora nézte, ahogy futás közben a lány copfja ütemesen jobbra-balra leng, majd sóhajtott egy nagyot. Arra gondolt, hogy Harper valószínűleg hét kilométert is lefut majd.

Dora végül elszántan indult el, hogy lerója a maga köreit.

Florida

Carson meglepődött, amikor másnap reggel Taylort is az elülső lagúna mellett találta. A férfi feléje fordult, és egy félmosollyal üdvözölte.

– Maga követ engem? – kérdezte vigyorogva.

– Pontosan, jól látja – viccelődött vele a lány.

Carson letette a szalmatetős ház melletti padra a holmikat, amiket Natenek hozott. A lagúnára nézett. Egy élénkkék szörfösmellényt és fürdőruhát viselő, fiatal nő ült a mólón, vele szemben két fiatal delfinnel. Mellette egy kék, hallal teli hűtőtáska volt, a delfinek meredten azt bámulták. Taylor és Carson pedig a gondozót figyelte, miként idomítja a delfinpárt. Rövid sípszóval vagy magas hangon beszélve irányította őket. Egy idősebb pár és két fiatal gyerek, valószínűleg az unokáik, ugyancsak a partról figyelték a jelenetet. A kicsi lány tapsolt és kiáltozott, amikor a delfin elvégezte a feladatát.

– Hol van Nate? – kérdezte Taylor.

Carsont őszintén ámulatba ejtette, hogy a férfi emlékezett az unokaöccse nevére.

– Joannal van az osztályteremben. Úgy gondoltam, jobb, ha kicsit magukra hagyom őket, hogy együtt dolgozhassanak. Aggódtam amiatt, hogy Nate esetleg hisztirohamot kap, amikor Joan megkért, hogy távozzak, de nem így lett. Egy hangot sem hallatott. Most már csak a csomaghordó öszvér szerepe maradt rám.

– Joan már csak ilyen. Mindenkit elbűvöl. Említette, hogy az Ösvények programban vesznek részt. Ezek szerint Nate speciális nevelési igényű fiú?

Carson elcsodálkozott. Úgy tűnik, a férfi ma sokkal beszédesebb, mint előző nap volt.

– Nate aspergeres, vagyis magasan funkcionáló autizmusa van. Nagyon okos – tette hozzá gyorsan —, de mostanra eléggé visszahúzódóvá vált, és reméljük, hogy ez a program segít neki abban, hogy könnyebben megtalálja a hangot az emberekkel.

– Segíteni fog – felelte Taylor.

A lány rápillantott, és eltűnődött azon, a férfi honnan lehet ebben ennyire biztos.

– Remélem. Leginkább attól tartok most, hogy Nate-et rá tudjuk-e szoktatni egy új mindennapi rutinra. Ő nem igazán rugalmas e tekintetben. Épphogy sikerült elkerülnünk, hogy a megérkezésünkkor összeomoljon, de új napirendet készítettem neki. Olyan vagyok, mint egy megszállott. A szobánkban mindenhová képeket ragasztottam, a napirendet a hűtőszekrényre tettem, és fényes matricákkal díjazom minden törekvését. Kőbe véstük, mikor kelünk fel, mikor eszünk, továbbá a tisztálkodást és a lefekvési időt illetően is meghoztuk a szabályokat.

– Zene egy tengerészgyalogos fülének.

Carson szívverése hirtelen kihagyott egy pillanatra.

– Maga tengerészgyalogos? – tudakolta a férfitól.

– Igen, asszonyom.

Carson jól okoskodott, amikor az edzettsége és a rövid frizurája miatt katonának nézte a férfit.

– Gondoltam, hogy katona lehet.

– Tengerészgyalogos – javította ki a férfi.

– Ó, elnézést – mondta Carson, mert nem tudta, hogy ez a helyes kifejezés.

– Végül is nem lényeges. Igaz, ami igaz, a legtöbb, valamilyen kötelékben szolgáló ember szigorú napirendet követ.

– Én sosem voltam jó a napirendek betartásában. Nem mintha lusta lennék – tette hozzá gyorsan, látva, hogy a férfi furcsán néz rá. – Nagyon fegyelmezett vagyok. Szörfözőm, és majdnem minden reggel hajnalban már kint vagyok az óceánon. De hogy óraműpontossággal megszabott életem legyen? Az nem igazán nekem való. Én ennél szabadabb szellem vagyok. A napirend összeállítása is teljesen új élmény volt nekem.

– Nincsenek gyerekei?

– Ó, dehogy! Attól még messze vagyok. Még férjhez sem mentem. És magának vannak gyerekei?

– Én sem vagyok házas, gyermekeim sincsenek, csak egy kutyám.

– És barátnője van?

A férfi megpróbált elfojtani egy mosolyt.

– Nincs.

Carsonnak feltűnt, hogy a férfi arra nem kérdezett rá, hogy vajon neki van-e barátja. A félénksége még kíváncsibbá tette a lányt.

– Mi hozta újra ide? – Ott motoszkált a fejében a kérdés, muszáj volt feltennie. – Tegnap azt hittem, hogy maga turista, de ma újra itt van, és Joant is ismeri.

A férfi a lagúnára nézett.

– Gyakran jövök ide vissza.

Ez érdekes, gondolta Carson. A férfiból mindent harapófogóval kellett kihúznia, de mivel ő is makacs tudott lenni, úgy döntött, kivár. Nem akarta semmire sem kényszeríteni a tengerészgyalogost. Olybá tűnt, a visszafogott férfi ezt nem is díjazná.

– Joannel vagyok egy programban – mondta ki végül Taylor.

Carson nemcsak a férfi válaszán lepődött meg, hanem azon is, hogy egyáltalán hajlandó volt őt elárulni neki. Feléje fordult, és ránézett. A tengerészgyalogos még mindig a víznél lévő csoportot figyelte.

Taylor mintha megérezte volna, hogy sikerült felcsigáznia Carson érdeklődését. Kinyújtóztatta a tagjait, és elkezdte összeszedni a holmiját.

– Mennem kell. Mindjárt kezdődik az órám.

– Hol lesz az órája?

– A park másik végében, a hímdelfinek törzshelyén. Agglegényklubnak is hívják.

– Vicces – vigyorgott Carson.

Taylor felállt, és a vállára vette a hátizsákját.

– Viszlát!

Gyorsan elköszöntek egymástól, Carson pedig nézte, ahogy a férfi az ösvényt követve a park másik végébe indul. Elgondolkodott azon, hogy vajon látja-e még valaha. Bízott benne, hogy igen. Hosszú zsebes nadrágjában, szürke pólójában és szandáljában Taylor úgy festett, mint egy egyszerű turista, aki többedmagával a lagúna partján gyűlik össze. Nem sántított, nem volt jele semmilyen fizikai sérülésnek. A mozgásán is látszott, mennyire izmos alkat. Most, hogy már tudott egyet s mást róla, könnyedén kiszúrta őt a tömegben, amint a fejét katonásan jobbra-balra forgatta.

Sullivan’s Island

Dora felvette futócipőjét, és lábujjhegyen osont végig a csendes, gyéren megvilágított házon, ügyelve arra, hogy ne ébresszen fel senkit. Nagyon örült annak, hogy Harper előtt ébredt a reggeli sétájához. Gyorsan mozgott az utcákon, a fákon madarak adták elő hajnali dalukat. Hamarosan Dora talpa alatt a tengerparti ösvény lágy homokja csikorgott, majd végül kiért a végtelen óceán partjára. Megállt az egyik dűne aljában, mélyen belélegezte a tengeri levegőt, és érezte, ahogy a szél az arcát cirógatja. Örömmel üdvözölte a napfelkeltét. Az ég pasztellszínekben pompázott, színeit visszatükrözte a sima tenger.

Ilyen kora reggel a homok még érintetlen volt. Csillámpák csillogott a lilás fényben. Dora megállt, hogy levegye új cipőjét, mert jobb szeretett mezítláb végigsétálni a tengerparton. Érezte, ahogy határozott ütemben haladt előre, hogy a homok nedves a talpa alatt. A tengeri madarak jóízűen falatozták a reggelijüket. Apró partfutók rohantak, próbálták megelőzni a hullámokat, a sirályok alacsonyan szálltak, feljebb az égen különböző formációkban pelikánok repültek.

A tengerparti kora reggelek nagyon alkalmasak a magunkban való elmélyedésre. Egy fiatal pár futott el Dora mellett, a távolban pedig egy férfi játszott barna labradorjával. Bedobta a labdát a vízbe, és figyelte, ahogy a nagy kutya örömmel ugrott utána a tengerbe. Dora még nem kocogott, de az elmúlt néhány napban lépteinek üteme felgyorsult, határozottság és pontosság jellemezte minden mozdulatát. Nem fáradt már el olyan hamar. Séta közben különféle vezényszavakkal buzdította magát: élénk, erős és erőteljes. Már azzal, hogy a szavakra összpontosított, jobban érezte magát.

Harperhez hasonlóan ő is valamifajta újjászületést érzett. Talán még annak a merész fiatal lánynak a képe is felsejlett előtte, akiről úgy hitte, hogy valahol mélyen benne rejlik.

Lelki szemei előtt felidézte azokat a fotókat, amelyeket előző nap Carson küldött el neki Nate-ről. Az, hogy láthatta, amint a kisfia nevet és újra játszik, sokkal több volt, mint amiben reménykedett. Azt kívánta, bárcsak az apja is látná, hogy mennyivel nyíltabb és játékosabb már a fia. Talán akkor jobban értékelné Nate különlegességét. Nagyi és Lucille a fotókat látva rögtön összevitatkozott azon, hogy kinek a remek ötlete is volt ez az utazás.

Dora tudta, hogy csapatmunka eredményeképpen jutottak erre a döntésre. Harper és Carson kitalálta, nagyi finanszírozta, de Dora szemében Carson érdemelte a legtöbb elismerést, amiért félelmet nem ismerő lovag módjára egyedül vitte el Nate-et, pedig semmilyen tapasztalata nem volt a gyerekek terén. Ő és Carson az elmúlt pár napban többször beszéltek egymással. Először a fiú fejlődését vitatták meg, de a későbbiekben a párbeszéd más irányt vett. Gyermekkoruk óta nem beszéltek át így egy éjszakát.

Dora elhaladt a fekete-fehér világítótorony mellett, ahol az egyik dűne tetején egy csapat nőre lett figyelmes, akik a rikító, sárga, tengeri teknősfészket jelző tábla mellett álltak. Kíváncsi lett, ezért a lágy homokban a dűne felé vette az irányt. Az öt nő közül három ugyanolyan kék teknősös pólót viselt. A másik kettő mellettük állt, és a tengeri teknősfészek mellett térdelő nőre figyelt.

Dora ahhoz a nőhöz sétált, aki kezében egy csiptetős mappát tartott, minden bizonnyal ő lehetett a vezetőjük. A hölgy nagyjából egymagas lehetett Dorával, karcsú volt, és fényes, sötétbarna haja kikandikált a sapkája alól.

– Mi történik itt? – kérdezte Dora, amint odaért.

– Felmérjük a fészket – válaszolta a nő a táskájához hajolva, majd elővett egy pár gumikesztyűt, és átnyújtotta az egyik önkéntesnek. Azután Dorához fordult. – Három nappal azután, hogy a teknősök kikeltek, megnézzük a fészket, és megszámoljuk a kikelt és a ki nem kelt tojásokat. A természeti erőforrások osztálya felügyeli a part menti fészkeket. Előfordul, hogy találunk pár frissen kikelt állatot, akik beszorultak, mi pedig szabadon engedjük őket. Ez is a vicces rész – mosolygott.

Dora ismerősnek találta a nőt, de mivel az napszemüveget viselt, így nem lehetett biztos a dolgában.

– Ismerem önt? – tette fel végül a kérdést Dora.

Nem szerette ezt kérdezni, hiszen többnyire nemleges választ kapott rá.

A nő levette a napszemüvegét, és Dora rögtön meglátta gyönyörű arcát, a mélybarna szempárt és szépen ívelt szemöldökét. Barátságosnak tűnt, de a hanghordozásából kitűnt, hogy általában ő irányít másokat. Hunyorgott, és lassan megrázta a fejét.

– Talán. Ön is ismerősnek tűnik nekem.

– Dora Tupper vagyok. A lánykori nevem Dora Muir – tette hozzá sietve. – Marietta Muir unokája vagyok.

A sötét szempár hirtelen felcsillant.

– Kicsi Dorrit? Ó, istenem, persze hogy ismerlek! Én vagyok Cara. Nagyon régen én voltam a bébiszittered.

Dora visszaemlékezett azokra a nyarakra, amelyeket nagyiéknál töltött, amikor még csak hétéves volt, Carson pedig négy. Azóta sem hívta senki Kicsi Dorritnak.

– Cara Rutledge! Tényleg te vagy az? Ezt el sem hiszem –mondta, és a fészekre mutatott. – Persze hogy te vagy az! Hiszen a Rutledge-ek mindig gondoskodnak a teknősökről.

– Igen, az anyám szervezett be, bár akkor még nagyon ellenálltam. Most már viszont Cara Beauchamps-nek hívnak.

– Hogy van az édesanyád? Meglep, hogy nincs itt, és nem felügyeli a procedúrát. Ennyi év után is, ha meglátok egy sárga fészekjelzést, mindig Miss Lovie-ra gondolok.

– A mama meghalt.

– Ó, Cara, nagyon sajnálom, nem tudtam! Anyád nagyszerű nő volt. Valóságos intézmény a szigeten. Mindnyájan szerettük őt, és emlékszel arra, hogyan követtük őt végestelen-végig, amikor a teknősökkel foglalkozott? – nevette el magát Dora, ahogy felidézte ezt az emlékképet.

– Emlékszem, hogy párszor elvittél hozzátok, és anyád süteménnyel meg finom teával kínált minket.

– Próbáltam rávenni anyámat, hogy segítsen vigyázni a gyerekekre – tette hozzá Cara.

– Még mindig megvan az a ház Isle of Palmson?

– Természetesen. Sosem fogom eladni. Az anyám imádta azt a házat, és a lelke egy része ott él tovább. Hogy van a testvéred? Annyira édes kislány volt. Nem emlékszem a nevére, olyan régen történt mindez – csóválta a fejét Cara.

– Carson.

– Pontosan. Ti egy párt alkottatok. Te a világosszőke hajaddal, ő pedig a sötét fürtjeivel. Volt egy harmadik testvéretek is, ugye?

– Igen, Harper, de szerintem rá nem sokat vigyáztál. Mire kezdte itt tölteni a nyarakat, már elég idős voltam ahhoz, hogy vigyázzak rá. Nagyi pedig szerette az ingyenmunkát.

Cara erre elnevette magát.

– Ezer éve nem láttam a nagymamádat. Jól van?

– Él és virul. Remélem, örökké fog élni!

Izgatott sikítás szakította meg a két nő múltidézését. Cara megfordult, Dora pedig követte a tekintetét, és látta, hogy az eddig ásó önkéntes a kezében egy kis tengeri teknőst tart. Miközben ő Carával beszélgetett, még több kíváncsiskodó gyűlt köréjük, akik most közelebb húzódtak, hogy jobban láthassák, mi történik.

– Majd később még beszélünk, most mennem kell dolgozni – mondta Cara.

Azzal a nő megragadta a piros műanyag vödrét, odavitte a társának, aki belerakta a frissen kikelt állatot. Dora közelebb ment, és lenyűgözve nézte, ahogy a két nő tucatnyi törött tojáshéjat szedett ki a fészekből, meg néhány egészben maradtat is, amelyek elszíneződtek, valamint a bámészkodók legnagyobb örömére három másik, frissen kikelt állatot is sikerült kiszabadítaniuk a tojáshéjak fogságából.

Cara az édesanyjára jellemző hatékonysággal és eleganciával mozgott. Dorát ez az öröklött hasonlóság örömmel töltötte el. Ő mindig is vágyott egy lányra, akinek továbbadhatná a hagyományokat, akivel elmehetne vásárolni, süthetnének és főzhetnének együtt, és csupa csajos programon vehetnének részt. Ekkor arra gondolt, hogy tulajdonképpen ez a kívánsága már teljesült is. Lánya ugyan nem született, de most lehetőséget kapott arra, hogy újra megismerje a testvéreit.

Dora követte Carát, aki a piros vödörrel közeledett a tengerhez. A nő megkérte a parton lévő csoportot, hogy két sort alkossanak, lehetővé téve a frissen kikelt egyedeknek, hogy az eljussanak az óceánig. Dora a víz széléhez közel helyezkedett el. Izgatottan vert a szíve, amiért végre tanúja lehet egy ilyen eseménynek. Sok-sok éven át ezeken a szigeteken nyaralt, de még soha nem látott egy kis tengeri teknőst sem.

Cara a piros vödör szélét a homokra tette, és enyhén oldalra döntötte. A négy kis teknős kikecmergett, úszóikkal hevesen csapkodtak, ahogy megkezdték útjukat a homokon az óceán felé. Az egyik kis teknősnek kicsit megnyomódott a páncélja, és úgy tűnt, sokat küszködik miatta. Dora nem sok reményt fűzött ahhoz, hogy a szegény kis teremtmény messzire jutna az óceánban, hiszen rengeteg éhes állat várt egy finom falatra. A másik három viszont nagyon virgoncnak tűnt, csak úgy rohantak a hullámok felé.

Cara visszatért, megállt Dora mellett, és együtt nézték a kis teknősöket.

– El sem hiszem, hogy ilyet még sosem láttam – mondta Dora.

– Én sem, hiszen ez minden évben megtörténik – vigyorgott Cara.

– Mióta vagy a csoport tagja?

– Nagyjából öt éve. Akkor kezdtem, amikor anyám lebetegedett, és végül itt ragadtam. Sosem hittem volna, hogy a tengeri teknősökkel kapcsolatos érdeklődésemből egy örök életre szóló szenvedély lesz egyszer.

Szenvedély. Újra felbukkan ez a szó, gondolta Dora. Ezt űzi-hajtja Harper is, és ennek kapcsán az anyja a Callel való kapcsolata megmentésére buzdította.

Követte a kis teknősöket a víz széléig.

– Tartsd a szemed a kicsiken! – mondta neki Cara.

– Amikor elérik a vizet, ösztönösen úszni kezdenek, és lemerülnek. Nem tudom megunni, hogy lássam, amint a parton még botladozó kis teknősökből tökéletes úszók válnak. Az ösztön annyira erős bennük.

Dora magában biztatta a teknősöket, ahogy azok minden erejüket összeszedve ússzanak a vízben, ám egy arra járó hullám a hátára kapta, és újra a partra sodorta őket.

– Ne mozduljanak! – kiáltotta Cara a bámészkodóknak. – Teknősök vannak a talpuk alatt. Maradjanak mozdulatlanok, és hagyják, hogy visszamásszanak!

– Ez olyan szomorú – mondta lehangoltan Dora. – Olyan keményen dolgoznak, hogy elérjék az óceánt, mire az visszalöki őket. Nem segíthetnénk nekik? Felvesszük őket, és beletesszük a vízbe.

Cara hevesen rázta a fejét.

– Nem, maguknak kell megtenniük az utat. A természet csodálatos tanító. Megtanultuk, hogy bár úgy tűnik, a hullámok keményen bánnak velük, igazából segítenek nekik a megfelelő irány megtalálásában. Huszonnégy vagy harminchat órát úsznak majd, hogy elérjék a Golf-áramlatot, ahol rengeteg tengeri hínár van. Ezek biztosítják majd a lakhelyüket az elkövetkező tíz-egynéhány évben. – Cara egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta: – Ennek ellenére a becslések szerint ezerből csak egy kisteknős éli meg a felnőttkort. Ezért vagyunk itt. Minden teknős számít. És bár a fészkek száma a partjaink mentén még mindig kevesebb, mint amikor az anyám óvta a teknősöket, a számuk azért lassan növekszik.

– Mintha csak az édesanyádat hallanám.

Cara elmosolyodott.

– Ezt hatalmas bóknak veszem.

Dora látta, ahogy egy újabb hullám a háromból két kis teknőst visszasodor a partra. Azok azonban újra nekilendültek, és viccesen mozogva visszamásztak a tengerbe. Dora elkezdte követni az egyik kis teknőst a part mentén, úgy érezte, valamiféle kötelék fűzi hozzá, pedig tudta, hogy sosem fogja újra látni. Talán az anyai ösztöne tette, vagy az abbéli vágya, hogy egy fiatal életről gondoskodjon? Ahogy Cara is mondta, az ösztön nagyon erős minden élőlényben.

Ekkor a kis teknős alámerült, és sikerült túljutnia a hullámtörőkön. Dora hatalmas örömöt érzett, ahogy a bokáig érő meleg vízben állt, és biztatta a kis teknőst, amíg az újra alá nem merült, és el nem tűnt a szeme elől. Egyre a sima, hullámtörők mögötti vizet nézte.

Ott voltak! Hirtelen elállt a lélegzete, amikor észrevett két apró fejecskét kiemelkedni a vízből.

Egy darabig még ott állt, és a hullámokat nézte. Szinte látta maga előtt a teknősök heroikus, az otthonra találásért vívott küzdelmét. Arra gondolt, hogy ha meg is tépázza az élet, azt még a maga javára fordíthatja. Ha szerencséje van, végül minden rendbe jön, és a megfelelő irányba halad majd. Bíznia kell az ösztöneiben.

Egy az ezerhez – muszáj, hogy az ő esélyei ennél jobbak legyenek.

Miközben ismét Sea Breeze felé tartott, egyszer csak megállt mellette Devlin kocsija. A férfinak tetszett, amit lát, és ennek egy füttyszóval hangot is adott.

Dorának ez nagyon jólesett, de tettetett felháborodással felelt:

– Devlin Cassell, zavarba hozol.

– Szép ruha! – kiáltotta a férfi.

Dora elpirult, mert eszébe jutott, hogy Devlin korábban a leharcolt nadrágban és pólóban látta őt. A teherautó nyitott ablakához ment, és nekitámaszkodott.

– Itt sokkal hűvösebb van.

– Pattanj be!

– Azt nem lehet. Még gyalogolnom kell.

– Ugyan már! Valamit meg akarok neked mutatni. Csak egy perc az egész. Szállj be!

Dora elgondolkodva összehúzta a szemét, de végül a kíváncsisága kerekedett felül, így megkerülte a teherautó elejét, és az anyósülésre huppant. Devlin padlógázzal indult. A kerekek alól kipörögtek a kavicsok, ahogy elindultak a sziget északi részén lévő Breach Inlet irányába.

– Nagyon jól néztél ki, ahogy ott sétáltál.

Dora elengedte a füle mellett a bókot.

– Mit akarsz megmutatni nekem? – tudakolta a férfitól.

– Csigavér! Mindjárt ott vagyunk – mondta, majd behajtott a Breach Inletnél lévő parkolók egyikébe, és kivágta az ajtót. – Gyere! Siess!

Együtt végigfutottak a hídhoz vezető ösvényen, amely a Sullivan’s Island és Isle of Palms között húzódó, megfékezhetetlen víztömeg felett ívelt át. A híd nyugati oldalán terült el Hamlin Creek, a mocsár és a belföldi vízi út. A keleti felén a hatalmas víztömeg egyenesen az Atlantióceánba torkollott. Lenyűgöző látványt nyújtott, ahogy a nyugati oldalon még sima tenger mennyire fodrozódóvá és féktelenné vált a keleti részen. Devlin a híd közepére vezette Dorát, majd átszelték az utat, hogy rálássanak a patakra. A férfi hirtelen rámutatott valamire.

– Ott! Nézz egyenesen előre, nagyjából középtájékon! Látod a delfineket?

Dora napellenzőként használta a kezét, és összehúzta a szemét. Ekkor észrevette az állatokat. Egy nagyobb delfin ugrált a vízben, majd örömében felsikoltott, amikor meglátta a borja kisebb hátuszonyát.

– Látom őket. Az anyát és a borját. Csodaszépek.

Devlin őt nézte, és elmosolyodott a nő reakciója láttán.

– A nőstények szeretik idehozni a borjaikat, hogy itt egyenek. Látod mennyire zavaros ott a víz? Nagyon sok hal van benne, könnyen becserkészhetők. Hallottam, hogy az anyák itt ellik meg a borjaikat, de a saját szememmel sohasem láttam.

Kilesett a vízre. A napsugár megcsillant a zavaros, barna, mély víz felszínén.

– Épp itt alattunk! Látod? – kiáltotta, és izgatottan lefelé mutatott. – Ott egy újabb pár.

Közvetlenül alattuk Dora észrevett egy másik delfint, amelyik a vízben ugrándozott, majd közvetlenül utána a fiatal borját is láthatta. Megszorította Devlin karját, aki erre átkarolta a derekát. Dora nézte, ahogy a nőstény és a borja nagy összhangban szeli a habokat. A fiatal borjú biztonságban lavírozott az anyja farvizén. Dora gondolatai természetesen Nate-re terelődtek, és hirtelen úgy érezte, szörnyen hiányzik neki a fia. Nate a delfineknek biztosan nagyon örülne, és az anyja azt kívánta, bárcsak itt lenne vele. Meg akarta a fiával osztani a boldogság ehhez hasonló, különös pillanatait, hogy Nate ne folyton a szigorú szülő szerepében lássa őt.

Devlinnel egymás mellett álltak, a delfineket figyelték, és a nap sugarai melengették a hátukat. Az állatok végül a torkolat irányába kezdtek úszni. Dora ekkor lenézett, és csak most vette észre, hogy a férfi keze a derekán pihen. Aztán Devlin arcára nézett, ahogy a vizet bámulja, és örömét leli a látványban és a nyugalomban. Arra gondolt, hogy szeret Devlinnel időzni. A férfi remek társaságnak és meglepően intelligensnek bizonyult. A régi jó haver szerepében tetszelgett, de persze nagyon okos is volt. Kevés ember ismerte a lapályt annyira behatóan, mint ő. Imádta a tengert, a földet, a kultúrát, a történelmet, mindent. Ezek a szigetek jelentették az otthonát, amit Dora nagyon vonzónak talált.

Devlin megfordult, és azon kapta Dorát, hogy őt nézi. A szeme felcsillant.

– Gondoltam, hogy ez tetszeni fog.

Dorát jóleső érzéssel töltötte el, hogy a férfi az ő igényeire figyelt. Arra, hogy neki mi tetszene. Nem emlékezett arra, hogy Cal valaha is ennyire törődött volna vele. Elmosolyodott, és remélte, hogy eme pár szóval valóban ki tudja fejezni valamennyi érzését.

– Tényleg nagyon tetszik.

– A legjobb lesz, ha hazaviszlek. Ma még muszáj dolgoznom.

Dora nem szívesen, de hátat fordított az óceánnak, és követte Devlint a kocsihoz.

– Nagyszerű reggel volt – mondta a férfinak. – Először a teknősök, most pedig a delfinek.

– Ez csak egy átlagos nap a lápvidéken – mondta nemes egyszerűséggel a férfi, ahogy kinyitotta Dorának az ajtót. – Csak ki kell mozdulni, hogy láthassuk.

– Igazad van – ismerte be a nő. Elgondolkodott azon, hogy vajon hány hozzá hasonló ember élhet a paradicsomban úgy, hogy tudatában sincs az őt körülvevő csodának. Beült az anyósülésre, és várta, hogy a férfi is beszálljon a kocsiba. – Túlságosan sokáig maradtam a négy fal között.

Devlin bedugta a slusszkulcsot, de még nem fordította el, hanem Dora felé fordult.

– Tudod, mire van szükséged, kislány?

Dora szája széle megrándult.

– Fogalmam sincs.

– Azt hiszem, szükséged van valakire, aki újra megismertet a környékkel.

Az asszony oldalra hajtotta a fejét, mert mulattatta a felvetés.

– Úgy gondolod?

– Igen – mondta Devlin, és beindította az autót.

– Egész véletlenül nem ismersz valakit, aki megfelelő lenne erre a munkára?

A férfi egyesbe tette a sebességváltót, majd ravaszul Dorára mosolygott, amitől az asszony szíve hevesebben kezdett verni.

– Talán igen.

– Aha – felelte Dora pajkosan, majd elnevette magát, ahogy a teherautó kigurult a parkolóból.

Néhány utcányit haladtak az árnyas Middle Streeten, amikor a férfi megszólalt:

– Mi lenne, ha azzal kezdeném, hogy elviszlek hajókázni? – kérdezte Devlin. – Emlékszel, hogy mennyire szerettük szelni itt a habokat?

Dora kinézett az ablakon, és felidézte azt a megszámlálhatatlanul sok napot, amikor fiatalkorukban Devlin hajójával útnak eredtek, végigjárták a folyómedreket, majd lehorgonyoztak az egyik sziget mellett, és vég nélkül csókolóztak, amíg a hajó lágyan ringott a vízen.

– Igen – válaszolta álmodozón. – Emlékszem.

Dora letolta a napszemüvegét az orrára, hogy a férfi szemébe nézhessen.

– Ez nagyon úgy hangzik, mint egy randevú.

– Remélem is! – kiáltott fel a férfi. – Annak is szántam. Majdnem három napomba került, amíg összeszedtem a bátorságomat. Szóval, mi a válaszod? Igen vagy nem?

Dora visszatolta napszemüvegét az orrnyergére, és csak annyit mondott:

– Igen.

11. fejezet

Harper alig várta, hogy visszaérjen a kertbe. Már négy, a déli államokban való kertészkedésről írt könyvet megrendelt, amelyekben szó esett többek között a melegtűrő növényekről és a pillangókertekről is. Dorával készítettek egy szerény tervet, Harper pedig megrendelte a növényeket. Dora mindent az ellenőrzése alatt tartott, elvetve vagy jóváhagyva Harper javaslatait. A lány úgy érezte, nővére nem bízik meg benne eléggé; különösképp rossz érzéssel töltötte el, hogy nem merte rábízni a fiát, hogy vigye Floridába. Bármit is tett, és akármilyen keményen próbálkozott, úgy tűnt, Dora megtartja a pár lépés távolságot.

Harper éppen a különböző lantanacserjék összehasonlításában merült el, amikor a reggeli csendet megszakította egy örömteli kiáltás, amit egyre közeledő léptek zaja követett. Ahogy felnézett a számítógépéből, azt látta, hogy Dora valósággal feltépi a verandaajtót, és ragyogó arccal ront ki rajta.

– Öt kilót fogytam! – kiáltotta. – Öt kilót!

Harper megfordult ültében, és meglepődve látta, hogy Dora fel-le ugrál örömében.

– Gratulálok. Az nagyon szép eredmény. Mióta fogytál ennyit?

– Utoljára a kórházban mértek meg.

– Mondtam, hogy lefogytál.

– De te mindig is kisportolt és karcsú voltál. Te nem tudhatod, hogy ez mekkora dolog – mondta Dora győzelemittasan. – Már tíz éve próbálok öt kilót leadni.

Harper eltűnődött azon, hogy a sportossága miatt vajon miért örülne kevésbé a testvére sikerének.

– Ez sokkal inkább a mozgásnak köszönhető, mintsem az étrendnek – jelentette ki Harper. Lecsukta a laptopot, és felállt. – Ezt meg kell ünnepelni.

– Mi értelme lenne? Nem ehetek semmi jót.

– De miért kellene mindig enni? Menjünk el vásárolni! Dora meglepődött a javaslaton, hiszen eddig ő soha nem gondolt arra, hogy étel nélkül is lehet ünnepelni.

– Nos, jó lenne valami csinosát venni a vacsorarandimhoz Devlinnel.

– Valamit, ami kiemeli az alakodat.

– Még nincs mit kiemelni, ahhoz legalább még egyszer ennyit le kellene adnom.

– A pohár félig üres – mondta Harper, és figyelmeztetőleg felemelte a mutatóujját. – Akkor is vehetsz új ruhát, amikor lefogysz újabb öt kilót. Ugyan már, nővérkém, az élet túl rövid ahhoz, hogy ne ünnepeljünk meg minden mérföldkövet! – Harper felkapta a laptopját, a vizespalackját, a tollát és a jegyzettömbjét az asztalról. – Ráadásul, még nem is voltunk együtt vásárolni! Vagy manikűröztetni és pedikűröztetni. Ha jól emlékszem, ezek még ott szerepelnek az e heti teendőlistán. Nagyon jól fogjuk magunkat érezni. Csak mi ketten, testvérek.

Bár Harper azt hitte, hogy a bevásárlókörút majd segít abban, hogy a nővérével összekovácsolódjanak, de ez idáig másról sem szólt az egész, csak a kifogásokról. Harper a negyedik emeleti üzlet próbafülkéje előtt állt, már kész kínszenvedés volt idáig is eljutniuk. Bármilyen ruhát vagy felsőt is választott ki Dorának, merev ellenállásba ütközött.

Ahogy a próbafülke ajtaja előtt állt, elkezdett tízig számolni, és azt mondogatta magában, hogy ez lesz az utolsó kupac ruha, amit ebben a helyes boltban kiválaszt. Már közel volt ahhoz, hogy elveszítse a béketűrését. Nem tudta rávenni Dorát, hogy ne a szokásos lebernyegeket válassza, amelyek teljesen elfedték a testét, de ezzel együtt a derekát is. Dora a bevásárlóközpont túlsúlyos és idősebb hölgyeknek való ruhaüzleteibe akart betérni, ahol az alakot eltakaró ruhákat árultak. Harper azonban Dorát makacsul a charlestoni King Streeten lévő kedvenc boltjai felé terelte, remélve, hogy így némi trendiséget és fiatalos vonalat vihet nővére öltözködési stílusába.

Harper imádta a ruhákat. New Yorkban az egyik kedvenc foglalatossága volt a kirakatokat bámulni, ahol pompásan állították ki a legújabb divat szerinti ruhakölteményeket. A charlestoni King Streeten való vásárlásnak ugyanakkor megvolt az az előnye, hogy noha sok csodálatos, sikkes butik akadt a környéken, mégsem tolongtak ott sokan. Az egész remek elfoglaltság lehetett volna.

Ehelyett azonban valódi szenvedésnek bizonyult. Dora mereven visszautasította az összes, Harper által kiválasztott, divatos ruhát, mondván, az egyik túl szoros, a másik túl kicsi vagy túl fiatalos. És tette mindezt úgy, hogy még csak nem is törekedett arra, hogy kedves legyen. Úgy acsarkodott és harapott, mint egy sarokba szorított kutya, és duzzogott, amikor Harper elment, hogy újabb felpróbálható ruhákat válasszon ki neki.

Harper nem szívesen gondolt arra, hogy noha csak segíteni akart neki, valójában ő ezt kínzásnak élte meg. Úgy döntött, ez az utolsó kupac, amelyet felpróbáltat vele, utána bedobja a törülközőt. Minden erejét összeszedte, és bekopogott a próbafülkébe.

– Felkészültél? – kiáltotta csilingelő hangon.

– Hoztál még? – kiáltotta vissza mogorván Dora.

Harper lehunyta a szemét, és erőltetett vidámsággal azt mondta:

– Ez az utolsó kör. Biztos vagyok benne, hogy ebben megtaláljuk a nyerőt.

Dora résnyire nyitotta az ajtót, de csak annyira, hogy csökönyös arckifejezését Harper is láthassa. Úgy tűnt, menten elsírja magát.

– Nem akarok többet felpróbálni. Menjünk innen.

– Dora, csak ezt a párat próbáld még fel! Szerintem néhány ruhában gyönyörűen néztél ki.

– Nem így volt. Kövérítettek. Minden kövérít – bukott ki belőle.

Egy csinos, karcsú és elszánt eladó közelített feléjük.

– Találtak megfelelőt?

– Még nem vagyok biztos benne – válaszolta Harper udvariasan.

– De én igen. Egyik sem megfelelő. Mindegyiket elviheti – fakadt ki Dora.

– Nos, rendben – válaszolta az eladó, megérezve a testvérpárra telepedő feszültséget. – Csak bemegyek a próbafülkébe, és kiviszem őket, hogy egy kicsit több helyük legyen – mondta, és az ajtóhoz lépett.

Dora grimaszokat vágott, amiért így rátörnek, de félreállt, és gyorsan eltakarta magát az egyik ruhával, amit a kis székre terített. Amikor a próbafülke ajtaja kinyílt, Harper megpillantotta Dorát, amint hatalmas fehér melltartójában és nagymamás bugyijában esetlenül állt ott. A lány döbbenten bámulta a próbafülkét. Mintha az Apokalipszis lovasai rohantak volna rajta végig, mindenütt ruhák, blúzok és szoknyák hevertek. Harper belépett, és segített a fiatal lánynak összeszedni a szanaszét szórt ruhákat. Őszintén zavarban volt a fülkében uralkodó állapotok miatt, illetve azért is, mert a nővére egyáltalán nem vigyázott a ruhákra. Amikor az eladó kiment, Harper bent maradt Dorával, és elszántan szorongatta az utoljára kiválasztott három darabot.

Dora rögtön nekiugrott, a szeme összeszűkült a dühtől.

– Azt akarom, hogy kimenj! Láttam az arckifejezésedet, amikor a testemre néztél. Teljesen megdöbbentél.

Harper behunyta a szemét, és úgy nyögte:

– Nem a tested döbbentett meg, hanem a próbafülke állapota – magyarázta, és közben próbált türelmes maradni.

– Ja, persze.

– Nos – ismerte be egy félmosoly kíséretében Harper –, lehet, hogy az alsóneműdön megdöbbentem. A következő teendőnk, hogy veszünk neked egy rendes melltartót. Valamit, ami ebből a századból való.

Dora tudta, hogy Harper igyekszik viccel elütni a helyzet élét, ugyanakkor nem tudatosult benne, mennyire sértők is a megjegyzései. Miért nem értette meg, hogy már egyébként is kiöregedett matrónának érzi magát két fiatalabb testvére mellett? Dora a tükörben Harperre pillantott.

– Kérlek, Harper, menj ki! – mondta erőltetett kedélyességgel. – Fel akarok öltözni, és haza akarok menni.

– Miért nehezíted ezt meg annyira? – kiáltotta Harper frusztráltan. – Csak jól kellett volna éreznünk magunkat, ehelyett te csak duzzogsz, és úgy dobálod a ruhákat, mint egy elkényeztetett gyerek.

– Akkor ne viselkedj úgy, mint az anyám! – vágott vissza Dora.

– Micsoda?! Már miért viselkednék úgy, mint az anyád?

– Meg sem hallod, amit mondok. Előírod, mit viseljek. Állandóan parancsolgatsz. Ez nem egy bevásárlókörút, hanem egy francos átalakítás!

Harper annyira felháborodott Dora vádaskodásán, hogy a ruhákat a székre dobta, amik azonnal a padlóra csúsztak.

– Csak segíteni próbálok! Ismerem a divatot, és olyan ruhákat mutatok neked, amelyekben szerintem jól mutatnál, de te még csak fel sem próbálod őket. Istenem, annyira lehetetlen alak vagy! Mereven ragaszkodsz a saját elképzeléseidhez.

– Nem kértem, hogy átalakíts. Ne akarj megváltoztatni!

– Úgy öltözöl, mint egy vénasszony! – tört ki végül Harper.

Dorának leesett az álla, és könnyek szöktek a szemébe.

A döbbent csendben Harper szörnyen érezte magát, amiért elvesztette a türelmét. A tükörben látta, amint Dora egy anyagdarab mögé rejti a testét. A nővérével kapcsolatban minden – a testtartása, a morcos arca, az ellenszegülése – a legyőzöttség érzetét sugallta.

– Sajnálom – mondta Harper békülékenyebb hangon. – Nem akartalak megbántani. Nem tudom, de lehet, hogy tényleg megpróbáltalak megváltoztatni. Csak azért tettem, hogy ráébredj, mennyire szép vagy – jegyezte meg, de a hangja elárulta, milyen ideges. – De te ebből nem kérsz. Annyira makacs vagy, Dora, és ez nem a javadat szolgálja. Az jutott eszembe, hogy sokkal kényelmesebb neked a megszokott úton haladni, semmint hogy új dolgokat próbálj ki.

Dora erre nem felelt.

Feszült csend telepedett rájuk, miközben Harper felvette a földre esett ruhákat, és felakasztotta őket a fogasra. Dora mozdulatlanul állt a fal mellett, nem nézett a testvérére, a ruhát pedig pajzsként tartotta a teste előtt.

Harper megfordult, és Dora szemébe nézett.

– Sajnálom, ha nem tetszik, ahogy kinézel, de nem rajtam kellene kitöltened a mérgedet. És tudod, mit? Nem csak a mai napról van szó. Attól a pillanattól kezdve, hogy megérkeztem, eltaszítasz magadtól. Rendre ezt teszed, Dora.

– Nem taszítalak el – védekezett Dora, majd szemtelenül vállat vont. – Csak úgy gondoltam, úgysem jövünk ki egymással.

Harpert mintha arcul csapták volna.

– De miért? Próbálkoztam, isten tudja, mennyire igyekeztem!

– Valószínűleg a neveltetésünk miatt. Te New Yorkból, én pedig Charlestonból származom.

– Nehogy kijátszd ellenem az észak-déli kártyát! – jelentette ki hűvösen Harper. – Ez is csak egy klisé, amin te meg én már rég túljutottunk. Ez sokkal mélyebben gyökeredzik. A bizalom hiányából ered.

– Ez alatt mit értesz?

Harper a plafonra emelte a tekintetét.

– Hol is kezdjem? – tette fel a kérdést, majd Dora szemébe nézett. – Oké, akkor beszéljünk a mostanság felmerült problémákról! Tényleg nagyon jól szórakoztam, amikor Nate-tel videojátékozhattam, de lekaptál a tíz körmömről, és lehetőséget sem adtál arra, hogy elmagyarázzam, miért is tettem így. Csak hogy tudd, Nate a játékokat szereti, Dora, nagyon ügyesen is játszik, és magad is láthattad, hogy mással nagyon szívesen játszik. A kulcsszó ez esetben a játék, Dora. Nem volt egyedül. Mi kommunikáltunk – mondta, majd egy szúrós pillantást vetett a nővérére. – Egy másik példát is említek neked. Én voltam az, aki előállt az ötlettel, hogy vigyük Nate-et egy delfinterápiás programra. Nem várok érte köszönetet, és megértem, hogy miért Carson ment vele Floridába. – Harper felidézte, mit is mondott korábban a nővére: – Igen, Carsonnak már van delfines tapasztalata, és ismeri Floridát. Nate-tel mindketten imádják Palackot. – Aztán halkan hozzátette: – De attól még fáj, hogy benned fel sem merült, hogy esetleg én is elvihetném ebbe a programba. Hagytad volna, hogy eljöjjön velem? – szegezte a kérdést Dorának.

– Én… én… – dadogta Dora.

– Nem hagytad volna, mert nem bízol bennem Nate-tel kapcsolatban – válaszolta meg a saját kérdését Harper. – Még a francos kerttel kapcsolatban sem bízol meg bennem!

– Senkiben sem bízom, ha Nate-ről van szó – vágott vissza Dora. – Még az apjában sem. Tisztában vagy egyáltalán azzal, hogy mekkora dolog volt részemről, hogy elengedtem Nate-et Carsonnal? Az, hogy hagytam elmenni, a legnagyobb fokú bizalom volt, amelyet valaha is bárki irányába mutattam. És ez rád is vonatkozik. Megbíztam abban, amit a programról mondtál. Hallgattam rád, mivel, a fenébe is, tudom, hogy okos vagy, átgondolod a dolgokat, és ezért tisztellek.

Harper dermedten állva hallgatta a nővérét.

– Teljesen kétségbeestem, amiért hagytam Nate-et elmenni – mondta Dora, és úgy megrohanták az érzelmek, hogy remegni kezdett. – Még mindig így érzek. Hiány zik – mondta, és megdörzsölte a karját, mintha hirtelen hűvös szellő csapta volna meg. – Kérlek, most menj ki! – mondta remegve. – Elegem van ebből.

– Tudod, mit? Nekem is. Elmegyek.

Harper megfordult, hogy elmenjen, majd újra visszafordult.

Dora már hátat fordított neki.

Harper a testvérére meredt, és leengedte a vállát.

– A testvérem vagy, és szeretlek – mondta kissé színtelen hangon. – De most nem igazán kedvellek. Tégy, amit akarsz, nem érdekel! A sarki kávézóban megtalálsz. Amikor végeztél, gyere oda, és hazamegyünk!

Azzal Harper megfordult, kiment, és becsukta maga mögött az ajtót.

Dora mozdulatlanul állt a próbafülkében, és egész testében remegett. Megbántva érezte magát, a Harper kirohanása miatt érzett döbbenet és düh lett úrrá rajta. Hogy merészel ilyeneket mondani? Harper nem kedveli őt? Nos, ő sem kedvelte a lányt túlságosan, gondolta magában, miközben felvette a nadrágját. Ahogy begombolta, észrevette, hogy már nem feszül úgy a derekára és a csípőjére. A nagy kapkodásban szinte már meg is feledkezett róla, hogy milyen szárnyaló örömet érzett, amikor megtudta, hogy öt kilót lefogyott. Harper is őszintén elismerte a teljesítményét, és azonnal meg is dicsérte.

Ki volt az a lány?, tűnődött Dora, akit igazán meglepett Harper kitörése. Kiderült, hogy a kisegérnek óriási hangja van! Dora valójában csodálta ezért a lányt. Ez a jellemvonása eddig nem került felszínre. Volt vér a pucájában, amit ő maga nagyon tiszteletreméltónak talált.

A düh helyébe kisvártatva a lelkiismeretfurdalás lépett. Dora leroskadt a székre, és a tükörképét bámulta. Az arca kipirosodott a naptól, de a haja fakónak tűnt, és a bugyija, valamint a melltartója is leginkább az anyjára illett volna. Miért dühös Harperre, amikor igazat mond? Dora sem szeretett így öltözködni.

Vajon Harpernek a többi dologban is igaza van? Tényleg ellöki magától az embereket? Calre gondolt. Hányszor tolta el magától fáradtságra vagy fejfájásra hivatkozva? Tudta jól, hogy rengeteg nő használja ezeket az ősöreg kifogásokat, amikor nincs kedvük együtt lenni a férjükkel, de ez Cal esetében szinte a szokásává vált, és a férfi persze nem örült neki.

– Sosincs hozzá kedved – mondta panaszos hangon.

Nem tudta volna, elmagyarázni neki, hogy többnyire azért reagál így, mert nem érzi magát csinosnak, szexinek, kívánatosnak vagy nőiesnek. Könnyebb eltaszítani az embereket, mint közel engedni őket magunkhoz.

Harpernek igaza van. Újfent. Eltaszította őt. Féltékeny volt rá. Mindig azt hitte, hogy Harper és Carson érdekes életet él. Ők beutazták a világot, míg ő az államot sem hagyta el. Fiatalabbak, vékonyabbak, gazdagabbak voltak, legalábbis Harper. Dora élete legnagyobb teljesítményeként a házasságát, a gyerekét és a megingathatatlanságát tudta volna felmutatni. Azt a látszatot keltette, hogy ő a tökéletes déli nő. Egészen addig, amíg az egész darabokra nem hullott, és semmi sem maradt neki, amire büszke lehetett volna.

A látszatot bizonyos távolságból könnyebb fenntartani.

De itt volt az ideje, hogy a látszatfalak mindegyikén rés keletkezzen, és végül mind leomoljon. Miután mindnyájan visszatértek Sea Breezebe, az igazság lassan a felszínre került. Carson kegyetlenül őszinte volt, amikor megosztotta velük gyermekkora súlyos titkait. Harper felfedte, hogy James-vagyon ide vagy oda, a magányosság ellen az mit sem ér. Miért szégyellte őket beavatni a válásába?

A hang a fejében azt mondta, hogy a válása kínosan botrányos, valami, amit mindenáron el kell kerülni. Ez a hang volt az, amely éles kritikával illette őt, azt suttogva a fülébe, hogy kövér, és egyáltalán nem csinos. Vajon a bizonytalanság tette őt ennyire rugalmatlanná és merevvé? Vajon túlságosan ítélkező volt, mindig a hibát kereste másokban, és ellökte magától az embereket, és velük együtt a boldogság reményét is?

A kezébe temette az arcát. Az elmúlt pár hétben maga is láthatta, hogyan változhatna meg az élete. Jobban tetszett neki az új Dora. Kezdett benne felsejleni annak a fiatal lánynak a képe, aki egykor volt. Magabiztos és álmodozó szellem. Az a lány akkor úgy hitte, bármit elérhet.

Hogyan szabadulhatna meg a szívét behálózó, elavult mintáktól? Hogyan hallgattathatná el a fejében duruzsoló kritikus hangokat, hogy inkább a pozitívumokra összpontosíthasson?

Dora leengedte a kezét, és szemét lassan a fogason lógó ruhákra emelte. Harper azt mondta, hogy csinosan álltak rajta. Devlin pedig gyönyörűnek titulálta. Vajon ő maga mikor fogja ezeket elhinni?

– Ugyan már, vedd fel azt a ruhát! – utasította magát, majd felállt, és megragadta az első keze ügyébe kerülő darabot.

Harper az egyik kisasztalnál ült a City Lights kávézóban, és egy kupac teleírt szalvéta hevert mellette az asztalon. Amikor dühös volt, vagy megbántották, szívesen írta ki magából mindazt, amit nem volt bátorsága kimondani. Teljesen összefirkálta a szalvétákat a nővérével lezajlott heves vita részleteivel, ahol mindent egymás fejéhez vágtak, ruhákat dobáltak, és egy igazi kakasviadalra került sor. Amikor befejezte, hátradőlt, letette a tollat, és a tejeskávéja után nyúlt.

Megitta a finom italt, letette az üres bögrét, majd körbenézett a kávézóban. Nagy, rozsdamentesacél eszpresszógépek sorakoztak a fal mentén, és süteményhalmok a pulton. Mindenféle korú férfiak és nők ültek az asztaloknál, beszélgettek, olvasgattak, és a laptopjaikon gépeltek. A frissen darált kávé finom illata és az édes sütemények látványa megnyugtatta – éppen erre volt most szüksége.

New Yorkban gyakran ült be a kávézókba, hogy az embereket figyelje. Mindig magával vitte a laptopját, és élvezte, hogy leírhatja a látottakat: az embereket, a helyszínt, a rendeléseiket. Lejegyezte a mulatságosnak vagy találónak vélt mondásaikat. Néha annyira inspirálták a hallottak, hogy maga fejezte be a párbeszédeket, és novellává bővítette őket, szabad utat engedve a fantáziájának. Soha senkinek nem mutatta meg az irományait. Régen megtanulta már, hogy nem különösebben tehetséges, mégis szeretett írni. Vagy kidobta a műveit, vagy elrejtette a gardróbjában az egyik dobozban. Nem igazán tudta, miért ír. Ösztönösen így tett, amióta csak az eszét tudta.

Kiskorában még megmutatta az embereknek a történeteit. Sokszor csak olyasféle csacskaságokról írt, amelyek megragadták a képzeletét. De ő büszke volt rájuk.

Nyolcéves korában aztán az anyja egy nap behívta az irodájába.

– Harper James Muir, kérlek, fáradj az irodámba! — visszhangzott az anyja hangja a New York-i lakásukban.

Harper éppen a konyhaasztalnál ült, gondtalanul lóbálta a lábát, és fahéjas pirítóst evett, miközben az ablakot díszítő jégkristályokat csodálta. Az anyja hangját meghallva megdermedt, és félelemmel teli pillantást vetett a nevelőnőjére. Az asszony csak akkor használta a teljes nevét, amikor a kislány rossz fát tett a tűzre, és ha az irodájába hívatta, az sosem jelentett jót.

Luisa, a nevelőnője megrázta a fejét, így adva Harper tudtára, hogy fogalma sincs, miről akarhat vele beszélni az édesanyja.

Harper letette a pirítósát, miközben Luisa odarohant hozzá, hogy megtörölje a száját, és lesöpörje az iskolai egyenruhájáról a morzsákat. Lesimította Harper haját, majd a vállát fogva bevezette anyja irodájába.

Georgiana könyvespolcokkal teli irodájában ült, egy szép ívű ébenfa íróasztal mögött. Egy stílusos, fekete Coco Chanel gyapjúkosztümöt viselt. Harper fin torgo tt, ahogy az orrát megütötte a cigarettafüst szaga, amitől mindig felfordult a gyomra.

– Gyere be! – hívta az anyja –, és csukd be magad mögött az ajtót! Ez minden, Luisa.

Harper kihallotta anyja hangjából a hivatalos hangnemet, és idegesen megtette, amit tőle kívántak. Összekulcsolt kézzel állt meg az anyja előtt.

– Foglalj helyet!

Harper átsétált a plüss-szőnyegen, hogy helyet foglaljon egy ciklámen bársonyszékben, amelyben kihúzta magát, és keresztbe tette a lábát, úgy, ahogyan arra megtanították. Tekintetével az anyja asztalát pásztázta, hátha meglát valamit, amiből megtudja, miért hívatta be. Ekkor észrevette a saját készítésű könyvét, amelynek a Willy, az ábrándozó bálna címet adta. Harper különösen büszke volt erre a történetre, amely egy családját kereső, fiatal bálna kalandjairól szólt. Saját maga festette a képeket, és kötötte be a könyvet egy háromlyukú lyukasztó és egy szalag segítségével. Még egy kis dalocskát is szerzett hozzá. Megkönnyebbülten sóhajtott, mert arra gondolt, hogy szerkesztő édesanyja bizonyára büszke lesz a teljesítményére. Végül is megalkotta az első könyvét!

Georgiana felemelte a könyvecskét.

– Ezt te írtad?

– Igen – felelte a kislány büszkén.

– Sok történetet írsz?

Harper felbátorodva elmosolyodott.

– Igen. Néha. Mármint, ha éppen van ötletem.

– Honnan vetted ehhez az ötletet?

– Nem is tudom – vonta meg a vállát Harper. – Csak úgy eszembe jutott.

– Csak úgy eszedbe jutott – ismételte meg Georgiana lassan, amit a lánya az imént mondott. – Értem.

Harper tudta, ha az anyja ilyen hűvösen beszél hozzá, akkor már közel jár a kiboruláshoz. Harper lélegzetvisszafojtva várt.

– Te most hazudsz nekem?

Erre Harper elsápadt, és hirtelen hányingere támadt.

– Dehogyis!

– Az ötletet az egyik könyvedből vetted, ugye?

– Én… én… – Harper nem tudta, hogy mit mondjon. Az anyja megrémisztette. – Nem tudom.

– Jól gondoltam – mondta, azzal nagyot szívott a cigarettájából, majd a hamutartóba tette. A kezét összekulcsolta az asztalon. Harper az anyja tökéletes, rózsaszín körmeit bámulta. – Harper, nagyon figyelj rám! Sosem szabad mások munkáját lemásolnod. Ezt a könyvszakmában plagizálásnak hívják, és bűncselekmény. A vele járó botrányról már nem is beszélve. Amit még játszásiból sem akarok. Megértettél?

Harper bólintott, de teljesen leblokkolt, amikor a könyve kapcsán anyja hazugsággal és csalással vádolta. Az ötlet akkor jutott az eszébe, amikor az összes többi is, álmában, olvasás közben, vagy amikor az emberek beszélgetését hallgatta. Néha akkor ötlöttek fel benne, amikor a parkban vagy az állatkertben járt, és az állatokat figyelte a nevelőnőjével. Ez másolásnak minősül? Ezzel rosszat tett?

– Miért írsz egyáltalán könyveket? – kérdezte az anyja zaklatottan, azután úgy nézett rá, mintha a veséjébe akarna látni. – Az apádhoz akarsz hasonlítani?

Harper tagadólag megrázta a fejét. Tudta, hogy hirtelen ingoványos talajra léptek.

Az anyja szeme szikrákat hányt, akárhányszor előkerült Parker Muir neve.

– Hát ne is akarj! Nem ismerted őt. Én viszont igen, és hidd el nekem, nem akarsz olyan lenni, mint ő! Csak az élvezeteknek és a nőknek élt. Egy léhűtő volt – jelentette ki, és az egyik, tökéletesen manikűrözött ujjával Harperre mutatott. – Te James vagy, nálánál sokkal jobb. Jobb az átlagnál – mondta, majd az arckifejezése maszkszerűvé vált, és a hangszíne is megváltozott. – Az apád nem volt író – jegyezte meg megvetően. – A munkáját mindig csak mások ötleteire alapozta. Nem volt tehetséges, és… – mondta, és felemelte Harper kézzel készült könyvét, majd úgy dobta vissza az asztalra, mintha holmi szemét lenne – te sem vagy az.

Harper érezte, hogy a könyve felett érzett büszkesége és lelkesedése elpárolog, és a szívébe szégyenérzet költözik.

Georgiana utoljára még egy nagyot szívott a cigarettájából, és kifújta a füstöt. Csak nézte, ahogy a lánya összegörnyedve ül előtte. Ezután a hamutartóért nyúlt, és elnyomta a cigarettát.

– Örülök, hogy elbeszélgettünk – mondta. – Te az én lányom vagy. Szeretlek, és nagy dolgokra vagy hivatott. Tudom, hogy nem fogok csalódni benned.

Azután elmosolyodott, azzal a mindent elsöprő mosollyal, amit jutalomként a vendégeknek tartogatott minden távozáskor.

– Most már elmehetsz! Találkozunk a vacsoránál.

Harper az emléket felidézve megborzongott, a kávéjáért nyúlt, és grimaszolt egyet, amikor rájött, hogy a bögréje már rég üres. Ráunt a várakozásra, és haza akart menni. Hol marad már Dora?, tűnődött bosszúsan. Felemelte az állát, és körbejártatta tekintetét a kávézón, majd kinézett az utcára. Ekkor meglátta a nővérét, aki éppen a kávézó felé közeledett. Várakozástelien kiegyenesedett ültében. Az ajtócsengő megszólalt, és Dora belépett.

Harper érezte, ahogy a bensőjében felgyülemlett düh és frusztráció elszáll belőle, és boldog nevetésben tört ki. Dora is szélesen mosolygott – az egyik, Harper által választott ruhát viselte. A mélykék, hosszanti csíkozású ruha megfelelően hangsúlyozta Dora vonalait. Harper nem tudta, mi miatt fordult ekkorát a világ a nővérével, de ez mindennél többet jelentett neki. Mosolyogva felemelte a karját, és lelkesen integetett neki. Dora észrevette, és felcsillant a szeme.

– Csodálatosan nézel ki! – kiáltotta Harper, majd felállt, hogy üdvözölje a nővérét. – Nagyon jól áll neked ez a ruha.

Dora szorosan átölelte, és a fülébe súgta:

– Én pedig egyszerűen szeretlek.

Egy pillanatig szorosan ölelték egymást, majd még egy kicsit tovább. Szavak sem kellettek ahhoz, hogy bocsánatot kérjenek egymástól, és egyúttal kifejezzék a testvéreket összefűző kötelék fontosságát.

Dora végül elengedte a lányt, és kissé idegesen hátralépett. Harper a nővére kipirosodott szemén láthatta, hogy nemrég sírt.

– Kérsz kávét? – kérdezte Harper.

– Majd én hozok. Én állom. Jól megvárattalak.

Harper nézte, ahogy Dora beáll a sorba, hogy leadja a rendelést. Ahogy ott várakozott, egy csomó ötlet jutott eszébe; csupa olyasmi, amit csak ők ketten, együtt csinálhatnának – két barát, két testvér, akiknek ma megadatott, hogy egy szabad délutánt töltsenek el a King Streeten. Mosolyogva, sietve összeszedte a dühös gondolataival teleírt szalvétákat, összegyűrte őket, és mindet a kukába dobta.

A délutáni nap már lemenőfélben volt, amikor a lányok visszaértek Sea Breezebe. Nagyi az ablakból leste őket.

– Lucille! – kiáltotta, a szíve pedig hevesebben kezdett verni. – Megjöttek.

Lucille nehézkesen járva kisietett a konyhából, a kezét pedig keményített, fehér kötényébe törölte.

– Végre – fújtatta. – Remélem, nem ebédeltek! Már egy órája főzöm ezt a nyúltápot, hogy legyen valami íze.

– Remélem, tetszik majd nekik, amit csináltam! – mondta nagyi idegesen, majd Lucille-hoz fordult. – Szerinted tetszeni fog nekik?

– Biztosan. Kinek ne tetszene?

– Nem akarom, hogy azt gondolják, hogy túlságosan…

– Manipulatív?

– Az annyira erős szó – grimaszolt nagyi. – A nagylelkű kifejezés találóbb lenne.

Lucille elnevette magát.

– Nos, nézze csak! Nevetgélnek. Azt hiszem, hatott rájuk a nagylelkűsége.

Nagyi érezte, hogy az aggodalma elszáll.

– Igen. Esküszöm, hogy ezek ketten olyanok voltak, mint a tűz és a víz.

– Inkább, mint a szódabikarbóna és a borecet. Pszt, itt jönnek! Istenemre mondom, mintha kirámolták volna az üzleteket!

A bejárati ajtó kinyílt, és nagyi meghallotta a nevetésüket, még mielőtt meglátta volna Harpert és Dorát bevonulni. Színes bevásárlószatyrok tömkelegével a kezükben érkeztek meg.

– Megjöttünk! – kiáltotta vidáman Dora. – Nagyon jól éreztük magunkat. Harper a legkedvesebb lány az egész földkerekségen. Gyertek, nézzétek meg, mit hoztunk! Vagyis Harper miket vett. Ez a nő ördögien kezeli a hitelkártyát.

Nagyi meglepődve pillantott Lucille-ra. Ez tényleg nagy pálfordulás volt a lányok részéről. Nagyi rögtön hangot is adott az örömének, amikor üdvözölte őket.

– Dora, csodálatosan nézel ki. Nagyon jót tett neked a változás! – kiáltotta, és tárt karokkal üdvözölte az unokáját.

Dora hajába melírcsíkok kerültek, hogy még jobban kiemeljék a színét, és új fazont is vágtak neki. A sikkes nyári ruhában úgy tűnt, mintha még öt kilót leadott volna.

Nagyi nem tudta eldönteni, hogy a profi smink vagy a boldogság teszi, de unokája arca valósággal ragyogott.

Dora szélesen mosolygott, amikor átölelte a nagyanyját.

– Ezt mind Harpernek köszönhetem. Teljesen átformált.

Nagyi a másik unokája felé fordult, aki már sietve szedte ki a bevásárlószatyrokból a tartalmukat, és nyitogatta a dobozokat a díványon. Láthatólag Harper nem vett magának semmit – ez sok mindent elárult nagyi számára.

– Nagyon jó vagy ebben – mondta Harpernek. – Ebből kellene megélned.

– Nem engedhetem meg magamnak – válaszolta Harper egy kis kacaj kíséretében.

Dora tovább ömlengett.

– Úgy hiszitek, hogy zsarnokoskodó vagyok, de én labdába sem rúgok e mellett a lány mellett. Fodrászhoz és kozmetikushoz parancsolt, és nézzétek! Manikűröztettem és pedikűröztettem. Lucille, hogy tetszik a színe? – kérdezte, és kinyújtotta a kezét, a körmei merész ciklámenszínben pompáztak. – Nem azt kiáltja, hogy nyár?

Lucille odahajolt, hogy megnézze Dora körmét.

– Az biztos, hogy a színe elég ordító.

Dora kuncogott, és a díványhoz sietett, hogy az egyik óriási zacskóból elővegyen valamit. Két kisebbet vett elő belőle.

– Ezeket nektek választottuk. Ó, Harper, neked kellene odaadnod őket! Teljesen megfeledkezem magamról.

Harper elnevette magát, és legyintett; örült, hogy izgatottnak látja a nővérét.

– Inkább te add át őket!

Nagyi meglepődve vette át az ő kis tasakját.

– Ezt én kapom? Kedves lányaim, én nem érdemlek semmit. Nincs is születésnapom.

– Csak egy kis semmiség – válaszolta Harper. – Vagy ha jobban tetszik franciául: a petit cadeau.

Nagyi egy illatos gyertyát húzott elő a zacskóból.

– Köszönöm, drágám. Csodálatos.

Lucille ugyancsak egy gyertyát kapott.

– Mindkettő más-más illatú – mondta Harper. – Remélem, tetszik!

– Jobban jártok, ha igennel feleltek – tette hozzá Dora. – A gatyánk is ráment.

Harper elnevette magát, és zavartan megrázta a fejét.

Lucille elővette az olvasószemüvegét, és tanulmányozni kezdte a saját gyertyáját.

– Itt az áll, hogy nyári esték. Nem tudom, hogy az mit jelent, de szerintem jázminillata van. És én nagyon szeretem az éjszaka nyíló jázminomat – nézett fel vigyorogva.

Dora visszatért az ágyon lévő szatyrok egyikéhez.

– Várjatok csak, amíg meglátjátok, mi mást kaptam még!

– Lányok! – mondta nagyi, és összekulcsolt kezét a szívére tette. Aztán Lucille-ra nézett, aki jóváhagyólag bólintott. — Először is van itt valami, amit szeretnék megmutatni nektek. Ez az én kis átalakításom.

Dora visszatette a bevásárlószatyrokat, és Harperre nézett.

– Van ennek bármi köze az elmúlt napokban hallható kopácsoláshoz és dobogáshoz?

– Ha ki akarjátok deríteni, akkor meg kell néznetek! – mondta rejtélyesen az idős asszony.

– Imádom a meglepetéseket! – jelentette ki Harper.

– Ennek örülök, és remélem, ez tetszeni fog! Gyertek velem!

Nagyi a nappaliból az előszobán át a hálója felé vezette őket. Kinyitotta a lakosztály előterébe vezetető ajtót, ahol a kisasztalon egy nagyit és Edward nagypapát ábrázoló kép fogadta őket. Tőle rögtön balra volt egy kis számítógépsarok, amelyet a dolgozószobában alakítottak ki. Továbbhaladtak a nagy hálóba, amit egy helyi művészek által készített festménykollekció díszített. A képsorozat a nagyi által oly hőn szeretett lápvidéket ábrázolta. A fal minden centiméterét festmény borította. Nagyanyjuk gyakran mondogatta azt a lányoknak, hogy mióta Edward elment, úgy érezte, barátok veszik körül.

Nagyi odament egy fa tolóajtóhoz, ami a hálóját a nappalijától választotta el – korábban a lányok ezt a válaszfalat nem látták. Harper Dorára pillantott, aki szintén zavarodottan nézett vissza rá.

Nagyi érdeklődve mustrálta nyaraló lányait.

– Átalakíttattam itt ezt-azt, ahogy hallottátok – kezdte, majd szeme megállapodott Harperen. – Harper, kedvesem, olyan nemesen viselted, hogy ki kellett költöznöd a hálószobádból ezen a nyáron, és egy rossz szót sem szóltál. Ezt mindnyájan igen nagyra értékeltük.

– Ez természetes, nagyi – mondta Harper. – Nem tesz semmit. És különben is, élveztem, hogy Doránál csövezhetek – tette hozzá, és mosolyogva a nővérére nézett.

– Pontosan erről beszélek. Ennek ellenére Carson és Nate néhány napon belül visszatér, én pedig egy kis átalakítást végeztettem, ami remélem, tetszeni fog neked! Ez mostantól a te szobád.

Nagyi elfordította a nagy sárgaréz kilincseket, majd egy aprócska lökést követően azok szélesre tárultak. Nagy fény áradt a hálóba a beülős, félköríves ablakokon át, és láttatni engedte a nappaliból átalakított hálószobát. A fotel és a pamlag helyét egy nőies motívumokkal díszített, antik ágy foglalta el, szemben, kissé átlósan az ajtóval. A lábánál egy puha, kék mintás perzsaszőnyeg kapott helyet.

Harper lélegzetvisszafojtva lassan besétált a napfényes szobába, és jobbra-balra forgatta a fejét, hogy minden négyzetcentiméterét megcsodálhassa. A Dora szobájából származó kisasztalt krémszínűre festették, és a félköríves ablak elé helyezték, a tetején pedig friss virágok voltak egy csodálatos vázában. Korábban említette a nagyanyjának, hogy mennyire tetszik neki. Csak nagyi tud ennyi mindenre, a legkisebb részletre odafigyelni.

– Te csináltattál… nekem egy szobát? – kérdezte Harper halkan.

– Semmiség az egész. Az ágy és a kisszekrény egy raktárban volt. Sajnos gardróbod nincsen, de tiéd lehet Edward számítógépsarka. Úgyis csak ott áll kihasználatlanul. Ettől eltekintve Lucille és én csak átrendeztük a szobát. Ó – mondta, amint eszébe jutott valami, és a világoskék ágytakaróra mutatott –, úgy gondoltuk, hogy te szeretnéd majd kiválasztani az ágytakaródat.

– Ó, nagyi, nekem egy felfújható matrac is elég lett volna.

Nagyi elnevette magát. Harper ennél abszurdabb feltevéssel már nem is állhatott volna elő.

– Pontosan emiatt leltem ekkora örömet abban, hogy ezt megtegyem – jelentette ki, majd megcsókolta Harper homlokát. – Azért tetettem be az ajtót, hogy legyen egy kis személyes tered. Be is lehet zárni, látod? – jegyezte meg, és a sárgaréz zárra mutatott. – Vágattam egy másik ajtót, hogy a verandáról is be tudj menni. Tudom, hogy mennyire fontos neked, hogy legyen egy kis magánszférád.

– Köszönöm, nagyi. Teljesen… le vagyok nyűgözve. – Harpert arra tanították, hogy ne mutassa ki az érzelmeit, így gyorsan pislogott, hogy visszatartsa a könnyeit.

Dora a háttérben álldogált, és csodálkozva nézett végig a szobán.

– Be kell vallanom, hiányozni fog, hogy nem leszel a szobatársam.

Nagyi Dora arcát fürkészte, a féltékenység jelét keresve rajta Harper hatalmas ajándéka miatt, de megkönnyebbülésére csak felhőtlen örömet látott a legidősebb unokája arcán. Emiatt még jobban készült a következő meglepetésre. Dorához fordult:

– Ugye nem hitted, hogy téged kihagylak? A te szobádon is elkezdtünk dolgozni. Gyere, nézd meg!

Harper, Dora és Lucille nevetgélve követte nagyit, át a nappalin, a ház nyugati részébe. Ahogy elhaladtak a dolgozószoba mellett, mindenütt érezhették a friss festék szagát. Az idős asszony hátranézett, hogy megbizonyosodjon róla, Dora követi őt, és elmosolyodott, amikor meglátta, hogy a három nő arcán olyan kifejezés ül, mintha gyermekek lennének, és a karácsony reggelét várnák. Késlekedés nélkül kitárta az ajtót.

A kis hálószobán igencsak meglátszott még, hogy épp átalakítják. A bútorok nagy részét kivitték, a festő ponyvája takarta a padlót, és az összes díszítőelemet fehérre festették. Az egyik falat nőies és sikkes, halvány rózsaszín és fehér csíkos tapéta fedte.

– Még egy csomó mindent meg kell csinálni – mondta nagyi –, minden szálat meg kellett mozgatnom, és az összes városi varrónőt telefonon zaklattam. – Büszkén sétált körbe a szobán, és megmutatott minden változtatást. – A többi tapétát holnap fogják felrakni, és mihelyt minden megszárad, a függönyök is a helyükre kerülnek. Kevés időm van, mert szeretném, ha minden kész lenne, mire Carson visszatér Floridából. Addig az ő szobájában kell aludnod. Persze ha neked is megfelel. Lucille áthúzta az ágyneműt. Minden készen vár.

– Természetesen – motyogta Dora. – Nem is tudom, mit mondjak. Nem számítottam semmi ilyesmire. Egy nagyobb ágynak örültem volna, de… – kezdte aggódva, majd némi hezitálás után folytatta: – Nagyi, ennyi erőfeszítés és kiadás. Én… mi csak egy rövid ideig leszünk itt…

– Tudom, de annyira jól szórakozom, és az ingatlanos is mondta, hogy nem ártana egy kis vérfrissítés, mielőtt meghirdetjük a házat. Szóval, így is, úgy is meg kell csinálni. – Azzal az asszony vállat vont, és kijelentette: – Que sera, sera.[3] Nos, Dora, egy dolog van, amit különösen a figyelmedbe szeretnék ajánlani. Ami ezt az egészet elindította – tette hozzá, és kivezette Dorát a szobából. – Egyelőre Carson szobájába tettem. Gyere, nézd meg!

– Egy új ágy, ugye? – mondta Dora. Utált abban az egyszemélyes ágyban aludni.

– Az is lesz – biztosította őt nagyi. – Egy franciaágyat is behozatok a raktárból.

– Köszönöm… – motyogta, mielőtt a torkára forrt volna a szó.

Nagyi kinyitotta Carson szobájának ajtaját, amelynek a sarkában a lány meglátta nagyi bámulatos fésülködőasztalát. Jóformán az egész szobát betöltötte. Dora csak bámulta az általa olyannyira szeretett, felbecsülhetetlen értékű, antik bútort.

– A fésülködőasztal a tiéd, Dora.

Marietta legidősebb unokája lassan a fésülködőasztalhoz ment, és végigsimította a sárgaréz keretbe foglalt tükör szépen kidolgozott íveit.

– Ó, nagyi! Honnan tudtad, hogy ennyire szeretem ezt a bútort?

– A nagyanyád vagyok – mosolygott az asszony elnézően. – Nekem minden ilyesmiről tudnom kell.

Dora ekkor szembefordult vele.

– De akkor te mit fogsz használni?

– Ó, gyermekem! Az én koromban minél kevesebbet nézek a tükörbe, annál jobb. – Azzal Lucille-ra pillantott, aki az ajtó mellett állt, és elégedetten mosolygott. – Főleg, hogy ez a vén csont nem hajlandó odaadni nekem a bőrápoló krémjének a receptjét.

A szolgáló még szélesebben elmosolyodott.

– Most már úgyis késő lenne.

Nagyi szipákolt egyet, és lemondóan megrázta a fejét, majd Dorához fordult, és kézen fogta.

– Kedves lányom! Olyan keményen dolgoztál azon, hogy rájöjj, milyen szép vagy, kívül és belül is. Remélem, amikor majd nap mint nap a tükörbe nézel, egy szép nőt látsz benne! – mondta, és megszorította Dora kezét. – Értesz engem?

Dora szemébe könnyek gyűltek, ahogy bólintott, nevetése aztán sírásba csapott át.

– Tönkreteszitek a sminkjét! – kiáltotta nevetve Harper.

Nagyi átölelte Dorát, örült, hogy unokája puha karjai között lehet, érezheti parfümjének édes tubarózsaillatát, és tudta, Dora készen áll arra, hogy felszabadítsa önmagát.

12. fejezet

A pislákoló gyertyák fénye, a vastag fehér damasztabroszok, az eredeti lápvidéki festmények a falon, az orchideák a kis vázákban, a beszélgetés zaja, amelyet időnként megszakított a nevetés és az evőeszközök csörömpölése, együttesen megteremtette a tökéletes vacsorarandevú hangulatát.

Dora feszülten fészkelődve forgatta meg hatalmas kristálypoharában a bort. Oda-odapillantott tökéletes, rózsaszínűre festett körmére. Ma este azt az új, csillogó kék selyemruhát vette fel, amit Harper talált neki a közös bevásárlókörútjuk alkalmával. Nagyi nagy, krémszínű igazgyöngy lánca ékesítette a nyakát, és Dora tudta, hogy a legjobb formájában tündököl az elegáns charlestoni étteremben.

Devlin vele szemben a hatalmas étlapot tanulmányozta. Ő is átalakult erre az estére, remekül festett jól szabott, drapp színű öltönyében, halvány rózsaszín ingében és elegáns nyakkendőjében. Dora a férfi kezét tanulmányozta, amint az étlapot tartotta, és megállapította, hogy ujjai nem olyan hosszúak, mint a férjéé, inkább szélesek, és kissé kivörösödtek a sok vízen töltött időtől. Egy férfi keze. A gyűrűsujján egy nagy pecsétgyűrűt hordott. A romantikus környezetben, a bort kortyolgatva Dora gondolatai el-elkalandoztak. Azon tűnődött, vajon milyen érzés lehet, amint azok az ujjak a bőréhez érnek.

Devlin felnézett az étlapból, és rajtakapta a nőt, amint őt bámulja. A férfi elmosolyodott.

– Nagyon szép vagy ma este. Jut eszembe – jegyezte meg Devlin kurtán, aztán letette az étlapot, és különös fénnyel a szemében benyúlt a zakója belső zsebébe, elővett egy kis ékszerdobozt, és letette Dora elé az asztalra.

– Mi ez? – kérdezte a nő, és érezte, ahogy úrrá lesz rajta a kétségbeesés.

– Semmi komoly, csak valami, amiről azt gondoltam, hogy tetszene neked. Nyisd csak ki!

Dora a szürke bársonydobozért nyúlt, közben tettetett gyanakvással pillantott a férfira. A doboz egy pár fülbevalót rejtett, amelynek nagy, kék köveit apró gyémántok keretezték.

– Ez gyönyörű! – kiáltott Dora, meglepődve a fülbevaló méretén. – Biztosan nagyon drága lehetett.

– Mindig mondtam, hogy a szemed színe az akvamarinra hasonlít. A topáz túl tiszta. A tiéd meg inkább sötét, akár az óceán mélye.

– Ezt nem fogadhatom el, túl drága.

– Nagyon kérlek, ne tedd ezt velem! Ezt a lépcsőt már régen megugrottuk. Megláttam, és azt akarom, hogy a tiéd legyen, ráadásul tökéletesen illenek a ruhádhoz. Ez talán nem elég indok arra, hogy most azonnal a füledbe tedd, és én gyönyörködhessem a látványban?

Dora elmosolyodott, és kivette a fülbevalót a dobozból. Kellett egypár pillanat, amíg a fülében lévő igazgyöngyöket kivette, és a helyükre tette az akvamarint. Amikor Dora végzett, megkereste és elővette a táskájából a tükrét, hogy megnézhesse magát. A nagy akvamarinkövek csodálatosak voltak, a színük valóban hasonlított a szeme színére, amit lebarnult bőre még hangsúlyosabbá tett.

– Igazam volt – jegyezte meg Devlin, és hátradőlt a székében. Ajkán önelégült mosoly játszott.

– Köszönöm – mondta Dora, majd letette a tükröt, hogy Devlinre figyelhessen. – Százszor is köszönöm. Sosem volt még ilyen szép fülbevalóm. Kincsként fogom őrizni.

– Be ne tedd egy dobozba, hogy aztán ne hordd! Mindennap kellene viselned. Ha elhagyod, akkor veszek neked másikat.

Dora ámulattal hallgatta a férfi szavait. Cal mindig olyan takarékos volt. Sosem lepte meg Dorát semmilyen ékszerrel. Az a fajta férfi volt, aki inkább valamilyen háztartási eszközt vagy egy sálat vett ajándékba. Ma este Devlin vacsorázni hívta egy ötcsillagos étterembe, finom borokat ittak, és ez az ajándék – á férfi mindent bevetett.

A fekete nadrágot; fehér inget és fekete csokornyakkendőt viselő pincér az asztalukhoz lépett. Pár mondatnyi csevegés után nagy lendülettel elsorolta a konyhafőnök aznap esti ajánlatát. A pincér szavaira Dora szájában összefutott a nyál – különösen azért, mert az elmúlt hetekben főleg alacsony kalóriatartalmú, egészséges ételeket evett.

Devlin kézbe vette az étlapot, és sorolni kezdte, mit is kérnek.

– Kezdjük a homárfalatkákkal, aztán ráklevest kérnénk. — Devlin Dorára pillantott. – Ez a ház specialitása. Meg kell kóstolnod. – A férfi újra a pincérhez fordult, majd folytatta a rendelést. – A mézes sült kacsa nagyon jól hangzik, és azt már most elárulhatom, hogy mind a ketten meg akarjuk majd kóstolni a híres kókusztortájukat.

– Devlin várj…! – szakította félbe Dora.

A férfi várakozóan fordult a nő felé.

Dora a pincérre nézett.

– Kérnénk még pár percet!

A pincér bólintott, és diszkréten távozott.

– Dev, nem tudok ennyi mindent megenni. Én… – nem akarta kimondani, hogy fogyókúrázik. – Az orvos azt mondta, hogy nem ehetek zsíros ételeket. Tulajdonképp már a rákleves felér egy halálos adaggal.

Devlin arcáról lefagyott a mosoly, és elkerekedett a szeme.

– Annyira sajnálom, teljesen kiment a fejemből. Olyan idióta vagyok.

– Nem vagy az – vágta rá Dora gyorsan. Nem akarta, hogy a férfi rosszul érezze magát emiatt. – Te csak úriember módjára viselkedtél. De azt hiszem, az lenne a legjobb, ha én rendelném meg a vacsorámat.

– Természetesen – mondta Devlin, de Dora érezte, hogy a férfit zavarja, hogy hibázott. Intett a pincérnek, aki gyorsan visszatért az asztalukhoz.

– A hölgy a vacsoráját maga rendeli meg – jelentette ki Devlin.

– Természetesen. – A pincér Dora felé fordult.

Ő megköszörülte a torkát, és a hatalmas étlapot tanulmányozta.

– Kérném a konyhafőnök nyári salátáját öntet nélkül, a grillezett garnélarákot pedig a kukoricapogácsa nélkül. És a kukoricasaláta helyett kérhetnék kelkáposztát? – Dora összecsukta az étlapot, és amikor átadta a pincérnek, még hozzátette: – Desszertet nem kérek.

– Jól csinálod – mondta Devlin. Becsukta az étlapját, és visszaadta a pincérnek. – Én is ugyanezt kérem, bár a kókusztortából továbbra is kérnék. — Devlin Dorára nézett.

– Talán meg tudom győzni a hölgyet, hogy megkóstolja.

– Dev…

– Csak egy falatot! – mondta a férfi, majd elnevette magát.

A nevetésüket Dora csörgő mobiltelefonjának hangja szakította félbe. Az asszony az ölébe vette a táskáját, és kivette belőle a telefont. Mindig bekapcsolva tartotta a készüléket, arra az esetre, ha Nate miatt hívta volna valaki.

– Halló? – szólt bele a telefonba.

– Szia, Dora! Én vagyok az, Cal. Arra gondoltam, felhívlak, és megkérdezem, hogy vagy.

– Ne haragudj, Cal, most nem tudok beszélni. Visszahívhatlak később?

– Hol vagy?

– Vacsorázom.

– Ó! Rendben. – Cal elhallgatott. – Kivel?

– Most mennem kell. Majd később felhívlak. Szia!

Dora visszatette a telefont a táskájába, és félénken Devlinre nézett. A férfi kétkedő arckifejezéssel figyelte őt.

— Ne haragudj, azt hittem, Nate miatt telefonál valaki.

– A férjed volt?

Ahogy Devlin kiejtette a férjed szót, egy pillanat alatt semmivé lett a korábbi meghitt hangulat. Dora összerándult, és arra gondolt, vajon mi történhetett, hogy Cal, aki nagyon ritkán telefonál, épp most hívta fel.

– Igen, Cal hívott.

– Gyakran hív fel?

– Őszintén szólva nem.

– De külön éltek, és éppen váltok, ugye?

– Igen, persze – válaszolta Dora kissé indulatosan. – Ugye nem gondolod rólam, hogy itt ülnék veled, elfogadnám az ajándékaidat, ha nem ez lenne a helyzet?

– Csak kérdeztem – mondta Devlin, és védekezőn felemelte a kezét.

Dora nem tudott válaszolni. Egy pillanatra kínos csend telepedett rájuk. Dora kortyolt egyet a borból. Nagyon megkönnyebbült, amikor a pincér meghozta az előételt.

Az est további része feszengve telt. Mintha Cal csak úgy odaült volna az asztalukhoz, hogy csatlakozzon egy rég látott baráthoz. Beszélgetésük mesterkéltté vált. Rosszul sikerült az első randijük. Ez idáig teljesen természetesen tudtak társalogni, és ezt mindketten élvezték is, ám az egész hirtelen ellaposodott. Mire a híres kókusztortát eléjük tette a pincér, sem Dora, sem Devlin nem kívánt belőle egy falatot sem, és már nagyon mehetnékjük volt.

Úgy tűnt, a Sea Breezebe visszavivő út még a luxus-BMW nyújtotta kényelemben is túlságosan hosszúra nyúlt. Sűrű felhők takarták el a holdat és a csillagokat. Dora fáradt volt, és a szemét becsukva hallgatta Michael Bublé érzelgős számait. Amikor megálltak Sea Breeze felhajtóján, Devlin üresbe tette az autót, de a motort nem állította le.

– Nem kell az ajtóig kísérned – mondta Dora a sötétben, majd a férfi felé fordulva csendesen hozzátette: – Köszönöm a kellemes estét. Nagyon jól éreztem magam.

Devlin hallgatott, majd leállította a motort. Dora felé fordult, és karját az asszony dereka köré fonta. Dora megmerevedett, de Devlin nem engedte el.

– Nem kell udvariaskodnod. Nem érezted valami jól magad – mondta a férfi halkan.

– Én… Az étel nagyon finom volt.

– Valóban – bólintott Devlin –, de sajnálom, hogy Cal telefonhívása annyira megzavart. Igazából az az étterem nem az én stílusom. Csak téged akartalak levenni a lábadról.

– Levenni a lábamról? Miért? Gyermekkorunk óta ismerjük egymást.

– Pontosan ezért. Ismertél, amikor egy fillérem sem volt. Amikor nem engedhettem meg magamnak, hogy egy ilyen étterembe elvigyelek, nemhogy még egy pár gyönyörű fülbevalót vegyek neked. Nagyon szerettem volna, de sosem volt rá pénzem.

– De, Dev, nekünk semmi szükségünk nem volt ilyesfajta... kellékekre. Mindig csak te voltál, és én. Jól éreztük magunkat, mert együtt lehettünk.

Devlin Dora keze után nyúlt. Elnézegette, az ujjaival játszott, majd megkocogtatta a jegygyűrűt, amit az asszony még mindig viselt.

– De feleségül mentél hozzá.

– Igen.

– Tudod mit? – mondta Devlin, ahogy Dora arcát nézte. – Adj nekem még egy esélyt, tölts velem még egy estét! Kivisszük a hajót a vízre, mint régen. Bejárjuk a környékbeli patakokat, úgy igazán. – Devlin magához húzta őt. – Mit szólsz?

Dora karja szinte magától csúszott Devlin zakója alá, átkarolta a derekát, és a férfi mellkasára hajtotta a fejét. Érezte a férfi testének melegét és a borotválkozás utáni arcszeszének enyhe illatát. Fűszeresnek hatott, és Dora mosolyogva gondolt arra, hogy nem lepné meg, ha Devlin még mindig Old Spice-t használna. Aztán a férfi felé fordult.

– Nagyon örülnék neki.

Devlin lassan elmosolyodott, átölelte Dorát, lehajtotta a fejét, és megcsókolta őt. Ahogy a csók elmélyült, Devlin mind jobban szorította magához az asszonyt, és Calnek még a gondolata is elpárolgott az éjszakába, mint egy messzire űzött szellem.

Másnap reggel Dora a fa konyhaasztal mellett állt, amely roskadozott a környékbeli gazdaságból származó zöldségektől. Ennivalót készített a Devlinnel tervezett hajókirándulásra. Megmosott és felvágott néhány sárgarépát meg zellerszárat, fogott egy zacskó cseresznyét és mandulát, majd mindezt néhány üveg víz kíséretében egy nagy vászontáskába tette. Egy hónappal ezelőtt kekszet, csokit és üdítőt csomagolt volna. Igaz, még mindig rá-rátört az édesség utáni vágy, de minden nappal egyre kevésbé kísértette őt. Kifinomult ízlelőbimbóinak elég volt a gyümölcsök természetes édessége. Miután beszélt Carsonnal Nate-ről és a változatos programokról, amikben részt vett, Dora a saját napirendjét és a fogyókúranaptárát a hűtőre ragasztotta. Minden eltelt nap erőt adott neki, hogy továbbra is tartsa a diétáját.

A konyha másik oldalán Lucille egy tál zöldséglevest kavargatott a tűzhelyen. Ő és a nagyanyja állta a szavát, és eltüntetett minden készételt és édességet a szekrényekből. Volt olyan este, amikor Dora a konyha minden zugát átkutatta, hátha talál valami jóféle harapnivalót, vagyis kekszet, cukorkát vagy bármi édeset, és szidta magában az idős hölgyeket, amiért egyetlen darabka csokoládét sem hagytak ott. Carson alkoholfüggőségére is kezdett más szemmel nézni.

– Nagyon jó illata van a levesnek – jegyezte meg Dora.

– Sokkal jobb lenne – morgott Lucille –, ha beletehetnék egy combcsontot is. Egy jó leveshez semmi másra nincs szükség, mint egy combcsontra. Attól lesz jó íze.

– Hát akkor tedd bele!

Lucille felnyögött.

– Nem lehet. Harper nagyságos asszony kiszagol mindennemű húst, mint kopó a vadat. Semmi nem kerüli el a figyelmét. De jó lesz ez – mondta a levest kevergetve. –Mindössze annyit akartam mondani, hogy nem lesz annyira finom, mint amilyen lehetne.

– Jól megnehezítjük a dolgotokat ezen a nyáron az igényeinkkel, ugye? Se alkohol, se zsír, se só, se vaj.

– Semmi íz — morgott Lucille.

– De legalább minden fogás egészséges – replikázott Dora.

– Megteszem, amit meg kell tennem – jelentette ki Lucille, nagyot sóhajtva –, de a kukoricakenyeremet nem adom! Nem érdekel, hogy mennyit panaszkodik Harper a szalonnazsír miatt, édesanyám kukoricakenyeréről le nem mondok!

– Isten ments! – helyeselt Dora. – Szegény New Yorkból jött, és nem tudja, milyen jó tud lenni a disznóhúsból készült étel. De próbálkozik. És te zseni vagy a főzés terén. Még így is nagyon finom minden. Biztos vagyok benne, hogy nem tudnám tartani a diétát a segítséged nélkül. Esküszöm, Lucille, hogy a főztöd tartja össze ezt a családot.

Lucille megenyhült, arcán megjelent egy halvány mosoly.

– Bármit megtennék ezért a családért.

Dora megtorpant, és a tűzhely fölé hajoló asszonyt nézte. Lucille oroszlánszívűnek tetszett, az érzéseit ritkán öntötte szavakba. A szeretetét sokkal inkább tettekkel mutatta ki: a születésnapjukon ágyba vitt reggelivel, a különleges alkalmakra szépen kivasalt ruhákkal és az íróasztalukra tett friss csokor virággal. Lucille szavai meglepték Dorát. Odament az asszonyhoz, és egy puszit nyomott az arcára.

Lucille meglepődve elhúzódott tőle, sötét szeme elkerekedett.

– Ez miért kaptam?

– Mindig mindent meg kell indokolni? Te is családtag vagy, ugye tudod?

Lucille-t szemmel láthatóan zavarba hozta Dora iménti érzelmi megnyilvánulása; feszengve elmosolyodott, majd ismét a tűzhely felé fordult.

– Csak meglepett. Nem sűrűn osztogatod a puszikat.

Dora Lucille szavain merengett, és visszament az asztalhoz. Olyan sokáig nem mutatta ki az érzelmeit. Cal nem volt igazán gyengéd, nem paskolta meg a fenekét, nem karolta át a vállát filmnézés közben. Nate-tel volt a legvisszafogottabb, mert tudta, hogy a fiút felizgatna, ha hirtelen megölelné vagy megpuszilná. Azon merengett, vajon ez a visszafogottság eleve a személyiségéből gyökerezik-e. Valóban frigid lenne, ahogy Cal célozgatott rá?

Dora pár papírszalvétát is a vászontáskába rakott.

– Biztos vagyok benne, hogy Cal egyetértene veled. Talán meg kellene változnom?

– Annyi szent, hogy az idei nyár a változások nyara.

Dora elnevette magát, mert tudta, hogy az asszonynak igaza van.

– És most hová mész?

– Hajókázni megyünk.

– Megyünk?

– Devlin és én.

Lucille kezében megállt a fakanál, ajkát elgondolkozva összeszorította.

– Ismerős nekem ez a név. Hol hallhattam már róla?

– Devlin Cassell – válaszolta Dora. – Emlékszel rá. Együtt jártunk még középiskolás koromban. Szőke haj, kék szem, napbarnította bőr. Szörfös volt. Állandóan itt lógott. Tulajdonképpen a konyhában lakott. Folyton ellopta a kekszeidet.

Lucille tágra nyílt szemmel fordult Dora felé.

– Az a Devlin? Az Úr irgalmazzon nekünk! Annak a férfinak öltöztél ki valamelyik este?

Dora elnevette magát.

– Igen, ő volt az – válaszolta a lány.

Lucille ciccegett egyet.

– Hajdanán nagyi térden állva imádkozott, hogy az a fiú le ne udvarolja rólad a bugyidat, attól rettegve, hogy mást is elvesz majd, nem csak a kekszeket. Most pedig újrakezditek! – Lucille ismét a tűzhely felé fordult, és hangosan feljajdult. – Istenem, istenem!

– Nagyinak nem kell többet a kekszek miatt aggódnia –mondta Dora szárazon. – Maradjunk annyiban, hogy már semmi sem annyira sürgető és szenvedélyektől fűtött, mint kamaszkorunkban.

– Úgy beszélsz, mint egy öregasszony.

– Harminchat éves vagyok. Majdnem harminchét. És van egy gyermekem.

– De attól még ízig-vérig nő vagy, nemdebár?

– Amikor legutoljára végignéztem magamon, még az voltam.

– És még minden működik? – kérdezte Lucille.

Dora elvigyorodott.

– Nem tudhatom. Olyan régen volt az már.

– Nekem úgy tűnik, épp itt az ideje, hogy kiderítsd.

Most Dorán volt a sor, hogy zavarba jöjjön.

– De az nem lenne helyes – dadogta. – Még nem váltam el.

– A férjeddel már régóta nem éltek úgy, mint férj és feleség.

– Akkor sem lenne helyes egy másik férfival együtt lennem.

– Ki szerint?

– Az ügyvédem és az anyám szerint biztosan nem.

Lucille felmordult kissé, amiből Dora számára rögtön nyilvánvalóvá vált, hogy az asszony nem szereti Winnie-t.

– És ki fogja elmondani nekik? Sokaknak nagy örömet szerezne, ha karót nyelt asszonyságból valaki kihúzná azt a bizonyos karót!

– Lucille! – kiáltott Dora, majd felnevetett.

– Tudod, hogy igazam van. Ne merd azt mondani, hogy te nem így gondolod!

Dora kuncogott Lucille váratlan kifakadásán. Az anyja beszélgetett el vele mindarról, amiről egy kamaszkorú gyermekkel általában szokás. Dora nem hitte, hogy Winnie rá tudná venni magát, hogy kimondja a szükséges szavakat. Amikor Dora tizenhárom éves lett, egy kiadványt talált az ágyán, amelyet egy pap vagy püspök írhatott. A kiadványban Krisztus misztikus testéről írtak, és Dora nem nagyon értette, miről szól.

– Meg kell hagyni, mindig is mereven ragaszkodott a szabályaihoz. A szex terén is. Azt hiszem, méltatlannak találja egy hölgyhöz.

– Kész csoda, hogy megszülettél, gyermekem – jelentette ki Lucille. – Amikor Winnie Ádámról és Éváról beszél, fogadok, hogy folyamatosan arra gondol, hogy bűnt követtek el. Mi is az a kifejezés, amit erre használnak?

– Az eredendő bűn.

– Az lesz az. Hát semmit nem tanult az emberiség azóta? Még mindig bűnnek tartjuk a szexet, pedig mi sem természetesebb annál. – Lucille egyre jobban belelovallta magát a témába, és ahogy beszélt, egyik kezét a csípőjére tette. – Isten meztelennek teremtette meg a nőt és a férfit, úgy éltek a paradicsomban. Ő biztosan tudta, hogy mi fog történni. Ahogy én látom, voltaképp végig ez volt a terve. Különben hogyan született volna meg Káin és Ábel? Vagy bármelyikünk? – Lucille fedőt tett a fövő levesre, és elzárta alatta a lángot. – Ne hallgass az anyádra! Már nem tizenhat éves vagy, hanem felnőtt nő. Döntsd el, hogy mit akarsz! Csak ne feledd, hogy mindnyájan Éva lányai vagyunk! – Lucille mélyen Dora szemébe nézett. – Ez az egyetlen életed van, kedvesem. A te paradicsomban töltött időd.

Lucille a fakanalával Dorára mutatott, és csak annyit kérdezett:

– Mire vársz?

Dora a mólón állt, az öböl vizét nézte. Érezte a vállát nyomó megannyi felelősség súlyát, még úgy is, hogy Nate épp a nyári szünetét töltötte. Egyre biztosabbnak érezte magát a válást illetően. Tudta ugyanakkor, hogy ezzel egy sor újabb döntést kell majd meghoznia. Hová költözzön? Iskolát kell találnia Natenek, magának pedig állást. Vízválasztó történés lesz ez az életében.

Egy nagy hal felugrott, és hangos csobbanással visszaesett a vízbe, hullámokat keltve, amelyek egyre szélesebbé lettek, majd tovatűntek a víz felszínén. Dora nagyot sóhajtott – a döntései hosszú távon fogják meghatározni az életüket.

A farmotorok morgása szakította félbe sötét gondolatait. Felemelte a fejét, és meglátta a kék-fehér hajót a móló felé közeledni. Hunyorogva kiszúrta Devlint, aki a kormánykerék mellől integetett neki. Dora elmosolyodott és visszaintegetett.

Ahogy a nagy hajó közeledett, Dora nem tudta nem észrevenni, milyen szép is ez a vízi jármű. A Boston Whaler legalább hat méter hosszú volt, gyönyörű világoskék ponyvával. Devlin mindig is szerette az ilyen játékszereket, gondolta Dora, ahogy ott állt a móló szélén, és széttárt karral várta, hogy elkapja a kötelet.

Dora nagyon szeretett hajót vezetni, és jól is csinálta. Amikor a lányok Sea Breeze-ben nyaraltak, rendre ő vezette a csónakot, Carsont és Harpert hatalmas teherautógumikon vagy vízisín vontatva. Ő maga nem szívesen lett volna vizes. Jobban szerette a járművet irányítani.

A lázasan dolgozó motorok nyomán megannyi buborék jelent meg a vízen, miközben Devlin lassan a móló mellé irányította a hajót. Dora fürgén elkapta a kötelet, és rögzítette. Ahogy átlépett a csónakra, az meginogott a lába alatt. Egy pillanatra majdnem elvesztette az egyensúlyát – már nem mozgott olyan könnyedén, mint fiatalon. Elpirult, és Devlinre nézett.

A férfi épp azon fáradozott, hogy kikösse a hajót; magabiztos, gyors mozdulatokkal dolgozott. Zömök testalkata ellenére úgy mozgott a hajón, mint egy táncos. Dora tudta jól, hogy ez valójában nem egyszerű mutatvány, és imponált neki a férfi gyorsasága és magabiztossága. Persze azt is tudta, hogy sok évnyi tapasztalat van már a háta mögött.

Devlin felnézett a csónakból, és Dorára mosolygott. Egy régi, a lápvidék megőrzését célzó szervezet, a Ducks Unllmited baseballsapkáját viselte. Bőre lebarnult, nem csoda, hiszen nagyon szeretett a szabadban lenni. Éppolyan jól érezte magát a vízen, mint a szárazföldön, és ezt Dora nagyon vonzónak találta. Visszamosolygott a férfira, és odadobta neki a vászon táskáját, majd Devlin kinyújtott keze után nyúlt. Ahogy egymáshoz értek, kellemesen megborzongott, ami eszébe juttatta Lucille-lal folytatott korábbi beszélgetését. Devlin is biztosan érezte, amit ő, mert mielőtt elengedte volna, még egyszer megszorította a kezét.

A férfi egy hűtődobozhoz lépett, amelyből két sört vett ki. Az egyiket Dorának adta.

– Érezze magát otthon, gyönyörű hölgy! – mondta Devlin, miközben oda-vissza szaladgált a hajón, hogy eloldozza a köteleket. Amikor végzett, a kormányhoz ment.

Dora kinyitotta a doboz sört, és közelebb lépett a férfihoz, így mind a ketten a ponyva alatt álltak. Devlin átölelte az asszony derekát, és magához húzta.

– Örülök, hogy itt vagy – mondta a férfi, finoman megpaskolva Dora fenekét. Az asszony felnevetett, örült annak, hogy egy ilyen csodálatos napon a hajón lehet Devlinnel.

– Én is örülök.

Még korán volt. A nap a fejük felett a felhőtlen égen kúszott felfelé. Devlin levette a karját a lány derekáról, és hátradőlt, így félig ülve, félig állva támaszkodott a hajóskapitányi ülésnek. Az egyik kezével a gázkar után nyúlt, miközben a másik keze a kormányon pihent, és lassan felpörgette a motorokat. A motorok felbőgtek, bugyborékoló hangot hallattak, miközben Devlin a lápvidéket felszabdaló folyamokon kormányozta végig a hajót.

Dora a ringó hajó oldalába kapaszkodott, miközben elfoglalta a férfi melletti második ülést. Kezében tartotta a sörét, de az ujjai legszívesebben a hajó kormányát markolták volna. Tudta, hogy a kapitány nem szívesen adja át a kormányt másnak, és nem is akarta erőltetni. Legalábbis az első útjukon nem.

Ahogy a hajó elindult, Dora visszaemlékezett azokra az időkre, amikor még fiatalok voltak, és Devlinnel együtt szelték a habokat. Akkoriban hagyta, hogy a lány vezessen. Amikor Dora kormányozott, Devlin mindig odaállt mögé, és átölelte a derekát. Általában azzal magyarázta ezt, hogy csupán segíteni akar abban, hogy a lány stabilan állhasson, de ahogy a hajó a vízen pattogott, Devlin mindig közelebb hajolt, szorosan átölelve Dorát, és csókolni kezdte a nyakát. A lány beleremegett az emlékekbe.

Emlékezett arra, hogy Devlin milyen jól csókolt. Nyáron mindennap kimentek a hajóval a vízre, hogy felfedezzék a kisebb öblöket, és gyakran megálltak, hogy az ott felejtett, magányos függőágyakba feküdve, egyforma lelkesedéssel és kalandvággyal fedezzék fel egymás testét.

Dora kinyitotta a szemét, és a napszemüvege mögül a kormánynál álló férfit tanulmányozta. Valóban eltelt volna húsz év? Hová lettek azok az évek? Persze Devlin is idősebb lett, de Dora is. Az asszony látta, hogy mennyire kikezdte a férfi bőrét az időjárás, valamint észrevette az első ősz hajszálakat is a halántékán. A testük sem volt már olyan feszes és fiatalos mint egykor. Dora tekintete a férfi szájára vándorolt, majd titkon elmosolyodott. Még mindig gyönyörűnek találta az ajkát.

Sok-sok éve nem találkoztak már, mindketten járták a maguk útját. De most, a Boston Whaler fedélzetén, az ismerős vizeken haladva Devlinnel újra tizenhat évesnek érezte magát.

Devlin a hajót az apróbb folyamokról a belföldi vízi útra irányította. Amikor kiértek a nyílt vízre, a férfi lassított, majd leállította a motort, és ellépett a kormánytól. Intett Dorának is, hogy lépjen közelebb hozzá.

– Gyere, kedvesem, próbáld ki, milyen vezetni ezt a járgányt! Ha jól emlékszem, ez mindig is egész jól ment neked.

Dora szélesen elmosolyodott. Devlin emlékezett rá! Úgy tűnik, nem csak Dora idézte fel kamaszkoruk legszebb emlékeit. Az asszony a sörösdobozát az egyik tartóba tette, és elindult a hajó másik végébe. Ekkor egy másik hajó hatalmas hullámokat keltve robogott el mellettük. Dora elvesztette az egyensúlyát az ide-oda ringó hajón, és széttárt karral próbálta azt visszanyerni.

Devlin a derekánál fogva megtartotta.

– Csak lassan, kislány! – figyelmeztette a férfi.

Dora egy pillanatra a férfi karjába kapaszkodott, mintha csak ez lenne az ő horgonya. Amikor visszanyerte az egyensúlyát, a férfi elengedte, az asszony pedig esetlenül tette meg a maradék pár métert, majd a kormányba kapaszkodott.

Amikor felnézett, látta, ahogy a mellettük elrobogó hajó egy másikat előz meg az előttük lévő sorban. A száguldó járműben négy kamasz ült, akik szemtelenek, napbarnított bőrűek és nagyon szépek voltak.

– Francos huligánok. Be kellene zárni azokat a fiúkat, amiért ennyivel mennek! – mondta Dora hangosan.

A mellette álló Devlin elnevette magát.

– Ugyan már, Dora! Mi is ugyanilyenek voltunk. Fiatalság, bolondság. Gyere, kedvesem, mutassuk meg nekik, hogy kell ezt rendesen csinálni.

Dora a férfira pillantott. Nem látta ugyan a férfi szemét a napszemüveg mögött, de tudta, hogy kisfiúsan huncutul csilloghat.

– Rossz hatással vagy rám – jelentette ki Dora.

– Mrs. Dora Tupper, ez mindig is így volt – mondta Devlin egy széles mosoly kíséretében. Devlin most először mondta ki Dora férjezett nevét. Fogalma sem volt róla, hogy a férfi még ezt is tudja.

– Mire vársz, kislány? Mutassuk meg, mit tud ez az öreg teknő!

Dora lenyúlt, megragadta a gázkart, és előretolta. A motorok megint felbőgtek, és a jármű nekilódult. Dora felszegte az állát, élvezte, hogy ő irányítja a nagy, erős motorokat, és azt is, ahogyan a szél az arcába csapott.

– Adj még neki egy kis kakaót, Dora! Úgy vezetsz, mint egy lány – ugratta Devlin.

Dór felnevetett, de vállalta a kihívást. A gázkart keményen előretolta. A motorok felsivítottak, tajtékzott mögöttük a víz, és a hajó végigrobogott a belföldi vízi úton. A hajó úgy pattogott a kisebb hullámokon, mint egy nikkelbolha. Hideg vízcseppek csaptak az arcukba, a szél belekapott a hajába. Dora örömében felkiáltott, a mellette álló Devlin pedig egy csatakiáltást hallatott. Az asszony évek óta nem érezte magát ennyire élettel telinek.

Devlin mögéje lépett, és megfogta a derekát.

– Pont úgy, mint régen – mondta Devlin, ajkát Dora füléhez közelítve. Az asszony a férfinak dőlt, és élvezte, ahogy teste az izmos, férfias testhez simul. Lassított valamicskét, mert szerette volna kiélvezni a pillanatot, amíg a vizeken hajókáztak. Tenyerét végighúzta a kormányon, egyik szemével a sekély vizeket figyelte, a másikkal pedig a jelzéseket. Ügyesen kerülgette a náluk lassabb hajókat.

– Maradj a bal oldalon az elágazásnál! – mondta Devlin, az irányt mutatva.

– Igenis, kapitány! – Dora balra fordult, így a hajót egy keskeny folyamhoz manőverezte, amelynek mindkét partját olyan magasan benőtte a zsinegfű, hogy Dora alig látott el felette. Mintha csak egy hosszú alagúton mentek volna keresztül.

– Hová megyünk? – kérdezte Dora. – Elég szűk itt a hely. Ha elvonul a dagály, akár itt is ragadhatunk.

– Jó helyen vagyunk itt – mondta Devlin magabiztosan. – Mély a víz. – A férfi előrehajolt, ajka közel került Dora arcához.

– Nem emlékszel, hol vagyunk? – kérdezte, és a hangja hirtelen elmélyült. Dora megérezte a sör szagát a férfi leheletén, és élvezte, ahogy a férfi álla az arcához ér. A zsinegfuvel benőtt területet kémlelte, de egyszerűen nem tudott visszaemlékezni, hol is járnak. Megrázta a fejét.

– Nem, nem tudom.

– Menj csak tovább! — bátorította Devlin. Dora lassabban haladt tovább, mígnem a folyam kiszélesedett, és a vizet több kisebb homokpad pettyezte. A szellő a nyílt terepen új erőre kapott, és olybá tűnt, Dora poros emlékeiről is lefújta a pókhálót.

– Tudom, hol vagyunk! – kiáltotta, és nevetve fordult Devlin felé. – Régen itt lógtunk.

A férfi szorosabban ölelte át a derekát.

– Ha jól emlékszem – mondta Devlin incselkedve mi nem csak lógtunk itt.

Dora elpirult, majd ismét előre fordult. A tekintete megállapodott egy távoli, kör alakú kis szigeten, amelyet pálmafák, örökzöld tölgyfák, kínai faggyúfák és cserjék rengetege borított. Ez volt az ő helyük. Egy olyan elszigetelt rész a lápvidéken, ahol lehorgonyoztak, majd órákon át csókolóztak és beszélgettek. E zárt paradicsomban vesztette el a szüzességét is. Dora mosolygott, amikor rájött, hogy Devlin még mindig emlékszik ezekre.

– Te vén kéjenc! – mondta Dora, játékosan oldalba bökve Devlint.

– Kutyából nem lesz szalonna! – mondta a férfi, az orrával simogatva a lány nyakát, aki megint úgy érezte magát, mintha a nyílt vízen száguldana a hajóval. – Amott le is dobhatnánk a horgonyt! – mondta aztán egy sekélyebb területre mutatva, közel egykori kedvenc szigetükhöz.

– Nagyon jó helynek tűnik egy kis ebédre.

– Ebéd? Ebéddel ugyan nem készültem, csak egy kis harapnivalót csomagoltam.

– Nem is kellett készülnöd. Ugye, nem hitted, hogy elhívok kirándulni úgy egy hölgyet, hogy nem ügyelek a részletekre?

– Nem emlékszem, hogy valaha is ennivalót hoztál volna erre a szigetre.

– Hát igen… – Devlin az állát dörzsölgette zavarában.

– Azóta kicsit idősebb lettem. Jó pár évnyi kukoricán térdeplés megtette a hatását.

– Kukoricán térdeplés? Fogadok, hogy inkább az utánam idehozott sok szép lánynál való próbálkozásaid sikereiből és kudarcaiból tanultál.

– De egyikőjük sem volt olyan szép, mint te.

Dorát zavarba hozta a férfi bókja. Természetesen tudta, hogy nem lehetett ő a legszebb.

– Hagyd abba, Devlin! Nem kell ezt mondanod.

– Miért ne mondanám? Ez az igazság. Gyönyörű vagy.

– Azt mondtam, hagyd abba! – csattant fel Dora. – Mind a ketten tudjuk, hogy nem vagyok szép. – Dora kissé elfordította a fejét. – Legalábbis már nem vagyok az.

Ahogy megtört az iménti varázs, Devlin átvette a kormányt. Dora átment a hajó másik oldalára. A férfi leállította a hatalmas motorokat, és ledobta a horgonyt. A hajó csendesen ringott a vízen, a hirtelen beállt csend pedig hosszú időre rájuk telepedett.

Dora a part menti sekély vízben álló fehér íbiszpárt figyelte, ahogy elegáns, narancsos-barnás színű csőrükkel az iszapban turkáltak. Olyan szépnek és békésnek tűntek.

Devlin Dora mellé ment, átkarolta a derekát, majd maga felé fordította az asszonyt. Levette előbb a saját, majd Dora napszemüvegét. Ilyen közelről az asszony láthatta a férfi meglepően kék szeme sarkában megbújó szarkalábakat. Egyszerűen megbabonázta a tekintete.

– Dora Muir Tupper – kezdte Devlin –, még mindig te vagy a legszebb lány, akit valaha láttam.

Dora a férfi szemébe nézett, és látta, hogy a benne tükröződő kedvességet és őszinteséget lehetetlen volna megjátszani. Érezte, ahogy a szemébe könnyek gyűlnek, és közben azt gondolta magában: Uram, segíts meg, még mindig szerelmes vagyok ebbe a pasiba!

Egymásba fonódott a tekintetük. Abban a hosszúra nyúlt pillanatban szavak nélkül is elmondtak egymásnak mindent, amit csak lehetett. Dora a karját a férfi nyaka köré fonta, és nem törődött azzal, hogy teste karcsú, tökéletes vonala a múlté már. Devlin gyönyörűnek nevezte őt, és a szeme elárulta, hogy igazat mond. Dora pedig úgy döntött, hisz neki.

Amikor Devlin lehajtotta a fejét, Dora tudta, hogy itt az idő. Ezúttal már nem egy ügyetlen tizenhat éves fruska volt. A legkevésbé sem. Minden porcikájában csodálatos nőnek érezte magát. Ahogy a férfi testéhez préselte idomait, Lucille szavaira gondolt: Mindnyájan Éva lányai vagyunk.

Későre járt, mire Devlin visszavitte Dorát Sea Breezebe. Búcsúcsókot lehelt az arcára, aztán még egyet, majd még egyet. Halkan kuncogtak, mindketten tudták, hogy legszívesebben abba sem hagynák. Amikor végül Dora elengedte a férfit, megigazította a blúzát, lesimította a haját, és örült, hogy a sötétben talán nem látta meg őket senki.

– Látlak holnap? – kérdezte Devlin.

– Hívj fel!

– Úgy lesz, amint felébredek.

Dora csodálkozva nézett a férfira.

– Istenem, az hány órakor van?

– Amikor kinyitom a szememet.

Dora kuncogott. Devlint nem lehet egykönnyen megzabolázni.

Dora kiszállt a kocsiból, és olyan halkan csukta be maga mögött az ajtót, amennyire csak tudta. Nem akarta az egész házat felverni. Nagyi égve hagyta az egyik villanyt a kedvéért. Biztosan aludt már, Harper pedig valószínűleg a laptopján pötyögött, teljesen belefeledkezve az éppen aktuális munkájába. Abban a biztos tudatban, hogy senki sem veszi észre, milyen későn ért haza, integetett a férfinak, majd nézte, ahogy elhajt, és eltűnik az éjszakában.

Alighogy elindult a bejárati ajtó felé; felkapcsolódott a lámpa Lucille verandáján.

– A francba! – motyogta Dora maga elé. A ház bejárati ajtaja kinyílt, és a hosszú hálóinget meg kék, virágos pongyolát viselő Lucille kijött a verandára. Dora nem emlékezett, hogy látta-e valaha Lucille-t hálóruhában. Hirtelen nem is igazán tudta hová tenni.

– Ne haragudj, hogy felébresztettelek! – suttogta jól érthetően Dora, közelebb sétálva a verandához.

– Nem ébresztettél fel. Nem tudtam aludni.

Dora elérte a veranda lépcsőjét.

– Jól vagy?

Lucille elutasítóan legyintett.

– Csak egy idős asszony fájdalmai. Nem aludtam egy jót azóta, hogy hatvanéves lettem. Az öregedés nem a puhány népeknek való. Arra gondoltam, hogy kiülök egy kicsit a verandára, és hagyom, hogy ez a szép este elvarázsoljon.

– Csatlakozhatok?

– Persze, nagyon örülnék neki. Kérsz valamit inni?

– Nem kérek semmit – felelte Dora, és a lépcsőn felment a verandára. Leült Lucille mellé a másik hintaszékbe, vászon táskáját a padlóra tette maga mellé. Lucille Dora arcát mustrálta.

– Mintha megkapott volna a nap.

– Nem is kicsit. Remélem, nem fog hámlani a bőröm!

– Kend be aloe verával ma este, és igyál sok vizet!

– Úgy lesz.

Egy ideig hintáztak a székben, mielőtt Lucille újra megszólalt volna.

– Ez egy elég hosszú hajóút volt.

Dora becsukta a szemét, és lelki szemei előtt megjelent Devlin és a vele töltött nap számtalan emlékképe. Az a csók ott a hajón feltüzelte a vágyát; régóta nem érzett ilyesmit. Olyan volt, mintha ott folytatták volna, ahol tizenhat évesen abbahagyták, mintha megint valami újat, egy számukra ismeretlen dolgot fedeztek volna fel. Ezúttal azonban már idősebbek voltak, bölcsebbek, és sokkal tapasztaltabbak. Devlinnel lenni felért azzal, mintha egy tizennyolc éve égető vágynak engedett volna szabad utat. Ismét érezte azt a folyton megújhodó örömöt, amely akkor tört rá, amikor Devlinnel engedtek a vágynak. Újra és újra.

Dora abbahagyta a hintázást, és Lucille-ra nézett.

– Ma rájöttem valamire.

– Ó, valóban? Mire?

– Semmi kétségem afelől, hogy én is Éva lánya vagyok.

Lucille arcán egy mindentudó mosoly jelent meg.

– Akkor jó. Örülök, hogy ezt hallom – kuncogott az asszony, és tovább hintázott a székben. – Az a fiú épp eleget várt már. Megérte, nem?

– Meg – mondta Dora, halkan nevetve. — Kétségkívül.

– Fogsz még vele találkozni?

– Kétségkívül – ismételte magát Dora. Tovább hintáztak a székben, majd Dora megszólalt: – Holnap ismét találkozni akar velem. És holnapután is. Azt hiszem, hagynom kellene, hogy egy kicsit lehiggadjon, nemdebár? Mármint teljesen úgy érzem magam, mintha megint középiskolás lennék. Ez nem normális. Mindig így érzi magát az ember, ha szerelmes lesz valakibe? Az én koromban is?

– Engem ne kérdezz! Én még nem éreztem így.

Dora Lucille-ra nézett, és hirtelen ráébredt, hogy milyen keveset tud az asszony magánéletéről. Lucille-t mindig mindenki szerette, aki Sea Breeze-ben lakott, mindenkinek a gondját viselte. Dora ekkor megértette, hogy egy gyermek emlékképét dédelgeti az asszonyt illetően, és elszégyellte magát.

– Lucille, miért nem mentél soha férjhez? — kérdezte végül tőle.

– Mert nem akartam.

– Sosem voltál szerelmes senkibe?

– Azt nem állítottam. Csak annyit mondtam, hogy soha nem akartam férjhez menni.

– De miért nem?

– És te miért akarod tudni?

Dora egy ideig hintázott a székében.

– Csak úgy – vágta rá gyorsan Dora. – Mert rájöttem, hogy alig tudok rólad valamit. Meg a családodról. Pedig gyerekkorom óta ismerlek.

Lucille is megállt egy pillanatra, nem hintáztatta tovább magát.

– Mit akarsz tudni?

– Van családod? – kérdezte Dora.

– Nincs. Már nincsen. A családom itt lakott, Sullivan’s Islanden. De ezt tudod – mondta Lucille. Dora pedig bólintott. – Sok fekete család élt itt. Amikor Nate-nél valamivel idősebb lettem, nehéz idők köszöntöttek rájuk, így elhagyták a szigetet, és a városba költöztek. Édesanyám talált munkát, de az édesapám… Egyik este elment otthonról, és soha többé nem láttuk. Sosem tudtuk meg, hogy mi történt vele. Az édesanyám néhány évvel később meghalt. Tizenhárom éves voltam ekkor.

– Lucille, ez olyan szomorú. Nagyon sajnálom. Ezután a rokonaidhoz kerültél?

– A két húgom a nagynénémhez költözött az állam északi felébe. Nagy gondot jelentett nekik, hogy két újabb éhes szájat kell etetniük. A két saját gyerekükkel is törődniük kellett. Én voltam a legidősebb, és nem tudták magukra vállalni még ezt a terhet is, így egyedül próbáltam megélni.

– Tizenhárom évesen? – kérdezte Dora döbbenten. – És mi a helyzet az árvaházzal?

– Akkor még nem volt semmilyen árvaház a színes bőrűeknek. – Lucille megrázta a fejét, és tovább hintázott a székében. Dora figyelte az asszonyt, ahogy összeszorította a száját, és úgy döntött, inkább nem kérdezősködik tovább. – Fenntartottam magam – folytatta végül Lucille egy kis idő elteltével. – Az anyukám vállalt vasalást, és engem is megtanított ennek a csínjára-bínjára. Amikor meghalt, nálam maradt a vasalója, nekem pedig így lett munkám. Akadt néhány kedves hölgy, akik törődtek velem. – Lucille a szemöldökét összevonva elfordult. – Ahogy sok olyan is, aki nem volt ennyire kedves.

Dora el sem tudta képzelni, hogy milyen lehetett az élet egy fiatal, árvává lett fekete kislánynak az 1950-es években, aki egyedül próbált megállni a maga lábán. Dickens árvái jutottak az eszébe.

– Az Úr vigyázott rám. Tizennyolc évesen szegődtem el a nagyanyátokhoz, és azóta sem hagytam el ezt a családot. – Lucille újra elfordította a fejét. – Ti vagytok az én családom, érted?

Dora jól tudta, hogy Lucille ezt hogy érti.

– Szóval azt mondod, lehet, hogy szerelmes vagy Devlinbe? – kérdezte Lucille immár vidámabb hangon.

Dora tisztában volt vele, hogy Lucille örülne neki, ha inkább másról beszélnének.

– Korai lenne ezt így kijelenteni. Kedvelem őt. Nagyon is. De annyi minden történik körülöttem, nem hiszem, hogy bátorítanom kellene.

– Azt hiszem, azzal már elkéstél.

– A kaland, az egy dolog. De egy komoly kapcsolat már más tészta. Azt akarom ezzel mondani, hogy nem tudom, a Callel való szétköltözésünk után valóban rögtön egy komoly kapcsolatba akarok-e bonyolódni? Csak egy kicsit jól szeretném magam érezni. Éppen elég bajom van anélkül is, hogy pletykálnának rólunk.

– Kedvesem, senki sem figyel benneteket árgus szemmel. Ha valaki tényleg a szájára venne titeket, azt csakis irigységből tenné. Nézd meg a testvéredet! Carson a férfiakat illetően nem ilyen szívbajos. Gondolod, hogy érdekli, mit gondolnak róla az emberek?

– De én nem vagyok olyan, mint Carson.

– Nem, tényleg nem. Ugyanakkor Harperre sem hasonlítasz. Mindnyájan sokat változtatok a kislánykori önmagatokhoz képest, és minél több idő telik el, annál jobban formál még benneteket az élet. De legbelül mégis egyformák vagytok. Carson az, akit bátornak nevezhetnénk. Leszegett fejjel is nyakába veszi a világot. Sokszor persze el is botlik. Harper pedig szeret szemlélődni. Lehet, hogy úgy tűnik, csak a partvonalnál áll, de mindent megfigyel. Semmi nem kerüli el a figyelmét. Valamit biztosan forral a fejében, de nem tudom, mi lehet az. Az sem biztos, hogy ő tudja. Egyelőre legalábbis.

Lucille oldalvást kissé Dora felé fordult, és lassan végigmérte.

– És én? – tudakolta a nő Lucille-tól.

– Te, Dora, te vagy a kőszikla. Mindig páros lábbal állsz a földön. Te vagy az, akire mindnyájan számíthatunk.

– De én nem érzem magam sziklának.

– Épp egy földrengést próbálsz átvészelni. Gyökerestől átalakul a világod. És ez így van rendjén. Ez bárkivel megtörténhet. Van, aki ettől összeomlik, de te nem ilyen vagy. Hidd el, minden a helyére fog kerülni körülötted, és amikor ez megtörténik, akkor úgy érzed majd, erőd teljében vagy, és kerek egész az életed. Talán jóval erősebb leszel, mint korábban, erre a nyakamat tenném.

Dora megfogta Lucille kezét.

– Lucille, köszönöm. Annyira nagy szükségem volt ezekre a szavakra ma este.

– Minden rendben lesz – mondta az asszony megnyugtató hangon, és megsimogatta Dora kezét.

– Visszajöhetek máskor is, hogy beszélgessünk még így? Csak mi ketten?

– Annak nagyon örülnék – mondta Lucille mosolyogva, könnyes szemmel. – Annak igazán nagyon örülnék.

13. fejezet

Forrónak ígérkezett ez a nap Sullivan’s Islanden. Egyetlen felhő sem volt az égen, ami átmenetileg megtörte volna a napsugarak melegét, még a szellő sem fújt az óceán felől. Folyt az izzadság Dora és Harper felhevült arcán, miközben az igencsak mély gyökeret vert gyomszörnyekkel hadakoztak a kertben. Több mint egy órán át serénykedtek, mire sikerült a kert felét megtisztítaniuk. Amikor rájöttek, mennyi munka vár rájuk, az eredeti, ambiciózus tervüket kénytelenek voltak feladni, és a kertet kisebb területekre bontva igyekeztek haladni.

De ma még az aprócska földrész rendbetétele is lehetetlen vállalkozásnak tűnt.

– Miért is csináljuk mi ezt? – nyöszörgött Dora, miközben abbahagyta az ásást, hogy letörölje az izzadságot a szemöldökéről. – A hátam fáj, a szám meg mintha maga lenne a Szahara.

– Mert jó móka? – válaszolta Harper viccelődve, és kapájával tovább csapkodta a kiszáradt földet.

– Igaz, nagyon jó buli – mondta szarkasztikusan Dora.

Harper kapájának a nyelére támaszkodott, hogy levegőhöz jusson.

– De tényleg, miért csináljuk ezt? – kérdezte Dora. – Nagyi úgyis eladja az egészet, nem fogjuk látni teljes pompájában.

– Meglehet – válaszolta Harper, megtörölve a homlokát, kezével homokcsíkot húzva az izzadságba. – De mi tudni fogjuk, hogy itt van. Mint régen.

Dorát ennyivel nem lehetett meggyőzni.

– És akkor mi van?

– De még mennyire hogy van valami! – motyogta Harper. Tekintetét körbejártatta Sea Breeze-en. Az öböl felől volt a legszebb, állapította meg Harper. Muir ősei tudták, miért ezt a helyet kell választaniuk Sullivan’s Island e békés szegletében. A régi ház magasabban helyezkedett el, széles hátsó verandája az öbölre nézett. Csodálatos kilátás nyílt onnan a partot szabdaló csatornahálózatra. Nagyi a házhoz építtetett egy hosszú fekete-fehér előtetőt, ami árnyékot biztosított a tömött, fekete-fehér párnákkal megrakott, hatalmas, fekete rattan karosszékben ülőknek. Pár lépcsővel lejjebb, a felső veranda hosszúságával megegyező újabb verandaszintet alakítottak ki a medence körül.

Innen további lépcsők vezettek a kis fűfoltra, amely levezetett a lejtőn, a vad füvek által határolt láphoz, ahol a hosszú móló az öböl vize fölé nyúlt. Harper számára a régi, elegáns déli ház, a széles veranda a székekkel, a móló a kikötött csónakkal a délvidéki idillt jelentette. Őt magát is meglepte, hogy mennyire szereti ezt a helyet, és fájt a szíve, amikor arra gondolt, hogy hamarosan ez már nem lesz a családi örökség része. És akkor mihez kezdünk?, kérdezte magában a lány. Valósággal felfortyant a gondolatra, hogy többé már sosem jöhet vissza Sea Breezebe, az egyetlen helyre, ahol igazán biztonságban érezte magát. És akkor mihez kezdünk? Az a helyzet, hogy nem akarta, hogy ez történjen.

Hallotta, hogy Dora felnevet, és a lány felé fordulva látta, hogy a testvére érdeklődve figyeli őt.

– Mi ilyen vicces?

– Te. Még a kertet ásva is címlaplányként festesz.

Harper lenézett a hosszú ujjú fehér pamutingére és márkás farmerjára.

– Nincs másom – mondta védekezően.

– Bele se akarok gondolni, hogy mennyibe kerülhetett az a farmer – mondta Dora.

– Mire itt végzünk, semmit se fog érni. És ezt az inget hivatalosan is kinevezhetem kertészkedőingnek, mert nem vehetem fel többé máshová. Mint a tiéd – incselkedett Harper Dorával, utalva a lány által viselt, Caltől kölcsönzött régi, a Délkarolinai Egyetem kabalaállatának nevét megörökítő pólóra, amelyet kertészpólónak nevezett ki. Valószínűleg Dora farmerja is Calé lehetett, mivel túl nagy volt rá, és a szárát sem hajtották fel. A széles, lelógó karimájú szalmakalap alatt Dora arca olyan piros volt, mint a pipacs.

– Talán tartanunk kellene egy kis szünetet! – mondta Harper. – Nem kellene túlhaj tanod magad, figyelnünk kell a szívedre. Nem szeretném egyúttal a sírodat is megásni.

– Te csak ne aggódj miattam! – mondta Dora legyintve. – Az orvos azt mondta, hogy mindennap szükségem van egy jó kis kardioedzésre. Szerintem ez épp megfelelő.

– Be kell vallanom, ez sokkal nehezebbnek bizonyul, mint gondoltam. – Harper megtörölte a szemöldökét. – Mit mondtál, mekkora a kerted Summerville-ben?

– Úgy ezer négyzetméteres.

Harper hitetlenkedve rázta a fejét.

– Csodálatos. És ambiciózus.

– Amikor beköltöztem, már kijelölték. És fiatalabb voltam – nevetett Dora. – Amikor átvettem, éppolyan gyalázatos állapotban találtam azt is, mint ezt itt. Atyám, mennyit dolgoztam azon a földön! De minden perc megérte. Minden zöldséget ott termeltem meg Natenek. Minden természetes volt, nem használtam semmilyen permetet. És a pillangók! – mosolygott Dora sóvárgón.

Harper lesöpörte az ingéről a földet.

– Annyi munka után miért hagytad, hogy tönkremenjen?

Dora sokszor feltette magának ugyanezt a kérdést az évek során, de nem tudott rá egyértelmű választ adni.

– Nate mellett választanom kellett. Vagy kimentem a kertbe dolgozni, vagy a fiammal töltöttem el a kertészkedésre szánt időt. És mindig inkább Nate-tel voltam. Később, amikor magántanuló lett, az otthoni tanítás minden időmet felemésztette. Aztán jöttek a fejlesztő foglalkozások, a beszédterápia meg az évek során annyi minden más – tette hozzá Dora. – Nem bánom, hogy így töltöm az időmet.

– Hát persze hogy nem! – értett vele egyet Harper. – Nem tudom, hogy lesz-e valaha is gyerekem, de remélem, hogy legalább feleolyan odaadó anya leszek, mint te!

Harper bókja meglepte Dorát. Húga valószínűleg nem is sejthette, mennyit jelent ez neki.

– Nagyon szép tőled, hogy ezt mondod. Köszönöm.

– Ideje szünetet tartani lányok, gyertek be! Hoztam egy kis jeges teát! – hallották a lányok nagyi kiáltását.

– Te menj, és hozz nekem is egy pohárral, légy szíves! – kérte Harper. – Van itt valami, ami nem akar kijönni, és már majdnem kiszedtem. – Harper elszántan összeszorította a fogsorát. – Add ide nekem azt a lapátot!

Dora megkönnyebbülten teljesítette a kérést. Levette kesztyűjét, és a combjához verte, hogy lerázza róla a földet. Átsétált a gondozatlan, füves folton, és elnevette magát, amikor hátranézett, és meglátta Harpert, aki úgy ásta a gödrét, mint a csontját elrejteni készülő terrier. Kezdte lassan kiismerni és értékelni testvére makacsságát.

– Isten áldjon, nagyi! – mondta Dora, és elvette a nagyanyjától a poharat. A tea hideg volt, és édes, és ahogy nagy kortyokban megitta, a felperzselt földhöz hasonlatos torka örömmel fogadta a nedűt.

– Haladtok — mondta nagyi. Felemelte a napszemüvegét, és a kertet kémlelte. – Nagyon jólesik látnom, hogy a kert hamarosan újra a régi fényében fog tündökölni.

– Nem lesz olyan különleges, mint korábban volt.

– Csodálatos lesz, mert ti alakítottátok ki. Most pedig idd meg a teádat! Tudod, mit mondok nektek mindig.

– Sok folyadékot kell inni – válaszolta Dora, majd engedelmesen ivott egy kortyot.

– És mindig kend be magad naptejjel! Tőlem jó géneket örököltél, de neked is oda kell figyelned magadra! – Nagyi közelebb lépett Dorához, és halkabban folytatta. – És szedjétek ki Lucille-ból az arckrémjének a receptjét! Esküszöm, hogy a sírba viszi azt a receptet.

Dora kuncogott azon, hogy nagyanyjának valóságos életcéljává vált, hogy megszerezze Lucille arckrémreceptjét.

– Hol van Lucille? – kérdezte Dora. – Még nem láttam ma reggel.

– Nem érzi jól magát szegény pára.

– Ez nem rá vall. Nem emlékszem, hogy valaha is beteg lett volna.

– Tudom, általában makkegészséges, de el kell fogadnunk, hogy öregszik. Még ha nem hajlandó beismerni, akkor is.

Ekkor kinyílt a verandaajtó, és kilépett rajta Lucille. Hunyorgott az erős fényben. A szokásos nyári egyenruhája volt rajta, egy halványkék, derékban húzott ruha. Nagyi sokszor mondta neki az évek során, hogy már nem kell egyenruhát viselnie, de Lucille jobban szerette, ezért makacsul továbbra is hordta. Ha Lucille egyszer elhatározta magát, nem lehetett megingatni a döntésében.

– Mit nem vagyok hajlandó beismerni? – kérdezte Lucille feléjük sétálva. Dorának nem tetszett Lucille merev testtartása és bőrének szürkés színe. Törékenynek tűnt, mintha hirtelen megöregedett volna.

– Biztos, hogy fel szabad kelned? Nem nézel ki valami jól.

– Ez azért van, mert nem érzem magam valami jól. De megőrülök, ha az ágyban kell feküdnöm egész nap. Éppolyan jól tudok itt is üldögélni a verandán – mondta Lucille, majd nagyihoz fordult. – Mit nem vagyok hajlandó beismerni?

– Azt, hogy öregszel – válaszolt az idős asszony ravaszkásan, és az árnyékban álló nagy, fekete rattan karosszékekhez lépett.

– De még mindig fiatalabb vagyok, mint ön! – csattant fel Lucille, majd érthetetlenül motyogott valamit.

Dora nagyihoz sietett, hogy segítsen neki az egyik széket behúzni az árnyékba, majd odavitte a székhez tartozó puffot is.

– Gyere, Lucille, ülj le! – mondta nagyi. – Pihenned kell!

Lucille engedett az unszolásnak, és egy halk nyögéssel a tömött, fekete-fehér csíkos párnák közé süppedt. Lábát feltette a puffra, a fejét a szék támláján pihentette. Ettől az enyhe erőfeszítéstől is elfáradt. Dora látta a nagyanyja tekintetén, hogy ő is ugyanúgy aggódik.

– Ugye nem vagy lázas? – kérdezte nagyi Lucille-t, ahogy körülötte sürgött-forgott. – Csak nem vagy influenzás?

– Nem vagyok influenzás, csak fáradt vagyok, és ahogy mondta, öreg.

– Nem annyira öreg – mondta nagyi.

Lucille Mariettára nézett, és a két idős hölgy elnevette magát.

– Mit szólnál egy pohár édes teához? – kérdezte Dora.

– Az nagyon jólesne – válaszolta Lucille nagyira pillantva. – Nincs kedve egy parti gin römihez?

– Hozom a kártyát – mondta nagyi felcsillanó szemmel.

Harper kiáltása a kertből azonban megálljt parancsolt neki.

– Hohó! Találtam valamit.

Nagyi a szívéhez kapott.

– Te jó ég, Harper eltemetett kincset talált! – kiáltotta drámaian. – Generációk óta keressük az Úriember kalóz[4] kincsét. A legenda szerint a kalózok elásták a kincseiket az elhagyatott dűnéknél meg a szigetek fái alatt, hogy biztonságban legyenek – mesélte nagyi Dorának. — És a család történetét ismerve, valahol itt kellene lennie. Igaz, senki nem talált még semmit – mondta nagyi egy sóhaj kíséretében.

– Akkor jobb, ha mindjárt kimegyek, mielőtt kijelenti, hogy azé, aki megtalálta! — kiáltotta Dora. – Egy Jamesnek éppen erre van szüksége. Még több kincsre – tette hozzá némi szarkazmussal a hangjában. – Ilyen az én formám. – Dora még egy utolsót kortyolt a teájából. – Jövök! – kiáltotta, és leszaladt a kertbe, kezében Harper teáspoharával.

Harper egy mély gödör előtt térdelt a kert szélén, és az ölében lévő, sárral borított valami fölé hajolt.

– Úgy néz ki, mint valami lánc – mondta, miközben sebesen lesöpörte róla a rögöket, majd megállt egy pillanatra, hogy igyon egy keveset.

– Akár aranylánc is lehet – mondta Dora egyre izgatottabban.

– Vagy csak egy lánc. Fémből van, és nehéz. – Harper egyetlen korttyal lenyelte a tea felét, letette a poharát, és visszatért az ölében lévő tárgy tisztogatásához, ami kezdett felismerhető formát ölteni. Harper levette a napszemüvegét, és magasra emelte a tárgyat. Oldalra döntött fejjel tanulmányozta.

– Nem is tudom – mondta Harper egy kicsit lihegve az izgalomtól –, azt hiszem, valamilyen bilincs lehet.

Dora közelebb hajolt, csodálkozva, ámulva nézett Harperre.

– Rabszolgáké lehetett? – Igaz, jobban örült volna, ha a kalózok egy vastag aranyláncát ássák elő, a bilincs mégis elébük idézte a történelmet. Dorának még a szava is elállt.

– Menjünk, mossuk le a locsolócsővel, és mutassuk meg nagyinak és Lucille-nák! – kurjantotta Harper, ahogy kezében a lánccal felállt. – Ők biztosan tudják majd, mi ez.

Nagyi és Lucille fent ültek a verandán, és a nyakukat nyújtogatva figyelték Dorát meg Harpert, ahogy a kertből a locsolócsőhöz rohantak.

– Mit találtatok? – kérdezte tőlük nagyi.

– Még mi sem tudjuk igazán – kiáltott vissza Dora. – Mindjárt odavisszük.

Dora tartotta a láncot, miközben Harper fogta, és vízzel locsolta az ismeretlen vasdarabot. Amikor a víz lemosta az utolsó sárréteget is, egy pár lánccal összefogott, vastag, rozsdásodó, nehéz fémbilincset pillantottak meg. Egyik nő sem szólt egy szót sem, csak álltak, már-már áhítatos csendben. Harper elzárta a vizet, majd követte Dorát a verandán át a két idős hölgyhöz. A szemük elkerekedett.

– Mi az? – kérdezte nagyi.

Lucille felegyenesedett, és lábát levette a puffról.

Dora letette a víztől csöpögő tárgyat a puffra, ami nagyot csörrenve állapodott meg.

Lucille lélegzetvisszafojtva, döbbenten nézte a talált holmit, majd szemlátomást zaklatottan érte nyúlt, és sötét, ráncos kezét az egyik bilincsre tette.

– Istenre az égben, lányom, te rabszolgabilincset találtál – mondta halk, elfojtott érzelmektől remegő hangon.

– Én is erre gondoltam – mondta Dora.

Nagyi közelebb ment, hogy jobban szemügyre vehesse a bilincset.

– Azt mondják, hogy ha a szigeten bárhol ásni kezdesz, történelmi ereklyére lelsz. Amikor felújítottuk a házat, találtunk itt a függetlenségi háborúból származó lövedékeket, polgárháborús érméket, gombokat, törött edényeket és rengeteg kincset, de sosem találtunk például kalózkincset vagy bármit, aminek ekkora súlya lenne – mondta nagyi a béklyóra mutatva. — Történelmünknek erre az időszakára egyáltalán nem vagyok büszke.

Lucille keze megremegett a béklyó súlya alatt, ahogy felemelte, és az ölébe vette.

– Annyira nehéz, alig tudom megemelni.

– El tudod képzelni, hogy tudtak létezni ebben az emberek? – kérdezte Dora.

– Mit keres Sullivan’s Islanden egy rabszolgabilincs? Azt hittem, hogy a rabszolgákkal Charlestonban kereskedtek.

Nagyi elgondolkodott.

– A rabszolgákkal nem a piacon kereskedtek. Általában a charlestoni kikötőkben adták el őket, amint leszálltak a hajóról. Mihelyt véget ért a karantén. A helyi lakosok rettegtek attól, hogy olyan ragályos betegségeket hurcolhatnak be a hajókon érkezők, mint a kolera, a kanyaró vagy a himlő. Ne felejtsd el, ez az ország egyik legjelentősebb kikötője volt! Ezért járványkórházakat építettek Sullivan’s Islanden, a rabszolgákat pedig karanténba helyezték. Ez a sziget, mint afféle, a kikötő bejáratánál lévő zátonysziget, tökéletesen alkalmas volt erre a célra. A tizennyolcadik században rabszolgák sokasága haladt át a kikötőnkön. Mindet ide küldték karanténba, mielőtt eladták volna őket.

– Már ha túlélték az utazást – tette hozzá Lucille komoran.

Nagyi megfogta a barátja kezét.

– Sajnos ez így igaz.

– Nem tudod, hány rabszolgát vittek át a charlestoni kikötőn? – kérdezte Harper.

– Senki nem tudja biztosan, olyan sokan haltak meg itt a járványkórházakban, férfiak, nők és gyerekek egyaránt – mondta nagyi.

– Egyszer azt hallottam – kezdte Lucille szomorúan –, hogy nagyjából kettő-és négyszázezer között volt az itt áthaladó rabszolgák száma.

A döbbenettől elakadt Harper lélegzete.

– Ilyen sok? – kérdezte.

Lucille a lányra pillantott.

– Azt gondolod, hogy ez sok? Nem annyira, főleg ha azt vesszük, hogy tíz-tizenkét millió embert szállítottak el Afrikából – sóhajtott Lucille, továbbra is a bilincset bámulva. – Afrika kivéreztette a gyermekeit.

– Charleston volt a legfontosabb beléptető kikötő az Amerikába tartó rabszolgák számára – magyarázta nagyi.

– Az országban élő afroamerikai emberek majdnem fele Charlestonban keresheti a gyökereit. A legtöbbjüket itt, a szigeten zárták karanténba. – Nagyi a bilincsre nézett, és hozzátette: – Mindig is éreztem, hogy többet kellene tennünk Sullivan’s Islanden azért, hogy emléket állítsunk azoknak a rabszolgáknak, akik a szigeten haltak meg. Valamiféle emlékműre gondoltam. Végül is ez a sziget volt az itt áthaladó több százezer rabszolga Ellis Islandje.[5]

– Aligha nevezhetjük annak – javította ki nagyit Harper. – Azok a bevándorlók, akik Ellis Islandre érkeztek, önszántukból mentek oda, egy jobb élet reményében, politikai vagy vallási szabadságot remélve. A sors furcsa iróniája ez, nem gondolod?

Dora érezte, hogy egyre inkább hatalmába keríti az indulat. Harper mindig elmondta a maga véleményét, ugyanakkor Dorának be kellett látnia, hogy a testvérének általában igaza volt.

– Az én őseim egy rabszolgaszállító hajón jöttek ide – mondta Lucille halkan. A béklyó fölé hajolt, kezét oltalmazón nyugtatta a nehéz vason. Dora úgy látta, hogy az idős hölgy magába zárkózott. – Csak azok élték túl az utazást, akik lélekben erősek voltak – folytatta Lucille. – Sullivan’s Islanden mindig is éltek feketék, amióta csak az eszemet tudom. Kis farmjaik voltak itt. – Lucille kinyújtotta a kezét, és a kert felé mutatott. – Nagy kertekkel. Még csirkét is tartottak, és akadt, aki disznót is. De ez már mind a múlt. Amikor a sziget kiépült, a szegény családok Dániel Islandre költöztek. Most már onnan is továbbálltak.

Lucille egy pillanatra elhallgatott, mintha a múltba révedt volna.

– Hiányzik a családod? – kérdezte Harper finoman.

Lucille pislogott, mintha most tért volna vissza a jelenbe.

– Nem, már csak én maradtam. – Lucille a körülötte ülő nőkre nézett. – És ti itt. És ez így is van rendjén. A sors szabja meg, mennyi időnk van, semmi értelme hadakoznunk ellene. Szeretek arra gondolni, hogy egyszer odaát újra találkozom velük.

– Benned megvan az őseid ereje – mondta Dora együttérzően.

Lucille-t szemmel láthatóan meghatották Dora szavai.

– Remélem. Nagy szükségem lesz erre az erőre a nehéz időkben. – Lucille Harperre nézett. – Mi a terved ezzel? Mihez kezdesz vele?

– Nem tervezek vele semmit – válaszolta Harper. – Talán egy múzeumnak adományozom.

– Megtartanám, de csak egy időre, ha nem bánod.

– Csak nyugodtan – mondta Harper. – Tartsd meg, a tiéd.

Lucille az ölében tartott bilincsre nézett.

– Köszönöm. Csak szeretném tanulmányozni egy ideig. Azt hiszem, most visszamegyek a házikómba — mondta Lucille. – Fáradt vagyok.

Lucille megpróbált felállni, de az ölében tartott nehéz lánc és a saját súlya túl soknak bizonyult, nem volt elég ereje felállni. Dora és Harper ijedten ugrottak az idős hölgy mellé, Marietta pedig a nehéz láncot kapta el. Felsegítették Lucille-t.

– Jobb lesz, ha lefekszel! – mondta nagyi Lucille-nak.

– Talán meg is teszem — mondta Lucille, nehezen véve a levegőt. – Kimerült vagyok – tette hozzá kurtán, és a béklyó után nyúlt.

– Majd utánad viszem – mondta Harper.

Lucille visszafordult, és elvette a bilincset Mariettától.

– Nem, drága gyermekem, majd én viszem. Vinni akarom. Tudni akarom, hogy milyen érzés az, ha teljesen kimerülten tovább kell menni, és nem lehet letenni a terhet.

14. fejezet

Dora SMS-t kapott Devlintől, amelyben a férfi arra kérte, hogy látogassa meg a házban, amelyen dolgozik. Körbe szerette volna vezetni az épületben, utána pedig vacsorázni akarta vinni.

Dora lelkesen mondott igent a válaszüzenetében. Szedette a házakat, főleg Sullivan’s Islanden, ahol oly sok épület – legyen az kicsi vagy méretes, nagy múltú vagy új – különleges helyen feküdt, csodaszép kilátással büszkélkedhetett, vagy megvolt a maga története. Egy üveg vízzel a kezében beugrott a golfkocsiba, és elzötyögött a sziget déli oldalára, hogy felkeresse a megadott címet. Befordult az egyik mellékutcába, ami a láp felé vezetett. Az öreg örökzöld tölgyfák sűrű lombja árnyékba vonta az utcát, ott elhaladni valódi felfrissülést jelentett ezen a forró nyári napon. Dora ismét megnézte a címet, és megállította a golfkocsit egy kis házikó előtt, amelyet az elburjánzott cserjék és a pálmafák szinte teljesen elrejtettek a kíváncsi tekintetek elől. A felhajtót már régen belepte a por. Dora erőteljesebben a gázra taposott, és Devlin kocsija mellé állt. A táskája felé nyúlva meghallotta, hogy csörög a telefonja.

– Halló? – szólt bele, arra gondolva, hogy csak Devlin lehet az. Megdöbbent, amikor felismerte Cal hangját.

– Dora? Én vagyok.

– Igen. Mi a helyzet?

– Hát, nem hívtál vissza.

Dora összerezzent. Teljesen elfelejtette, hogy megígérte a férfinak, hogy visszahívja.

– Sajnálom. Eléggé elfoglalt vagyok mostanában.

– Tényleg? És mit csinálsz?

– Ó, hát… – Dora nagyot nyelt, és próbált valamilyen kifogást találni. – Harperrel belekezdtünk egy kert kialakításába. Elég sok időnket felemészti.

– Egy kertbe? Júliusban? Biztos, hogy szabad neked ilyen kemény munkát vállalni? A te szíveddel?

– A szívemnek semmi baja! – csattant fel Dora ingerülten, amiért Cal még mindig betegnek nézte. – De természetesen odafigyelünk ezekre. Egyébként sajnálom, hogy nem hívtalak vissza. Van valami, amit meg akartál velem beszélni?

Csend lett a vonal végén.

– Igen – válaszolt Cal olyan hangon, mintha Dorának illene tudnia, miről akar vele beszélni a férfi. – Úgy volt, eldöntjük, hogy beköltözöl-e a lakásba… velem.

– Azt hiszem, erre egyértelmű választ adtam. Sea Breeze-ben maradok a nyár végéig.

– Azt reméltem, meggondolod magad. Tudod, gondok vannak a házzal.

Dora gyomra görcsbe rándult. Hát persze hogy azért telefonált, mert valami baj van!

– Miféle gondok?

– Azt állítják a festők, hogy az emeleti hálószobák egy része beázott. A nedvesség miatt nem lehet festeni, ezért nem lesznek kész határidőre. Arra gyanakszanak, hogy a tető ázott be. Most fel kell méretnünk, mekkora a kár a padláson. Ennek sosem lesz vége – sóhajtotta zaklatottan Cal.

– Mit vársz tőlem, én mit kezdjek ezzel? Itt vagyok Sullivan’s Islanden. Te pedig Summerville-ben.

– Dora – kezdte Cal, és alig tudta elfojtani ingerültségét –, ezért lenne jó, ha itt lennél. A ház felújítása nem megy olyan zökkenőmentesen, mint gondoltuk. Valakinek folyamatosan ott kell lennie, hogy felügyelje a munkálatokat.

– Semmivel sem nagyobb a feladat, mint azt korábban vártuk — ellenkezett Dora. – Mindig is tudtuk, hogy ez nagy falat, ezért is nem kezdtünk bele. Vagy legalábbis nekem mindig ezt mondtad. Megismétlem, amit az ügyvédi irodában mondtam neked. Add el a házat úgy, ahogy van, ha nem akarod felügyelni a felújítását!

– Azt nem lehet. Nagyon sokat buknánk rajta.

– Már így is nagyon sokat buktunk rajta.

– Dora, kérlek! Nyakig ülök a munkában. Nem tudsz nekem segíteni?

Dora magában felnyögött.

– Jó, rendben. Elmegyek Summerville-be, és megnézem a házat. Elintézek néhány telefont, de ennyi. Nem fogok beköltözni a lakásodba, Cal. Még nem vagyok felkészülve erre.

– Rendben. Ugye, hívsz majd valakit a beázás miatt?

Dora elhúzta a száját, majd elnevette magát a férfi átlátszó próbálkozásán.

– Igen, majd telefonálok – válaszolta, bontotta a hívást, majd a telefonját a táskájába dobta.

Dora nyújtózkodott egyet, megpróbálta levezetni Cal telefonhívása miatt felgyülemlett feszültségét, mielőtt Devlinnel találkozott volna. Nem akarta, hogy Cal újfent közéjük álljon. A házból kihallatszott az elektromos szerszám halk mormolása, Dora pedig kíváncsian követte a zajt a nyitva hagyott bejárati ajtón át.

– Hahó! – dugta be a fejét az ajtón Dora. Hangját elnyomta az elektromos szerszám zaja. Belépett az ajtón, és meglátta Devlint, amint védőszemüvegben egy fűrész mögött áll, és valamit, talán falburkoló panelt darabol. Az asszony egy pillanatra megállt, hogy szemügyre vegye Devlint a felújítási munkálatok közben. A férfi új oldaláról mutatkozott meg, ami eddig előtte rejtve maradt.

– Hahó! – kiáltott megint Dora, amikor a férfi egy pillanatra abbahagyta a furészelést.

Devlin felkapta a fejét, és szája széles mosolyra húzódott. A fűrészport lerázva magáról levette a védőszemüvegét, és egy gyors csókért Dorához lépett.

– Hát eljöttél!

– Épp most értem ide – mondta, kisöpörve a fűrészport a férfi hajából. – Hát itt meg mi folyik? – kérdezte Dora, és kíváncsian nézett körbe a házban. A házat mintha egy hatalmas felújítás részeként teljesen kibelezték volna. Már rengeteg munkát elvégeztek – új falakat húztak fel, és szekrényeket, konyhapultokat, háztartási eszközöket építettek be. Dora olyan sokáig álmodozott arról, hogy felújítja a házát Summerville-ben, hogy izgalommal töltötte el már a felújítás látványa is.

– Ezt a házat tavaly vettem, amikor a piac éppen pangott. Egy banki árverésen jutottam hozzá. A szabadidőmben pedig felújítom. Amikor végzek vele, meghirdetem majd.

– Te újítod fel? Nem is tudtam, hogy ilyen ezermester vagy.

– Csak egy asztalos, de köszönöm – mondta Devlin olyan hangsúllyal, mintha már nagyon régóta ezt csinálná. –Lényegében emiatt vágtam bele az ingatlanüzletbe. Régen építkezéseken dolgoztam, azt hittem, tudod. Amikor végre megengedhettem magamnak, vettem egy felújításra váró házat itt, a szigeten, szépen renováltam, és nagy haszonnal eladtam. Mindig nagy nyereséggel adtam-vettem a házakat. Rájöttem, hogy jó érzékem van az ingatlanüzletekhez. – Devlin vállat vont. – Szerencsém volt, hogy a fellendüléskor kezdtem bele. A többi már történelem.

Dora Devlint nézte. Most új fényben látta a férfit.

– Miért nézel így rám?

– Hogyan nézek rád?

– Mintha fel akarnál falni vacsorára.

Dora elnevette magát. Elpirult.

– Talán azért, mert izgatónak találom azt, hogy egyedül is fel tudsz újítani egy házat.

Devlin elnevette magát, felvonta a szemöldökét, és letette a kezében tartott burkolólapot.

– A pokolba is, hölgyem! — kapta el Dora derekát, és magához húzta őt. – Ha ezt tudom, már az elején megmutattam volna az összes szerszámomat.

Devlin hosszan, lassan, megfontoltan csókolta meg Dorát. Az asszony úgy érezte, valósággal forr a vére. Amikor a csók véget ért, megfordult, és Devlin mellkasának dőlt. Kacéran mosolygott.

– De jó lett volna pár hónappal ezelőtt, ha tudom, hogy ilyesféle képességek vannak a birtokodban. Elkelt volna a segítséged.

– Tényleg? Miért?

Dora kibontakozott a férfi öleléséből, és körbejárt a szobában. Nem akarta Calt és a summerville-i házukat említeni. Devlin ciprusfa lambériával borította a hátsó szobát, amivel kellemes, déli hangulatot teremtett. A hátsó fal helyére, annak teljes hosszában, a lápra néző ablakok kerültek. Dora összefonta karját a mellkasán, és az ablak előtt állva nézte, ahogy a széles, szélben ringó futenger mögött megcsillan a napfényben a víz.

– Sosem tudom ezt megunni.

Devlin követte őt az ablakhoz, és megállt mellette.

– Azért, mert folyton változik. Akik messziről érkeznek ide, hogy házat vegyenek, mindig az óceánra néző ingatlanokat keresik. Végül is érthető. Mégis a lápvidék az, ami folyamatosan változó képet mutat. A költöző madarak, a fűtenger, amely nyáron halványzöld, ősszel az arany, télen pedig a barna megannyi árnyalatában pompázik, majd tavasszal újra kizöldül.

Devlin Dora felé fordult, és komoly tekintettel nézett a lányra.

– Miért mondtad, hogy elkelt volna a segítségem pár hónappal ezelőtt?

Dora lemondóan sóhajtott, és felnézett a férfira.

– El kell adnom a summerville-i házamat. Már akkor fel kellett volna újítanunk, amikor megvettük, csak sosem jutottunk el odáig. Sosem volt rá elég pénzünk. Most, hogy elválunk, el akarjuk adni a házat. Hirtelen mindent, aminek a javítását évek óta halogattuk, gyorsan meg kell csináltatnunk.

– Tehát szeretnétek felújítani a házat az eladáshoz.

– Nem teljesen. Elég lenne, ha már eladható állapotba hozhatnánk. Cal minden pénzt erre költene, még a nem létezőt is, én pedig el akarom adni úgy, ahogy van. Persze ő győzött.

– Miért olyan egyértelmű ez?

– Mert ha a pénzről van szó, Cal hozza meg a döntést.

– Még akkor is, ha az a te pénzügyeidre is kihatással van?

Dora átment a szoba másik végébe, ahol az új kandallópárkány készült.

– Calt nem igazán érdekli az én anyagi helyzetem.

– Mert egy seggfej – mondta Devlin nevetve.

– Hát, igen – helyeselt Dora, miközben a kandallópárkány faszegélyét tanulmányozta. Érezte, ahogy Devlin közelebb lép hozzá.

– Hogyan tudok segíteni?

Dora a férfi felé fordult.

– Cal most hívott. Van valami beázás. Valószínűleg a tetővel van baj. Azt akarja, hogy találjak valakit, aki megnézni, és megmondja, hogy mit kell vele csinálni.

– Azt akarja, hogy te találj erre embert?

Dora bólintott.

Devlin összeszorította a száját, az asszony pedig tudta, hogy így próbál visszafojtani egy sor, nyomdafestéket nem tűrő szitkot.

– Megnézem a házat. A legszívesebben küldenék neki egy óriási számlát, csak hogy móresre tanítsam. De tartok tőle, hogy a végén még neked kellene kifizetned. Elmehetünk együtt, és szétnézek, aztán elmondom, szerintem mit lehetne tenni.

– Az nagyon jó lenne. Úgy tűnik, a munkások se nagyon akarják végezni a dolgukat.

– Nagyon jó embereim vannak, akik jó áron és jól dolgoznak. Ha a ti munkásaitok szemetek, akkor kipenderítjük őket.

– Mivel tudom én ezt neked meghálálni?

Devlin Dorára pillantott, tekintete huncutul csillogott, majd egy doboz lambériára mutatott.

– Vegyél fel egy pár kesztyűt, asszony, és segíts! Van még mit tenni, mielőtt a vacsorafőzéshez láthatok.

A délután további részét azzal töltötték, hogy együtt rögzítették a lambériát a hátsó szobában, miközben Devlin régi CD-lejátszóján rock and roll számokat hallgattak. Az elektromos szerszámok zúgása és a kalapálás zaja mellett nem tudtak sokat beszélgetni. Inkább együtt énekelték ifjúkoruk nagy slágereit. Az időnként felcsendülő lassú számoknál Devlin Dorához sétált, csípőjét ringatva átkarolta az asszonyt, és táncra perdültek. A férfi szorosan magához húzta Dorát, és a fülébe dúdolt. Az asszony mennyeinek találta a férfias illat és a furészpor szagának sajátos elegyét.

Amikor végeztek, Dora és Devlin hátralépett, hogy megcsodálják a munkájukat. Segített lambériával burkolni egy szobát — Dora ezen maga is meglepődött. És milyen jól érezte magát közben! Mindig úgy képzelte, ilyen remek lesz majd az is, ha Callel közösen újítják fel a házukat. Együtt, egymás mellett serénykedve, hogy büszkén szemlélhessék meg a művüket, és együtt örüljenek. De ez sosem vált valóra. Ha még tíz évet együtt töltöttek volna abban a házban, akkor sem történt volna meg. Most már mindent értett. Nem pénz vagy idő kérdése az egész. Cal nem volt olyan ügyes, mint Devlin, és nem is akarta ő maga elvégezni a változtatásokat. Nem érdekelte más, csak az, hogy a munkálatok végeredményét lássa. Cal egyáltalán nem hasonlított Devlinre.

– Szép munka – mondta Devlin. A hangjából kihallatszott, hogy elégedett a végeredménnyel.

– Most már értem, miért szeretted ezt meg annyira – jelentette ki Dora.

– Jól érezted magad, igaz? – kérdezte Devlin, őszinte kíváncsisággal a hangjában.

– Igen, nagyon – felelte Dora őszintén. – Sosem gondoltam, hogy mennyire fárasztó ez a munka, de nagyon jól éreztem magam. Tudok még valami másban is segíteni?

Devlin elnevette magát, és a karjába kapta Dorát.

– Tudtam, hogy te vagy a legjobb! – Azzal megcsókolta az asszony orrát, majd megpaskolta a fenekét, jelezve, hogy végeztek. – Ússzunk egyet a vacsora előtt!

– De nem hoztam fürdőruhát.

– Na és?

Dora furcsa grimaszt vágott.

– Nem fürdők meztelenül.

Devlin felvonta a szemöldökét, majd megfogta Dora kezét.

– Gyere, nem fogok odanézni! Legalábbis nem sokszor.

Dora elnevette magát, és kissé elhúzódott.

– Szó sem lehet róla.

– Nyuszi vagy! Na jó. Akkor gyere, és segíts elkészíteni a vacsorát!

– Hová megyünk?

– Természetesen le, a mólóhoz.

Devlin megint megfogta Dora kezét, aki követte őt a házból kifelé. Egymás mögött haladtak a keskeny, Devlin által kitaposott ösvényen a hosszú, keskeny móló irányába. A faépítmény kétszer olyan hosszú, mint a Sea Breeze-i, mert sokkal messzebbre kellett nyúlnia a láp felett, hogy kiérjen egészen a vízig.

– Néhány helyen nem valami stabil, úgyhogy vigyázz! –figyelmeztette őt Devlin.

Dora követte a férfit a sűrű iszap és a fűtenger felett. Néhány deszka teljesen elrothadt, de a férfi mindegyik előtt figyelmeztette az asszonyt. Végre elértek az út végére, ahol a rozoga móló a vízi úthoz ért.

– Meg kell javítani a mólót is – jelentette ki Devlin. – Hű, de meleg van ma!

Devlin levette a pólóját, és megtörölte vele a homlokát.

– Csábító ez a víz – mondta, és Dorára pillantott.

– Ne, kérlek ne! – kiáltotta Dora védekezően, maga elé emelt kézzel.

– Rúgd le a szandálodat, kedvesem!

– Devlin! – kiáltotta Dora, miközben lerúgta a papucsát.

A férfi egy szempillantás alatt elkapta a kezét, Dorát a móló széléhez húzta, és mindketten nagyot kiáltottak, ahogy beugrottak a vízbe.

A hűs, üdítő vízbe érést, majd a felszínre jövetelt követően Dora nevetésben tört ki; a haja a fejéhez tapadt, a napfény megcsillant vizes bőrén. A férfi melléje úszott, és megint megcsókolta, magához szorította, és újra lassúzni kezdett vele a hűs vízben.

Később, amikor felfrissülve kimásztak a mólóra, Devlin a stég széléhez lépve felhúzott egy vastag kötelet, amit a rönkökhöz kötött. Nedves pólója a testére tapadt, látni engedve az izmai finom mozgását, ahogy felhúzta a kötelet, egyik kezét a másik után téve, egészen addig, amíg elő nem került egy hatalmas, fekete, víztől csöpögő vasketrec. Dora kíváncsian közelebb húzódott, majd elhátrált, amikor meglátta, hogy a csapdában legalább egy tucat rák izeg-mozog.

Devlin nevetve emelte magasba a csapdát.

– Pont annyira ijedős vagy, mint ezek a rákok. Sosem voltál még rákászni?

– Soha – mondta Dora, és gyanakvón figyelte az ollójukat csattogtató rákokat.

– Állj hátrébb! – kérte Devlin, és óvatosan a mólóra tette a csapdát. – Megvan a vacsoránk.

Dora ismét segített a férfinak. Most a rákok elkészítésében jeleskedett. Egy nagy rozsdamentesacél edényben, a hátsó verandán főztek. Dora a törülközőjét szarongként viselte, a haját pedig hátrasimította az arcából. A verandán állt egy régi piknikasztal, amely még többé-kevésbé használható állapotban volt. Devlin újságpapírral borította be a rozoga asztalt, üres sörösüvegekbe gyertyákat állított, kitett két, fából készült, a rákok páncéljának feltörésére szolgáló kalapácsot meg egy tekercs papírtörlőt, miközben Dora megpucolta a kukoricát, és vajat olvasztott. A lejátszóból Otis Redding számai szóltak. A nap már lenyugvóban volt. Dora a harmadik sörét itta, mire a vacsora elkészült. A távolban a víz levendulalila és rózsaszín színekben csillogott, igazán romantikus hangulatot kölcsönözve az estének. Devlin meggyújtotta a gyertyákat, az asztalhoz vezette Dorát, és leültette.

– Tudom, hogy nem olyan különleges, mint a múltkori étterem – mondta Devlin mintegy bocsánatkérésképpen.

– Nem, tényleg nem az – válaszolta Dora, azzal átemelte az egyik lábát a padon, és leült. – Ez sokkal jobb.

Devlin lehajtotta a fejét, és megcsókolta az asszony nyakát; Dora beleremegett, amikor arra gondolt, mi minden vár majd még rá az este folyamán. A férfi ismét segített Dorának, miként bánjon a fakalapáccsal – ezúttal azonban nem a fát, hanem a rákok páncélját kellett megütni vele, hogy azok feltörjenek, és az édes húst kiszedegethessék. Ahogy Dora a falatot a szájához emelte, érezte az átható Old Bay fuszerkeverék és a sós víz ízét az ujján, és arra gondolt, hogy soha életében nem kóstolt még semmi ehhez foghatót.

Ezen az estén nem kísértette őket Cal szelleme. Fesztelenül beszélgettek bármiről, ami az eszükbe jutott – Nate fejlődéséről és Devlin terveiről a házat illetően. Később felidézték az együtt járásuk idejéből való emlékeiket, nevetgélve bohóckodtak, a régi barátokról sztorizgattak, a kedvenc dalaikat dúdolgatták, majd megannyi régi pletykát és megtörtént esetet elevenítettek fel.

Amikor befejezték a lakmározást, Devlin átkarolta Dora derekát, és megint táncolni kezdtek. A férfi szorosan magához húzta őt, és ahogy jobbra-balra ringtak a zene ritmusára, már nem a régi időkön merengtek, hanem a jövőről szőttek álmokat.

15. fejezet

Florida

Ez a nap különleges volt. Nate egyre nyugodtabban kommunikált a delfinekkel az uszóstégről. Megtanulta a kézjelek használatát, és labdák meg gyűrűk segítségével játszott az állatokkal. Még egy pólót is festetett az egyik delfinnel. Ez a nap azonban különlegesebbnek ígérkezett a többinél: Nate együtt fog úszni az állatokkal.

– Hogy érzed, bele fogsz tudni menni a vízbe ma a delfinekkel? – kérdezte Carson a fiútól a reggelizés közben. Carson egy kanálnyi kukoricapelyhet tett a szájába, és elkezdte rágni, hogy időt adjon a fiúnak a válaszra. A nyár elején Nate mindennap együtt úszott Palackkal a Sea Breeze mögötti öbölben. Carson most attól tartott, hogy a fiú esetleg fél attól, hogy újra delfinekkel ússzon a Palackkal történt baleset után.

Nate egy kanál kukoricapelyhet tett a szájába, és tovább olvasta a kukoricapelyhes doboz hátuljára írt szöveget. Amikor befejezte, letette a kanalát, és komolyan bólintott.

– Jó lesz – válaszolta a fiú.

– Mi lesz jó? A kukoricapehely vagy a delfinekkel úszni? Nate haragosan nézett Carsonra, mintha bosszantotta volna nagynénje buta megjegyzése.

– Jó lesz a delfinekkel úszni.

Carsonnak ennyi elég is volt. Ez a tény és a fiú izgatott tekintete mindent elmondott.

Amikor odaértek, Nate, mint mindig, előreszaladt a lagúnába. Carson lassan haladt a fiú mögött, a könyörtelen floridai meleg eléggé megviselte. Ahogy követte a lagúna felé ügető fiút, Nate változására gondolt, arra, hogy a félénk, tartózkodó kisfiú mennyivel nyugodtabb és boldogabb lett. Nem lett társaságkedvelő – ez távol állt tőle. Ennek ellenére Carson látta a fiún, hogy jól érezte magát, ahogy megszokta a mindennapi rutint. Érezte, hogy örömmel fogadják. Az ott dolgozók hangosan köszöntek Natenek, ahogy a kisfiú végigszaladt a járdán, és igaz, senkinek sem köszönt vissza hangosan, azért felemelte a kezét, hogy köszönésképpen intsen nekik. A kisfiú fejlődésének legárulkodóbb jele az arcára kiülő öröm volt, amit Carson videóra is vett, amikor Nate a delfinekkel úszott.

Joan és Rebecca már vártak rájuk, és a park egy másik, a nőstény delfinek helyével átellenben lévő részébe irányították őket. A helyszínváltozás megtörte a mindennapi rutint, Carson pedig lélegzetvisszafojtva figyelte Nate-et, amint ujjával a szája szélén dobolt. Annyit már megtanult, hogy a fiúnál ez az idegesség jele. De Joan határozottan mutatta nekik az utat. A kis csapat elmasírozott a lagúnát és az oroszlánfókák territóriumát elválasztó fakorlát mellett. Két kecses nőstény sellő módjára napozott a sziklákon. A sarkon befordulva Carson megállt, hogy megcsodálja az előtte elterülő Floridai-öblöt.

– Szóval, itt vannak az agglegényklubok – mondta Carson.

Egy hosszú, korallokkal borított töltés fölé ugyanolyan nádtetős pihenőt építettek, mint az elülső lagúnában. A delfineket figyelő vendégek így az árnyékba húzódhattak. Mindkét oldalon tágas, elkerített helyek voltak, hogy helyet adjanak a különböző delfinpároknak vagy delfincsoportoknak.

Amikor elérték az elkülönített mólót, amit ma Nate használhatott, Carson leült az egyik pacira az árnyékban.

– Biztos, hogy nem akarsz ma csatlakozni hozzánk a vízben? – kérdezte tőle Joan. – Szívesen látunk, és nagyon jó lenne.

– Nem, köszönöm, ma nem. Ma csak fényképezni akarok! – kiáltott vissza Carson. Mondandóját nyomatékosítandó felemelte a nyakában lógó fényképezőgépet.

– De van saját fényképészünk – próbálta meggyőzni Joan. – Biztos lehetsz benne, hogy rengeteg jó képet készít majd Nate-ről.

Carson elgondolkodott.

Nagyon szeretett volna bemenni a vízbe Nate-tel, hogy újra érezze egy delfin hátúszójának gumiszerű bőrét, és azt is, hogy milyen keresztülsiklani vele a lagúnán. Tudta, ez az érzés semmihez sem fogható. Mégis képtelen lett volna egy másik delfinnel együtt úszni. Még nem. Olyan ritka és különleges volt a kapcsolata Palackkal. Nagyon hiányzott neki az állat csillogó, kíváncsi szeme, a füttyentései vagy a rövid, szaggatott nevetése. Túl fájdalmas lett volna együtt úsznia egy másik delfinnel.

Carson megrázta a fejét.

– Kicsit rendetlenkedik ma a gyomrom – kiáltott vissza. – Jobb, ha nem megyek be, de köszönöm.

Carson az eszközeit rejtő hatalmas vászontáskája fölé hajolt, és kivette a mai nap használni kívánt objektíveket. Felfigyelt a lagúna távolabbi végéből felhangzó kutyaugatásra. A hang irányába fordult, és meglepődött, amikor meglátott egy nagy fekete kutyát a mólóknál, a pavilon végénél. Egy kutya a delfinek között nem épp mindennapi látvány. Carson kíváncsian felállt, és csatlakozott a turistákhoz, akik a nyakukat nyújtogatták, hogy megnézzék az egymással kommunikáló delfint és a nagy fekete kutyát. Nevetgélve mutogattak az állatok felé.

Carson felemelte a fényképezőgépét, és belenézett. Látta, ahogy a nagy kutya lassan, szinte gyötrelmes lassúsággal leereszti hegyes orrát a móló széléhez. A delfin éppolyan kíváncsinak tűnt, mint a kutya, és lassan, a vízből kiemelkedve közelebb merészkedett a mólóhoz.

Carson lélegzetvisszafojtva figyelte a jelenetet, ujja a kioldógombon pihent.

A nagy kutya elérte a móló szélét, majd megállt. A delfin közelebb jött, és az orrát a kutya orrához érintette.

Carson ebben a pillanatban lenyomta a gombot.

– Megvan! – mondta vigyorogva. A nagy fekete kutya örömében a farkát csóválta – és Carson is legalább ekkora boldogságot érzett. Tovább kattintgatott, miközben a delfin újabb puszikért tért vissza. Egyértelmű volt, hogy a két állat örömét leli ebben a helyzetben.

Ekkor jött egy férfi, megfogta a kutya nyakörvét, majd gyengéden paskolgatva elvezette őt a móló széléről. Carson leengedte a fényképezőgépet, és csatlakozott a kissé morgó közönséghez, akik szintén érdeklődve figyelték a jelenetet. A férfi kikötötte az egyik, árnyékban lévő cölöphöz a kutyát, és megpaskolta a fejét. Ahogy visszatért az alsó mólóhoz, és felnézett, Carson látta, hogy az az ember nem más, mint Taylor.

Tudta, hogy azonnal vissza kellene mennie Nate mólójához, de nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy Taylort figyelje, aki a többi trénerhez hasonló könnyedséggel és tekintéllyel adott jeleket a mólónál lévő két delfinnek. Két hímmel dolgozott, az egyik hatalmas volt, a másik kevésbé testes. Carson felemelte á fényképezőgépét, és megörökítette Taylort, amint jelzést adott a delfineknek, hogy a víz alatt ússzanak el tőle. Gyorsan nyomkodta a gombot, hogy le ne maradjon arról, amikor a delfinek gyönyörűen, egyszerre ugrottak fel az ég felé – a nagyobbik magasra, a kisebbik valamivel alacsonyabbra.

Carson szíve nagyot dobbant, amikor meglátta, hogy a kisebb delfin farokúszójából hiányzott egy darab, éppúgy, mint Palack úszójából. A fényképezőgépbe nézve követte a kisebbik állatot, részletesen megfigyelve azt. Amikor a kisebb delfin újra felbukkant a mólónál, hogy megkapja a jutalomhalát, Carson látta, hogy a hátúszójának egy része is hiányzik. A nézők tapsoltak, Carson pedig megörökítette a vonakodva elmosolyodó Taylort.

– Egész nap elnézegetném – mondta egy fiatal nő a barátnőjének Carson balján. – És nem a delfinről beszélek.

– Valahogy úgy – helyeselt a barátnője, mielőtt egymás felé hajolva kuncogni kezdtek.

Ahogy Carson végignézett az egybegyűlteken, nem tudta nem észrevenni, hogy milyen sok nő figyelte a jóképű trénert a delfin helyett. Ismét kattintgatott, lefényképezve a férfi ujjatlan pólója alól kivillanó izmait és a hosszú, a csípőcsontját láttatni engedő úszónadrágot. Amellett, hogy Taylor jóképű volt, könnyedén mozgott. Az, hogy a férfi ügyet sem vetett az őt övező figyelemre, sokkal vonzóbbá tette. Kizárólag a delfinekre összpontosított.

Carson leengedte a fényképezőgépét. Felgyorsult a pulzusa, és érezte, ő is vonzódik a tengerészgyalogoshoz. A legtöbb nőhöz hasonlóan ő sem maradt közömbös. De aztán megjelent előtte Blake mosolygó arca, és bűntudata támadt, amiért az első adandó alkalommal, amikor Blake-et magára hagyta, már ilyesféle gondolatai támadnak.

Carson visszatette az objektívre a kupakot, és a pavilon másik oldalára sietett, Nate mólójához. Gyorsan készített néhány képet a vízben álló, szélesen vigyorgó fiúról, aki magabiztosan jelelve irányított egy nagy delfint. Carson visszament a padhoz, elővette a mobiltelefonját, és felhívta Blake-et. Szerette volna hallani a hangját. Az elmúlt néhány napban Blake terepen dolgozott, így nem tudtak beszélni. Most is csak a hangpostafiókja jelentkezett.

Carson sóhajtva tette vissza a készüléket a táskájába. Amikor felnézett, látta, hogy Nate fröcskölőháborúba kezdett a delfinnel. Messziről látszott, hogy az állat áll nyerésre, és az is, hogy a kisfiú nagyon élvezi a helyzetet. Miközben a delfineket nézte, Carson gondolatai ismét Blake-en jártak. Sosem volt még szerelmes, de úgy gondolta, hogy Blake iránt szerelmet érez. Hiába vonzódott Taylorhoz, ez megálljt parancsolt a lánynak.

– Szóval még mindig követ.

Carson a hang irányába fordította a fejét, és Taylort látta a pad mellett állni, arcán magabiztos mosollyal. Kezében a mólón korábban látott nagy kutya vastag, fekete hámját tartotta, amelyen a „szolgálati kutya” felirat virított. Az állat akkora volt, hogy Carson a padon ülve épp a szemébe tudott nézni.

– Taylor! – kiáltotta Carson talán kissé túlontúl hangosan. Megzavarta, hogy a férfi észrevétlenül tűnt fel mellette, ráadásul épp akkor, amikor rá gondolt. – Nem hittem, hogy találkozunk még. Azt meg végképp nem gondoltam, hogy delfinekkel tréningezve látom majd újra.

Taylor mosolya vigyorrá szélesedett, és leült Carson mellé a padra. A férfi ez alkalommal mintha nyugodtabbnak tűnt volna. Carson azon gondolkodott, hogy Taylor nyugalma a delfinekkel való munkájának vagy a kutyája közelségének tudható-e be.

– Nem említettem volna, hogy ide szoktam járni?

– De, csak azt gondoltam, azt csinálja, amit Nate. Nem hittem volna, hogy delfinekkel edz. Egyébként jól mutattak – mondta Carson, és kicsit el is pirult a saját kétértelmű megjegyzésétől. – Csináltam néhány képet. Megnézi?

A válluk egymáshoz ért, ahogy Taylor közelebb hajolt a lányhoz, hogy megnézze a fényképezőgépe LCD-kijelzőjét. Carson ismét érezte, hogy nem közömbös a férfi iránt. Ahogy végiglapozta a képeket, a férfi mély hangján néha felnevetett, és egyik-másik képet külön meg is dicsérte.

– Azokból a képekből, amelyeken Thor van a delfinnel, kérnék egy másolatot – kérte Taylor.

– Nagyon szívesen elküldöm a képeket. Mi az e-mail címe?

– Se toll, se papír nincs nálam.

– Semmi baj. – Carson elfordult, beletúrt a táskájába, és elővett egy névjegykártyát. – Itt a névjegyem. Csak küldjön egy e-mailt, és elküldöm a képeket!

– Az nagyon jó lenne. Köszönöm. — Taylor a névjegyet a rövidnadrágjába tette.

– Nagyon jó volt – dicsérte meg Carson.

– Majdnem egy éve dogozunk együtt – mosolygott Taylor kissé szégyenlősen. – Fel is ajánlottak itt egy állást nekem.

Mindjárt gondoltam, morfondírozott magában Carson. Hosszú sorokban állnának a kapuban a nők, hogy bejuthassanak hozzá.

– Gratulálok! – mondta mosolyogva Carson, és a férfi felé fordulva sötétbarna szemébe nézett. – A kutyát is felveszik?

Taylor elnevette magát, és megsimogatta a hatalmas testű állat fejét.

– Hová tettem a jó modoromat? Carson, ő Thor. Thor – mondta a kutyának –, köszönj szépen a gyönyörű hölgynek!

Az állat a parancsszóra már nem bámulta tovább áhítattal a gazdáját, hanem Carsonra nézett, és felemelte hatalmas mancsát.

– Nahát – mondta Carson, amikor a kutya tappancsa az ölében landolt –, szép nagy mancsod van, barátom.

Carson nagyon szerette a kutyákat, különösen a nagyokat és a szelídeket. Thor eszébe juttatta Blake kutyáját, Hobbsot, hatalmas fejével, széles mellkasával és kajla fülével.

Hobbsnak nagy, mindentudó szeme volt; ha Carson belenézett, mindig elmerengett, és Blake-re emlékeztette őt.

– Nem semmi kutya – mondta Taylornak, aki szeretettel figyelte Thort.

– Hát igen – értett egyet a férfi, és újra megsimogatta az állat fejét. – Egy sintértelepről mentették meg, majd szolgálati kutyának képezték ki. Keverék, és szerintem van benne dán dog, labrador és még valami, amitől az a szép fehér, villám alakú folt ékesíti a mellkasát. Azt hiszem, arról a foltról kapta a nevét. Tudja, a skandináv istenről.

Carson elgondolkodva megvakargatta Thor füle tövét, amire az állat dobolni kezdett a farkával. Taylor kutyával szolgáló tengerészgyalogos volt, gondolta magában Carson. Érdekes.

– Ugye, azt mondta, hogy ugyanabban a programban vesz részt, mint Joan?

Taylor a móló másik oldalán ülő, Nate-et figyelő nőre nézett.

– A sebesült katonákat támogató program keretében kerültem ide.

Carsont nem lepte meg a férfi válasza. Olvasta valahol, hogy a Delfinkutató Központnak van egy ilyen jellegű programja. Igaz, ő sebesült katonákon elsősorban a fizikai sérülést szenvedett harcosokra gondolt.

Amikor kezdett kínossá válni a rájuk telepedő csend, Taylor halkan megszólalt.

– Tudom, hogy mire gondol. Hol vannak a sérüléseim? Hiszen nem látszik rajtam semmi.

Carson nem tudott mit felelni. Taylor szavai kissé nyersen szóltak, de igaza volt.

– Nem minden sérülés látható – folytatta a férfi. – Főleg ebben a háborúban. Igaz, hogy akadnak olyanok is a programban, akiknek hiányzik valamelyik végtagjuk, netán tolószékbe kényszerültek. Van, aki súlyosan megégett. Ami viszont mindnyájunkban közös, az az, hogy poszttraumásstressz-szindrómában szenvedünk.

Carson elég sokat tudott erről, mert Palack balesete után sokat tanulmányozta a betegség tüneteit. Ez egy bénító állapot, amelyet valamilyen borzalmas esemény vált ki. Őt is rémálmok gyötörték a tűz után, amelyben az anyja a halálát lelte, és évekre jó mélyen elásott a lelkében minden, a tűzzel kapcsolatos emléket. Csak mostanában hagyta, hogy azok ismét a felszínre törjenek. Palack balesete után őt is gyötörte a bűntudat, mélységesen sajnálta a történteket, de tovább tudott lépni. Olvasott arról, hogy a poszttraumásstressz-szindróma érzelmileg elgyötörtté teszi az embereket, és sokan különösen azoktól hidegültek el, akikhez korábban közel álltak. Mindezek segítettek neki abban, hogy megértse, Nate miért haragszik rá annyira.

– Azt hiszem, Natenek is voltak ilyen tünetei a baleset után.

– Mi történt?

– Egy delfinnel, Palackkal történt baleset. Odaszokott a Sullivan’s Island-i mólónkhoz. Egyik reggel belegabalyodott a kitett horgászzsinórokba, és súlyosan megsérült. Szerencsére el tudtuk juttatni egy floridai rehabilitációs központba, de Nate-et sokkolta az egész. Tudja, ő tette ki a horgászzsinórokat.

Taylor együttérző tekintettel nézett a fiúra.

– Szegény kissrác. Biztosan nagyon mélyen érintette az egész.

– Ahogy engem is – mondta Carson, és hangja hirtelen elakadt. Megköszörülte a torkát. – Joan nagyon sokat segít a baleset feldolgozásában.

– Ő nagyon jó ebben.

– Miért kezdtél delfinekkel foglalkozni? – kérdezte, immár tegeződve, Carson a férfitól.

– Leginkább a miatt a kis delfin miatt ott. – Azzal Taylor a fejével a távolabb eső lagúna felé mutatott.

– Melyik miatt?

Taylor a vizet figyelte, majd a kisebbik delfinre mutatott.

– Az, amelyik a móló mellett úszik, a hozzánk közelebb eső. Jaxnek hívják.

– A kis delfin. Észrevettem, hogy hiányzik a farokúszójának egy része.

– Hát igen, Jax igazi túlélő. Még borjú volt, amikor megtalálták a Jacksonville melletti vizekben. Alig élt. A városról kapta a Jax nevet. Befogták, és a Panama City-i Gulf World élményparka vitték, ahol egyébként tengeri halakat és állatokat is bemutatnak. A hátúszójának a csúcsát, a farokuszonyának a felét és a melluszonyának egy részét leharapta valami, mielőtt el tudott volna menekülni. Az oldalán még mindig kivehetők egy cápasérülés nyomai. Valószínűleg egy bikacápa támadhatta meg.

Carson megremegett. A bikacápa említése eszébe juttatta saját, kellemesnek épp nem nevezhető esetét.

– A feltevés szerint – folytatta Taylor – Jax anyja meghalt, miközben próbálta megvédeni a borját. A Gulf World élményparkban megmentették az életét, azután ez lett a végső élőhelye.

– Nem engedték szabadon? – kérdezte Carson.

– Nem élte volna túl a vadvizeken. Nem csak a sérülései miatt. Árva lévén senki sem taníthatta meg neki mindazt, ami a túléléshez nélkülözhetetlen, így vagy éhen halt volna, vagy cápaeledel lett volna belőle. Mindössze egyévesen került ide. Most már ő is csapattag. Vannak sérülései, és fiatalabb, mint a többiek, vagyis még nem teljesen kifejlett példány, így nem ugrik olyan magasra, mint a többi hím. – Taylor elvigyorodott. – De ez őt nem érdekli. Mindent meg tud csinálni. Ugrik, vetődik, a csapattal együtt minden feladatot elvégez. És az a legjobb, hogy a többi delfin nem sérültként tekint Jaxre. Ahogy Jax sem érzi magát annak. – Taylor nagyot nyelt. – És ez mindent elmond.

Carson hallotta a férfi hangján, hogy kissé küszködik a rá törő érzelmekkel, és megértette, hogy Taylor miért szereti ennyire a bátor, fiatal delfint.

– A programvezetőktől ezt kaptuk – mondta Taylor, azzal előhúzott egy ezüstláncot a pólója alól. Úgy fordult, hogy Carson láthassa a kis ezüst delfinfarokuszonyt, amely a lánc végén lógott, és hiányzott belőle egy darab.

– Ez Jax uszonya.

Carson megfogta a kis ezüstmedált, ujjával végigsimította a finom vonalakat, majd Taylorra nézett.

– Carson néni!

Carson annyira Taylor történetére összpontosított, hogy fel sem tűnt neki, Nate már végzett a delfinúszással. Meglepődött, milyen gyorsan elrepült az idő, és zavarba is jött, amiért nem figyelt kellőképp a fiúra. Nate odafutott hozzá, szeme csak úgy csillogott az átélt események után, de hirtelen megtorpant, amikor meglátta Thort és Taylort Carson mellett. A kisfiú bizalmatlanul méregette őket.

– Nate, nagyon ügyes voltál! Annyira büszke vagyok rád! – kiáltotta Carson. – Gyere közelebb, szeretném bemutatni neked az új barátomat, Taylort. Tengerészgyalogos volt. És tudod, hogy mit csinál? Delfineket idomít.

Nate szótlanul a saját lábfejét bámulta.

Taylort a kisfiú némasága egy csöppet sem zavarta.

– Szia, Nate! Szeretnéd megismerni Thort?

A fiú a kutyára nézett.

– Thor a kutya neve? – tette fel a kérdést.

– Igen — válaszolta Taylor.

Nate tovább tanulmányozta a kutyát.

– Megsimogathatom? – kérdezte végül.

– Persze.

Nate lassan közeledett a kutya felé. Thor türelmesen nézett rá, és nyugodtan tűrte a kisfiú simogatását.

– Hány kiló lehet?

– Ötvenegy kiló színtiszta izom – felelte Taylor büszkén. – Nagyon szeret az óceánban úszni.

– A delfinekkel?

– Nem, egyáltalán nem jönnek a közelünkbe, ha szabadon vannak. De ő boldogan úszna a delfinekkel, ha lehetne.

Nate megint megsimogatta a kutyát, majd ahogy a kíváncsiságát kielégítette, Carsonhoz fordult.

– Éhes vagyok.

– Nem csodálom azután, hogy ennyit úsztál. Menjünk haza, és találjuk ki, milyen különleges helyre menjünk vacsorázni. Ez itt az utolsó esténk.

– Mi lenne, ha elvinnélek benneteket vacsorázni? – kérdezte Taylor. – Ha már úgyis ez az utolsó estétek, meg minden.

Carsont meglepte a férfi meghívása. Teljesen váratlanul érte. Taylor kíváncsian várta a választ.

– Na, mit gondolsz, Nate?

A kisfiú nem nézett rájuk, válaszképp csak megvonta a vállát. Carson fejében megkondultak a vészharangok, jelezve, hogy valamilyen kifogással el kellene utasítania a meghívást, de a figyelmeztető jelekkel mit sem törődve azt felelte:

– Ez nagyon kedves tőled, de figyelmeztetlek, olyan helyre kell mennünk, ahol van olyan étel, amit Nate is megeszik. Eléggé válogatós.

– De én most vagyok éhes – jelentette ki Nate.

– Én is éhes vagyok – mondta Taylor a kisfiúnak. – Miért nem öltözünk át, aztán elmegyek hozzátok, és onnan azonnal vacsorázni megyünk? A The Shipwreck nevű hely itt van a közelben, sokféle étel szerepel az étlapjukon. Korai vacsora vagy estebéd lesz belőle, illetve nevezd, aminek akarod.

Csak randevúnak ne nevezd!, gondolta magában Carson, és a férfira mosolygott.

– Jól van, Nate, itt az ideje, hogy kikapcsoljátok a játékot! – szólt rá Carson. – Le kell feküdnöd!

– Ne, még ne! Csak még egy kicsit! – nyafogott Nate.

– De már majdnem befejeztük ezt a szintet – tette hozzá Taylor, le sem véve a szemét a képernyőről.

– Ezzel egyáltalán nem segítesz – mondta Carson a férfinak, és felvonta a szemöldökét. Remélte, hogy sikerül valamiféle, csak felnőttek számára érthető módon jeleznie Taylornak.

Ő azonban egy pillanatra elfordult a képernyőtől, pajkos pillantást vetett a lányra, majd ismét a videojáték felé fordult.

Carson a kávéját kortyolgatva állt a kis konyhában, és nézte, ahogy a nagydarab férfi és a törékeny kisfiú egymás mellett ül a kanapén, szemben a képernyővel. Az élet tele van meglepetésekkel, de úgy tűnt, Taylor viszi a pálmát, gondolta Carson. Épp eléggé meglepő volt számára, hogy a férfi delfineket idomított. Azután meghívta Nate-et meg őt vacsorára, és nagyon jól érezték magukat. Arra azonban végképp nem számított, hogy Taylor és Nate ilyen jól kijönnék majd egymással. Ki gondolta volna, hogy a nagy videojátékozásban összebarátkoznak? Nate-et elbűvölte az új hőse – Taylor ismerte az összes csalókódot a játékhoz.

Carsont meglepte az is, mennyire nem maradt közömbös, amikor meglátta a hosszú ujjú ingben és élére vasalt nadrágban megjelenő Taylort, hogy vacsorázni vigye őket. Mindig is tetszett neki, ha egy férfi kiöltözött. Az ing gallérjánál lévő gombot nem gombolta be, és a fehér ing még inkább hangsúlyozta napsütötte bőrét. A vacsora nagyon kellemes, Nate miatt ugyanakkor kissé furcsa hangulatban is telt. Nem randevú volt – erre Carson folyamatosan emlékeztette magát –, de az is lehetett volna, ha kettesben vannak. Ez nagyon zavarta Carsont. Csak barátok, mondogatta magának újra és újra. Nincs miért bűntudatot éreznie. De akkor mégis miért érzett lelkiismeret-furdalást?

A telefonja után nyúlt, és megnézte az üzeneteit. Még mindig nem hallott Blake felől. A fenébe is, meddig tart még a terepmunka? Beszélnie kell vele, hallani szeretné a hangját. Szeretné érezni a kettejük közötti köteléket. Tudta, hogy ki kell kosaraznia Taylort.

– Bocsánat, fiúk, de be kell ezt fejeznetek! Holnap korán kell kelnünk. És nem akarom hallani a kifogásokat! – mondta gépiesen, ahogy látta, hogy Nate rögtön ellenkezni próbál. – Emlékszel, holnap meglátogatjuk Palackot?

A delfin nevének említésével Carsonnak sikerült lefegyvereznie a kisfiút. Színpadiasan nagyot sóhajtott, majd azonnal elmentette a játékot, és letette a távirányítót.

– Nagyon jól megy ez neked, kölyök – nyugtatta meg Taylor.

– Vedd fel a pizsamádat, és mosd meg a fogadat, amíg megcsinálom az ágyadat, jó? – kérte Carson.

Nate görnyedt vállal felemelkedett, és elindult.

– Mit mondasz Taylornak? – kérdezte Carson, megállítva a fiút.

– Köszönöm – mondta a fiú kötelességtudóan.

– Örülök, hogy megismertelek – mondta a férfi mosolyogva.

Nate nem válaszolt. Beszaladt a hálószobába, és becsukta maga mögött az ajtót. Carson szeretettel nézett a távolodó fiú után.

– Tényleg nagyon élvezte, Taylor. Nagyon ritkán jön ki ennyire jól idegenekkel. Szerinte te a vízen is tudsz járni. Hogy tanultál meg ilyen jól játszani?

– Annyira azért nem vagyok jó – mondta szerényen a férfi. – Sok virtuális terápiás játékot játszottam a poszttraumásstressz-szindróma enyhítésére.

– Videojátékokat játszottatok terápiás céllal? – kérdezte Carson. Nagyon furcsának találta az ötletet.

– Hát, az az alapötlet, hogy ha újra átéljük a sokkoló eseményt, vagy szembenézünk egy-egy irracionális félelemmel úgy, hogy közben biztonságos helyen vagyunk, meg lehet szokni a helyzetet. Vagy a félelmet. A trauma maga nem tűnik el, de kezelhetővé válik. Nálam legalábbis működött.

– És mi a helyzet a csaláshoz használt kódokkal? – kérdezte Carson.

– Hát igen – dörzsölgette az állát Taylor. – Azokra magamtól jöttem rá.

Carson elmosolyodott.

– Le kell fektetnem Nate-et. Sietsz valahová?

– Ráérek még egy kicsit.

– Ó! – mondta Carson meglepetten. – Jó, rendben. Pár perc, és itt vagyok. Megtennéd, hogy kint vársz a teraszon? Vannak kint székek. – Carson a kanapéra mutatott, és mintegy magyarázatként hozzáfűzte: – Ez lesz Nate ágya.

– Persze, semmi gond – mondta Taylor barátságosan. – Addig elszívok egy cigit.

Istenem, gondolta Carson, miközben Nate után ment a hálószobába. Mi folyik itt? Natenek nem nagyon kellett segíteni. A fiú kilencévesen már jól ismerte az esti rutint. Azt hitte, azzal, hogy le kell fektetnie Nate-et, egyértelműen Taylor tudtára adhatja, hogy indulnia kellene. Nagyon jól sikerült a vacsora, teljesen ártatlannak tűnt az egész. Abban, hogy a lagúnánál, nyilvános helyen beszélgetett Taylorral, szintén nem volt semmi kifogásolható. De az estét egyedül, egy házban tölteni a férfival, az bizony már más lapra tartozik. Különösen a köztük vibráló feszültség miatt.

Amikor Nate már kész volt lefeküdni, Carsonnal együtt visszatértek a nappaliba. Nate felugrott a kanapéból rögtönzött ágyra, és a lány betakargatta a fiút. Elnézve a fiú napbarnított arcát, az ásítását, arra gondolt, hogy ismét olyan, mint a nyár elején, amikor beugrott az öböl vizébe, és úszott, mint a hal. A fiú, aki neki tartogatta a mosolyait. Jól döntöttek azzal, hogy idejöttek. Köszönöm, Harper, hogy kitaláltad, hogy hozzuk ide Nate-et. És köszönöm, Dora, hogy megengedted, hogy idejöjjünk, gondolta magában. Abban reménykedett, hogy akkor is meg tudják őrizni a jókedvüket, amikor visszatérnek Sea Breezebe. Carson tudta, nagyon sok múlik azon, hogy másnap Palackkal hogyan alakul a napjuk.

– Jó éjt, Nate! Itt leszek kint, a teraszon.

– Carson néni? – szólt utána a kisfiú.

– Igen?

– Gondolod, hogy Palack emlékezni fog rám?

Carson egy pillanatra megtorpant. Eltűnődött már azon, hogy mi minden járhat a kisfiú fejében a delfinnel kapcsolatban. Most már tudta, hogy aggódik. Talán még lelkiismeretfurdalása is van. Leült a kanapéra a kisfiú mellé.

– Nem tudom biztosan, de szerintem emlékezni fog rád. Palack nagyon okos. Rám is emlékezett.

– De téged szeret.

Carson érezte, ahogy összeszorul a szíve.

– Igen, Palack szeret engem. Ahogy téged is.

– Én is szeretem Palackot – mondta Nate nagyot ásítva. – Mindig is szeretni fogom. Még akkor is, ha a holnapi nap után soha többet nem fogok vele találkozni.

Gyermeki őszinteség, gondolta Carson. Szíve csordultig telt szeretettel a kisfiú iránt. Biztosan beszélgettek erről Joannal is. Ez a fiú jobban értette a különbséget egy szabadon élő vad delfin és a központban élő delfinek között, mint a legtöbb felnőtt.

– Nem hiszem, hogy én jobban meg tudtam volna fogalmazni – jegyezte meg Carson a fiúnak. – Jó éjszakát! Álmodj szépeket, és ne hagyd, hogy a poloska megcsípjen!

– Nincs is poloska az ágyban – mondta Nate szárazon. –Megnéztem.

Carson halkan nevetett, és elcsodálkozva gondolt arra, hogy Nate briliáns elméje mennyire szó szerint ért mindent.

– Jó éjt! – mondta Carson még egyszer, és az ajtóhoz ment. Ahogy kilépett az ajtón, lekapcsolta maga mögött a villanyt.

A teraszon hallani lehetett a partot érő hullámok csendes moraját. Carson látta a teraszon álló Taylor széles vállának sziluettjét, amint a férfi az öböl irányába bámult. Füstcsík szállt fel cigarettájának parázsló végéből.

– Hát itt vagy! – mondta Carson, jelezve, hogy megérkezett.

Taylor a földre dobta a cigarettáját, és rálépett.

– Indulnom kellene.

– Oké – mondta Carson. Nem tudta eldönteni, hogy örül vagy csalódott, hogy ezt hallja. Taylor közelebb lépett hozzá. A teraszon égő lámpa fényében Carson ki tudta venni a férfi arcának vonalait – erős, határozott orrát és telt ajkait. Istenem, milyen szép ez a férfi, gondolta.

– Nagyon jól éreztem magam – mondta Taylor.

– Én is. És Nate is – tette hozzá sietve Carson. – Nagyon kedves volt tőled, hogy elvittél minket vacsorázni az utolsó itt töltött esténken.

Kínos csend telepedett rájuk. A fülledt nyáresti szellő simogatta Carson bőrét. A levegő a tenger szagával és egy pézsmára emlékeztető, édes illattal telt meg. Carson érezte a férfi közelségét, ahogy mind közelebb kerültek egymáshoz, és akarva-akaratlanul is fellobbant benne a vágy.

Ahogy korábban a delfin és a kutya a mólónál, lassan, majdnem szégyenlősen közeledtek egymáshoz. Carson átadta magát az érzésnek, és becsukta a szemét. Az ajkuk hirtelen összeért. A férfi telt szája finoman ért az övéhez. Szorosan átölelte Carsont, ahogy egyre jobban egymáshoz simultak.

Annyira jó volt ez a csók.

És mégis mekkorát hibázott a lány!

Carson kinyitotta a szemét, és kihúzta magát. Taylor mellkasára tette a kezét, és elhúzódott. Már nem égett benne a vágy. A holdfénybe bámult, hogy lehiggadjon, és újra gondolkodni tudjon. Nem értette, mi történik vele. Élvezte a csókot. És nem jellemző rá, hogy ne engedjen szabad utat az érzelmeinek. A régi Carson mindent beleadva csókolta volna meg ezt a férfit. Nagyon kívánta őt. De ma este még ezt a kis édes semmiséget is árulásnak érezte.

– Carson? – szólította meg a férfi puhatolózó hangon, és még fogta a lány karját.

– Ne haragudj! – mondta Carson. Nem tudta, hogyan magyarázza meg az érzéseit. – Én… én ezt nem tehetem. Együtt járok valakivel.

– Ó! – felelte kurtán Taylor, majd elengedte a lány karját, és hátralépett.

Carson nagyot sóhajtott, és összefogta a haját.

– Ez annyira furcsa. Nem is tudom, mit mondjak.

– A menyasszonya vagy?

– Nem – mondta Carson a fejét rázva. – Nem.

– Annak örülök.

Carson nem akarta bátorítani a férfit.

– De megegyeztünk, hogy nem randizunk mással.

– Ezt tiszteletben tartom.

Egy madár melankolikus dallamot trillázott az éjszakában.

– Jobb, ha megyek.

– Nézd, Taylor! – mondta Carson, megállítva a férfit. –Nagyon örülök, hogy megismerhettelek. Kiváló ember vagy. – Carson előrehajolt, és egy puszit nyomott a férfi arcára. – Komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy ha Sullivan’s Islanden jársz, keress meg! Talán lehetnénk barátok.

Taylor mosolyogva nézett a lányra.

– Sok szerencsét holnap Palackkal!

Carson sajnálkozva nézte, ahogy a férfi elsétál. Taylor nem mondott semmit a felvetésére.

16. fejezet

Sullivan’s Island

A hold keskeny sarlóként ragyogott a bársonyos égen. Tőle északra a Vénusz fényesen tündökölt. Harper a stég szélén üldögélt, lábát a hűs vízbe lógatta. A csillagos égre nézve arra gondolt, hogy mennyire szeret itt lenni, a DélKarolina zászlaján is megjelenő, csillagos ég alatt üldögélni. Azon tűnődött, mióta is tart nála a déli vidék iránti szerelme.

Ahogy lábával a vízben kalimpált, érezte a sodrás erejét. Mindig is élvezte a Sea Breeze-beli látogatásait, de gyermekkorában afféle nyári táborként tekintett rájuk. Egy olyan helyként élt az emlékezetében, ahol szabadon futkározhattak a többi lánnyal, jól érezhették magukat, és ahonnan mindig hazamehetett. Ahogy Dora is mondta, az élet Sea Breeze-ben nem a valóság.

Vagy mégis az lenne? Ezen a nyáron Harper felnőtt nőként tért vissza, persze a nagyanyja még mindig ragaszkodott ahhoz, hogy az ő nyaraló lányainak hívja őket. Az elmúlt pár hónap alatt Harper megtanulta értékelni a nyugodtabb életet, és rájött, hogy itt bizony ez számít valóságnak. Teljesen más volt, mint amit New Yorkban, Hamptonsban vagy Angliában megszokott. Arra gondolt, hogy talán ez az utolsó lehetősége, hogy szusszanjon egyet, mielőtt a nyár végén ismét a követelések és elvárások forgatagában találja magát.

Léptek zaját hallotta a mólón, és érezte is, ahogy valaki hangosan dobog a deszkákon. A fejét a zaj irányába fordítva látta, ahogy egy sötét sziluett közeledik felé.

– Dora? – kiáltott Harper.

– Végre megtaláltalak! – kiáltott a testvére, és lelépett a mélyebben fekvő úszóstégre. – Mit csinálsz te itt egyedül?

– Semmit.

– Mit szólnál egy kis társasághoz?

– Nagyon örülnék neki – mondta Harper, és finoman megütögette a stéget maga mellett.

Ahogy Dora leült mellé, és lábát a sötét vízbe lógatta, Harper orrát megcsapta a lány virágillatú parfümjének illata.

– Furcsa itt lenni Carson nélkül – mondta Dora.

– Igazad van. Egy pillanatra azt gondoltam, Palack mindjárt kidugja a fejét a vízből. Szegény delfin! – Maga előtt látta az állat édes mosolyát, és érezte, ahogy lelkiismeretfurdalása támad, amikor eszébe jut, hogy milyen drágán megfizetett Palack az ő hanyagságukért.

– Carson mikorra várható? – kérdezte Dora.

– Nem tudom. Holnap vagy holnapután kellene megjönniük.

– Láttam az időjáráselőrejelzést, és azt mondták, hogy trópusi vihar van készülőben Afrika partjainál, ami felénk tart majd.

– Hagyjuk már! – mondta Dora egy legyintéssel. – Ha bármi szokatlan jön abból az irányból, az összes meteorológus megzavarodik, és az őrjöngésig felkavarnak mindenkit. Esküszöm, meg is sértődnek, ha végül másfelé megy a vihar. Nem szoktam sokat adni a figyelmeztetéseikre. Csak akkor, ha már a vihar a partjainkat éri.

Harper viszont mindig a számítógépes előrejelzéseket tanulmányozta, amelyek ebben a pillanatban mind azt mutatták, hogy a vihar el fogja érni Charlestont.

– Régebb óta élsz itt, mint én – mondta végül a nővérének. – Ha Carsonék holnap visszatérnek, biztosan még a vihar előtt érnek haza. Nagyon remélem, hogy Nate-tel nem kell majd viharban hazavezetnie.

Dora arca elkomorult, amikor arra gondolt, hogy Nate kint rekedhet a viharban.

– Talán nekem is meg kellene néznem azokat az előrejelzéseket – mondta végül.

Harper, látva Dorán az aggodalmat, már sajnálta, hogy egyáltalán szóba hozta az egészet.

– Minden baj nélkül hazaérnek majd – mondta megnyugtatólag.

– Hát persze – válaszolta Dora, de a hangjából kiérződött a nyugtalanság.

– Nagyon hiányzik neked?

– Nagyon. Csodálatos volt némi időt magamnak szentelni, de ez már sok. Szeretném itthon tudni a kicsikémet.

– Nekem is hiányzik.

Dora Harper felé fordult.

– Jó volt veled tölteni egy kis időt ezen a héten – jelentette ki.

Harper szélesen elmosolyodott.

– Úgy érzem, közelebb kerültünk egymáshoz – folytatta Dora. – Szeretnék felhagyni a régi szokásaimmal, és ebben nagyon sokat segítettél nekem. – Egy pillanatra elhallgatott. – Köszönöm.

Harper felnézett, és a holdfényben látta Dora szemében, hogy őszintén cseng minden szava.

– Testvérek vagyunk. Nem kell megköszönnöd semmit – mondta Harper széles mosollyal az arcán.

Dora is elmosolyodott, és bólintott. A víz felszínén tükröződő holdfényt nézve megszólalt.

– Ez tetszik.

– Tudod, igazából nem tudom, kit volt nehezebb meggyőzni arról, hogy Nate elmenjen Floridába: téged vagy Nate-et – mondta Harper.

Dora elnevette magát.

– Azt hiszem, már az is kész csoda, hogy beleegyezett, hogy beül Carson mellé az autóba! De meg kell hagyni, Carson csodálatos munkát végzett. Mindennap küldött képet arról, hogyan halad Nate. Annyira jól néz ki. Lebarnult. Ahhoz képest, hogy általában alig mosolyog, a képeken csak mosolyogni láttam. Ritkán látom ilyennek a fiamat. Küldtem ezekből a képekből Calnek is. Neki is látnia kell, hogy a fia ilyen is tud lenni. – Dora elmerengett. – Carson minden gond nélkül jól tudta érezni magát Nate-tel.

– Carson? Ő bárkivel jól tudja érezni magát. Ez az ő különleges képessége.

– Ahogy a tiéd is. Te is játszottál Nate-tel. Tudod, a videojátékokkal.

– Hát igen… – válaszolta Harper habozva, mert eszébe jutottak a nyers szavak, amelyekkel Dora illette, amikor rájött, hogy nem éppen hasznosan töltik az időt a fiával.

– Nem lett volna szabad úgy neked esnem. Nagyon sajnálom. Nem… nem a játékok miatt voltam annyira dühös. Csak féltékeny voltam – vallotta be Dora.

– Féltékeny? – kérdezte döbbenten Harper. – De hát mire?

– Féltékeny voltam, mert megtaláltad a módját annak, hogy jól érezd magad Nate-tel. Ahogy Carson is. Ezt nem könnyű kimondani, de nem tudom, én hogyan érhetném el ugyanezt. – Dora kissé dühösen kalimpált lábával a vízben.

– Ő a te fiad – mondta Harper, és nem értette, miként lehet az, hogy egy anya nem tud játszani a saját gyermekével.

– Az anyák hozzák a szabályokat. Ez nem éppen vidám feladat. De valahol meg kellene találnom az egyensúlyt, és most már értem, hogy azzal, hogy mindenáron Nate-en akartam segíteni, hogy könnyebb legyen ez az egész Asperger-szindrómás helyzet, elfelejtettem, hogyan érezhetnénk jól magunkat. Nem akarok csak a felügyelője lenni, aki megszabja neki, hogy mit tegyen, aki feltakarít utána, és megeteti. – Dora a testvérére nézett. – A próbafülkében mondtál nekem valamit, ami elgondolkodtatott.

– Jaj! – mondta Harper, amikor eszébe jutott a jelenet. Kemény dolgokat vágott testvére fejéhez a talpalatnyi helyen.

– Nem, ne ijedj meg! Jó, hogy megtetted. Tudom, hogy Nate szeret. – Dora nagyot sóhajtott. – Csak nem vagyok benne biztos, hogy szeret velem együtt lenni.

– Jaj, Dora, persze hogy szeret veled lenni!

Az asszony megvonta a vállát, és kissé erőtlen hangon azt mondta:

– De nem akar velem játszani.

– Pedig ez egyszerű. Keress olyasvalamit, amit ő szeret csinálni.

– Próbálkozom, de Nate-tel nem egyszerű. Nem szereti az olyan játékokat, ahol el kell képzelni valamit, és legtöbbször szeret magában játszani. Már összeszámolni sem tudom, hogy hányszor hívtam ezt vagy azt játszani, vagy hány, sok érdekességet kínáló kirándulásra vittem, vagy olyan programokra, ahol valamelyik készségét fejlesztették volna. De ezekre mindig nemet mond.

– Ez a probléma. Ne a tanáraként bánj vele. Egyszerűen csak érezzétek jól magatokat.

– De hiszen én vagyok a tanára! Nagyon szeretem Nate-et. Az életemnél is jobban. Csak próbálom megkönnyíteni az életét, hogy, mondjuk úgy, őt magát jobbá tegyem. Segítségre lesz szüksége abban, hogy megtanulja kezelni az őt körülvevő világot.

– De ne tanítsd állandóan! Nate egy csodálatos kisfiú így, ahogy van. Ahelyett, hogy folyamatosan próbálod rávenni a változásra, néha csak úgy legyetek együtt, mindenféle tervek nélkül. Derítsd ki, mi érdekli! El fogja mondani.

– Istenemre, tudom, hogy igazad van – mondta Dora, arcát a tenyerébe rejtve.

– Csak tapasztalatból beszélek – mondta Harper. – Az, hogy próbálod rávenni a gyermekedet arra, hogy azt csinálja, amit te akarsz, vagy az, hogy hagyod, hogy ő maga jöjjön rá, mit szeretne csinálni, nos, a kettő nem ugyanaz.

– Ezt csinálta az édesanyád is?

– Mást sem csinált, vég nélkül – válaszolt Harper. – Ezért is szerettem idejönni Sea Breezebe. Nagyi mindig megengedte, hogy azt tegyük, amit csak akarunk, hogy a saját játékainkat játsszuk. – Harper elnevette magát, a hangja boldogan csengett. – Tudod, amikor a gyerekkorom legjobb pillanataira gondolok, azok mind ide, Sea Breeze-hez köthetők.

– Ezzel én is így vagyok.

– Nagyon szép nyarakat töltöttünk itt, nemdebár?

Amikor Dora nem felelt a kérdésre, Harper a testvéréhez fordult. Nézte, ahogy Dora az öböl irányába bámul, mintha a saját emlékein merengene. A holdfényben a haja szinte földöntúlian aranyló színben ragyogott.

– Nagyon szép nyarak voltak – mondta Dora álmodozó hangon.

– Látod, itt a válasz a kérdésedre. Legyél olyan, mint nagyi. Csináld azt Nate-tel, amit nagyi velünk! Hagyd, hogy kitombolja magát! Menjetek felfedezőútra! Csináljatok ezt vagy azt csupán az együtt töltött idő öröméért! – Harper ujjával megintette testvérét. – De semmi tanulás, rendben?

Dora elnevette magát.

– Rendben.

Harper mélyet sóhajtott, majd feltette a kérdést, amely az elmúlt pár napban foglalkoztatta.

– Dora, bemutatod Nate-et Devlinnek?

Az asszony az alkarjára támaszkodva hátradőlt.

– Nem tudom. Nem hiszem. Legalábbis nem a közeljövőben.

– De miért nem?

– Nem akarok semmit sem elkapkodni. Különben is, Nate nem viseli jól a változást. Már az is felzaklatja, hogy az apja nincs itt. Esetleg fenyegetve érezheti magát, ha Devlin azonnal megjelenik a színen. És önző vagyok, tudom, de amikor visszatér, szeretnék egy kis időt kettesben tölteni a fiammal.

– Biztos, hogy nem csak el akarod magadtól taszítani Devlint?

Dora megrázta a fejét.

– Ezen már én is gondolkodtam, de nem, nem erről van szó. A legkevésbé sincs így.

– Szerintem nagyon hozzád való.

– Tényleg? – kérdezte Dora, örömmel hallva Harper szavait. Minden nappal jobban tudatosult benne, hogy érdemes a testvére véleményére adnia. – Miért?

– Mert ő a te jined jangja. Nyugodtabb, talán egy kicsit vadabb, olyasvalaki, aki két lábbal áll a földön. Nem fél attól, hogy mindent tönkretesz. Azt hiszem, hogy ez a pasi megadhatja neked azt, amire vágysz.

Dorát Harper szavai melegséggel töltötték el. Úgy érezte, az öröm minden porcikáját átjárja.

– Együtt jártunk a gimiben és a főiskola legelején – mondta Dora, majd a testvérére pillantott. – Tudod, nekem ő volt az első.

Harper meglepetten nézett rá. Ezt nem tudta. Nagyon örült, hogy ilyen bizalmasan elcseveghet a testvérével. Biztatásképp Dorára mosolygott, hogy folytassa csak, amit elkezdett.

– Nem mintha olyan sokan lettek volna – folytatta Dora, miután lányos zavarában felnevetett. – Dev volt az egyetlen férfi, akivel Calen kívül együtt voltam.

– Tényleg? – kérdezte Harper hitetlenkedve.

– Miért? Te hány férfival voltál már együtt? – kérdezte Dora védekezően.

Harper hangosan felnevetett.

– Nem is tudom – mondta, próbálva kitérni a válaszadás elől. Nem akarta sokkolni a testvérét most, amikor már annyira jól kijöttek egymással. – Azt hiszem, kettőnél valamivel többel, de mondjuk, hogy nem voltak túlzottan emlékezetesek.

Dora vigyorgott, jelezve, hogy tudja, Harper épp hárítani próbál.

– Hát persze, biztosan.

– Komolyan mondom.

– Mondta már neked férfi, hogy szeret?

– Persze. Elég sokszor mondják – felelte Harper komolytalanul. – A baj csak az, hogy soha nem hittem nekik.

Dora kétkedve nézett a testvérére.

– Engem általában jó partiként emlegetnek – kezdte mesélni, idézőjelet mutatva az ujjaival. – Nem nézek ki rosszul, van, azaz hogy volt egy jó állásom. De nem ez a valódi csali. Nem, uram – mondta Harper, magán mulatva. – Én egy gazdag örökösnő vagyok. A felmenőim sora már-már végtelennek tetszik. Kész főnyeremény vagyok. Az anyák szinte lökdösik hozzám a fiaikat – nevetett Harper keserűen. – Amikor egy férfi azt mondja nekem, hogy szeret, sosem lehetek biztos abban, hogy valóban én kellek neki, vagy csak a vagyonom.

– Ennek ellenére voltál már valaha szerelmes? Bármelyikükbe?

Harper komolyan elgondolkodott a kérdésen, és végigvette magában mindazokat a férfiakat, akiket kamaszkorától a húszas éveiig megismert.

– Volt néhány, akit nagyon kedveltem. Akadt egy-kettő, akivel több hónapig találkozgattunk. Volt egy férfi Angliában, aki miatt a nagymamám majdnem megkongatta az esküvői harangokat. – Harper szemtelenül megvonta a vállát. – De sajnos a nagymamám jobban szerette őt, mint én. Őszintén szólva nem mondhatnám, hogy valaha is szerelmes lettem volna. Ez elég szomorú, nem?

– De hát még csak huszonnyolc éves vagy! – nevetett Dora. – Még rengeteg időd van.

– Istenem, úgy beszélsz, mintha már megetted volna a kenyered javát!

Harper nem akart nevetni. Nem akarta elbagatellizálni a dolgot.

– Gondolj az apánkra meg a viselt dolgaira! Sosem volt szerelmes. Nem tudta elkötelezni magát. És mindig is azt mondták nekem, hogy a James családban senki sem házasodik szerelemből. – Harper elváltoztatta a hangját, és brit akcentussal, affektálva folytatta: – A James család tagjai érdekből házasodnak. – Harper vigyorgott. – Az őseim generációkon át a vagyonért házasodtak.

– Hogy ti milyen előkelőek vagytok! – mondta Dora incselkedve.

Harper erre elnevette magát.

– Isten a megmondhatója, hogy az anyám magán kívül senki mást nem szeretett. Őszintén szólva, nem is hiszem, hogy képes az érzései kifejezésére. Még a saját lánya iránt sem. Megvetette az apánkat.

Dora elnevette magát.

– Tehát azt mondod, hogy nagyinak igaza volt? Anyád csak a spermájáért akarta apánkat?

– Attól tartok, igen – válaszolta Harper kissé elpirulva. – De soha senkinek ne mondd el, hogy ezt állítottam! Ugyanakkor le sem tagadhatnám soha, hogy egy ilyen hátsó szándékkal köttetett házasságból születtem.

– Nem szólok senkinek egy szót sem. Én azért örülök ennek a házasságnak. Így itt vagy nekem.

Talán az este különös varázsának köszönhetően, ahogy lábukat a vízben lógázva ültek a mólón, Harper úgy érezte, hogy nyugodtan megoszthatja mélyebb érzéseit is a testvérével.

– Szerinted valami komoly baj van velem?

– Tessék? – kérdezte Dora döbbenten. – Istenem, semmi baj nincs veled!

– Annyit gondolkodtam már ezen – tette hozzá a lány. –Talán a génjeimben van, hogy képtelen vagyok szeretni. Ettől félek. Attól tartok, hogy az erre való képesség nincs benne a DNS-emben.

Dora Harperhez hajolt, és megfogta a lány kezét.

– Bolond vagy, hogy ilyeneken töprengsz. A szerelem ott vár rád valahol. Csak meg kell találnod.

Harper elmosolyodott.

– Annyira szeretnék hinni a szerelemben – vallotta be. – De nem vagyok hajlandó megállapodni. Nem akarom, hogy a vagyonom odaláncoljon valakihez. Nem leszek olyan, mint az anyám – jelentette ki határozottan. – Kivárom az igaz szerelmet.

Dora komoly ábrázattal tanulmányozta a testvére arcát.

– Harper, te sokkal bölcsebb vagy, mint azt az ember a korod alapján gondolná – mondta lassan.

A lányt kissé zavarba hozta testvére dicsérete, ezért Dorát oldalba bökte a könyökével.

– Ez a romantikus duma biztosan a Muir-ágról eredeztethető, nemdebár? Ott volt az a nagy szerelem a Kalóz és Claire között, ugye? – Harper szavait hallva Dora felnevetett, majd a víztükröt nézve elmerengett. – És mi a helyzet veled? – kérdezte Harper. – Azt mondtad, hogy talán szerelmes vagy Devlinbe. Ez azt jelenti, hogy végleg elhagyod Calt?

Dora a kérdést hallva kissé összezavarodott.

– Ezen már én is gondolkodtam – válaszolta végül. Aztán megrázta a fejét, és halkan folytatta: – Annyira nehéz eldönteni, hogy mitévő legyek. Egyszerűen nem tudom.

– De mit nem tudsz? Azt tudod, hogy Devlin szeret téged. Elmondható ez Calről?

A kérdés hallatán Dora kétségbeesett arckifejezést vágott.

– Azt tudom, hogy szüksége van rám.

– Nagyszerű! – kiáltotta Harper, a magasba emelve mindkét karját. – Nagyon romantikus. – Harper Dora felé fordult. – Elmondtad, hogy jól szeretnéd érezni magad Nate-tel. Így kellene működnie a férjeddel is, nemde? Dora, te mindig mindenkiről gondoskodsz. Egyszerűen ilyennek születtél. Kétség sem férhet ahhoz, hogy a házasságodban mindig is gondoskodtál Calről, és ez fontos neked. De jól érzed magad vele?

Dora kissé megremegett.

– Nem.

– Mindjárt gondoltam. Figyeltelek az elmúlt pár hétben, és azt látom, hogy Devlinnel nagyon is jól érzed magad.

– De ez elég egy kapcsolathoz?

– Kezdetnek mindenképpen. Nem akarlak megbántani ezzel, de szerintem te nagyon ragaszkodsz egy bizonyos ábrándképhez, ahhoz, hogy szerinted milyennek kellene lennie egy házasságnak. És hogy látod, ez idáig ez az ábránd hogyan vizsgázott?

Harper szavait hallgatva Dora a vizet bámulta.

– Hadd kérdezzek valamit! – folytatta Harper. – Biztosan Callel akarsz maradni, vagy inkább csak magához a házassághoz ragaszkodsz?

Dora nem válaszolt, csak ült, és a jegygyűrűjével babrált.

– Szerelmes vagy még Calbe? – kérdezte Harper finoman.

Dora felemelte a bal kezét. Az aranygyűrű szinte ragyogott a holdfényben.

– Amikor arról beszéltél, hogy úgy érzed, megbéklyóz a vagyonod, csak arra tudtam gondolni, hogy rám ugyanez a házasságomat illetően igaz. Most ez a gyűrű olyan, mint egy nehéz bilincs, amely egy olyan intézményhez köt, aminek már nem akarok a részese lenni – tette hozzá az asszony, és a kezét felemelte a levegőbe, majd ismét az ölébe tette. – Szerettem Gált, amikor hozzámentem. – Dora egyenesen Harper szemébe nézett. – De nem, már nem szeretem, és nem tudok visszamenni hozzá. – A gyűrűt nézve Dora elsírta magát. – Szabad akarok lenni. – Le akarta húzni az ékszert az ujjáról, de az nem mozdult.

– Mit csinálsz? – kérdezte Harper.

– Ez a gyűrű tizennégy éve az ujjamon van – mondta Dora, és a hangja őszinte kétségbeesésről árulkodott. – Nem jön le!

– Akkor ne húzgáld! Ettől csak jobban megdagad az ujjad. Próbáld meg, segít-e, ha a kezed a hűvös vízbe teszed.

Dora jóval a stég szélén túlhajolva a vízbe dugta a kezét.

– Ezt most miért csinálod? – kérdezte Harper, akit meglepett a többnyire óvatos testvére hevessége.

– Az egész a te hibád – mondta Dora, miközben hagyta, hogy a víz átfolyjon az ujjai között. – Amikor arról a béklyóról beszéltél, nem tudtam szabadulni a képtől. Le kell vennem.

Dora kivette a kezét a vízből, és a mólóra ült. Újra megfogta a gyűrűt.

– Várj csak egy kicsit! – mondta Harper, és hogy megálljt parancsoljon a testvérének, a karjára tette a kezét. – James nagymamának egyszer az egyik gyűrűje nem jött le az ujjáról. Az ékszerész vágta le. – Harper elnevette magát. – Mármint a gyűrűt, nem az ujját. De először arra kérte, hogy áztassa a kezét jeges vízbe, majd nagyon lassan, óvatosan, úgy, hogy a bőr az ízületnél ne gyűrődjön fel, lehúzta a gyűrűt az ujjáról. Az ékszerész kézkrémet használt. De használhatnánk szappant is. Mindjárt bemegyek.

– Először hadd próbáljam meg! — mondta Dora, és nagyot sóhajtott. Lassan, óvatosan húzni és csavarni kezdte a gyűrűt. – Azt hiszem, megmozdult – jelentette ki, majd folytatta a műveletet. Ahogy az ékszerrel birkózott, a fájdalomtól furcsa arckifejezést vágott. A gyűrű végül szép lassan lecsúszott az ujjáról.

– Lejött! – kiáltott Dora a magasba emelve a gyűrűt.

Harper hangosan ujjongott, és hogy jobban megnézze, közelebb húzta a szeméhez Dora kezét, amely kissé kiázott a hideg vízben, a gyűrűsujján pedig egy horzsolás éktelenkedett.

– Szabad vagyok! – kiáltotta Dora, és a levegőbe bokszolt.

– Jogilag nem – mondta Harper, elengedve a testvére kezét. – Legalábbis még nem – helyesbített.

– Talán jogilag még nem vagyok szabad, de mostantól Cal gondoskodjon saját magáról.

– Dora – mondta Harper –, azt hiszem, nem véletlen, hogy ezen a nyáron találtunk rá azokra a bilincsekre a kertben. – Harper csillogó szemmel hajolt előre. – Tegyünk fogadalmat! Egyikünk sem hagyja, hogy mások elvárásai alakítsák az életét. Soha többé béklyó!

Dora megfogta Harper kezét. Mindig is irigykedett két lánytestvérére a „Halál a hölgyekre!” csatakiáltásért. De most neki és Harpernek is lett egy saját jelmondata. Örömében Dora hátradőlt, és a gyűrűt az öbölbe dobta.

Együtt felkiáltottak:

– Soha többé béklyó!

Örömujjongásukat a sima víztükör visszhangként verte vissza.

17. fejezet

Florida

Nate ujjaival az ajkán dobolt, miközben Carson és Lynne Byrd mögött haladt a Mote Tengerbiológiai Laboratórium és Akvárium cetek számára fenntartott kórházának hosszú folyosóin. Lynne volt olyan kedves, hogy körbekísérje Nate-et a laboron és a tengeriteknős-kórházban, bemutatva minden ott kezelt állatot. A kisfiú jobbra-balra tekingetett, úgy tűnt, hogy alaposan tanulmányozza a falat díszítő, a tengeri élőlények életét bemutató képeket. Carson azonban tudta, hogy a kisfiú izgatottan Palackot kereste.

Végül Lynne kinyitotta a külső aréna ajtaját. Carsonnak hunyorognia kellett az erős napfényben, amíg a szeme megszokta a fényt. Az aréna közepén lévő hatalmas medence fölé egy hálót húztak.

– Jó hír – mondta Lynne Carsonnak. – Palack annyira jól van, hogy át tudtuk tenni a nagy medencébe, ott több helye van mozogni. Még mindig antibiotikumokat kap, de figyelemre méltó javulást mutat, és nagyon erős benne az élni akarás.

Lynne a medence felé vezette őket.

– Ma reggel megmérték a súlyát, és megint sikerült pár kilóval gyarapodnia, ami nagyon jó jel. A szájsebeinek állapota miatt kezdetben csak élő tengeri pérhallal és vörös csattogóhallal tápláltuk, de most már elfogadja a nem élő halat is. Így heringet és kapellán lazacot eszik. Egyre többet foglalkozik a környezetgazdagítási eszközökkel is. – Lynne Nate felé fordult, és mosolyogva azt mondta: – A játékaival.

– Hol van Palack? – kérdezte Nate határozottan.

– Mindjárt meglátod, ne félj! – biztosította Carson. Nate-hez hasonlóan maga Carson is szeretett volna csapot-papot otthagyni, és a medencéhez rohanni, hogy végre láthassa Palackot. Aztán elérték a medence szélét. Nate közelebb akart menni, de Lynne kinyújtott karja megállította.

– Akkor most elmondom, hogy is fogjuk ezt csinálni – mondta Lynne. Hanghordozásából kihallatszott, hogy itt vitának nincs helye. – Carson, te ismered már a dörgést. Te segíthetsz beadni Palacknak az antibiotikumot. Amíg én összerakom a gyógyszereket, bemehetsz a vízbe, és jelezheted Palacknak, hogy itt vagy. – Aztán Lynne Nate-hez fordult. – Sajnálom, Nate, te nem mehetsz be a vízbe.

Nate döbbenten nézett a nőre.

– De a többi delfinnel is bementem a vízbe.

– Tudom. De ez egy kórház. Itt nem szabad. De… – mondta Lynne mosolyogva a fiúnak, aki kétkedőn nézett a nő szemébe. — Mit szólnál hozzá, ha megengedném, hogy játssz Palackkal és a kedvenc játékaival? A legkedvesebb játéka az a rózsaszín labda ott, abban a kosárban. – Lynne az egyik fal mellett álló kosár felé intett. – Látod? Nate végignézett az arénán, és amikor meglátta a labdát a kosárban, bólintott.

– Jó, akkor menj, állj a fal mellé, és várj, amíg azt mondom, hogy odadobhatod neki! Rendben? De először be kell adnunk Carsonnal Palack gyógyszereit. Maradj a fal mellett!

– Ez a szabály – tette hozzá Carson a biztonság kedvéért, tudva, hogy Nate komolyan veszi az iránymutatást, ha érti, hogy ez vagy az miért fontos.

– Carson, ha Palack megengedi neked, akkor bedörzsölheted a bőrét. Azt nagyon szereti.

Carson őszintén meglepődött azon, hogy Lynne engedi, hogy megérintse a delfint most, hogy Palack állapota ilyen sokat javult. Tudta, hogy az asszony a lehető legkevesebb emberi interakciót szeretne a vad delfinekkel, és leginkább a delfin megérintését ellenezte. Carson elgondolkodott azon, hogy ez talán annak a jele, hogy már eldöntötték, hová fogják Palackot átszállítani, amikor egészségesnek nyilvánítják.

– Már eldőlt, hogy Palack a Delfinkutató Központba kerül? – kérdezte Carson.

Lynne megrázta a fejét.

– Nem. Még mindig reménykedünk abban, hogy szabadon engedhetjük.

– És a bedörzsölés?

– Segíti a gyógyulásban, ami jelenleg a legfontosabb számunkra. Ez a delfin depressziós lesz, ha egyedül van. Az állapotát szem előtt tartva kellett a döntéseket meghoznunk. De a szabadon engedésének helyéről és idejéről még nem döntöttünk.

A medence hatalmas volt, és mély, és a felette lévő védőháló pöttyös mintát rajzolt a vízre. Carson a medence szélénél állt, és a mozgó árnyakat figyelve kereste a delfint. Nem látta őt, ezért leült a medence szélére, és a lábát a hűvös, de nem hideg vízbe lógatta. A forró levegő mellett ez igencsak frissítően hatott rá. Carson Palackot keresve a vizet figyelte. A lábával csapkodott a vízben, remélve, hogy az így előidézett rezgések felkeltik a delfin figyelmét, és közelebb jön, ha másért nem, kíváncsiságból.

De semmi nem történt.

Carson füttyentett egyet. Az éles, tiszta füttyszó megtörte az aréna csendjét. Ez ugyanaz a fütty volt, amellyel az öbölben Palackot hívta. Carson a válla felett Nate-re nézett. A fiúcska feszülten figyelt.

Carson ekkor hirtelen meglátott egy szürke árnyat feléje úszni a vízben. A szíve kihagyott egy pillanatra, ahogy az árny közelebb úszott, majd elfordult, és elúszott mellette. Tudta, hogy Palack így figyeli meg a medencében lévő idegent. Carson nevetve kapkodott levegő után, amikor a csillogó fej hirtelen kiemelkedett előtte a vízből. Két okosan csillogó szem tanulmányozta őt egy pillanatig, azután Palack felugrott, és egy olyan füttyöt hallatott, amit Carson örömujjongásként értelmezett.

– Palack! – kiáltotta, és határtalan örömöt érzett. A háta mögül hallotta, ahogy Nate a delfin nevét kiáltja, és a medence felé szalad.

– Ez ő! Ez tényleg ő! – kiáltott a fiú, izgalmában lábujjhegyre állva, és a delfin felé mutatva.

Az állat megint elúszott mellettük, majd az oldalára fordult, és rájuk nézett. Nate mellett elhaladva megállt, és fütyülő hangot hallatva felemelkedett.

– Lát engem! – kiáltotta Nate, és a medence széléhez rohant.

Carson őszintén örült annak, hogy a delfin emlékezett Nate-re. Különös kapocs fűzte össze a delfint és a kisfiút – olyasfajta kapcsolat, amelyet szavakkal nem lehet leírni.

Két női önkéntes átjött a szomszédos medencéktől, hogy megnézze, mi folyik itt.

Amikor Nate leguggolt a medence szélére, Carson kinyújtotta a karját, hogy nehogy túl közel hajoljon a delfinhez.

– Kedvesem, nagyon sajnálom, de vissza kell menned a fal mellé, amíg Lynne azt nem mondja, hogy közelebb jöhetsz.

– Nem akarok visszamenni!

– Emlékezz arra, mit mondott Lynne! – figyelmeztette őt Carson. Nate izgalmában a medence szélén ugrált. Carson egy dühkitöréstől tartva nyugodt hangon, de határozottan szólt a kisfiúhoz: – Menj, állj a fal mellé! Ez a szabály. Ha azt csinálod, amit Lynne mond, akkor játszhatsz Palackkal! Az lesz a te pillanatod.

Nate kelletlenül visszament a fal mellé, de lábujjhegyre állt, és szemét folyamatosan a delfinen tartotta.

Palack újra meg újra kiemelkedett a vízből, hogy átnézzen a medence széle felett. Egyértelműen látszott, hogy Nate-et keresi.

– Tudja, hogy itt vagy – kiáltotta Lynne Natenek. – Nagyon örül, hogy láthat téged. Mondtam neked, hogy így lesz.

– Mik azok a hegek az oldalán? – kérdezte Nate döbbenten.

Carson Lynne-re nézett, aki bólintva, némán jelzett Carsonnak, hogy megválaszolhatja Nate kérdését.

– Azok a sebhelyei. De ne félj, meg fognak gyógyulni! Nézd, milyen jól van! És most csak ez számít.

Palack izgatott hangokat hallatott, majd gyorsan körbeúszta a medencét, és visszatért oda, ahol Carson állt. Elfordította a fejét, hogy csillogó fekete szemével szemügyre vehesse a lányt.

Carson lehajtotta a fejét, és közelebb hajolt a delfinhez.

– Igen, én vagyok az. Visszajöttem. – Carson eltolta magát a medence széléről, és belecsúszott a vízbe. Palack nagyon közel úszott hozzá, lelkesen figyelte Carson minden mozdulatát. A delfin megállt a lány előtt, és várt, mintha arra kérte volna őt, hogy érintse meg. Carson óvatosan kinyújtotta az egyik kezét, és pár centiméterre a delfintől a vízbe tette, így adva időt neki, hogy eldönthesse, mit akar. Palack közelebb húzódott Carsonhoz, és finoman a lány ujjaihoz érintette az orrát. Carson ismét érezte a kettejük közti erős köteléket, és megnyugodva hagyta, hogy ujjai végigsimítsák a delfin gumiszerű bőrét.

– Hát szia, Palack! – mormolta Carson.

Az állat újra és újra elúszott Carson mellett, és minden alkalommal hagyta, hogy a lány keze körkörös mozdulatokkal végigmasszírozza az oldalát. Jó néhány perc elteltével Palack Carson felé fordult, de ez alkalommal a víz alatt maradt. A lány gyors, szaggatott hangokat hallott, és bizsergést érzett a hasánál, mintha megcsiklandozták volna.

Nevetve próbálta elhessegetni az állatot magától, de Palack kitartó volt, újra és újra visszatért, hogy hanglokátorát Carson hasára irányítsa.

Lynne orvosi műszerekkel a kezében lépett melléjük.

– Mit csinál?

– Visszhangot képez a hasamnál – mondta Carson. – Nem akarja abbahagyni. Újra meg újra visszajön. Nézd csak, itt jön megint!

Palack óvatosan Carson hasához nyomta az orrát. A lány nevetve elfordult, a hátát mutatva a delfinnek.

– Ez egy új mutatványa? – kérdezte Carson.

– Nem tudok róla, hogy ilyet mással csinált volna – válaszolta Lynne, és becsúszott a vízbe Carson mellé. Egy hosszú, műanyag etetőcsövet nyújtott át Carsonnak. – Néha azt a fémbotot is így vizsgálgatja, amivel a medencét takarítjuk. Érzem a bizsergést a tenyeremen. Elég különös érzés.

– Tényleg az.

Lynne furcsán nézett Carsonra.

– Nem vagy esetleg várandós? – kérdezte végül.

Carson élesen felnevetett.

– Dehogy! De miért kérdezed?

– Néhány évvel ezelőtt itt voltam ebben a medencében az egyik delfinnel, és ugyanezt csinálta velem. A delfin újra meg újra visszajött, és a hasamat vizsgálgatta. Folyamatosan ezt csinálta. – Lynne elnevette magát. – Egy héttel később kiderült, hogy terhes vagyok.

Carson érezte, hogy kirázza a hideg a medencében.

– Azt akarod mondani, hogy a delfin… – Carson nem tudta befejezni a mondatot.

– Már akkor tudta, hogy ott van a magzat, amikor én még csak nem is sejtettem – fejezte be a mondatot helyette Lynne. – Hát nem csodálatos? Látta, hogy valami megváltozott bennem, és kíváncsi volt, mi az. Ez a kis magzat már hároméves. Jó történet, nem?

Carson nem tudott mit felelni. Nem lehetek terhes!, mondta magában. Blake-kel mindig védekeztek. De még a gondolattól is frászt kapott. Palack felé fordult, aki nyugodtan ott lebegett mellette a vízben, a száját nyitva tartva, és Carsont figyelte angyali mosollyal.

Ugyan mit tudhatsz te?, gondolta Carson ingerülten.

Carsonnak oda kellett figyelnie, miközben, segített Lynne-nek, hogy az engedelmes delfinnek beadhassák a gyógyszereit. Majd végre eljött Nate és a játék ideje. Carson kimászott a vízből, és kiült a medence szélére, a lábát a vízbe lógatta, és figyelte Nate-et, ahogy újra és újra Palacknak dobja a labdát. A delfin olyan volt, mint egy kutya, fáradhatatlanul a játék után úszott, hogy visszadobja. Mindketten úgy érezhették, ez itt a földi mennyország. Natenek nem kellett bemennie a vízbe. A saját szemével láthatta, hogy Palack jól van, és nem haragszik rá.

Nem csak Palack volt jó úton a gyógyulás felé, gondolta Carson egy keserédes mosollyal az ajkán. Eszébe jutottak Taylor szavai: Nem minden sérülés látható.

Egy órával később Carson és Nate érzelmes búcsút vettek Palacktól. Lynne megígérte a lánynak, hogy tájékoztatja őt a delfin fejlődéséről Carson csípőre tett kézzel állva, meredten bámulta a kis fehér műanyag tesztet a mosdó szélén. Türelmet próbáló feladat volt, mint amikor az ember egy fazék vízre vár, hogy felforrjon. Carson lehajtotta a fejét, és behunyta a szemét. Úgy tűnt, ez a három perc sosem akar letelni. De azt sem tudta, hogy a szíve ilyen gyorsan tud verni, és a keze ilyen hideg is lehet. Felemelte a fejét, és az órára nézett.

Három perc…

Megnyalta a szája szélét, és nagy levegőt vett. A keze remegett, amikor felemelte, és a doboz hátulján lévő színskálához tartotta a tesztet.

Carson a dobozra meredt, és érezte, hogy elsápad. Lassan lecsúszott a földre, mert megszédült. Kábult agya újra és újra azt harsogta: Itt valami tévedés történt. A doboz után kapott, és újraolvasta a használati utasítást, majd megint a tesztre nézett. A két kis világos vonal rózsaszínű jelzése rendíthetetlennek mutatkozott.

Carson a falnak dőlt, és a fürdőkádon lévő hosszú, keskeny repedést bámulta, amely a kád közepe táján szétvált, és onnan már két repedés futott tovább. Oda-vissza követte szemével a repedéseket, miközben az agya nem tudta elhinni mindazt, amit az a két kis vonal jelentett.

Babát várt.

18. fejezet

DélKarolina, Charleston

Nagyi beállt az autóval az Orvosi Egyetem parkolójába, és nyakát nyújtogatva Lucille-t kereste. Általában Lucille vezetett, nagyi jobb szeretett utasként ülni mellette. A Camry is Lucille-é volt – Marietta nem is vezetett nyugodtan az ismeretlen autóban –, de mivel Carsonnak adta a Kék Cirkálót, így, a lány szavaival élve, most nem volt más „járgánya”. Elvitte ma Lucille-t a mostanság mind gyakrabban esedékes orvosi vizsgálatok egyikére. Mariettának nem tetszett, hogy Lucille nagyon gyengének tűnt, ezért ragaszkodott ahhoz, hogy ő maga vezessen. Cserébe Lucille határozottan kérte, hogy Marietta ne várja meg a kórházban, hanem inkább menjen el vásárolni a városba, erre úgyis nagyon kevés alkalma nyílt mostanság. Az idős asszony tett is egy próbát a King Streeten, de rájött, hogy a kedvenc butikjait bezárták, a helyükre pedig divatos kis kávézók és trendi boltok kerültek.

Egykor egy-egy butikba belépve az eladók már anélkül tudták a méreteit, hogy neki meg kellett volna szólalnia. Ma már persze senki sem ismerte itt őt. Egész életében ebben a városban élt. Családja hat nemzedék óta Charlestonban lakott, és több generáció tagjainak adott végső nyughelyei a városi temető, köztük a férjének és a fiának is, ahogy egykor majd egyszer ő is itt lel örök nyugalomra.

És mégis, az autóban a hatalmas kórházépületek között ülve, a forgalmat és a járdákon özönlő rengeteg embert figyelve úgy érezte, hogy ez a város már nem az otthona többé.

Azon tűnődött, vajon mi tartja még itt. Alig egy perccel később észrevette a hajlott hátú asszonyt sötétkék és fehér ingruhájában, amint a kórház forgóajtaján igyekszik kifelé. A kézitáskáját fogva megállt a járda szélén, és körbenézett. A szél bele-belekapott a ruhájába.

– Lucille! – kiáltotta Marietta a kocsi letekert ablakából.

Az asszony intett, hogy észrevette őt.

Mikor öregedett meg ennyire?, merengett nagyi, miközben elindult az autóval. És mikor lett ilyen törékeny? Mintha az egész egy szempillantás alatt történt volna. Marietta homlokát ráncolta aggodalmában. A szervezet nem öregszik meg, és válik ennyire törékennyé az influenzától. Megremegett a félelemtől, miközben megállt a járdaszegély mellett.

Lucille egy halk nyögéssel beszállt az autóba. Egy kicsit ügyetlenkedett a biztonsági övvel. Amikor Marietta hallotta, hogy sikerült bekapcsolnia az övét, jelzett az irányjelzővel, és óvatosan kikanyarodott a forgalomba.

– Ne haragudjon, hogy megvárattam! – mondta Lucille fáradt hangon. Fejét az ülés támlájának döntötte, és becsukta a szemét.

Marietta a mellette ülő nőre pillantott. Lucille kimerültnek látszott, és az általában telt orcái beesettnek tűntek. Kezében egy nagy, kórházi emblémával ellátott papírzacskót tartott. Gyógyszer, gondolta nagyi. Óvatosan manőverezett a forgalomban, végig a város keskeny utcáin, majd East Bay irányába, a híd felé fordult.

Kissé megnyugodott, amikor végre a Cooper folyó fölé magasodó, széles Ravenel hídon jártak. Ismét Lucille-ra pillantott, aki az ablak felé fordított fejjel ült, és csendben figyelte a folyót.

– Jól megvárattál – mondta Marietta.

Lucille feléje fordult, hogy lássa.

– Mit mondott?

– Csak azon gondolkodom — mondta Marietta az utat figyelve –, hogy még mennyi ideig várakoztatsz.

– Ezt hogy érti?

– Mikor fogod nekem megmondani az igazat? – kérdezte Marietta. Gyorsan Lucille-ra pillantott. – Mi folyik itt?

Az asszony elfordította a fejét, és egyenesen előre nézett.

– Én azt hittem, barátok vagyunk – mondta Marietta.

Lucille szótlanul ült tovább.

Marietta megint oldalra pillantott. Lucille erősebben markolta a kezében lévő papírzacskót, de az arca nem árult el semmit.

– Azt hittem, hogy nem titkolózunk egymás előtt – folytatta Marietta.

– Azt mondta, hogy nem akar több rossz hírt hallani – bökte ki végül Lucille.

– Tessék? Mikor mondtam én ilyet?

– Nem is olyan régen. Itt, ebben az autóban.

Marietta összezavarodott.

– Nem emlékszem, hogy ilyet mondtam volna. De ha így is volt, nem gondoltam, hogy komolyan veszed. Lucille, az ég szerelmére, tudom, hogy nem vagy influenzás. Mondd el, kérlek, hogy mi folyik itt!

Lucille Marietta felé fordult, majd monoton hangon megszólalt.

– Rákos vagyok.

Marietta érezte, ahogy egy pillanatra kihagy a szíve, még a gyomra is görcsbe rándult.

– Jaj, ne! – Marietta nagyot nyelt, majd megkérdezte: – Milyen típusú? Mit mondanak az orvosok?

– Lassítson! — figyelmeztette Lucille, és megkocogtatta a műszerfalat. – Még mindkettőnket megöl.

Nagyinak fel sem tűnt, hogy a kelleténél jobban a gázra taposott. A féket nyomva a megengedett sebességre lassított. A Sullivan’s Islandre vezető kijáratnál lehajtott a hídról, és a Coleman Boulevardon megkereste az első parkolót, ahol leállhatott. Lucille felé fordult.

– Mondj el mindent!

Az asszony sajnálkozva figyelte Mariettát.

– Tudom, mire gondol. Épp most gyártja a listát arról, hogy melyik orvosokat fogja felhívni, hogy milyen terápiákat próbáljunk ki. De most, asszonyom, csak figyeljen rám! Kérem, hallgasson végig anélkül, hogy félbeszakítana! Rendben?

Marietta bólintott.

– Rendben van – válaszolta bizonytalanul.

Lucille fészkelődött kicsit az ülésen.

– Egy ideje már fájdalmaim vannak. Próbáltam őket kezelgetni, de amikor még mindig nem múltak el, elmentem az orvosomhoz. Ő elküldött egy másik orvoshoz itt, a kórházban, aki nagyon sok tesztet elvégeztetett.

Nagyi a legrosszabbtól tartott.

– Milyen… – kezdte Marietta, de Lucille feltartotta a kezét, így kérve őt, mire az idős hölgy elhallgatott.

– Azt mondták, rákom van. Hasnyálmirigyrák.

Marietta nagy levegőt vett, majd kifújta:

– Édes istenem! – mondta.

– Ma azt is elmondták, hogy már több áttét is képződött. Ezért fáj annyira a gyomrom.

Marietta úgy érezte, muszáj egy kérdést feltennie.

– Milyen stádiumban van?

– Negyedik stádiumnak nevezik.

Marietta összekulcsolta a kezét. A hasnyálmirigyrák mindig is rosszat jelentett, de a negyedik stádium a halálos ítélettel egyenlő, és ezt mindketten tudták.

Lucille ismét maga elé meredt.

– Most már semmit nem tehetünk, csak várhatunk – mondta Lucille szomorú mosollyal az arcán. – Ma az orvos azt mondta, hogy nem kell túl sokáig várnom.

– Nem! – kiáltotta Marietta. Abba beleegyezett, hogy csendben marad, de most, hogy Lucille mindent elmesélt, már nem tudta visszafogni magát. Úgy tűnt, barátnője beletörődött az egészbe, elfogadta a diagnózist. De Marietta erre nem volt képes. Nem tudta és nem is akarta elveszíteni Lucille-t harc nélkül.

– Ezt nem vagyok hajlandó elfogadni – kezdte Marietta. – Annyiféle gyógymód van, amit kipróbálhatsz. Volt egy barátom, akinek hasnyálmirigyrákja volt, átesett valami műtéten, valami Whipple-műtéten. Ki fogom deríteni, hogy hívták az orvosát. Valamit tennünk kell! Biztos vagyok benne, hogy van valami gyógymód.

Lucille felemelte a kezét, hogy elhallgattassa Mariettát.

– Először is, nincs biztosításom.

– Nem érdekel. Majd én kifizetem.

– De, asszonyom, mindketten tudjuk, hogy ezt most nem engedheti meg magának. Egyébként se hagynám. Ráadásul már túl késő. Sajnos nincs gyógymód a betegségemre.

– Ha gyógymód nincs is, de nyernénk vele némi időt. Ott a kemoterápia vagy a sugárkezelés.

– Nem – mondta Lucille eltökélt hangon, a fejét rázva. – Nem vetem magam alá sem a kemoterápiának, sem a sugárkezelésnek. Nem engedem azt a mérget a testembe.

– De nem várhatod el tőlem, hogy csak üljek itt, és hagyjalak meghalni!

Lucille szomorúan mosolygott.

– De, pontosan ezt várom öntől.

– De hát ez abszurd! Ezt nem tudom megtenni!

Lucille arca ellágyult.

– De meg kell tennie, Marietta asszony! Az az igazság, hogy már túl késő lenne bármilyen kezeléshez. A rák túlságosan előrehaladott állapotban van. Beszéltem az orvosokkal, és döntöttem.

Marietta a kezébe temette az arcát, és elfordult, miközben a fejét rázva zokogott. Nem akarta elfogadni a helyzetet. Lucille beletúrt a táskájába, és elővett egy papír zsebkendőt, átadta Mariettának, és csak annyit mondott:

– Nyugodjon meg! Fogja! A szeme mindig olyanra dagad, mint egy tengeri sün, ha sír.

Marietta elnevette magát, és elvette a zsebkendőt. Ilyen helyzetben csakis Lucille mondhatott neki ilyesmit.

– Ez annyira megrázó. Még csak semmiféle jelét sem láttam. Idősebb vagyok nálad. Nekem kellene előbb meghalnom.

– Hát, úgy tűnik, Istennek más tervei vannak velünk.

Marietta kifújta az orrát, és valamicskét összeszedte magát.

– Ezt egyszerűen nem tudom elfogadni.

– No, Marietta asszony, figyeljen ide! – Lucille megvárta, amíg az idős asszony megint feléje fordul, és lassan, határozott hangon folytatta: – Láttam, hogy tartotta magát, amikor Parker meghalt, majd amikor a férje is eltávozott az élők sorából. Most arra kérem, hogy legyen erős a kedvemért.

Nagyit emlékképek rohanták meg – a gondoskodás, az összetartozás érzése, a folyamatos támogatás, a hosszú, fárasztó órák és végül a kimondhatatlan gyász. Tudta, hogy mi következik. Teljesen átérezte, mit kér tőle Lucille. Marietta alig észrevehetően bólintott.

– Az leszek. Tudod, hogy az leszek.

– És legyen erős a lányok miatt is.

– A lányok – mondta Marietta, mintha csak most jutottak volna az eszébe az unokái. – Mikor fogod elmondani nekik? El lesznek keseredve. Annyira szeretnek téged.

– Abban reménykedtem, hogy nem kell elmondanom nekik. Nem akartam elrontani a nyarukat ezzel a szomorú történettel. Arra gondoltam, hogy úgyis elmennek a nyár végén, elrepülnek, mint a költöző madarak oda, ahová az élet sodorja őket. Abban reménykedtem, hogy én is olyan lehetek, mint ők. Csak elrepülök, minden felhajtás nélkül.

– Persze, elrepülsz, engem meg itthagysz egyedül!

– Tudom. De ez nem változtat semmin. Magának is vannak tervei, és most már nekem is.

Marietta remegő kezét a szeméhez emelte.

– Lucille…

– Nem félek a haláltól — mondta az asszony nyugodt hangon. – Amikor megtalálták a lányok azokat a béklyókat, akkor megértettem. Addig vagyunk ehhez a földi élethez kötve, amíg annak tartania kell. Cipeljük a terheinket. Visszatekintve elmondhatom, nagyon jó életem volt. Nem sajnálok semmit. Ahogy látom, eljött az én időm, hogy átkeljek a vízen. Szeretem azt hinni, hogy őseim bátorságával fogok szembenézni mindennel, ami rám vár. – Lucille felnézett. – Az majd megszabadít.

Marietta összepréselte az ajkait.

– Csak egyvalamitől félek – mondta Lucille halkan, az ölében lévő gyógyszeres zacskót nézve.

– És mi az? – kérdezte Marietta

– A fájdalom – mondta az asszony. Felemelte az ölében lévő zacskót, és folytatta: – Adták ezeket a gyógyszereket, de nem igazán hatnak. A rák erősebb. A kórházi mizéria ideje véget ért – mondta Lucille, és határozottan megrázta a fejét. – Azt tudom, hogy nem akarok semmiféle kezelést. De nem akarok egyedül szembenézni a betegséggel.

Marietta Lucille sötét, könnytől csillogó szemébe nézett. Lucille-nak hosszú ideig a szeme sem rebbent. Marietta egy pillanatra látni vélte, hogy mi vár rájuk. Megragadta Lucille kezét, és szorosan tartotta.

– Itt leszek melletted, itt fogok ülni az út végéig. Nem leszel egyedül.

Lucille szája megremegett, és szorosan fogta Marietta kezét.

– Nekem elég ennyit tudnom.

19. fejezet

Miközben Carson áthaladt a Ben Sawyer hídon, át a belföldi vízi út felett, a lápvidékre leszállt az alkony. A víz a naplemente aranyló, rózsaszínű fényeiben csillogott, és a folyamok partjait szegélyező, sűrű pálmafasorok sötét árnyékot vetettek.

Carson kikapcsolta a légkondicionálót, lehúzta az ablakot, és hagyta, hogy a friss levegő átjárja az autó légterét. Nagyot szippantott az iszap-és sóillatú levegőből. Kezével a hajába túrt, kiszabadította fürtjeit a hajgumiból, és hagyta, hogy a haja szálljon a szélben. Nemsokára otthon lesznek.

Amikor májusban megérkezett Sea Breezebe, munka és lakás nélkül, azt gondolta, hogy ennél mélyebbre nem süllyedhet. Nem volt egy fillérje sem, és csak sodródott az árral. Visszatekintve, a hazafele utat maga mögött tudva érezte, hogy az valójában sétagalopp volt.

A Florida Keysből Sea Breezebe vezető hosszú úton Nate leginkább aludt, mert elfáradt az eseménydús héten, így Carsonnak rengeteg ideje volt gondolkodni az új életről, amely benne növekedett. Érzelmei valódi táncot jártak: hol eltöltőtte az egészséges kíváncsiság érzése, ami miatt időnként finoman paskolgatta a hasát; hol döbbenetet és rettegést érzett a testében növekvő idegen élet miatt. Először is azt kell eldöntenie, hogy elmondja-e Blakenek. Úgy érezte, a lelke egy része legszívesebben kihagyná az egészből a férfit, elvégre is ez az ő teste.

Hiába volt ugyanakkor egy független lény, önzőnek és rossznak találta volna, ha nem beszél erről Blake-kel. Végül is nem egy egyéjszakás kaland eredményeként hordott egy gyermeket a szíve alatt. Együtt jártak, ő pedig mély érzéseket táplált a férfi iránt. Talán még szerette is. A meg nem született gyermekének az apja volt – joga van tudni a babáról, nemdebár?

Carson mindig csak magára számíthatott. Fiatal kora nagy részét az édesapja gondozásával töltötte. Az apja számára inkább cseléd volt, semmint a lánya. Amikor betöltötte a tizennyolcat, otthagyta az apját, hogy egyedül lakjon, és egyik napról a másikra élt. Nem tudta, miként fogadja el bárki segítő jobbját, segítséget kérni pedig végképp nem volt képes.

Carson fáradtan, elhomályosult tekintettel túrt a hajába. Az elmúlt tizenkét órában újra és újra végiggondolta a helyzetét, és még mindig nem volt semmivel sem közelebb a döntés meghozatalához. Csak azt tudta biztosan, hogy fáradt, szomjas, és pisilnie kell. A benne növekvő magzat olyan volt, akár egy hívatlan vendég.

Belenézett a visszapillantó tükörbe, és látta, ahogy Nate a hátsó ülésen alszik, és csak a biztonsági öv óvja meg attól, hogy le ne csússzon az ülésen. A feje kissé oldalra dőlt, a szája nyitva volt, és halkan horkolt. A szíve megtelt szeretettel, és a szemét elfutotta a könny. Szerette azt a kisfiút, és tudta, hogy a maga módján Nate is szereti őt. Az elmúlt héten nagyon élvezte, hogy együtt lehet a fiúval, hogy gondoskodhat róla, figyelheti, miként fejlődik. Vajon így érezne a saját gyereke iránt is? Vajon jó anya lenne?

Az útra pillantva Carson látta, hogy közeledik a Sea Breeze felé vivő lehajtó. Megszorította a kormányt, és közben érezte, ahogy az ösztönei feléledtek, hogy mind hevesebben ver a szíve. Csak arra vágyott, hogy Nate-et kitegye Sea Breeze-ben, aztán a gázpedálra taposson, és elhúzzon onnan. Csak vezetni akart. El akart futni messzire, a lehető legmesszebbre.

Másnap este Carson Blake lakásában ült a faasztal mellett, és a tányérjában lévő garnélarákot meg kását bámulta. A levegő meleg volt, és párás a beígért vihar előtt. Blake mégis a forró tűzhely mellett állt, és vacsorát főzött, hogy így ünnepeljék meg Carson hazatérését. Mennydörgés morajlott. A mennyezeti ventilátor szelétől az asztalon álló gyertyák viasza az abroszra folyt.

Az asztal túloldalán Blake izgatottan figyelte Carson arcát. A garnélarák kásával az egyik kedvenc étele volt, de a lány nem tudott enni. Evett belőle pár kanálnyit, de a sűrű, vajas massza túl sok volt neki. A tengeri herkentyűk illatától pedig felfordult a gyomra. Ám ami a szagoknál is jobban zavarta, az az a hír volt, amelyet meg kellett osztania Blake-kel, és ami miatt görcsben állt a gyomra.

Hobbs nyugodtan feküdt az asztal alatt, várva a rákfalatot, amelyet Carson csúsztatott oda neki.

– Még egy kis vizet? – kérdezte Blake, felemelve a kancsót.

– Köszönöm, kérek! – Carson valósággal érezte, hogy a ki nem mondott szavak a nyelvére tolulnak.

A lány csendben figyelte, ahogy Blake kitöltötte a vizet, hallotta a jég koccanó hangját, ahogy a kockák a poharába estek. Tudta, hogy durcásnak és visszahúzódónak tűnik. Carson komorságát ellensúlyozva Blake egyre gondoskodóbbá vált, és úgy járt-kelt, mintha tojáshéjakon lépdelne.

Blake letette a kancsó t, és a lány érintetlen tányérját nézte.

– Nem vagy éhes? Alig ettél.

– Nem – mondta Carson, lassan megrázva a fejét. Rosszul érezte magát azért, amiért Blake ennyit fáradt, voltaképp a semmiért. – Nem érzem jól magam.

– Jaj, kedvesem, annyira sajnálom! Miért nem mondtad hamarabb? Egy kicsit tényleg sápadt vagy.

Carson felhorkant.

– Tényleg?

– De így is nagyon jól nézel ki – tette hozzá gyorsan Blake. – Szép vagy, mint mindig.

Carson arca fénylett az izzadságtól, és tudta, hogy ingerlékeny hangulatban van. Nem Blake hibája, hogy terhes lett… legalábbis nem csak az övé. Letette a szalvétáját az asztalra, és hátrébb csúszott a székén. Hobbs egy kelletlen morgással arrébb ment.

Blake, valamit el kell mondanom.

– Rendben – mondta a férfi óvatosan.

– Terhes vagyok.

Blake megdermedt, a szeme elkerekedett. Egy pillanattal később pislogott is egyet. Carson látta rajta, hogy próbálja összeszedni a gondolatait.

– Biztos vagy benne?

Carson azt akarta kiáltani, hogy „nem, ezt csak most találtam ki!”, de helyette így szólt:

– Persze, biztos vagyok benne. Késett a menzeszem, és csináltam egy tesztet Floridában. Pozitív lett. Valójában három tesztet is csináltam, csak hogy biztos legyek benne.

Blake hátradőlt a székében, és elfordította a tekintetét Carsonról, majd amikor újra a lány szemébe nézett, az arcán csodálkozó mosoly játszott.

– Terhes vagy – mondta. – Hát… ez… ez nagyszerű.

Carson csak pislogott. Nem volt benne biztos, hogy jól hallotta-e, amit Blake az imént mondott.

– Nagyszerű? Mi ebben a nagyszerű? Ez nem nagyszerű!

– Ez jobban hangzik, mint amire gondoltam, amikor azt mondtad, hogy mondanod kell valamit. Figyelj – kezdte a férfi, és az az asztalra tenyerelt –, tudom, hogy nem így terveztük, de ez történt. – Blake hátradőlt, a szék hátsó lábain hintázott, és a fejét vakargatta. – De mégis hogy történhetett?

Carson megint felhorkantott, és gyanakvóan nézett a férfira. Blake visszabillentette a székét, és elvigyorodott.

– Azt tudom, hogyan… – mondta Blake, majd elkomorodott. – De hogy estél teherbe? Hiszen vigyáztunk.

– Én is ezt szeretném tudni – válaszolt Carson, és összehúzott szemmel, vádlón nézett Blake-re. A férfi szemében harag villant.

– Hogy mi van? Sosem tennék olyat! Mégis minek nézel te engem? Ha teherbe akartalak volna ejteni, akkor őszintén megmondom.

– Hát, végül mégis teherbe ejtettél! – kiáltotta Carson.

– Hát igazán sajnálom! – kiabált vissza Blake.

Hobbs felugrott, és ugatva az ajtóhoz szaladt.

– Hallgass, Hobbs! – szólt utána Blake.

A kutya abban a pillanatban abbahagyta az ugatást, és visszakocogott hozzájuk, majd némi morgás után leült Blake lába mellett.

Blake és Carson egymást bámulták, miközben a csend egyre sűrűbb lett körülöttük.

Végül Blake megtörölte a homlokát, és annyira koncentrált, hogy az arcán egészen furcsa grimasz jelent meg.

– Figyelj! – mondta Blake nyugodtabb hangon. – Valami bizonyára nem úgy működött, ahogy kellett volna. Ritkán, de azért ez megesik. És te nem szedtél tablettát.

– Ezt tudtad – mondta Carson védekezőn, és félrenézett, mert zavarba jött rossz döntése miatt. Még mielőtt eljött volna Los Angelesből, abbahagyta a fogamzásgátló szedését. Azt akarta, hogy a szervezete egy időre megtisztuljon a hormontablettáktól, ráadásul nem nagyon tervezte, hogy egy komoly kapcsolatba kezd. A nyár végeztével, mihelyst visszatért volna, újra el akarta kezdeni a tabletták szedését. Azt hitte, hogy vigyáznak. Buta, buta, buta.

– Csak azt mondom… – kezdte Blake békülékeny hangon –, hogy itt vagyok, együtt vagyunk ebben a helyzetben, jó? – Blake kinyújtotta a karját, hogy megpaskolja Carson kezét. Amikor a lány felnézett, a férfi állta a tekintetét.

– Jó? – kérdezte újra Blake.

Carson vonakodva bólintott.

– Mikor derült ki? — kérdezte Blake.

– Tegnapelőtt. Annyira bizarr volt. Palackkal voltam a vízben, és folyamatosan hangradarral vizsgálta a hasamat. Mint kiderült, ő hamarabb tudta, hogy terhes vagyok, mint én.

– Tényleg? – kérdezte Blake hitetlenkedve.

– Az igazat megvallva a frászt hozta rám. Amint elhagytuk a központot, elmentem egy gyógyszertárba, hogy vegyek egy terhességi tesztet. A dobozban lévő mindhárom tesztet megcsináltam, és mind a három azt jelezte, hogy várandós vagyok. – Carson kisöpört egy kósza tincset az arcából. – Amikor kiderült, olyan volt, mintha egy átkozott kapcsolót felkapcsoltak volna a testemben. Hirtelen nagyon rosszul éreztem magam. Azt gondolnám, hogy pszichoszomatikus tünetek lehettek, de a rosszullétet nyilván nem lehet megjátszani.

– Rendben – mondta Blake, és eltolta maga elől a tányérját. – Minden rendben lesz. Van megtakarított pénzem meg egy remek biztosításom.

– Mi van? Várj…! – kiáltotta Carson, és riadtan felegyenesedett a székében. – Még az sem biztos, hogy megtartom.

Blake arcvonásai megkeményedtek.

– Nem vagy benne biztos, hogy megtartod?

– Ez egy nagy döntés. Végig kell gondolnom minden eshetőséget.

– Szeretlek. Te is szeretsz engem. Min akarsz még gondolkodni?

Carson az asztalra dobta a szalvétáját, és felállt. Úgy érezte, szűkös neki ez a helyiség.

– Mennem kell.

Blake hátratolta a székét, átment Carson oldalára, és megfogta a karját.

– Értem, hogy berezeltél. Félsz. Ne félj! Itt vagyok.

Blake azt mondta, amit egy nő ilyenkor hallani akar, és Carson azt kívánta, bárcsak jobban érezné magát a férfi szavai hallatán, de sajnos nem így lett.

– Carson, ugye tudod, hogy szeretlek?

A lány szipogott, nem tudott Blake szemébe nézni.

– Igen.

– Akkor a válasz egyszerű. Összeházasodhatunk.

– Nem… – mondta Carson a fejét rázva. – Így nem.

– Kedvesem, el akarlak venni feleségül. Azóta el akarlak venni, amióta először megláttalak a Dunleavy’sben.

– Nem kérnél, hogy menjek hozzád, ha nem lennék terhes.

– Lehet, hogy nem ma kértelek volna meg. De voltaképp mindegy, hogy most vagy a jövő évben teszem meg, nem számít, csak az, hogy együtt legyünk. – Blake lehajtotta a fejét, hogy megcsókolja Carson feje búbját, majd átölelte a lányt, és közel húzta magához. – Összeházasodhatunk most azonnal, nem kell nagy felhajtás. Azután ideköltözhetsz. A dolgozószobát átalakítjuk gyerekszobává. Legalábbis addig, amíg nem találunk egy nagyobb lakást.

Úgy tűnt, Blake fejben már mindent eltervezett. Csakhogy Carson nem azért jött ide ma este, hogy a férfi megválaszolja minden kérdését, vagy hogy eltervezze az ő életét is. Carson csak azt szerette volna, hogy Blake támogassa, hogy meghallgassa az összes félelmét, aggodalmát. Azt szerette volna, ha elmondhatja a gondolatait, hogy jobban átlássa, milyen döntést kell hoznia. Blake azonban ehelyett arra akarta rávenni a lányt, amit ő akart. Eltervezve az életét, csak hogy ő, Carson, igent mondjon. Összeházasodnak, gyerekük születik… Mindez Blake jövőképének a része, nem Carsoné.

A lány érezte, hogy a pániktól alig kap levegőt. Blake ölelő karját börtönnek érezte. Izmai megfeszültek, és kiszabadította magát Blake öleléséből.

– Blake – kezdte Carson remegő hangon, ujjaival a halántékát masszírozva. – Most úgy érzem, hogy a fejem mindjárt szétrobban. Nem tudok házasságról, költözésről beszélgetni veled. Azt sem tudom, hogy meg akarom-e tartani ezt a babát, azt meg pláne nem, hogy férjhez akarok-e menni. Annyira gyorsan történik minden. Csak pár hónapja ismerjük egymást!

Blake leengedte a karját. Döbbenten bámult Carsonra.

– Nem kértelek arra, hogy vegyél el! Nem akarom, hogy te mondd meg, hogy mit kell tennem! Nem ezért jöttem ma este. – Carson fel-alá sétált a szobában, az ajtót mustrálta. – Csak szeretném azt tenni, ami helyes. Elmondtam neked, hogy terhes vagyok. Egyelőre ennyi. Ez önmagában is hatalmas lépés számomra. Nem vagyok még felkészülve arra, hogy anya legyek. Még állásom sincs! Hogy fogok így gondoskodni egy gyerekről?

– Majd én eltartalak téged és a gyereket.

– De nem akarom, hogy te tarts el minket. Hát nem érted, hogy nem akarok tőled függni?

Blake sértett arckifejezést vágott, és valósággal lemerevedett.

– Kezdem érteni – mondta Blake.

Carson nem akarta megbántani őt. Nem ezért jött ide. Most mégis minden rosszabb lett.

– Sajnálom, csak annyira félek ettől… – Carson hangja elhalt, kezével a hasa felé intett. – Ettől a dologtól.

– De miért?

– Mert minden megváltozik.

– Semmi nem fog változni. Közöttünk legalábbis nem.

– Persze hogy változni fog minden! Mert én is megváltozom.

– Hogy fogsz megváltozni?

– Nem tudom! – kiáltotta Carson. Tudta, hogy irracionálisnak hangzik minden, amit mond, de azzal is tisztában volt, hogy igaza van. – Csak meg fogok változni.

– Carson…

– Nem! Nem vagyok még kész arra, hogy erről beszélgessünk. Rólunk. Azt hittem, hogy elég erős vagyok ahhoz, hogy ezt megbeszéljük, de nem megy.

Blake tekintete elhomályosult, és lehajtotta a fejét.

– Mennem kell – jelentette ki Carson.

Blake a lány keze után kapott, hogy megállítsa.

– Carson, kérlek, ne vetesd el!

– Blake…

– Komolyan mondom. – Blake tekintete elkomorult. Carson érezte, hogy úrrá lesz rajta a düh. Hátralépett, és kitépte a kezét a férfi szorításából.

– Ez az én testem. Majd eldöntöm, hogy mit teszek vele.

– Carson, szeretlek. De ha elveteted, akkor én nem maradhatok veled tovább.

Carsonnak elakadt a lélegzete. Ezért nem akarta elmondani Blakenek, hogy terhes. Azért jött ide, mert remélte, hogy a férfi kellőképpen érzékeny és megértő lesz, hogy meghallgatja, és segít neki döntést hozni anélkül, hogy elítélné. De mégis miért gondolta, hogy így lesz? Nem ismert férfit, aki Blake-nél jobban ragaszkodott volna az elhatározásához.

Carson felkapta a táskáját a székről, miközben az ajtó felé sietett. Kinyitotta az ajtót, de mielőtt kiment volna rajta, még visszafordult.

– Kérlek, ne hívj fel egy darabig, jó?

– Most szakítasz velem?

– Nem. Igen… – Carson hatalmasat sóhajtott. – Nem tudom – mondta végül, majd kilépett az ajtón, hogy futásnak eredhessen.

Aznap este Dora Devlin hatalmas ágyán feküdt, fejét a férfi vállán pihentette. Bágyadt volt, és kába az együttlétük után. Most először szeretkeztek Devlin hatalmas ágyában, igaz, ez volt az első alkalom is, amit a szárazföldön éltek meg. A hajó szűkösségéhez mérve az ágy valódi fényűzésnek hatott.

Fényűző lenne ez minden más helyzetben is, gondolta Dora, miközben végignézett a szobán. Devlin nagy háza Sullivan’s Island Breach Inlet nevű részén épült. Új, déli stílusú ház volt, nagy verandával és óceánra néző hintaszékekkel. A hálószoba verandára nyíló ajtaját tárvanyitva hagyták, így hagyva szabad utat az óceán felől fújó szellőnek. Azok, akik a szigeten nőttek fel, jobban szerették ezt az illatos levegőt a légkondicionálóból áradó hűvösségnél. Csodálatos ház ez, gondolta újra Dora, de abban nem volt biztos, hogy a láp szélén álló különleges házikónál jobban tetszik-e neki.

Lerúgták magukról az ágyneműt, és meztelenül feküdtek a hűsítő szellőben. Dora keze Devlin meztelen mellkasát simogatta, ujjaival a férfi mellkasán göndörödő szőrrel játszott. A férfi Dora vállát simogatta, lustán, köröket rajzolva rá, miközben együtt dúdolt a CD-lejátszóból szóló zenével.

– Szeretem ezt a számot – mondta Devlin halkan. – Kettőnket juttatja az eszembe. – A férfi kissé hamiskásan, bariton hangon énekelte a refrént.

– I saw you last night and got that old feeling.[6]

– Tudod a szövegét – mondta Dora incselkedve. – Le vagyok nyűgözve.

– Azért élek, hogy lenyűgözzelek.

Dora jólesően a férfi vállába fúrta a fejét. Cal nem volt az az ölelkezős típus, és a fia sem. Jobban vágyott a férfi gyengéd ölelésére, mint magára a szexre. A szeretkezés csodálatos volt, de ez… Dora nagyot sóhajtott. Arra volt szüksége, hogy átöleljék, hogy különlegesnek érezze magát.

Devlin újra énekelni kezdett remegő hangján.

– The spark of love is still burning.[7]

– Szép… – motyogta Dora elgondolkodva.

– Te, asszony, nem figyelsz a dal szövegére? Próbálok neked mondani valamit.

Dora megdermedt, ahogy hirtelen rájött, hogy Devlin nem csak viccelődik.

– Én így érzek irántad, Dora. Így érzek magunkkal kapcsolatban. Az a régi érzés visszatért. Olyan, mintha kaptunk volna egy második lehetőséget az élettől.

– Drágám, mi csak most kezdtünk együtt járni. Ne szaladjunk ennyire előre!

– Az, hogy mennyi ideje vagyunk együtt, nem számít. Pont úgy van, ahogy a dalban megírták. Megláttalak, és visszatért az a régi érzés.

– Dev, várj! – dadogta Dora. Felült, maga köré tekerte a lepedőt.

– Mi a baj, kedvesem? – kérdezte Devlin elkomolyodva. A férfi felült, és így még hangsúlyosabbá vált a meztelensége. Dorának félre kellett néznie, még mindig zavarba hozta a látvány Sosem érezte jól magát meztelenül, még akkor sem, amikor fiatal volt. Cal előtt pedig pláne nem, aki – most már ezt tisztán látta – igencsak prűdnek nevezhető.

Devlin megfogta Dora lepedőt szorító kezét, és elhúzta. Ahogy lecsúszott róla a szövet, az asszony utána akart kapni, de a férfi mindkét kezét szorosan tartotta. Dora elpirult, zavarba jött.

– Nincs az ujjadon a jegygyűrűd – mondta Devlin, a gyűrű helyén látható, világosabb színű bőrt nézve az asszonyujján.

– Nem, nincs rajtam.

Devlin nem mondott semmit, csak bólintott, és ujjával a gyűrű helyét simogatta.

– Azt gondoltam, hogy örülni fogsz, ha elmondom, hogyan érzek irántad.

Dora a férfi szemébe nézett. Meglepte a csillogó kék szempárból áradó őszinteség.

– Te voltál az igazi a számomra, amikor tinik voltunk, és te vagy az igazi számomra most is. Az évek alatt, amíg nem voltunk együtt, elveszettnek éreztem magam. Most már tudom, hogy sosem tudtalak elfelejteni. Soha nem lett volna szabad elengednem téged.

Dora a szíve mélyén érezte, hogy mélyen megérintik a férfi szavai. Mégsem tudott mit felelni. Nem tudott megmozdulni.

– Hallottad, amit mondtam? – kérdezte Devlin.

– Igen.

– Tudom, hogy te is érzed – mondta Devlin. – Tudom.

– Igen, érzem – mondta Dora. – Amikor ennyi év után megláttalak, úgy tűnt, mintha még mindig tizenhat lennék.

– Rám mindig ilyen hatással vagy.

– De nem tizenhat vagyok. Hanem harminchat. És van egy fiam.

– Tudom. Ezt mind tudom. De ami fontos, az az, hogy ugyanúgy érzünk egymás iránt. Itt és most.

– Most – mondta Dora. – Nem érzem magam tizenhatnak. De rád sem tinédzserként gondolok. – Az asszony elnevette magát a férfi zavart arckifejezése láttán. – Úgy értem, hála az égnek! Az időközben eltelt évek alatt sok mindenen keresztülmentem, rengeteget tanultam… Nem akarok többé az a bolond fiatal lány lenni. Befolyásolható és engedelmes voltam, még talán hiszékeny is. Szeretek az a nő lenni, aki most vagyok. Devlin, miattad megint szépnek érzem magam. Nőiesnek, szexinek. Most… – Dora a férfira nézett, előrehajolt, hogy megsimogassa az arcát.

– És szeretem azt, aki most vagy. Azt a férfit, akivé váltál. Nem akarok újra olyan gyerek lenni, mint amilyenek akkor voltunk.

Devlin megfogta Dora vállát.

– Én még mindig úgy érzek. Ezt próbáltam elmondani a magam ügyetlen módján. Dora – kezdte Devlin. A hangja az érzelmek intenzitása miatt rekedtesen csengett. – Én… én szeretlek. Mindig is szerettelek, és mindig is szeretni foglak.

Dora kicsit hátrébb húzódott. A szíve hevesen dobogott.

– Dev, annyira gyorsan történik minden.

A férfi arcáról lehervadt a mosoly, és elengedte Dora vállát.

– Ezek szerint te nem érzel irántam semmit? Nem szeretsz.

Dora felnyögött.

– Persze hogy érzek valamit irántad. Az érzéseim mélyek és valódiak. De nem tudom, ez szerelem-e, nem szeretném még egyszer sietve, túlságosan hamar kimondani ezt a szót. Még nem állok készen erre. Még el sem váltam!

– De én igen – csattant fel Devlin. – És elárulok neked valamit. Egy darab papír nem változtat semmin. Csak az számít, ami itt van. – Devlin ökölbe szorította a kezét, és finoman a mellkasára ütött vele. Majd hirtelen megdermedt, és méltatlankodó hangon folytatta: – Eudora Tupper, te még mindig szereted a férjedet?

– Devlin, hogy kérdezhetsz ilyet?!

– Megkérdezhetem, mert egyszer már összetörted a szívemet a miatt a férfi miatt. Nem szerepel a terveim között, hogy ez újra megtörténjen.

– Mikor törtem össze a szívedet?

Devlin meglepetten nézett a lányra.

– Amikor szakítottál velem!

– Ó, az ég… Dev, akkor csak tizennyolc voltam!

– Tizenkilenc. Akkor is együtt jártunk, amikor te a főiskolára, én pedig az egyetemre jártam. Az egész nyáron és az azt követő év egy részében.

Dora döbbenten nézett Devlinre. Nem gondolta volna, hogy a férfi mindenre ilyen pontosan emlékszik, és meglepte a nyers, őszinte fájdalom, amely egyértelműen kihallatszott a hangjából.

– Akkor találkoztál a méltóságos Calhoun Tupperrel, és engem, a vén csotrogányt lecserélted egy új modellre – folytatta a férfi.

– Nem így volt – mondta Dora. Bosszantotta, hogy Devlin ilyesmit vág a fejéhez. – Nem ezért szakítottunk.

– Akkor miért szakítottunk? – kérdezte Devlin, dühösen bámulva Dorára. – Nekem sosem mondtad el a valódi okot. Vagyis nem teljesen.

Az asszony kényelmetlenül fészkelődött.

– Nem… nem tudom. Felnőttünk, megváltoztunk. Beleszerettem Calbe – dadogta.

– Vagy inkább az édesanyád szeretett bele – mondta keserű hangon Devlin.

– Ne légy nevetséges!

– Az volnék? Tudod, hogy édesanyád sosem kedvelt engem. Nem hitte, hogy sokra vinném.

Dora összefonta karját a mellkasán.

– És ennek mi köze van a mi kapcsolatunkhoz?

– Nagyon is sok. Mindig is anyád lánya voltál. Ha ő azt mondta, hogy ugorj, te csak azt kérdezted, milyen magasra. Ilyen volt a ti kapcsolatotok. Sosem szeretett engem, de el tudom képzelni, hogy minden alkalommal Cal képét lobogtatta előtted, amikor felhívtalak. Biztos vagyok benne, hogy az üzeneteim felét át sem adta neked, amikor végül Tupperrel összejöttetek. – A férfi szavai hallatán Dora lesütötte a szemét. – Hozzámentél, mert anyád azt mondta, hogy így kell tenned.

– Dev, hagyd abba! – mondta Dora a férfi szemébe nézve. – Ez nem fair. Azért mentem hozzá Galhez, mert szerettem.

– A fenébe is! – mondta Devlin a fejét csóválva. Dorára mutatott, és kijelentette: – Nem hiszek neked.

Dora szája tátva maradt. Felegyenesedett.

Devlin dühödten lerúgta az ágyról a takarót, és felkelt az ágyból. Hatalmas léptekkel átment a szobán, és bevágta maga mögött a fürdőszoba ajtaját.

Dora egyedül ült a nagy ágyon. Maga köré fonta a karját. A hold egyre magasabbra hágott az égen, mint egy ragyogó királynő. Pár perccel korábban éppolyan tündöklőnek érezte magát, mint a hold az égen. A fény azonban immár elhalványult, és mindent hűvös burok vett körül. Felvette a vastag ágytakarót az ágy végéből, és a vállára borította. Az éjszakába bámulva ujjaival a gyapjú redőit simogatta.

Minták, már megint ez a szó, gondolta. Dora kezdte megérteni, milyen hatással vannak azok a bizonyos minták a viselkedésre. Devlin minden havával igazat szólt. Winnie nem titkolta a fiú iránt érzett ellenszenvét. Lehet, hogy ő csak jó kislányként követte az édesanyja meg a nagyanyja által alakított viselkedésmintát, amikor hozzáment Calhez? Dora arra gondolt, hogy Winnie hányszor világított rá arra a tényre, hogy Cal nem szerette úgy az italt, mint az apja vagy Devlin. Az anyja folyton az alkohol káros hatásairól kárált. Ilyenkor mindig az apját hozta fel példaként, az apja életét, hogy azt miként tette tönkre az alkohol. Arra is felhívta Dora figyelmét, hogy Cal egy régi charlestoni családból származik, és hogy a családnak nagyon jók a kapcsolatai, így a Dora által már megszokott, nyugodt életet biztosíthatja neki.

Dora a maga kislányos módján szerette Calt. A férfi mellett az első pillanattól kezdve úgy érezte, hogy ennek a kapcsolatnak óhatatlanul házasság lesz a vége. Amikor a férfi letérdelt elé, hogy megkérje a kezét, Dora csak igent tudott mondani.

Az episzkopális Szent Fülöp-templomban, hagyományos szertartás keretein belül házasodtak össze egy verőfényes júniusi napon. Dora fehér csipkés ruhát viselt, a koszorúslányokon púderrózsaszín taftruha pompázott. Dora nászajándékul Aynsley porcelánt választott, akárcsak az édesanyja, és olyan ezüstkészletet, mint amilyen a nagyanyjának is volt.

Vajon Devlin igazat szólt, amikor azt mondta, hogy Dora az édesanyja szigorú szabályai szerint ítélte meg a férfit? Az asszony nagyot nyelt. Be kellett ismernie, hogy a férfinak igaza volt. Istenem, gondolta, és közben érezte, hogy úrrá lesz rajta a bűntudat.

Ledobta a válláról az ágytakarót. A vastag, merev gyapjú irritálta érzékeny bőrét. Ahogy ott ült, a nyakát és a karját vakargatva, elgondolkodott azon, hogy vajon miben alkalmazkodott még a régi viselkedésmintákhoz, amelyek csak szomorúságot hoztak az életébe.

Kinyílt a fürdőszoba ajtaja, és Devlin lépett ki rajta, egy drágának tűnő, bolyhos fürdőköpenynek övét igazgatva, mezítláb. Szőke haja összevissza állt. Lépései visszhangzottak, a járása magabiztosságról és dühről árulkodott.

Mennyire megváltozott minden, gondolta Dora. Elgondolkodott azon, hogy az anyja vajon mit szólna Devlinhez most. Ez már nem az a szegény, szigetről jött fiú volt, akivel felnőtt. Dev önerőből lett gazdag. Szinte a Semmiből épített várat. Férfivá vált, sikeres vállalkozást vezetett, megnősült, apa lett, majd elvált. Az eltelt évek és a megannyi változás ellenére még mindig szerette őt.

Devlin megállt az egyik asztalka mellett, amelyen italosüvegek álltak, töltött magának némi nedűt, majd a lány felé fordult, és rápillantott.

– Kérsz egy konyakot?

A hangszínéből hallani lehetett, hogy dühös, de még most is úriember maradt.

– Nem, köszönöm. De egy kis víz nagyon jólesne.

Devlin megállt, ismét az asztalhoz fordult, és visszatette a kupakot a kristályüvegre, majd kinyitott két üveg vizet, és az ágyhoz vitte.

Az egyik üveget átadta Dorának, majd leült mellé az ágyra. Az asszony odébb csúszott, hogy legyen helye a férfinak is a fejtámla mellett. Devlin kinyújtotta a lábát Dora lába mellett, a fejtámlának dőlt, és nagyot kortyolt a poharából.

Dora a férfi vállára hajtotta a fejét. Megnyugtatta őt, hogy Devlin visszatért hozzá, nem pedig sértődötten a fürdőszobában duzzogott tovább. Csak egy magabiztos ember képes erre, gondolta Dora. Megfogta a férfi ölében nyugvó kezét, aki azonnal megszorította az övét.

– Dev, még soha nem beszéltünk a te házasságodról – mondta Dora. Örült, hogy mindketten a fejtámlának dőlve az óceánt nézik, és nem kell egymás szemébe nézniük. Ettől valahogy könnyebb volt őszintén beszélgetni.

— Szeretted a feleségedet?

– Azt hittem, hogy igen. Ezt nehezen tagadnám le.

– Ennek örülök – mondta Dora. Nem szerette volna azt hinni, hogy Devlin nem szerette a feleségét.

– Ashley és én jóval azután házasodtunk össze, hogy szakítottál velem – tette hozzá a tisztánlátás kedvéért.

– Miért váltatok el?

Devlin nagyot sóhajtott.

– Elszúrtam. Megcsaltam. Túl fiatal voltam még a házassághoz, és túl hülye ahhoz, hogy értékeljem, amim van. Tovább együtt maradtunk, mint kellett volna. Egyikünk sem akarta bevallani, hogy hibáztunk. Főleg azután, hogy Leigh Anne megszületett. De amikor Ashley végül döntött, nem ellenkeztem. Nem tudtam volna. Nem fogok hazudni. A válás nagyon nehéz volt. Az emléke a mai napig kísért mindkettőnket. De visszatekintve azt mondhatom, hogy ez volt a legjobb döntés.

– És ő hogy van?

– Jól. Újra férjhez megy.

Dora a férfira nézett.

– És ez nem zavar?

– Nem – válaszolt Devlin gyorsan, majd kicsit komolyabban folytatta: – Nagyon örülök a házasságának. Jó ember a leendő férje. Jó apja lesz Leigh Anne-nek. De ő mindig is az én kislányom marad. Bármit megtennék érte. A válás nem változtatja meg azt, ahogy egy apa érez a gyereke iránt.

Dora Calre gondolt, és úgy hitte, Devlinnek igaza van

– Nate szerencsétlenségére.

– Hol laknak?

– Mount Pleasant városában. Van egy nagyon szép házuk a folyó mellett. Nem messze innen.

– Gyakran találkoztok?

– Minden második hétvégén, és az ünnepeket is meg szoktuk oldani. Nem volt még olyan iskolai esemény vagy táncbemutató, amiről lemaradtam volna – mondta Devlin büszkeséggel a hangjában.

Dora mosolygott, örömmel hallgatta a férfit. Devlin elfordult, hogy Dora szemébe nézzen.

– Kedvesem, tudom, hogy rengeteget beszélünk a múltról és arról, hogy mire emlékszünk tizenhat éves korunkból. Örülök, hogy melletted megint ifjúnak érezhetem magam. És annak is, hogy emlékeztetlek arra az időre. – Devlin Dora ujjaival játszva egy pillanatra elhallgatott. – De már nem vagyunk gyerekek. A sajgó csontjaim emlékeztetnek a koromra. – Devlin felnevetett. – Nem vagyok már az a vakmerő szörfös, akit megismertél. Férfivá értem. De csak az, hogy felnőttem, még nem jelenti azt, hogy öregnek is kell lennem. Vagy igen?

Dora megrázta a fejét, és kezét a férfi kezére tette.

– Egyáltalán nem jelenti azt. Szeretem, hogy még mindig spontán vagy, és jó veled lenni. Boldoggá teszel.

Devlin felszegte a fejét.

– Ez úgy hangzik, mintha egy „de” következne…

Dora szomorúan mosolygott.

– De… ahogy te is mondtad, szeretem a csendes életemet, az otthonomat és a kertemet. A fiamat. Szeretek otthon maradni esténként. Amíg te… – Dora a férfi szemébe nézett – mindig eljársz szórakozni. Bemész a bárba, és Bill kérdezés nélkül is tudja, mit iszol. A Dunleavy’s bárt az irodádként emlegetted.

– Az én vállalkozásom már csak ilyen. Akkor találkozom az ügyfeleimmel, amikor ráérnek, vagyis leginkább csak hétvégén vagy esténként. Elviszem őket étterembe, hogy megbeszéljük a részleteket, és hogy egy kicsit megismerjék a helyieket.

– Tehát az egész csak üzlet?

– Nem, természetesen nem csak az. – Devlin elmerengett. – Mit szeretnél tudni? Arra gondolsz, hogy képtelen vagyok megállapodni?

– Csak azt tudom, amit látok.

Devlin újra Dora kezére nézett.

– Eszedbe jutott már valaha, hogy esetleg magányos vagyok?

Dora hirtelen felkapta a fejét, és Devlinre nézett. Kék szeme lámpásként világlott ki napbarnított arcából, egy pillanat alatt megsemmisítve az ellenérveit. Fel sem tudta fogni az egészet – Devlin Cassell magányos lenne?

Dora erre sosem gondolt. Megrázta a fejét, majd a férfi széles, erős vállára hajtotta. Devlin szorosabban átölelte őt.

– Dev – kezdte Dora, kényszerítve magát, hogy őszintén beszéljen. – Nagyon sokat jelent nekem az, hogy szeretsz. Légy velem türelmes. Nem tudom kimondani ezt a szót. Még nem. Lehet, hogy csak egy darab papír, de szeretném már megkapni az aláírt, jogerős válási papírokat, mielőtt tovább lépnék. Még nem készültem fel egy komolyabb kapcsolatra.

Devlin felsóhajtott, és finoman megpaskolta Dora vállát.

– Jól van, kedves. Nem fogom erőltetni.

– Köszönöm.

– Addig legalábbis, amíg nem kezdesz megint távolodni tőlem.

– Nem fogok. Megígérem. – Dora megpaskolta a férfi mellkasát. – Itt vagyok.

Devlin lehajolt, és megcsókolta Dora feje búbját, és annyit mondott

– És itt is akarlak tudni.

Másnap reggel Dora úgy érezte, mintha az új nap ismét erővel töltené fel. Ahogy elérte a tengerpartot, futni kezdett. Nem nyújtott. Egyszerűen csak elindult, karjával is hajtva magát. Az egyik lába a másik után csapódott a kemény homokba. Jobbján az óceán fehér tarajú hullámokat vetett.

Erős vagy, meg tudod tenni. El tudod érni a célodat.

Ezeket a szavakat ismételgette magában ritmusosan, mintha így jobban tudná tartani a sebességet. El is kellett hinnie, amit mondott.

Az izzadság lefolyt a homlokán, de ő tovább futott, el a világítótorony mellett, Breach Inlet irányába. Eszébe jutott az első alkalom, amikor elért idáig, gyaloglóprogramjának első napján. Fáradt volt, szomjas, alig tudta egyik lábát a másik után tenni. Devlin ezen a reggelen talált rá. A lehető legrosszabbul festett, a férfi mégis szépnek látta. Dora hangosan felnevetett. Boldog nevetése úgy hangzott, mint egy harci kiáltás a kora reggeli szélben.

Ahogy elérte a torkolatot, visszafordult, és még mindig tartotta az iramot. A szíve vadul kalapált, de ő tovább futott a kijelölt táv vége felé. Az izmai égtek, de Dora úgy érezte, hogy túl messzire jutott ahhoz, hogy itt adja fel. Nincs több kifogás. Ma el fogja érni a célját.

Tovább futott, szíve lüktetett, amíg el nem érte a sziget legészakibb pontját. Erősen zihálva, kezét a csípőjére téve megállt. Izzadság folyt a szemébe. Kimerült, de úgy érezte, diadalt aratott. Arcán széles vigyor terült el. Megcsinálta!

Ott állt a homokban, hagyta, hogy a friss szél lehűtse a testét, a tekintetét pedig végigjártatta a szeretett kis sziget homokos partján. A parton túl az Atlantióceán úgy morajlott és prüszkölt, mint egy hatalmas vadállat, amit a vihar ébresztett fel.

Dora hangosan felnevetett. Hangját elnyelte a hullámok dübörgő moraja. Ma reggel messzire jutott. Arra gondolt, hogy névrokonának, Eudora Weltynek igaza volt. A szeretett hely begyógyítja a sajgó sebeket.

Dora elfordította a fejét, a sziget hátulsó felét nézte, ahol a hullámok az öböl fövenyét nyaldosták, ahol a parti növényzet susogott a szélben, és a kócsagok vígan lakmároztak. A fakoronák felett alig észrevehetően, de látszott Sea Breeze teteje. Mosolygott, ahogy nagyanyja szavai visszhangzottak a fejében: Találj önmagadra, és hazatalálsz!

20. fejezet

Dora lezuhanyozott, és könnyű nyári ruhát vett magára, majd kivitte a kávéját és egy tálkányi teljes kiőrlésű gabonapelyhet a hátsó verandára. A napot szürke felhők serege takarta el az égen, így egy kísérteties szemnek tetszett. Dora kikerült néhány zöldség-és fűszernövénytartót, és átment a verandán, hogy csatlakozzon nagyihoz és Lucille-hoz, akik a megszokott helyükön kártyáztak az előtető alatt. Az előtetőt meg-megrázták a széllökések.

Dora leült a sziget helyi újságját olvasó Carson mellé az asztalhoz.

– Jó reggelt! – köszöntötte a többieket. – Nemsokára itt a vihar.

Az asztal körül ülő nők felnéztek, és kedvesen köszöntötték.

– Korán elmentél ma reggel – mondta nagyi.

– Remélem, nem ébresztettelek fel!

– Egyáltalán nem – mondta nagyi. – Az én koromban már senki sem alszik jól. Harper pár perccel azután ébredt, hogy elmentél. – Nagyi a kert felé nézett. – A drága gyermek kávét főzött, feltankolt, és egyenesen a kertbe ment virágokat ültetni. – Nagyi, a csésze felett továbbra is a kertet nézve, belekortyolt a teájába, majd folytatta: – Nézd azt a lányt, ahogy azokat a zsákokat emelgeti! Esküszöm, a zsákok nehezebbek, mint ő maga.

A hátsó kertre pillantva Dora látta, ahogy Harper a hatalmas, komposzttal teli zsákokat felemeli, és tartalmukat a két virágágyásra borítja.

– Kicsi a bors, de erős – kuncogott Lucille.

– Dora, te hogyhogy nem serénykedsz ott? – kérdezte nagyi. – Ez nem a te projekted is?

– Már nem – mondta Dora, a gabonapelyhét rágcsálva. –Harper teljesen átvette a kertet. Csak az útjában lennék.

Carson leengedte az újságát.

– Ez ám a pálfordulás – mondta nevetve.

– Nem igazán – mondta Dora kissé csodálkozva. – Harper már nem az a szürke kisegér, akinek régen gondoltam. Kezdek félni tőle.

Nagyi nevetve vette fel a következő kártyát. Magasra tartva próbálta eldönteni, hogy megtartsa vagy letegye.

– Harper megrendelt minden kertészkedésről szóló könyvet, amit valaha írtak. Tele van velük a szobája. Fogadok, hogy el is fogja olvasni az összeset.

– Mik azok? – kérdezte Carson, a verandán hagyott zöldség-és fűszernövénytartókra mutatva.

– Zöldségpalánták – válaszolta Dora.

– Csak is erre van szükségünk. Még több zöldségre – motyogta Lucille, a következő lap után nyúlva. – Bárcsak a disznótartás is felkeltené az érdeklődését, és nevelne nekem egy szép kismalacot! Vagy egypár csirkét.

– Meg se említsd neki! – kiáltotta nagyi. – Mert ha igen, már holnap meghozatja a csirkéket! – Azzal az asszony az asztalra dobta az egyik kártyáját.

– Ne félj, Sullivan’s Islanden nem lehet haszonállatokat tartani.

– Az nem fogja megállítani Miss Harpert, ha egyszer úgy dönt, hogy mégis állattartásba kezd – mondta Lucille, és felvette a kártyát, amit nagyi eldobott.

– Isten áldja azt a gyermeket – motyogta nagyi. – De most halkabban, már jön is!

Az asztal körül ülő nők elhallgattak, ahogy Harpert nézték, aki átsétált a kerten, majd leverte a földet a ruhájáról. Hiábavaló próbálkozás volt a részéről. Föld borította a feje tetejétől a lábujja hegyéig, és összekeveredett a lány arcán lefolyó izzadsággal.

– Nincs is kifulladva – mondta Dora kissé elámulva.

– Hahó! – köszönt Harper, ahogy közeledett a verandához.

A három nő a döbbenettől elkerekedett szemmel nézte a lányt, aki New York-i létére déli stílusban köszöntötte őket.

– Hogy mik vannak… – motyogta Lucille a bajusza alatt.

– Jól van na, csak viccelődöm – mondta Harper nevetve. – Igaz, meg kell hagyni, hogy ez a kifejezés elég fülbemászó. – Harper Dora felé fordult, miközben a termoszból egy pohár vizet töltött magának. – Dora, örülök, hogy visszajöttél. Szükségem lenne a segítségedre. El kellene ültetnem az összes növényt, mielőtt ideér az eső.

– Sajnálom, de nem lehet, kedves kis kertészlányka! – mondta Dora, de egyáltalán nem látszott rajta, hogy nagyon bánná a dolgot.

Harper fújt egyet, és könyörgő tekintettel nézett Carsonra.

– Carson…

– Ne is nézz rám! – mondta Carson. – Utálok kertészkedni.

– Na, gyere már! – nyögte Harper. – El kell ültetnem azokat a növényeket, mielőtt leszakad az ég. – Harper szeme lelkesen csillogott, ahogy elkezdte ecsetelni, milyen jól halad. – Olyan sokat dolgoztam már, nem ronthatom el most. Ültettem három különböző salátát, koktélparadicsomot és rengeteg zöldfűszert. Olyan jó illatuk van. Van itt petrezselyem, kakukkfű, rozmaring, zsálya, oregánó, kapor és rengeteg bazsalikom. Hát nem tüneményesek? Olyan kicsik, meg minden. Ők az én picikéim. – Harper Lucille felé fordult. – Lucille, ez lesz a saját konyhakerted – mondta a lány büszkén. – Pár hét múlva csak kisétálsz, és azt szedsz le, amit csak akarsz.

Lucille kedvesen mosolygott.

– Ez nagyon kedves tőled. Köszönöm, drágám – mondta az asszony, és Mariettára pillantott.

– Nagyon szívesen segítenék neked, Harper – kezdte Dora –, de elmegyünk itthonról Nate-tel játszani. Kajakóránk lesz ma reggel. Igaz… – Dora a gyülekező felhőkre nézett. – Remélem, nem marad el a közelgő vihar miatt!

Mind a fejük felett tornyosuló felhőkre pillantottak, amelyek a dél felől nagy sebességgel érkező trópusi vihar előfutárai voltak.

– Nagyon gyorsan közeledik – mondta nagyi. – Ma nem kellene kimennetek a vízre, akár elmarad az óra, akár nem.

– Azoknak a felhőknek most már van hivatalos nevük is – mondta nekik Carson. Lucille-ra nézett. – Találd ki, mi az! – Amikor az asszony vállat vont, Carson megszólalt: – Lucy névre keresztelték ezt a trópusi vihart. Hát nem klassz? Szerintem úgy helyes, hogy a vihart rólad, az öreg szélkelepről nevezik el.

A lányok nevettek a szóviccen, miközben Carson Lucille mellé ment, és puszit nyomott az arcára.

Az asszony felnyögött.

– Soha az életben nem hívtak Lucynak. És soha nem is fognak így hívni. Mindig is Lucille voltam.

Nagyi nem nevetett.

– Ezek a nyári viharok meglepően nagy erejűek tudnak lenni. Elég sok kárt okozhatnak. Sokat átéltem már ahhoz, hogy ne vegyem mindegyiket komolyan. Tavaly a Debby nevű trópusi vihar letarolta a dűnéket. Egyszerűen a föld színével egyenlővé tette őket. – Nagyi tapsolt egyet, így késztetve mozgásra a csoportot az asztal körül. – Lányok, akár van tervetek a mai napra, akár nincs, fel kell készülnünk erre a viharra. A párnákat és mindent, amit a szél felkaphat, be kell vinni a garázsba. Harper, minden kerti szerszámodat el kell tenni. Nem szeretnénk, hogy bármit elvigyen a szél, és betörjön vele egy ablakot. Nem lehetünk elég óvatosak.

– Nagyi, te mindig pánikba esel, ha vihar közeledik – mondta Dora. – Ez a ház több mint egy évszázada állja a viharokat.

– Mert felkészülök mindenre! És jó, ha tudod, kisasszony, lehet, hogy a ház áll, de elég sok javítást végeztünk rajta az elmúlt években. A Hugo névre hallgató trópusi vihar majdnem elvitte az egész házat. Ha egyszer átélsz egy ilyet, állandóan az óceánt vizslatod.

– Ámen – motyogta Lucille.

– A Lucy komoly viharnak ígérkezik – mondta Carson az eget kémlelve. – Mindig megérzem a csontjaimban. Ilyenkor a légnyomás megváltozik, szerintem ezt érzékelem.

Dora megint felnézett az égre, és rossz előérzet lett úrrá rajta. Így van ez minden lápvidéken élővel, ha egy olyan nyári vihar közeledik, amit már a saját nevén emlegetnek.

– Legalább nem hurrikán.

– De az előrejelzés erős szelet ígér – mondta Harper, aggodalommal kémlelve az eget. – Aggódom a növényeimért – tette hozzá, és mélyet sóhajtott. – Most megyek, el kell ültetnem mindent, mielőtt a vihar ideér.

A lány határozottan elindult az egyik elültetésre váró, fűszernövényekkel teli tartóért, és vékony karjával könnyedén kapta fel a ládát.

– Ki ez a lány? – kérdezte Carson, állát a tenyerébe támasztva. – És honnan veszi a rengeteg energiáját?

– Ez a megtértek lelkesedése, kedvesem – válaszolta nagyi. – És elfojthatatlan.

– Ha már a végtelen energiáról beszélünk – mondta Dora Carsonnak –, észrevettem, hogy ma is sokáig aludtál. Nem voltál szörfözni vagy kiteozni, amióta visszajöttél. Az érkező viharral egyre nagyobbak a hullámok, azt hittem, hogy kint leszel a vízen a többi őrülttel.

– Csak elfáradtam az utazástól. Nem érzem magam túl jól, ennyi az egész. – Carson Lucille-ra nézett. – Azt hiszem, elkaptam a betegséged.

Lucille felhorkant.

– Kedvesem, azt biztosan nem.

Carson Lucille vállának dőlt.

– Hát, neked biztos nem az a bajod, ami nekem – mondta Carson viccesen.

Nagyi Carson szavait és hangsúlyát hallva felkapta a fejét, és gyors pillantást váltott Dorával és Lucille-lal. Abban a pillanatban a három nő tudta. Egyszerre, összeszűkült szemmel fordultak Carson felé. Dora közelebb hajolt a testvéréhez.

– Carson, terhes vagy? – kérdezte tőle a nővére.

– Annyira párás a levegő, hogy meg tudnám inni – mondta nagyi. Izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán, haja a párától begöndörödött.

A Lucy nevű trópusi vihar mind nagyobb lett, ahogy észak felé haladt a partvidéken. A víz egyre hangosabban és az egész szigeten visszhangozva morajlott. A nehéz pára lepelszerűen borult a vidékre. Mind együtt dolgoztak, hogy felkészüljenek a vihar aznap esti érkezésére.

Marietta még egyszer körbejárta a házat, hogy megbizonyosodjon róla, minden virágcserép, kerti szerszám, párna és egyéb dísztárgy biztonságos helyre került.

– Ezzel készen volnánk. Melegünk van, és jól leizzadtunk — mondta Carson, a feje fölött a copfjával babrálva.

– És most lemegyünk a partra!

Nagyi örömmel látta, hogy unokája ezen a reggelen már jobb színben van. Bikinifelső és csípőfazonú jóganadrág volt rajta. Lapos hasát elnézve nagyi nehezen tudta elhinni, hogy egy új élet növekszik benne. Carson nem volt hajlandó a terhességéről beszélni, még vele sem. Miután színt vallott, a lány szó nélkül a szobájába masírozott, és magára zárta az ajtót. Nagyi abban reménykedett, hogy az unokája azért bekopog a hálószobája ajtaján, és beslisszol hozzá, hogy szokásához híven kettesben beszélhessenek, de olybá tűnt, Carson e kérdésben némasági fogadalmat tett.

Harper közeledett feléjük fekete úszódresszben és szarongban, a fejére pedig egy hatalmas, lelógó karimájú kalapot tett. A hóna alatt fürdőlepedőket hozott.

– Velünk jössz, nagyi? – kérdezte Harper.

– Nem hiszem, hogy lemegyek, kedvesem. Ma nem.

Nagyi mögött Dora egy nagy vászontáskát hozott. Nate arcán fehér naptej csíkok éktelenkedtek.

– Miért nem jössz, nagyi? — kérdezte Dora. – Még nem voltál a strandon az idén nyáron. Olyan lesz, mint régen.

– Nem akarom Lucille-t egyedül hagyni – válaszolta az asszony. – Különben is, van néhány dolog, amit el szeretnék intézni, mielőtt a vihar ideér. Ti, lányok, menjetek csak le nyugodtan, és érezzétek jól magatokat! De Carson – nagyi szúrós szemmel, meredten az unokájára nézett – nem mehetsz be a vízbe. Érted? Hallod, milyen hangosan morajlik a víz? Az a sodrás meg is ölhet.

Carson csak grimaszolt, de nem felelt semmit. Nagyi tudta, hogy a charlestoni vizek hatalmas hullámai igencsak vonzották a helyi szörfösöket. Azzal is tisztában volt, hogy mint mindig, Carson most is úgy tesz majd, ahogy akar.

– Nate, te se menj a vízbe! – figyelmeztette nagyi, majd Dorához fordult. – Ne engedjétek be a vízbe!

– Ne aggódj, nagyi, nem fogjuk!

Az idős asszony ujjaival a combján dobolva nézte, ahogy a kis csapat elballag. Mihelyt a fiatalok eltűntek a sövény mögött, az órájára nézett, és a hátsó lépcsőn át felsietett a házba. Egyenesen a konyhai telefonhoz ment, és tárcsázta az öntapadós jegyzettömblapra felírt számot. A második csörgés után egy férfi vette fel a telefont.

– Itt Devlin Cassell.

– Devlin, Marietta Muir vagyok.

– Nagyi! – kiáltott fel kedvesen Devlin.

Az idős asszony meglepettségében, amiért Devlin még mindig nagyinak hívta, egy pillanatig meg se tudott szólalni.

– Bocsásson meg, hogy ennyire közvetlen vagyok, Mrs. Muir. Nehéz levetkőzni a régi szokásokat.

– Semmi gond, de talán a Mrs. Muir jobb lenne, tekintettel arra, amiről beszélni akarok önnel.

– Igenis, Mrs. Muir. Asszonyom.

– A lányok lementek a partra. Van most egy kis ideje?

– Önre mindig van időm. Mindjárt ott vagyok. – Devlin megengedett magának egy könnyed kuncogást; nagyi még régről emlékezett erre a hangra. — Ismerem a járást.

Nagyi kinyitotta az ajtót a széles vállú, jól öltözött, sötét napszemüveget viselő fiatalember előtt. Devlin levette a napszemüvegét, és az idős hölgyre mosolygott, aki jól emlékezett a férfi elképesztően kék szemére.

– Devlin Cassell, alig ismertelek meg!

Devlin magasabb volt, a válla szélesebb, mint amire nagyi emlékezett. Szőke haját rövidre vágatta, de így is eléggé borzas volt, amitől fiatalabbnak látszott, még a divatos, élére vasalt drapp nadrágjában és a drágának tűnő, világoskék, galléros pólójában is.

– Mrs. Muir, ön semmit sem változott – mondta Devlin egy széles mosoly kíséretében.

– Kérem, jöjjön be! – terelte be nagyi a férfit a házba.

– Elnézését kell kérnem a rendetlenségért! A lányokkal egész nap azon ügyködtünk, hogy a házat felkészítsük az érkező viharra. Csak közben az egész a feje tetejére állt.

Devlin, ahogy belépett, tekintetével végigpásztázta a házat. Nagyi azt kívánta, bárcsak sütne a nap. Sea Breeze sokkal jobban mutatott, amikor a nap besütött az ablakokon, de az érkező vihar miatt a szobák elég komoran festettek. Nagyi minden szobában felkapcsolta a villanyt. Az aranyszínű fényben a fenyőfa padló különösen szépen csillogott. Devlin különös figyelmet szentelt a ház nagy múltját megörökítő részleteknek, mivel tudta, hogy ez értéknövelő tényező. A férfi időnként megállt, hogy leírjon valamit a jegyzetfüzetébe, vagy megjegyzést tegyen. Mostanában nem látni ilyen szegélyléceket. Amikor kiléptek a hátsó verandára, Devlin megállt, kezét a csípőjére tette, és ámulattal nézte a hatalmas öblöt. Dagály volt, az érkező vihar előhírnökeként megjelenő ezüstös pára alacsonyan gomolygott a lápvidék felett, egészen földöntúlivá téve a látványt.

– Ezért fognak ide jönni. A mindent megérő kilátásért –jelentette ki Devlin egy kis idő elteltével. – Vagyis a mi esetünkben ez igencsak sok millió dollárt jelent. – Devlin halkan füttyentett. – El is felejtettem, milyen jó helyen van ez a ház.

– Hát, igen, gondolom, korábban inkább Dorát figyelte, nem a kilátást.

Devlin elkapta nagyi pillantását, és elnevette magát.

– Igaza van. Persze a helyzet e tekintetben változatlan. –Devlin várt egy kicsit, majd megkérdezte. – Nem zavarja?

Nagyinak jólesett, hogy a férfit érdekelte annyira a véleménye, hogy ezt a kérdést feltegye.

– Ez csak attól függ, mennyire őszinték a szándékai – felelte nagyi. Oldalra döntötte a fejét, és összekulcsolta a kezét. – Dora egy hagyománytisztelő nő, hagyományos értékrenddel. Nagyon megviseli a válás.

– Ezzel tisztában vagyok.

Nagyi átölelte magát, mert hirtelen úgy érezte, mintha lehűlt volna a levegő.

– Mindig is azt tartottam, hogy ha valaki igazán az életed részévé akar válni, akkor mindent meg fog tenni azért, hogy ezt elérje. — Nagyi Devlin félé fordult, és a szemébe nézett. – Nyomát sem láttuk Calhoun Tuppernek, amióta Dora hazajött a kórházból. De azt hiszem, Dora elég sokat volt önnel az elmúlt pár hétben. – Devlin bólintással válaszolt nagyi szavaira. – Találkozott már Nate-tel?

– Még nem, de nagyon szeretnék találkozni vele. Dora azonban úgy látja jónak, ha ezzel még várunk.

– Nagyon félti azt a fiút. Talán túlságosan is, de jó oka van rá.

Devlin szemtől szembe fordult nagyival.

– Próbálom nem siettetni. Arra kért, hogy ne siettessem. De… – mondta komolyan – szeretném, ha tudná, hogy az érzéseim Dora iránt igazak. Nagyon mély érzéseket táplálok az unokája iránt. Nem fogom megbántani sem őt, sem Nate-et. Igazából, ha valaki megsérülhet ebben a kapcsolatban, az csak én leszek.

Nagyi elmosolyodott. Milyen kedves, őszinte emberré vált Devlin.

– Akkor azt hiszem, hogy egyikünknek sincs mitől tartania. Menjünk be, jó? Majdnem tíz fokkal csökkent a hőmérséklet, mióta megérkezett, és az eső is mindjárt ideér.

Azzal ismét visszatértek a ház elé. Devlin megállt az épület melletti kunyhó előtt, az érdekes kis házat tanulmányozta.

– Bemehetünk szétnézni? – kérdezte nagyit.

– Ma nem. Lucille nincs jól, pihen. Nem szeretném zavarni. És attól tartok, a hirtelen lehűlés miatt a lányok is mindjárt visszatérnek. Sietnünk kell.

– És a garázs?

– Poros. Tele van szeméttel és pókhálóval, de más baja nincs.

– Jó. Akkor én most visszamegyek az irodába, számolgatok egy kicsit, hogy elkezdhessünk az árról beszélni. – Devlin szeme csillogott. – De már most kijelenthetem, hogy semmi ehhez fogható nincs jelenleg a piacon. A ház műemlékjellege és a csodálatos kilátás…

– Szóval hamar el tudom adni?

Devlin mosolygott.

– Van néhány ember a címlistámban, akiket azonnal felhívhatok, mert pontosan egy ilyen házra vágynak. Igen, Mrs. Muir, azt hiszem, nagyon hamar el tudom adni a házát.

Az idős hölgy megkönnyebbült, és hálás volt Devlinnek. A kis házra nézett, és elképzelte Lucille-t, amint ott fekszik. Nagyi fel akart hívni pár orvost, hogy kiderítse, van-e még bármilyen gyógymód, amit kipróbálhatnának. A pénzzel a kezében harcolhatna a rák ellen.

– Annyira örülök.

– Mikor szeretné meghirdetni?

– Amilyen gyorsan csak lehet.

Devlin magasra vonta a szemöldökét.

– Tényleg? Úgy emlékszem, Dora azt mondta, hogy megvárja vele az őszt.

– Ez volt az eredeti terv. De történt itt néhány dolog, amely miatt másképp határoztam. Persze a nyár végéig így sem akarom elhagyni Sea Breeze-t.

– Értettem, asszonyom. A parancs világos. Amint tudok, jelentkezem. – Devlin megfordult, és az autójához ment. Nagy, német autó volt, fekete fényezéssel. Nagyon drágának tűnt. A férfi lehajolt, hogy kinyissa az autó ajtaját, majd felegyenesedett, és az utca felé nézett.

Nagyi meghallotta a lányok hangját, és elszomorodott. Abban reménykedett, hogy le tudja zárni a megbeszélését Devlinnel, mielőtt ők hazaérnének. Dörgött az ég, és egy széllökés a hátára kapta a száraz homokot. Dora és Nate jelent meg először, a telket szegélyező magas sövények között sétáltak. Az asszony mondott valamit a fiúnak, de megtorpant, amikor meglátta Devlint. Nem sokkal mögöttük jött Harper, utánuk Carson, aki mosolygott és integetett, amikor meglátta Devlint.

– Szia, Dev! – kiáltott Carson, megmentve a kissé kínossá vált helyzetet. – Már vártam, hogy mikor jelensz meg a körünkben. Hogy vagy?

– Jól, nagyon jól – válaszolta Devlin barátságosan, majd aggódva Dorára pillantott, aki egy szót sem szólt. Némán állt Nate mellett.

– Hogy te milyen jól nézel ki, amikor kiöltözöl – incselkedett a férfival Carson. – Azért vagy itt, hogy elcsald a mi Doránkat vacsorázni? – Carson a válla felett kérdőn nézett a nővérére.

– Én… – Devlin habozott, majd nagyira nézett némi segítség reményében.

Nagyi előrelépett.

– Én kértem meg Devlint, hogy jöjjön át. Azért van itt, hogy felbecsülje a házat.

Carson döbbenten nézett a nagyanyjára.

– Most akarod meghirdetni a házat?

– Egyelőre csak szeretnék néhány előzetes kalkulációt végeztetni, minden felhajtás nélkül. Engedjük ezt a szegény embert hazamenni, mielőtt kitör a vihar.

– Devlin, várj! – kérte Dora, közelebb lépve a férfihoz. – Ha már úgyis itt vagy, szeretnélek bemutatni a fiamnak. – Dora egy intéssel közelebb hívta magához a kisfiút. – Nate, gyere, mutatkozz be egy jó barátomnak, Mr. Cassellnek!

Devlin szeme tágra nyílt, és szélesen elmosolyodott.

– Szevasz, Nate! Örülök, hogy végre megismerhetlek. Anyukád nagyon sokat mesélt rólad. Igazából másról se tud beszélni, csak rólad. – Devlin kézfogásra nyújtotta a kezét.

Dora belül összerándult, mert tudta, hogy Nate nem fog kezet rázni a férfival.

– Szia! – mondta Nate, és a ház irányába kémlelt.

Becsületére legyen mondva, Devlin sértődés nélkül tette a kezét a csípőjére.

– Remélem, egyszer kijössz a vízre, és megnézed a hajómat! Ismerek néhány helyet, ahol nagyon sok a delfin, és csoportban vadásznak. Tudod, milyen az?

Nate tagadólag megrázta a fejét.

– Akkor majd megmutatom. Anyukád azt mondja, szereted a delfineket.

Nate felnézett a férfira, hirtelen bólintott, és Dora felé fordulva megszólalt.

– Most már bemehetek? Fázom.

– Majd én beviszem – mondta Harper. – Szia, Devlin! – tette hozzá, ahogy elhaladt a férfi mellett.

– Viszlát, Dev! – mondta Carson, majd intett egyet a férfinak, és Harper után ment.

– Jó lesz, ha siettek. Úgy néz ki, mindjárt ránk szakad az ég – mondta nagyi. Devlin felé nyújtotta a kezét. – Várom a becslését – mondta, majd megfordult, és felsietett a lépcsőn.

Dora várt, amíg mindenki beért az ajtón. Egy villám cikázott az égen, és mire a többiek becsukták maguk mögött a bejárati ajtót, egy hatalmas mennydörgés hallatszott. Dora közelebb lépett Devlinhez, a férfi átkarolta őt, és magához húzta. Az asszony kacér mosollyal nézett a férfira, majd meglepte egy hosszú, lassú csókkal.

– Mit tettem, hogy ezt érdemeltem? – kérdezte Devlin lustán, egyáltalán nem akarva elengedni Dorát.

– Kedves voltál a fiamhoz. És nagyon hiányoztál.

– Itt vagyok – mondta Devlin, majd mélyen Dora szemébe nézett, és hozzátette: – Mindennap és minden éjszaka. És nem megyek sehová.

21. fejezet

Aznap este, az időjárás-előrejelzésnek megfelelően, a Lucy nevű trópusi vihart kísérő szelek a ház körül süvítettek, a széllökésekbe beleremegtek az ablakok. Ömlött az eső a tetőről, de Sea Breeze-ben a lámpák derűs hangulatot árasztva világítottak. A ház asszonyai úgy döntöttek, hogy gúnyt űznek a viharból, és egy szobai pikniket rendeznek. Félretolták a bútorokat a nappaliban, takarókat terítettek szét a földön, és a hűtő teljes tartalmát elővették.

Nagyi a székében ült, és hallgatta, ahogy a plédeken elnyúlt unokái csicseregnek, mint a madarak. Amikor mindhárman együtt voltak, olybá tűnt, mintha ő maga láthatatlanná vált volna. Meglepve hallgatta a lányok történeteit a legrosszabb randikről, az érdekes, kipróbált fogyókúrákról, a divatokról és a kedvenc gyermekkori, Sea Breeze-i emlékeikről. Minél több idő telt el, annál komolyabbak lettek a történetek. Időnként nagyi azon kapta Harpert, hogy a lány jegyzeteket készít a mindig nála lévő számítógépén.

Amíg beszélgettek, hideg csirkét és garnélarákot, sós kekszet, sajtokat eszegettek savanyú uborkával, olívabogyóval, érett avokádóval, majd ezt követően annyi fagyit habzsoltak be, amennyi csak beléjük fért. Nagyi attól tartott, hogy ha a vihar miatt áramszünet lesz, akkor úgyis kiolvad minden.

Este kilenckor a vihar felerősödött. A szél kísérteties hangon süvített, az eső szinte vízszintesen verte az ablakokat. Aztán hirtelen a lámpák fénye is el-elaludt, végül mindenre sötétség borult. Nagyi megszorította a mellette ülő Lucille kezét, hallotta, ahogy a lányok egyszerre kapkodnak levegőért ijedtükben. Nate felsikoltott.

Carson a mellette fekvő elemlámpáért nyúlt. Egy gombnyomásra felvillant a hosszú fénycsóva, ami rögvest megnyugtatta a szobában lévőket.

– Nem kell félni! – mondta Carson. – A gyertyák és a gyufa az asztalon vannak.

Hamarosan a gyertyák táncoló fénye különféle alakzatokat festett a falakra és a plafonra.

– Olyan, mintha kempingeznénk – fordult Dora Nate felé. A fiú mereven ült, térdeit az arcához közel húzta. A kisfiú szeme elkerekedett a félelemtől. Dora bátorítólag rámosolygott. – Ugye, hogy olyan?

Nate nem válaszolt, csak közelebb húzódott az anyjához.

– Kezd erősödni a vihar – állapította meg Harper, aki aggódó arccal nézte az ablakokat. – Biztos, hogy nem lesz belőle hurrikán?

– Nem, gyermekem, ebből nem lesz – jegyezte meg Lucille, és könnyedén felnevetett. – Ha az lenne, mindnyájan tudnánk. Az egész házat rázná a szél, nem csak az ablakokat. És nem itt ücsörögnénk a nappaliban, hanem valahol északra a szárazföldön várnánk, hogy elmúljon a vihar. A Hugo hurrikán óta nem vagyok hajlandó a szigeten maradni, ha az előrejelzések hurrikánt jósolnak. Nem, nem – mondta Lucille a fejét rázva. – Tehát ne aggódjatok egy percig se! Ez csak egy megszokott nyári vihar lesz.

A lámpák ekkor ismét kigyulladtak, fényárba borítva a szobát.

Mindenki felsóhajtott örömében.

– Látod? – kérdezte Lucille egy önelégült mosollyal. – Mit mondtam? Ez csak a nyári szél.

Nagyinak támadt egy ötlete, és remélte, hogy ezzel el tudja terelni a többiek figyelmét a mind rosszabbá váló időjárásról. A hifihez lépett, és keresgélni kezdett a CD-i között. Ujjaival végigsimított a lemezek tokján, amíg megtalálta azt a Frank Sinatra-albumot, amit keresett. Betette a lejátszóba, és elindította. A hifi kattant egyet, majd felpörgött, és a szobát Frank Sinatra bársonyos hangja töltötte be: The summer wind came blowin’ in front across the sea.[8]

– Edwarddal mindig erre a dalra táncoltunk, ha kitört a vihar – mondta nagyi, vágyakozással a hangjában.

– Emlékszem rá – mondta Carson, és felállt a földről. – A nagy házban, East Bay-en. Egyszer elbújtam a lépcsőn, és néztelek benneteket. – Carson kitárta a karját a nagymamája felé. – Nagyi, táncolj velem!

– Örömmel – mondta az asszony, és megfogta Carson kezét, majd könnyedén felnevetett, miközben az unokája táncba vitte. Mindketten magasak voltak, kecsesen suhantak végig a padlón.

Dora felállt, és Nate felé nyújtotta a kezét.

– Gyere, Nate, te vagy a ház ura. Táncolnod kell a hölgyekkel.

Mindenki legnagyobb meglepetésére a kisfiú felállt. Egyszerre ujjongtak, amikor Nate megfogta az édesanyja kezét, és esetlenül táncolni kezdett.

– Nem hiszem, hogy Dora valaha is elfelejti ezt a táncot – suttogta Carson nagyinak.

– Én sem fogom elfelejteni.

– Szeretlek, nagyi.

– Tudom, hogy szeretsz. Én is szeretlek. Feltétel nélküli szeretettel. Ugye, tudod?

Carson szeme könnybe lábadt. A lány bólintott, és szorosan összezárta az ajkát.

Harper felugrott.

– Gyere, Lucille! Mi sem maradhatunk ki!

Harper segített Lucille-nak felállni, megfogta az idős hölgy kezét, majd lassú, könnyed táncba kezdtek.

Nagyi örömtől sugárzó tekintettel nézte a gyertyafényes szobában táncolókat. Senki sem sietett sehová, senki sem rohant a repülőtérre, és még csak olyan sem volt, aki a szobájában duzzogott volna. Mind itt voltak, az ő nyári lányai, együtt, ahogy mindig is remélte. Hálaimát rebegett a nyári viharért, amely így összehozta őket ezen a különleges estén.

Újra és újra lejátszották a Frank Sinatra-dalt, közben partnert cseréltek, és így táncoltak megint a zenére. Nate nem akart Dorán kívül mással táncolni, így Carson Harperrel ropta. Marietta megfogta Lucille kezét, és gyengéden vezetve ringatta őt, miközben együtt dúdolt a CD-lejátszóból felhangzó zenével.

Lucille hirtelen levegő után kezdett kapkodni, és összegörnyedt a fájdalomtól. Mindenki megdermedt.

Nagyi megfogta az asszony karját, és szorosan tartotta, miközben utasításokat osztogatott a lányoknak.

– Carson, segíts a kanapéhoz vinni Lucille-t! Dora, a gyógyszerei a fürdőszobámban vannak, szaladj értük! Harper, hozz egy pohár vizet!

A lányok mozgásba lendültek. Pillanatokon belül Lucille a kanapén pihent, nagyi még mindig a vállát fogta.

Carson, Dora és Harper bizonytalanul és aggódva álltak körülöttük. Nate csendben ült a földön lévő takarón.

– Ez nem influenza – mondta Carson, és megerősítés reményében a nagyanyjára nézett. Az idős asszony megrázta a fejét.

– Én nem mondhatok semmit – szólt nagyi, és Lucille-ra nézett.

Az ablakokon kívül süvítő szél hangját leszámítva csend volt a szobában. Lucille lassan Carson szemébe nézett, majd Harper és Dora felé fordult. Noha az asszony még mindig a hasát fogta, az arca nyugodt volt, a fájdalma kissé mérséklődött.

– Ne nézzetek már ilyen riadtan! – mondta Lucille elhaló hangon. – Ami történt, az éppolyan természetes, mint az, hogy odakint fúj a szél. Egyszerűen csak beteg vagyok.

– De milyen betegségben szenvedsz? – kérdezte Dora.

– Rákban – mondta Lucille, megadóan felsóhajtva.

Szavait döbbent csend fogadta, majd Carson letérdelt, és a fejét Lucille ölébe hajtotta.

– Jaj, Lucille! – mondta Carson.

– Milyen rák? – kérdezte Harper.

A lányok kérdésekkel bombázták az idős hölgyet, majd a legjobb központokat ajánlották neki, ahol további gyógymódokat kereshet.

– Hagyjátok abba! – kérte Lucille a kezét felemelve. – Ezt már végigbeszéltük a nagymamátokkal is, és nincs energiám, hogy veletek is újra végigvegyem. Eldöntöttem, értitek? – mondta Lucille határozottan, hallgatásra késztetve a lányokat. – Méltósággal éltem az életemet, úgy is szeretnék meghalni.

– Tudom, hogy ezt nagyon nehéz elfogadni – mondta nagyi a lányoknak de Lucille hozott egy döntést. A mi feladatunk most az, hogy a lehető legkényelmesebbé tegyük a napjait.

– Nem szeretném tönkretenni ezt a partit – mondta Lucille –, de fáradt vagyok, és le kell feküdnöm. Nyújtsd a kezed, kislányom – mondta Carsonnak –, és segíts fel egy idős nőt!

Nagyi és Carson a karjánál fogva segített Lucille-nak lassan felállni. Az idős hölgy halkan nyögött és grimaszolt. Egyértelmű volt, hogy még mindig fájdalmai vannak. Dora és Harper egymásba kapaszkodva próbált erőt gyűjteni.

– Vigyétek a szobámba! – mondta nagyi.

– Micsoda? Nem, nem. A saját ágyamba szeretnék feküdni – ellenkezett Lucille.

– Majd később, amikor a vihar elcsendesedik. Most pihenj egy kicsit az ágyamban!

Lucille hiába ellenkezett, végül kénytelen volt befeküdni nagyi hatalmas, baldachinos ágyába. Dora és Harper felverte a háta mögött lévő párnákat.

– Menjetek, folytassátok a mulatságot! – mondta Lucille, és egy intéssel elküldte őket. – Még nem haldoklom, csak fáradt vagyok. Menjetek csak, kedves lányaim! – tette hozzá.

Carson, Harper és Dora sorban egymás után megcsókolta Lucille arcát, jó éjszakát kívánva az idős hölgynek, majd vonakodva elhagyták a szobát. Nagyi kikísérte őket az ajtón.

– Minden rendben lesz vele. Pihennie kell. Én is lefekszem. Majd reggel találkozunk. Ne felejtsétek elfújni a gyertyákat, mielőtt aludni tértek!

Nagyi megkönnyebbült sóhajjal csukta be a hálószoba ajtaját. Micsoda estéjük volt! Eléggé el is fáradt. Gyorsan felvette a hálóingét, fogat mosott, és közben hallgatta, ahogy az eső a ház tetején dobol. Lekapcsolta a villanyt, és belépett a hálószobába, amit az éjjeli lámpa kísérteties, kék fénye világított meg.

– Most már lefekhetek a saját ágyamba – mondta Lucille, és ledobta magáról a takarót.

– Nem, nem. Nem mész sehová! — jelentette ki nagyi, és Lucille-hoz sietve visszaterítette az idős hölgy mellkasára a takarót. – Nagyon erős szelek fújnak, régen nem volt ilyen viharunk. Nem szeretnélek egyedül kiengedni a kis házba. Csak pihenj, kedves barátném, mert ebben a házban alszol,, amíg el nem múlik a vihar!

– De itt nincs szabad ágy.

– Ezért fogsz itt aludni.

– És maga hol alszik?

– Melletted.

– De én nem…

– Ne veszekedj velem! Túl fáradt vagyok a vitához. Nem hiszem, hogy bármelyikünk is sokat aludna ma éjjel, olyan hangosan fúj a szél, és az eső is egyre veri a tetőt.

Lucille az ablak felé nézett.

– Úgy esik, mintha dézsából öntenék.

– Remélem, Harper kis növényei túlélik. Olyan keményen dolgozott… – sóhajtott nagyi, miközben bemászott Lucille mellé az ágyba, és elhelyezkedett. Próbált nagyon óvatosan mozogni, hogy ne remegjen meg nagyon a matrac Lucille alatt. A barátnője mondta már neki, hogy a fájdalmai felerősödtek, és ezen sokat töprengett. Nagyi tudta, hogy már nagyon kevés idejük van, mielőtt a hospice-szolgálatot kellene hívnia.

Az idős asszony a hátán feküdt, az álláig húzta a takarót. Oldalra pillantva maga mellett látta a párnákkal megtámasztott Lucille-t, aki teljesen moccanatlan maradt, mintha félne megmozdulni.

– Hát, ez is egy első alkalom – mondta nagyi, és elnevette magát.

– A történelemkönyvek lapjaira való – kuncogott Lucille.

Nagyi kacagott. Ötven évvel ezelőtt elképzelni se tudta volna, hogy egy ágyba feküdjön a szobalányával.

– Jó sok évet éltünk meg együtt, kedvesem. Sok változást megértünk.

– Lehet, hogy mégis ez a nyár volt az, ami a legtöbb változást hozta.

Nagyi fáradtan felnevetett.

Lucille cuppantott egyet a szájával.

– Nem innál egy pohár vizet? – kérdezte nagyi.

– Nem. Csak a gyógyszerektől kiszárad a szám, ennyi az egész.

– Esetleg egy kis jeget? Azt elrágcsálhatnád.

– Jól vagyok.

Csendben feküdtek, és hallgatták a tomboló vihar hangjait.

– Örülök, hogy elmondtad nekik. Tudniuk kellett, fel kell készülniük.

– Gondolom.

– Nagyon szeretnek téged.

– Azt tudom. – Lucille nagyi felé fordult. – Megnyugtató ez a tudat.

– Nagyon fogsz hiányozni – mondta Marietta megtört hangon.

– Azt is tudom – mondta Lucille. – De majd figyelek magára, úgy, mint mindig.

– De az már nem lesz ugyanaz. Ki fogja nekem megmondani a magáét, ha már nem leszel velem? Egyedül te tudsz kordában tartani.

Lucille könnyedén felnevetett.

– Ó, azt hiszem, a lányok majd megteszik helyettem.

– Lehet, hogy igazad van – sóhajtott nagyi.

Az idős asszony és Lucille még mindig hallotta a három lány hangját a nappaliból.

– Féltem őket – mondta nagyi csendesen.

– Ühüm.

– Harper olyan magányosnak tűnik. A családi elvárások nagy terhét cipeli. Az anyja… Hogy fogja így kideríteni, hogy ő mihez akar kezdeni? így hogyan fog olyan férjet találni, aki megfelel annak a bizonyos James-mércének is?

– Maga Harper miatt aggódik? – fújtatott Lucille. – Őt féltem a legkevésbé.

– Miért mondod ezt?

– Először is, ő a legfiatalabb. Csak huszonnyolc éves. Miért kell magának azon aggódnia, hogy talál-e pasit, vagy nem? Még rengeteg ideje van.

– Az én időmben a legtöbb fiatal nő huszonnyolc éves korára már férjhez ment – mondta nagyi kimérten.

– Hát, az már nagyon-nagyon régen volt. Másodszor pedig: Harper meglehetősen gazdag. Vagyis az édesanyja az. Annak a kislánynak nem kell férjet vagy állást találnia ahhoz, hogy meglegyen, és jól éljen. – Lucille előretolta kissé az állát, hogy nyomatékot adjon a szavainak. – Sosem mentem férjhez, mert nem akartam, hogy egy férfi mondja meg nekem, mit csináljak. Szeretek egyedül élni. Ki tudja? Talán Harper is így érez. – Lucille ajkán mosoly játszott. – Ha annyi pénzem lenne, mint Harpernek van! Istenem… – A szemét forgatta, és szélesen elmosolyodott.

– Mit csinálnál? – kérdezte nagyi kíváncsian.

– Inkább mit nem csinálnék!

Az asszonyok két régi barátnő módjára együtt nevettek, kiélvezve egy évtizedek óta tartó barátság meghitt perceit.

– Dora miatt sem kell aggódnia – tette hozzá Lucille.

– Nem? Még mindig annyi döntést kell meghoznia. A válás még nem ért véget… ha egyáltalán elválnak.

– El fognak válni.

– Mit tudsz, amit én nem? – kérdezte nagyi.

– Nem mondhatom el. De az biztos, hogy Dora mostanában nem Calhoun Tupperről álmodik.

Nagyi mosolygott, mert ő is erre a következtetésre jutott.

– Én a harmadik miatt nem tudok nyugodtan aludni – ingatta a fejét Lucille.

– Carson…

– Mit fogunk kezdeni azzal a lánnyal?

– Nem tudom – vallotta be nagyi. Nagyon féltette Carsont.

– Azt hittem, hogy végre jó úton halad. Aztán jött ez a gyerek. És mi lett azzal a fiatalemberrel? Nem járt mifelénk már jó ideje.

– Blake? Úgy hallottam, szakítottak.

– Uram, irgalmazz! Még valakit elhagyott?

– Most nagyobb szüksége van ránk, mint bármikor – sóhajtott nagyi.

– Magára van szüksége – javította ki Lucille. – Én nem leszek itt.

– Ne mondj ilyet! Hát persze hogy itt leszel közöttünk!

Lucille nem válaszolt.

– Hála az égnek, abbahagyta az ivást – merengett nagyi. – Ha arra gondolok, hogy ihatott volna, amikor megfogant a baba… Ez kész csoda. Az a szegény lány az apjától örökölte az ivászatra való hajlamot. Nagyon büszke vagyok rá, hogy ilyen keményen próbál józan maradni. De nem ihat egy kortyot sem, amíg babát vár.

– Egyáltalán, megtartja a babát? – kérdezte Lucille.

– Hát persze hogy megtartja!

– A legjobb lenne kivárni, mi történik – mondta Lucille, és szigorúan nézett nagyira. – Csak semmi manipulálás!

– Jogomban áll aggódni.

– Aggódni igen. Manipulálni nem.

– Ne nézz már rám ilyen csúnyán, vén harcias tyúk! — Lucille ezt hallva hangosan felnevetett. Nagyi folytatta:

– Úgy neveltük a lányainkat, hogy erős és önálló nővé váljanak – mondta komoly hangon. – És azok is lettek. De, istenem, szégyellem bevallani, hogy még mindig úgy gondolok rájuk, mint az én kislányaimra. Szeretném látni, ahogy megállapodnak, és férjhez mennek. Túl régimódi lennék? A lányok szerintem annak tartanak.

– Maga és én, mi egy másik kor gyermekei vagyunk. Manapság minden más. A lányok többet akarnak, többet várnak, és többet is követelnek. Ki tudná megmondani, hogy a házasság valóban mindenre a megfelelő válasz-e? Nézzen Dorára! Mindent jól csinált. Fiatalon férjhez ment egy tiszteletre méltó emberhez, egy puccos esküvő keretében, amelyet ön és a férje finanszírozott. Beköltözött a nagy házba, szült egy gyereket. A születése óta azt csinálja, amit maguk elvárnak tőle. És most mi a helyzet?

Nagyi némán hallgatta.

– Elmondom, hogy mi a helyzet – folytatta Lucille. – Dora, a mi kislányunk, épp most próbálja felmosni magát a padlóról, hogy új életet kezdhessen. Nagyon jó példát mutat a testvéreinek. Annyira büszke vagyok rá, hogy dagadó keblem kis híján lefeszíti a blúzomról a gombokat.

Nagyi megfogta Lucille kezét.

– Köszönöm, Lucille. Ezt hallanom kellett. Látod, erről beszéltem – mondta nagyi szipogva. – Te vagy a legjobb barátom., Mihez kezdek nélküled?

– Öregebb és bölcsebb lesz. Ez a dolgok rendje. – Lucille egy pillanatra elhallgatott. – Nagyon jól éreztük magunkat ma este, nemde?

– De – mondta nagyi egy halovány mosollyal az arcán.

– Az a nyári szél tényleg fújt ma este, mi pedig táncra perdültünk. Emlékeznie kell majd erre az estére, Marietta! Ha nehéz idők jönnek, csak táncoljon!

22. fejezet

Dora törökülésben ült Harper mellett a baldachinos sárgaréz ágyon. A vihar erre a kései órára lehűlést és párát hozott, így a lányok jól betakaróztak. Dora a tekintetét végigjártatta a szobán, és szemügyre vette a helyiségben véghezvitt változtatásokat. A rózsaszín és fehér tapétát, a tükrös, sárgaréz fésülködőasztalt és a színes gyapjúszőnyeget. Mindent Dora ízlése szerint alakítottak át, és az újítás mintha azokat a belső változásokat tükrözte volna, amiket Dora ezen a nyáron megélt.

A testvérei szobáiról is ugyanezt lehetett volna elmondani. Harper lakrésze a nyugalom szigete lett, klasszikus berendezéssel. Carson szobája pedig a déli divatot követte, afféle hanyag eleganciát tükrözőt. Azzal, hogy nagyi mindnyájuknak saját lakrészt alakított ki, voltaképp mindhármuknak biztos menedéket nyújtott Sea Breeze-ben azokkal a viharokkal szemben, amelyekkel farkasszemet kellett nézniük.

Dora felpillantva meglátta az ablak előtt álló Carsont. Testvére mellkasán összefont karral nézte a szélben hajlongó pálmafák leveleit. A szél könyörtelen zúgása visszhangzott az öbölben, és Dora azon tűnődött, hogy milyen változásokat lát majd a vihar eredményeként másnap a parton.

– Carson, gyere, csatlakozz hozzánk! – szólt oda a testvérének.

A lány így is tett, és leült az ágyra. Harper közelebb csúszott hozzá, és a takarója egyik sarkát megfogva betakarta Carson vállát.

– Olyan jó így együtt a takaró alatt beszélgetni – mondta Dora.

– Mint régen – hagyta helyben Harper.

– De nem lesz mindig ilyen, ugye? – kérdezte Carson leverten. – Annyira nehéz elfogadni a gondolatot, hogy elveszíthetjük Sea Breeze-t. És akkor most itt van Lucille. –Megrázta a fejét. – Elviselhetetlen az egész.

– De ez nem jelenti azt, hogy mi nem lehetünk együtt –mondta Dora. – Ha nem is itt, bárhol másutt.

– Biztos ez? – kérdezte Carson.

– Ez csak rajtunk múlik – felelte Harper. – Sea Breeze itt állt éveken át, és egyikőnk se jött el. El kellett határoznunk, hogy tényleg eljövünk.

– Nos, igen, de nem szabad elfelejtenünk, hogy nagyi hozott minket ide vissza – mondta Carson. – Mi lesz, ha már ő sem lesz velünk? Ha eladják Sea Breeze-t?

– Ne légy már ilyen! – mondta Dora.

– Nem vagyok semmilyen. Csak próbálok mindent reálisan látni. Nem tudok nem aggódni azért, hogy mi lesz vele. Már nyolcvanéves. Mihez kezd majd Lucille nélkül?

– kérdezte a testvéreitől. – Főleg, ha mi mind elmegyünk? Carson az ablakhoz csapódó esőt nézte, és arra gondolt, hogy olyan, mintha a ház is sírna.

– Ez az oka annak, hogy nagyi visszahívott minket – mondta Dora. – Tudta, hogy közeledik ez a nap, és azt akarta, hogy megint közelebb kerüljünk egymáshoz, mint ahogy az a testvéreknél szokás.

– Kicsit sajátos módszert választott, hogy idehívjon minket. A cél szentesíti az eszközt, nemdebár? – mosolyodott el Harper kényszeredetten.

– Úgy érzem – mondta Carson halk, remegő hangon –, mintha minden, amit szeretnék, úgy peregne ki az ujjaim közül, mint a homok.

– Ez a hely mindig is az életünk részét képezte – mondta Dora a legidősebbként. – Mind megrendültünk a hír hallatán. Igaz, hogy nagyi beszélt arról, hogy eladja Sea Breeze-t, de valamiért teljesen hihetetlennek tetszett az ötlet. Egészen ma délutánig, amikor láttam, hogy Devlin idejött felmérni a házat. Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de számomra ekkor vált valósággá az eladás. Nagyi el fogja adni a házat, és mi nem jöhetünk többet Sea Breezebe. – Dora a testvéreire nézett. – Mit fogunk csinálni, ha Sea Breeze-t eladják? Továbbra is tartjuk a kapcsolatot?

– Igen – vágta rá rögvest Harper. – Igaz, nem tudom, hogy hol leszek, és azt sem, hogy mit fogok csinálni. De van egy hónapom arra, hogy kiderítsem, hová menjek innen.

– Nem mész vissza New Yorkba? – kérdezte Dora.

– Talán visszamegyek. De biztosan nem az anyámnál fogok lakni. – Harper megrázta a fejét, majd kisöpörte bronzvorös haját az arcából. – Nem tudnék visszamenni hozzá. Még arra is gondoltam, hogy elmegyek Angliába – tette nozzá. – Ha csak rövid időre is. Szeretnék körbenézni, hogy lássam, hogy érzem ott magam. Szeretném meglátogatni James nagymamát. Azt hittem, ideges leszek, kapkodni fogok, és rengeteg cégnek fogom kiküldeni Az önéletrajzomat. De nem vagyok az. Sehová sem sietek – mondta Harper, szorosabbra vonva magán a takarót. – Tudom, hogy ez egy kicsit furcsán hangzik, de úgy érzem, hogy történni fog valami, amitől majd mindent tisztán fogok látni.

– Mire gondolsz? — kérdezte Dora kíváncsian.

– Nem tudom – mondta Harper mosolyogva. – De nem csak ülök a babérjaimon – tette hozzá gyorsan. – Próbálom kideríteni, milyen lehetőségeim vannak, megbeszéléseket szervezek. És valamilyen szinten kivárok.

– Kivársz? – kérdezte Dora kétkedve. – Ez nem jellemző rád.

Harper kicsit zavartan vonta meg a vállát.

– Tudni fogom, amikor megtörténik. De bárhová is sodorjon az élet, megígérem, hogy tartjuk a kapcsolatot.

– Ez mindnyájunk számára a nagy kérdés, ugye? Olyan ez, mintha egy kikötésre váró hajón lennénk mindhárman. Én sem tudom, hol fogok kikötni – mondta Dora, és grimaszt vágott. – A nyár végén a válás közepén leszek. És el fogom adni a házamat. – Dora imára kulcsolta a kezét. – Édes istenem, kérlek, add, hogy valaki megvegye! – rebegte, majd leengedte a kezét, és az ujjain számolva folytatta:

– Aztán találnom kell új lakást, egy állást és egy új iskolát Natenek. – Dora halkan füttyentve fújta ki a levegőt. – Több dolgom van, mint amennyit meg tudnék oldani.

– De ott van melletted Devlin – emlékeztette őt Harper.

– Dev… Ő egy régi jó barát, aki igencsak két lábbal áll a földön. Ezt szeretem benne a legjobban. Ő akkor nyugodt, amikor én feszült vagyok. Persze mindemellett okos és sikeres. Nem hagyja, hogy elszálljak. És istenemre mondom, nagyon tudja, hogyan kell bánni velem – mondta mosolyogva, kissé zavartan. Dora a jegygyűrű nélküli kezére nézett. A puffadás már elmúlt, az ékszer helyét csak egy vékony, világosabb csík jelölte az ujján.

– Döntést hoztam. Méghozzá egy nagyon fontosat. – Dora felnézett, és látta, hogy Carson és Harper őt bámulják. – Végigcsinálom a válási procedúrát. Nem tudok visszamenni Calhez. Ez elszomorít – vallotta be őszintén.

– Nehéz, hogy szét fog szakadni a családom. Igaz, mi nem igazán voltunk egy család, de tudom, hogy nem tudok úgy élni többé. És abban is biztos vagyok, hogy mindketten boldogabbak leszünk, ha elválunk.

– Örülök, hogy meghoztad a döntést. – Harper átölelte a testvére vállát. – Tudom, hogy nem volt könnyű.

Carson oldalvást pillantott Dorára.

– Devlin miatt érzel így?

Dora elpirult.

– Az igaz, hogy a Devlin iránti érzéseim segítettek meghozni a döntést. De mégsem miatta jutottam erre az elhatározásra. Ne felejtsd el, hogy Cal már régen kiszállt ebből a házasságból! Egy elég csúnya válásnak néztünk elébe, amikor jött a roham. Testvérkém, ha csak egyvalamit tanultam meg ezen a nyáron, akkor az az, hogy nem megyek vissza egy szeretet nélküli házasságba. Ez egyszerűen nem elég nekem.

Carson oldalra billentette a fejét, és Dorát tanulmányozta, miközben egy mosoly jelent meg az arcán.

– Ezt jó hallani.

– De most még nem akarok egyetlen férfi mellett sem lehorgonyozni – folytatta Dora. – Azt hiszem, egy darabig elvált nő akarok maradni. Ez a nyár az én nyaram. Mindig azt hittem, hogy önzés az, ha csak saját magamra figyelek, illetve arra, hogy én mit akarok. Egész életemben másokra gondoltam, mások igényeire, megpróbáltam boldoggá tenni őket, igyekeztem elfogadtatni magam. Lassan negyvenéves leszek. Itt az ideje, hogy elkezdjek azon gondolkodni, hogy mivel akarom eltölteni a következő negyven évemet. — Dora kihúzta magát ültében, és a takaró leesett a válláról. – Tudjátok, sosem laktam még egyedül.

– Soha? – kérdezte Harper, és hitetlenkedve rázta a fejét.

– Soha – válaszolta Dora, visszahúzva magára a takarót. – Anyám házából egyenesen Calhez költöztem. – Az asszony legyintett egyet. – Persze a főiskolán töltött éveket nem számolom ide. De akkor a kampuszon laktam, több társammal osztoztunk a szobán. Ilyenformán ez nem számít. – Dora sóhajtott. – Mindig ott laktam, ahová küldtek. Sosem béreltem még lakást. Egy kicsit várom is, hogy megtudjam, milyen az.

– Hol néznél lakást? — kérdezte Carson.

Dora elgondolkodott a válaszon.

– Az biztos, hogy nem akarok New Yorkig vagy Angliáig menni – tette hozzá, és Harperre mosolygott.

Devlin arca jelent meg lelki szemei előtt, és mindaz, amit együtt átéltek a nyáron: a hajókázás, a rákfőzés, a sörözés, az együtt megnézett naplementék. Az örömre gondolt, amelyet a parton futás közben érzett, arra, hogy milyen jó a hullámokat nézni, illetve hogy milyen jól mulattak, amikor kagylókat gyűjtöttek Nate-tel.

– Az biztos, hogy Dél-Karolinában maradok. Szeretnék egy kis házat egy aprócska földdel, amit megművelhetek. Egy olyan házat szeretnék, ami nagyon kevés karbantartást igényel. Most már látom, hogy miképp szigeteltem el magam a külvilágtól, és azért ettem, hogy így vigasztaljam magam a boldogtalanságom miatt. De most megkeresem a régi barátokat, újakat szerzek, és újra a körülöttem élők közösségének aktív tagja leszek. Azt hiszem, itt maradok a lápvidéken. Szeretek itt lenni – vallotta meg őszintén Dora. – Ahogy Nate is. – Az asszony előtt megjelent Nate mosolygó arca. – Sokkal jobban érzi magát, ha a víz közelében lehet. – Dora nagyot sóhajtott, és a testvéreire nézett. – Mindegy, hová kerülök, kapcsolatban maradunk. Megígérem. Szükségem lesz rátok, hogy ezt végig tudjam csinálni.

Végül Carson volt soron. Dora és Harper is ránézett.

– És veled mi a helyzet, Carson? – unszolta Harper.

A lány maga elé meredt, és vállat vont.

– Jól vagy? – kérdezte Dora.

– Nem, nem vagyok jól! – csattant fel Carson, kissé úgy érezte, provokálják. – Nagyon messze vagyok attól, hogy jól legyek! – Dühtől villogó szemmel nézett a testvéreire. – Mindkettőtök mögött segítők sora áll. Lehet, hogy nem tökéletesek, de ott vannak. Támaszkodhattok a családotokra. Nekem csak Lucille van, és nagyi. És ez a ház. Most pedig minden eltűnik, mint a homok a szélben. Átkozottul nehéz megmondanom, hogy mit fogok csinálni az ősszel. Bocsássatok meg, hogy legfeljebb a jövő hétig látok előre!

Dora Carson vállára tette a kezét.

– Mi is itt vagyunk neked. Harper és én is. Szívem, tudjuk, hogy most nagyon nehéz időszakon mész át, de mi végig itt leszünk melletted. Hozzám is költözhetsz – mondta Dora, és bátorítólag megbökte a testvérét. – Nem lesz különleges, de segítek neked a babával.

Carson kirántotta magát Dora karjából.

– Baba? Nem lesz kisbabám.

– De én azt hittem… – Dora zavartan nézett a testvérére.

Carson megmerevedett, és kimért hangon folytatta:

– Rosszul gondoltad.

Dora arcán látszott, hogy rájött, mi a testvére szándéka.

– El akarod vetetni?

– Persze – mondta Carson, ökölbe szorítva a kezét a takaró alatt. – Se férjem, se állásom, se lakásom…

– Carson! – mondta Dora előrehajolva, kibújva a takaró alól. – Mi a helyzet Blake-kel?

Carson hangja remegett a benne feltörő érzelmektől.

– Hagyjuk!

– Carson, én…

– Dora – mondta Harper figyelmeztetőleg. – Nem látod, hogy mennyire szenved? Ez nem a te döntésed. Hagyd őt!

Dora Harperre bámult, és próbálta megemészteni a hallottakat. Hagyja őt… Egész nyáron harc nélkül próbált mindent elengedni, hagyni, hogy a maga útján menjen minden. De ez túl fontos volt ahhoz, hogy így tegyen. Bizonyos dolgokat el kellett mondania Carsonnak, hogy megóvja őt attól, hogy olyan döntést hozzon, amelyet később megbánhat. Például arról, hogy milyen nehezen fogant meg Nate. Hogy egyik vetélés jött a másik után, milyen érzés volt hónapokig ágyban feküdni, és közben húsz kilót hízni. Azt, hogy Carsonnak meg kell tartania ezt a babát.

Dora a középső testvérére nézett, aki merev háttal ülve felkészült a harcra, könnyek csillogtak kék Muir-szemében. Aztán Dora megértette. Az anyjára gondolt, és arra, hogy ő mindig megmondta, mit kellene tennie ilyen meg olyan helyzetekben, hogy a lánya megfelelően cselekedjen. Ő nem akart így tenni. A múltban kettejük között ez semmi jót nem szült.

Dora olyan jó kapcsolatot szeretett volna ápolni a testvérével, amelynek az alapja a szeretet és a bizalom. Visszaemlékezett a telefonbeszélgetéseikre, amikor Carson Floridából felhívta. Megesett, hogy nagyon fontos dolgokról beszélgettek, de volt, hogy csak jelentéktelen ügyekről.

Dora szerette volna, ha a testvére felhívja, miután itt hagyják Sea Breeze-t.

Dora az ujjait a szemére tette. Harpernek igaza volt. A testvére most nem az ő véleményét akarja hallani. Lehet, hogy Dora élete épp egy káosz, de már kezdi látni a fényt az alagút végén. Ami fontos, hogy ezt Carson is meglássa a saját sorsában. Egy fénysugárra volt szüksége, amely reményt ad neki.

Dora Carsonra nézett, és nyugodt hangon kezdett beszélni.

– Lehet, hogy pár perccel ezelőtt megmondtam volna, mit kellene tenned. – Dora becsmérlőleg nevetett önmagán. – Nem féltem volna elmondani a véleményemet.

– Azt hiszem, tudom, mit mondanál – mondta Carson monoton hangon.

– Minden bizonnyal. De az az én véleményem lenne – jegyezte meg Dora őszintén. – Annyira mások vagyunk. Egy az apánk, de nem egyformán nevelkedtünk, nem ugyanazokban a dolgokban hiszünk, más a kultúra, az életstílus, amelyben felnőttünk. És ez nem minden.

– Ha ugyanabban a házban nőttünk volna fel – mondta Harper –, akkor is mind különbözőek lennénk.

– Hát, igen – mondta Dora. – Szívem, én most beleragadtam a saját dolgaimba. Nem kell, hogy ezt másra is átragasszam. Én vagyok az utolsó, aki megfelelő tanácsot adhatna neked. – Dora elhallgatott Carson és Harper arckifejezése láttán. Kicsit idegesítő, de jóleső érzés is volt egyszerre. A lányok arcára kiülő döbbenet igazolta előtte, hogy jól beszélt. – Azt akarom ezzel mondani – folytatta Dora, mert úgy érezte, ki kell mondania a szavakat –, hogy nem tudom, min mehetsz most keresztül. Amikor én terhes lettem, nem kellett döntenem. Férjnél voltam. Gyerekét szerettem volna. És még így is problémáim adódtak. –Carson már kevésbé ellenségesen méregette. Dora látta rajta, hogy figyel mindarra, amit mond. – Egyik vetélés jött a másik után. Mindegyikbe beleszakadt a szívem. Annyira szerettem volna gyermeket, de egyik sem maradt meg bennem. Úgy éreztem, hogy kudarcot vallottam. Aztán jött Nate. Az én édes kisfiam. – Dora szemét döntötték a könnyek, gyorsan letörölte őket. Őszintén és higgadtan szeretett volna beszélni, nem akart utat engedni az érzelmeinek. – Nehéz anyának lenni – sóhajtott. – Oké, ezt most egyszerűen csak kimondom. Soha senkinek nem mondtam még, legalábbis nem hangosan. – Szorosabbra húzta a takarót a vállán. – Teljesen összetörtem, amikor Nate-nél autizmust diagnosztizáltak. Először nem is tudtam, hogy milyen lesz az állapota, megtanul-e beszélni, tud-e majd egyáltalán kommunikálni, el tud-e menni a vécére egyedül. Azt mondták, hogy önző vagyok, és nem magamra, hanem a gyermekemre kell gondolnom. Megpróbáltam. Tényleg megpróbáltam. – Dora nagyot nyelt, érezte, ahogy a rég elfojtott érzelmei a felszínre törnek. – De mélyen, legbelül sirattam a gyereket, akinek a nevelését elterveztem. A tökéletes gyereket… – Dora megrázta a fejét. – Tudom, hogy ez borzalmasan hangzik. Ezért nem tudtam senkivel beszélni ezekről az érzésekről. Még Callel sem. – Dora felhorkant. – Leginkább vele nem.

Az asszony felnézett, hogy lássa a testvérei reakcióját. Kíváncsi volt, vajon a tekintetükből kiolvashatja-e, hogy elmarasztalják-e az érzései miatt, és ítéletet mondanak-e felette. Mivel semmi ilyesmit nem tapasztalt, folytatta:

– Elég hosszú utat tettem meg azóta. Most már tudom, hogy tökéletes gyerek nincs. Szeretem Nate-et úgy, ahogy van. Talán az érzelmi jelzéseket illetően még egyre-másra meg kell tanítanom, de nekem is van mit tanulnom tőle. Tudom, hogy mindig is fájni fog, ha meglátogatom a fiamat az iskolában, és egyedül látom az ebédnél, vagy ha nem hívják meg egy születésnapi bulira. Vagy amikor nem szenvedhetek helyette a dührohamai kellős közepén. De minden anya így érez, ha nem tudja a gyermeke életét tökéletessé tenni – mosolygott Dora remegő ajakkal, és megvonta a vállát. – Nem egyszerű anyának lenni. De egyvalamit tudnod kell. Mindennap hálát adok az égnek, hogy ezt a csodálatos ajándékot kaptam, pedig sokáig azt hittem, hogy soha nem lehet gyerekem.

Dora Carson arcát figyelte, és látta, mennyire sebezhető most. Tudta, hogy annyi mindent kellene még mondania. A ki nem mondott szavak szinte fájdalmat okoztak neki. Carson azonban ehhez túlságosan törékeny lelki állapotban volt. Dorának nagyon óvatosnak kellett lennie.

– Bárhogy is döntesz, nem lesz egyszerű. – Dora Carson vállára tette a kezét. – A testvérem vagy, és szeretlek. Bárhogy is döntesz, itt leszek melletted. – Carson előredőlt, és átölelte Dorát.

– Köszönöm – suttogta Carson remegő hangon.

– Én is itt vagyok – mondta Harper, és vékony karjával átkarolta mindkét testvérét.

Carson nyitott szemmel, kezét a feje alá téve az oldalán feküdt az ágyában, és hallgatta a szigetről lassanként elvonuló vihar hangjait. A házban és odakint is béke honolt. A redőnyön át beszűrődtek a hajnal első fényei. A környező fákon ülő madarak hajnali énekükkel az új napot hirdették.

A hajnal mindig megérintette Carsont. Felkelt az ágyból, és fehérneműjére egy selyemkimonót vett. Megkötötte a derekán, és óvatosan, nehogy felébressze a testvéreit, akik Dora ágyán aludtak, kilépett a folyosóra. Késő éjjelig hallotta őket beszélgetni. Kinyitotta a bejárati ajtót, és összerándult, amikor az hangosan nyikorgott a csendben. Kilépve azonnal megérezte a nyári viharok utáni levegő nedves, édes illatát. Fehér pára ült a sziget felett, és ahogy Carson lesétált a lépcsőn, úgy érezte, mintha egy másik világba lépne.

Zajt hallott. A hang után a kis ház irányába fordította a fejét. A köntösbe öltözött Lucille-t látta, amint lassan ment fel a kisház lépcsőjén a verandára. Carson átsietett a hideg, kavicsos ösvényen, hogy segítsen neki.

– Hadd segítsek! – mondta, és megfogta Lucille karját. Az idős hölgy csontjai olyan súlytalannak tűntek, mint egy madáréi. Elérték a verandát, és megálltak egy kicsit, amíg Lucille levegőhöz jutott. Carson sosem látta még így zihálni az asszonyt, és ez megrémítette.

– A saját ágyamba akarok feküdni – mondta Lucille.

– Ahogy jólesik. Kinyitom neked az ajtót, és felkapcsolom a villanyt. Nem szeretném, ha elesnél a sötétben.

– Csukott szemmel is be tudnám járni a házamat – motyogta Lucille, de megvárta, amíg Carson felkapcsolta a villanyt, és kitárta előtte az ajtót.

Carson követte Lucille-t a házba. Minden a helyén volt, még egy porszem sem éktelenkedett sehol. A falakat fehérre festették, de az azokat díszítő charlestoni afroamerikai festők élénk színű festményei valósággal megelevenedtek, olyan élettel és színekkel telinek tűntek. Bármerre nézett is Carson, mindenütt ott látta Lucille keze munkáját; a berendezési tárgyak – a fonott kosarak, a hímzett párnák, a horgolt takarók – hűen tükrözték az asszony személyiségét. Lucille szemmel láthatóan nagyon szerette a kis házat, és boldog volt itt.

Az idős hölgy hálószobájába lépve Carson orrát megcsapta a betegség és a gyógyszerek áporodott szaga. Segített Lucille-nak levenni a köntösét, és a fekete vaságyba is befektette. Úgy tűnt, mintha Lucille összement volna. Rengeteget fogyott, az egykor élettel teli nő a kilókkal együtt tovatűnt. Úgy nézett ki, mint egy gyerek. Barna szeme kiviláglott az arcából, ősz haja glóriaként göndörödött a feje körül, rá az élénk színű ágytakaróra. Carson körülnézett a szobában, megfigyelte Lucille székre terített pongyoláját, a nagy csokor nyári virágot és az éjjeliszekrényt, ami tele volt gyógyszeres dobozokkal.

– Így ni, máris sokkal jobb – motyogta Lucille. – Szeretek a saját ágyamban feküdni. A saját házamban. – Álmosan pislogott néhányat, szemmel láthatóan elfáradt. Azután felnézett, hogy Carson szemébe nézhessen. Ahogy a lány visszanézett rá, Lucille elmosolyodott, és megpaskolta a matracot maga mellett.

– Gyere közelebb, gyermekem!

Óvatosan, nehogy meglökje Lucille-t, Carson leült mellé az ágyra. Szívszaggató volt látni, hogy Lucille ennyire gyenge és törékeny. Számára az asszony egy erős, őszinte, megingathatatlan bástya volt. Ő nevelte fel. Éppannyira a második anyjaként tekintett rá, mint a tulajdon nagyanyjára. Carson visszatartotta a lélegzetét, így próbálva gátat szabni előtörni készülő könnyeinek.

– Miért sírsz? – kérdezte Lucille.

Carson szipogott, és megrázta a fejét.

– Nem tudom – nyögte a lány.

– Biztos van valami oka, mert te nagyon ritkán sírsz. Mondd el!

Carson nem akarta elárulni, hogy azért sírt, mert nem tudja elviselni az olyannyira gyenge és beteg Lucille látványát, aki nélkül nem tudja elképzelni az életet. Inkább a lelkét nyomasztó másik érzésről beszélt, mert tudta, hogy Lucille az egyetlen, aki ítélkezés nélkül meghallgatja.

– Annyira elveszettnek érzem magam. És félek.

– A benned növekvő élet miatt?

Garson nagyot sóhajtott, és bólintott.

– Nem tudom, mit tegyek.

– Nem kell tenned semmit.

Carson nem tudott az idős asszonyra nézni.

– Azt hiszem, tennem kellene valamit.

– Értem – mondta Lucille, és elhallgatott.

– Nem gondolod azt, hogy borzalmas ember vagyok?

Lucille horkantott egyet, és tagadólag megrázta a fejét.

– Bajban vagy, és félsz. Ezt látom.

– Azon gondolkodom, hogy elmegyek.

– Hát persze.

Carson a homlokát ráncolta, és felnézett.

– Miért mondod ezt?

– Mert amikor valami baj van, te mindig elfutsz.

– Ez nem igaz!

Lucille megpaskolta a kezét. Megvastagodott ízületeit és kis körmeit Carson gyönyörűnek találta.

– De, gyermekem, elfutsz. Mindig is ezt tetted. Ismerlek, amióta megszülettél. Amikor valaki túl közel kerül hozzád, te elmenekülsz. Carson, sosem tudod magad mögött hagyni a lelkedet mardosó félelmet. Azt hiszed, ha nem engedsz közel magadhoz senkit és semmit, akkor nem fogsz újra megsérülni, úgy, mint amikor az édesanyád meghalt, vagy amikor az apád elvitt tőlünk, hogy Kaliforniában éljetek. A nagyanyádnak nem lett volna szabad ezt engednie. Most úgy sírsz, ahogy akkor sírtál – sóhajtott Lucille. – És most attól is félsz, hogy én is elhagylak. Nem, ne is próbáld tagadni! – mondta Lucille, így véve elejét annak, hogy Carson megszólaljon. A lány már éppen szólásra nyitotta volna a száját. – Az az igazság, hogy én meg fogok halni, és ez ellen semmit sem tehetsz. Ez pedig megijeszt téged. Látom a szemedben. És attól is félsz, hogy a nagymamád is meg fog halni. Hát, drága gyermekem, egy nap ez biztosan bekövetkezik.

– Ne! – mondta sírva Carson. Válla remegett a rá törő érzelmektől. Lucille vállára hajtotta a fejét, éppúgy, mint amikor kislány volt. – Ne hagyj itt! Nem akarom, hogy elmenj!

Lucille megpaskolta Carson kezét, miközben a lány utat engedett az elfojtott könnyeknek, amelyeket túl sokáig tartott vissza. Sírt Lucille betegsége miatt érzett bánatában, a terhessége okán, a Blake-kel való szakítása, a Palackkal történtek kapcsán érzett bűntudata és minden nehézség miatt, amelyről tudta, hogy még rá vár.

Amikor kisírta magát, Carson felegyenesedett, és zsebkendőért nyúlt.

– Jobban érzed magad? – tudakolta tőle Lucille.

Carson megvonta a vállát.

– Kimerültem – vonta meg a vállát Carson.

– Egy jó sírás olyan, mintha kiengednéd a gőzt a tartályból. Jobb azelőtt megtenni, hogy az felrobbanna.

Carson kifújta az orrát.

– Elég sokat sírok mostanában.

– A hormonok.

– Ó, istenem…! – mondta Carson egy hosszú sóhaj kíséretében.

– Te és én, mindketten az élet nagy körforgásának részesei vagyunk. A kezdet és a vég. Ez számomra megnyugtató. Te nem találod annak? – Carson válasz helyett csak kinézett az ablakon. – Mind egyedül jövünk a világra, és úgy is hagyjuk el a földi létet. — Lucille megkocogtatta Carson kezét, hogy magára vonja a lány figyelmét. — Azért érdemes élni, hogy megosszuk másokkal az életünket. És ettől könnyebb az egész. Amikor eljön a te időd, akkor rájössz majd, hogy az éned egy része velük marad.

Lucille feljebb tornázta magát a párnáin. Az arca furcsa grimaszba torzult a mozgás által kiváltott fájdalom miatt, miközben Carson felverte a párnáit. Amikor Lucille visszadőlt, szúrós, sötét szemével Caísonra nézett.

– Mi az, ami igazából bánt téged, gyermekem?

Carson lehajtotta a fejét. A zavartsága és a kétségbeesése fekete lyukként szívott el minden jót az életéből. Vadul váltakozó érzelmeit egyetlen szóba sűrítette:

– Félek – mondta, és gyorsan megtörölte a szemét. – Igazad van, nem szeretek félni. Úgy érzem magam, mintha lefagytam volna, mint amikor lebegtem az óceán vizén, és egyenesen a cápa gyilkos szemébe néztem. Nem tudtam megmozdulni. Most így érzek. Képtelen vagyok döntést hozni.

Lucille elfintorodott, és gúnyosan mosolygott a lány eszmefuttatásán.

– De megmenekültél! Kiértél a partra. Látod? Épp erről beszélek. Lányom, jók az ösztöneid. Amikor még kisebb voltál, néztelek, ahogy kimentéi az óceán vizére, és lovagoltál a hullámokon. Végig azon tűnődtem, milyen érzés lehet.

– Nem tudtam, hogy nézed, ahogy szörfözőm.

– Nos, néztelek. A nagyanyád és én együtt figyeltünk. Tudod, hogyan mozgasd a lábad, mikor kell egy kicsit balra vagy jobbra kanyarodni, miként kell egészen a partig sodródni a hullámmal. – Lucille megengedett magának egy halk kacajt. – Lehet, hogy úgy nézel ki, mint aki szörfre termett, de én tudom, hogy milyen korán keltél fel mindennap, és mindig kimentél a vízre, az időjárástól függetlenül. Ennyi év után a tested tudja, hogy mit kell tennie. És most kételkedsz magadban? Lányom, ne gondolkodj! Mind ott állunk, és szurkolunk neked a parton, de ahogy mondtam, egyedül vagy a vízen. Bíznod kell az ösztöneidben, és eljuttatnak oda, ahová menned kell.

– De ez nem az óceán. Ez az élet. Ez más.

– Nem, egyáltalán nem az. – Lucille ellentmondást nem tűrően nézett Carsonra. Az idős hölgy szép, intelligens szeme hitet és bátorítást tükrözött. – Carson, kedvesem, az élet olyan, mint az óceán. Mély, és rengeteg szépséggel teli, de a hullámok egyre csak jönnek. Néha nagyobbak, rázósabbak, de akadnak enyhébbek is. Csak meg kell lovagolni őket, pontosan úgy, Carson, ahogy eddig tetted.

Lucille mosolya lefagyott az arcáról, amikor a hangja elgyengült.

– Akárhogy is döntesz, ne félj! Nem akarom többet ezeket a szavakat a te szádból hallani! Érted, amit mondok?

Carson bólintott.

– Jók az ösztöneid. Figyelj rájuk! Tudni fogod, hogy mit kell tenned. – Lucille laposan pislogott, és még egyszer megpaskolta Carson kezét. – Most viszont fáradt vagyok. Nem aludtam egy percet sem a nagymamád ágyában. Menj, és hagyj pihenni, jó? Csak egy kicsit.

Carson lehajolt, és megcsókolta Lucille arcát. Vaníliaillata volt.

– Álmodj szépeket, Lucille! – suttogta.

Carson kilépett a kis házból, és csendben becsukta maga mögött az ajtót. A veranda szélén állt, és arcát a nap meleg sugarai felé tartotta. A köd felszállt, de még mindig finoman szitált az eső. A bokrok, a virágok, a füvek már nem hajoltak a földre a szakadó esőben, hanem próbáltak egyre magasabbra törni, lerázva magukról a vízcseppeket. Falevelek és törmelék borította az ösvényt a vihar után. Ahogy felnézett, Carson láthatta, amint az aranyszínű napkorong sugarai áttörnek a felszakadó felhőzeten. Mögöttük a hajnali égbolt a rózsaszín és kék árnyalataiban pompázott.

A lány feje felett a madarak egyre hangosabban csiviteltek, a távolból pedig hallotta az óceán zúgását. És mint mindig, most is követte a hívó szavát. Carson szemét az égre szegezve az ösvényen a tengerpart felé sétált.

23. fejezet

Nagyi lassan ébredt. Kinyitotta az egyik szemét, ásított egy nagyot, majd próbálta rendezni a gondolatait a hosszú, hátborzongató éjszaka után. Azután hirtelen eszébe jutott minden, és oldalra fordította a fejét, hogy a mellette lévő párnára nézzen.

Lucille-t nem találta ott.

Persze hogy kiosont, gondolta nagyi egy fáradt sóhaj kíséretében. Lucille kisurrant, amint a vihar egy kicsit alábbhagyott. Tényleg szeretett volna a saját ágyában aludni.

Az elhúzható ajtót, amely az ő régi társalgójába, Harper mostani szobájába vezetett, nyitva találta. Az idős asszony felkönyökölt, és a nyakát nyújtogatva bekukucskált Harper szobájába. Látta, hogy az ágyban nem aludt senki. Amíg el nem szenderedett, hallotta, hogy a lányok a másik szobában csivitelnek, mint a madarak. Azon gondolkodott, vajon milyen sokáig maradtak ébren. Remélte, hogy az egész éjszakán át tartó beszélgetés olyan tapasztalat lesz számukra, amely a nyár végeztével is emlékezetes marad, és összetartja őket, függetlenül attól, milyen messzire is lesznek egymástól.

A ház csendes volt. Nagyi felvette a rózsaszín selyempongyoláját meg a papucsát, majd bement a fürdőszobába, és elidőzött a tisztálkodással. Megmosta az arcát és a fogát, hidratálókrémet kent az arcára, majd megfésülködött. Kinyitotta az ablakot, és érezte a szellőt, amely magával hozta a sűrű iszap szagát és a vihar utáni édes-földes illatot.

Fehérneműt húzott, felvett egy puha nadrágot és tunikát, majd kiment a nappaliba, élvezve az ablakokon beáradó napfény látványát. Az ablakon kikukucskálva felmérte a vihar okozta károkat. Leginkább az udvaron álló hatalmas, ősöreg tölgyfa miatt aggódott, amely az előkertet uralta. A ház fölé lógó hatalmas ágai mindig okot adtak az aggodalomra. Megkönnyebbülten mosolyodott el, amikor látta, hogy az öreg fa kibírta az erős szelet. Jó öreg fa, gondolta szeretettel.

Jó napnak ígérkezik a mai, gondolta, miközben bement a konyhába. Az óra nyolcat ütött. Ilyen késő lenne? Furcsának találta, hogy a ház még mindig ilyen csendes. Nagyi kávét tett a gépbe, és vízzel töltötte fel a vízforralót. Azután két szelet teljes kiőrlésű lisztből készült kenyeret tett a pirítóba. Miközben valamit dudorászott, elővette Lucille kedvenc virágos tálcáját, és kitett egy virágmintás limoges-i porcelántálkát a hozzáillő teáscsészével, alátéttel és evőeszközökkel. A teáskannát a tűzhelyre tette, és kisietett a bejárati ajtóhoz, hogy behozza a reggeli újságot. A járda kövei vízben álltak, a fákról és a bokrokról lehulló levelek a csatában odaveszett katonákként borították be a földet. Később lesz mit takarítaniuk. Ahogy Marietta a kis házra nézett, minden csendes volt. Örült, hogy Lucille még mindig alszik.

A vízforraló fütyült, amikor visszatért a konyhába, és a friss kávé csodálatos illata töltötte be a levegőt. Öntött magának egy csésze kávét, majd hozzáfogott, hogy elkészítse Lucille reggelijét. Az asszony olyan keveset evett mostanában, hogy nagyi csak a kedvenc ételeivel és a szép tálalással tudta rávenni, hogy vegyen magához pár falatot. Ha több kisebb adag ételt adott neki napközben, akkor Lucille többet evett. Nagyi nem akarta, hogy még többet fogyjon. Kivette a kenyeret a pirítóból, és a Lucille gyomrát kikezdő vajat mellőzve vastagon megkente a szeletet barátnője kedvenc szederlekvárjával. Ezután megtöltött egy tálkát áfonyával, kiöntötte a teát, és szépen elrendezte a tálcán. Lucille az egyszerűsége ellenére szerette a szép dolgokat.

Marietta, tovább dúdolva, felemelte a tálcát. Próbálta egyensúlyban tartani a kissé súlyos darabot. Hiába érzi magát fiatalnak, de a teherbírása olyan, mint egy öregasszonyé, korholta magát.

Gyengesége ellenére átment a házon, kinyitotta az ajtókat, végigment a lépcsőn, a járdán és a kavicsokkal borított ösvényen, átvágott a felhaj tón, majd elért Lucille kis házához. Letette a tálcát a verandán álló asztalra, udvariasan kopogott, és kinyitotta az ajtót.

– Lucille, én vagyok!

Felvette a tálcát, és egy vidám dallamot dúdolva bement a házba.

– Reggeli! – kiáltotta, miközben végigment a folyosón Lucille hálószobájáig. A függönyt behúzva találta, és a szobában furcsa, alkonyati fény honolt. A vállával kinyitotta a hálószoba ajtaját.

– A vihar elmúlt, és a nap…

Nagyi elhallgatott, amikor látta, hogy Lucille még mindig alszik. Szegény asszony; gondolta. Biztosan kimerült előző este. Nagyi letette a tálcát a komódra, és az ágy felé fordult.

Ekkor megdermedt. Hirtelen minden jókedve odalett, és helyébe a hirtelen rátörő félelem költözött. A félhomályban Lucille hanyatt feküdt, két karja oldalt pihent, fejét az ablak felé fordította. Nagyi érezte, ahogy a vér megfagy az ereiben. Lucille nem aludt. Úgy tűnt, mintha a reggeli nap fényét nézné az ablakon át. Az asszony azonban tudta, hogy Lucille szeméből már kihunyt a fény.

Nagyi szíve hevesen vert, ahogy közelebb lépett az ágyhoz. Tétován kinyújtotta a kezét, és tenyerét Lucille mellkasára fektette. Nem érzett szívverést. Lucille mozdulatlanul feküdt, a tekintete kifejezéstelen, üres volt. Nagyi megfogta az asszony kezét. A teste még nem hűlt ki. Mariettán rögvest úrrá lett a kétségbeesés.

Épp most halt meg? Ha nem töltöttem volna annyi időt a reggelivel… Ha siettem volna… Bárcsak korábban ébredtem volna fel…! Egyedül halt meg. Egy elfojtott kiáltással nagyi Lucille kezét a szájához emelte, megcsókolta, majd a keblére szorította. Még csak el sem köszönhettem tőle.

Sokáig ült Lucille ágya szélén. Hol sírt, zokogott, hol vakon bámulta a porhüvelyt, a legkedvesebb barátját. Végül kiment a kis házból. Megállt a veranda szélén, és az egyik fehér oszlopnak dőlt. A teremtett világot nézte, amely sok tekintetben nem különbözött a reggel látottól, de most valahogy mégis minden más lett.

Lucille elment. Egyszerűen nem tudta felfogni. Tudta, hogy az asszony haldoklott, értette, hogy egyszer eljön a vég, de nem gondolta, hogy ilyen hamar. Nem ma. Egész este beszélgettek. Egyszerűen lehetetlennek tűnt, hogy soha többé ne válthasson vele egyetlen szót sem.

A kezét a nyakára tette, amikor gyakorlatias énje kerekedett felül. Intézkednie, telefonálnia kellett. Sajnos volt gyakorlata a halottak körüli teendőket illetően. Vissza kellene mennie a nagy házba, hogy intézkedni kezdjen, de egyetlen izma sem akart engedelmeskedni. Az energia, ami nem sokkal korábban, a konyhában való készülődéskor eltöltötte, elszállt, és szörnyen öregnek és bágyadtnak érezte magát.

Az őt ért szívfájdalom kimerítette. Lassan a hintaszékhez ment. Esővíz gyűlt össze a szék ülőpárnáján. Nagyit már ez sem érdekelte. Óvatosan leült a párnára, érezte, ahogy a hűvös nedvesség átüt selyemruháján.

Nagyi számára nem volt ismeretlen a gyász. Nincs borzalmasabb annál, mint amikor valaki a gyermekét gyászolja. Azt is túlélte. Amikor egy évvel Parker után a férje is eltávozott az élők sorából, azt hitte, beleőrül. Nem hitte, hogy képes lenne vagy akarná folytatni az életet. Lucille hozta vissza, nem engedte, hogy elhagyja magát. Így az újabb sorscsapást is túlélte.

De most? Lucille nem volt már vele. A szerettei mind elmentek. Miért folytassa a harcot?

Egy fuvallat lesodorta az esőcseppeket a falevelekről, és beborította nagyi arcát. Az asszony levegő után kapkodott az arcát érő, hirtelen jött hideg miatt. A fejét elfordítva látta Lucille székét, amint előre-hátra billegett. A lélegzete is elakadt. Megérezte Lucille jelenlétét. Nagyon valódinak és közelinek tűnt. Olyan közelinek, hogy hangosan kimondta a nevét.

– Lucille?

De a hívásra nem jött válasz. Csak a madarak csicsergése és a falevelek suhogása hallatszott.

– Te bolond! – motyogta magának nagyi. Csak a nyári szél volt az. De amikor becsukta a szemét, még mindig érezte Lucille jelenlétét.

Mennydörgés hallatszott a távolból. Nagyi kinyitotta a szemét, és látta, hogy a nap előbukkan a felhők mögül. A hintaszéke karfájába kapaszkodott, és felemelkedett, hogy megint a veranda szélére álljon. A pára felé lépve megérezte a hűvös nedvességet a bőrén. Ahogy a harmattal bevont világot nézte, nagyinak eszébe jutottak Lucille szavai. Ha nehéz idők jönnek, csak táncoljon.

Nagyi kitárta a karját, a nap felé emelte az arcát, hogy a fénysugarak és a szitáló eső közvetlenül a bőrét érje. Lábujjhegyre állt, és forogni kezdett. Élt! Az éjjel rémülettel és rettegéssel teli volt, de új nap virradt. Lucille is azt szeretné, ha hálás lenne, a gyász és a fájdalom ellenére e pillanatban is örülni tudna az életnek.

Nagyi leengedte a kezét, és a nagy ház felé indult, lassan, közben gyönyörködött a szívének oly kedves épület és a táj látványában. A régi ház, az osztott ablakok, a kecses, ívelt lépcsők és az oromfalak mind átvészelték a vihart. Még nem akart azonban bemenni a házba. A lányok még aludtak. Nagyi még szeretett volna lopni magának pár percet, hogy egyedül lehessen az emlékeivel.

Lesétált a ház oldalán lefutó, kavicsos ösvényen. Elment a kerti zuhany mellett, és a veranda közelében megpillantotta Harper virágágyásait. A kis palánták szárai meghajoltak a viharos széltől és esőtől. Az apró levelek közül néhányat sár borított, de néhány erős növényke már ki is egyenesedett – idővel mind felélednek majd a napfényben.

Marietta kilépett az árnyékból a napfénybe. A nap melegen simogatta nedves bőrét. A harmatos fű eláztatta a papucsát, de nem törődött vele, tovább sétált az öböl felé. A levegő nehéz volt az iszap szúrós szagától, és attól az erőteljes, eső utáni, édes illattól, amit nagyi a lápvidék parfümjének nevezett. Mélyet sóhajtott, érezte, hogy megtisztul, miközben a kizöldült parti fűsávot nézte. Karját maga mellett lóbálva az eső áztatta földön Harper kertjéhez sétált.

Ki gondolta volna, hogy Harpernek ilyen érzéke van a növénytermesztéshez? Az a kedves városi lány gyökereket ereszt a lápvidéken, gondolta nagyi a frissen elültetett virágokat nézve. Kövér harmatcseppek lógtak a rózsákról. Az asszony tudta, hogy Harper külön neki ültette őket. Lehajolt, és leszakította a legszebb virágot, majd a tenyerébe fogta. Elénk rózsaszín volt, épp csak kibontotta a szirmait a napfényben. Marietta az orrához emelte. A bimbónak még nem volt sok illata, de nagyi kiélvezte a pillanatot: évek óta ez az első rózsa, amit a saját kertjében szedett.

Hallotta a halászsas éles rikoltozását az öböl felől. Felnézett, és a nagy testű állatot kereste az égen. Mindig is szerette azt a merész madarat. Kezét napellenzőként használva megpillantotta, amint az állat a víz felett körözve éppen vadászott. Az évnek ebben az időszakában a fészekben a fiókák reggeliért csipogtak.

– Ott van! – hallotta a kiáltást a veranda felől. Fejét a ház felé fordította, és látta, hogy az unokái a napfényben feléje tartanák. Az ő nyári lányai.

Dora virágos fürdőköpenyben, Harper egy elegáns selyemköntösben, Carson pedig már bikiniben és rövidnadrágban állt. Jobban nem is különbözhettek volna egymástól, a rokoni kötelék mégis együvé fűzte őket. Együtt lehettek… Nagyi érezte, hogy elszorul a szíve. Tudta, hogy Lucille és ő jól tették, hogy visszahívták a három lányt Sea Breezebe, hogy még egyszer, utoljára egy nyarat együtt töltsenek. Ez az ő diadaluk. A három lány közti kapocs pedig az ő hagyatékuk.

Nagyi érezte, hogy a szíve megtelik szeretettel. A megválaszolatlan kérdések, a rengeteg meghozandó döntés ellenére, ezen a zaklatott reggelen az unokáit nézve újra tudta, miért érdemes élni.

Igen, szükségük volt rá, talán most még jobban, mint máskor. Tudta ugyanakkor, hogy neki mindennél jobban szüksége van a lányokra.

Karját a feje fölé emelve integetett nekik.

A lányok feléje tartottak.

Nagyi kitárta két karját, és annyit kiáltott:

– Itt vagyok!

Részlet Mary Alice Monroe trilógiájának utolsó, Nyárutó című kötetéből

Megjelenik 2016 őszén

Egy újabb nyári nap hajnala virradt. Nagyi puha kasmírsálját szorosabbra fonta maga körül. Fénypászmák hasítottak az öböl feketeségébe, és tünékeny, szürke árnyak táncoltak a szúrós lápi fűben.

Nagyi összekuporodva, lábát maga alá húzva ült nagy, fonott, fekete karosszékében a verandán. A köd cseppjei az arcára telepedtek, és a hajnal hűs lehelete a csontjáig hatolt. Lucille elvesztése óta mintha minden melegség kiveszett volna a világból. A barátnője halála óta gyakran nyugtalanul aludt, és sokszor a szabad ég alatt keresett megnyugvást. Noha a hajnali levegő nem melegítette át, de valamiképp mégis megnyugtatólag hatott rá. Soha nem nyugvó barátja, az Atlantióceán a távolban éhes fenevadként bömbölt, hullámai pedig fáradhatatlanul ostromolták a dűnéket. Hangjukat visszhangzotta Sullivan’s Island.

Már több mint egy hét telt el Lucille halála óta, de Marietta úgy érezte, mintha a barátnője még mindig mellette lenne. Drága Lucille! A halál mindannyiunkért eljön. Ezt az idős asszony is tudta. Nem volt ismeretlen számára a halál. Nyolcvanévesen már megérintette az elmúlás szele, amely nem kímélte a szeretteit sem. Marietta eltemette a szüleit, és az élők sorából idejekorán távozott a fia és a férje is. Ezen az éjjelen a múlt elevenebb volt az idős asszonynak, mint a jelen. Szerettei emléke élénken élt az emlékezetében.

Mély, el-elhaló lélegzetet vett. Távolról egy hajó ködkürtjének bánatos szavát hallotta. A közeli fán felcsendült egy madár éneke… Bizonyára egy kardinálispinty üdvözli a hajnalt, gondolta magában az asszony.

Figyelmesen hallgatta, és a hajnali dal kizökkentette letargiájából. Nézte, ahogyan a pirkadat reggelbe hajlik, beragyogva a zöld tengeri fű széltépázta szálait, a homokdűnére telepedett pálmafákat, az impozáns Ravenel hidat, amely két távolba vesző vitorláshajóhoz volt hasonlatos. A felkelő nap lassan szétszaggatta a sötétséget és vele együtt a Marietta szívébe maró szomorúságot is. Érezte, ahogy bánata a ködbe vész. Hálaimát rebegett a felkelő naphoz, és belélegezte a hűvös, földszagú levegőt.

Egy újabb nap hajnala virradt. A legrosszabbon már túl voltak.

Bolond öregasszony, korholta magát, ahogy a szürke égbolt kékre váltott. Nézz csak magadra! Itt ülsz a sötétben, és a barátnődet gyászolod. Nem korholna Lucille ezért, hogy itt ücsörögsz a hajnali hűvösben, és még mindig a hálóruhádban vagy? Nincs idő tétlenkedni. A nyárra kitűzött teendői még nem fejeződtek be. Még májusban meghívta magához Sea Breezebe az egymástól elidegenedett unokáit, akik elfogadták a meghívást. Egy évtized elteltével most voltak először együtt. Az igazat megvallva, eseménydúsan telt a nyár. Nagy változásokon mentek keresztül, bukdácsoltak az előttük álló úton, részük volt örömben és bánatban is, de Marietta személyes győzelmének élte meg, hogy együtt vészelték át a megpróbáltatásokat. Eudora, Carson és Harper felfedezték egymásban a rég elveszettnek hitt testvéri szeretetet, amely még gyerekkorukban indult virágzásnak, amikor a nyaraikat a szigeten töltötték. Az idős asszony pedig a holdat ugatja, pedig a hajnalt kellene üdvözölnie.

Még sok teendője van, és kezd kifutni az időből, hiszen már az augusztust taposták. A kis tengeri teknősök is útra keltek már, a gyerekek is iskolába mennek, és a halászsasok is délre költöznek a többi vándormadárral meg lepkével együtt. A nyár hamarosan véget ér, és Marietta nyaraló lányai is szárnyra kapnak.

Már ennek a gondolatától is szomorúság telepedett a szívére. Hiányozni fog neki a kedves arcuk, a csacsogásuk, a könnyeik, a kacagásuk, a lábuk dobogása, a körülöttük lévő felhajtás, és ahogyan kedvesen átölelik és megpuszilják őt. Micsoda nyár volt!

Az asszony mosolya hirtelen elhalványult. Nemcsak a lányok, de ő is maga mögött hagyja Sea Breeze-t. Az eladást követően egy nyugdíjasotthonba költözik, ahol Lucille és az unokái nélkül teljesen egyedül lesz.

Nagyi a tenyerébe fogta az állát. Az jutott az eszébe, hogy ő legalább tudja, hová fog költözni a nyár végeztével – de mi lesz a lányokkal? Egyikük sem sejtette, merre sodorja majd őket a szél, amikor kikerülnek Sea Breeze védelmet nyújtó falai közül. Dora válása még nem zárult le, Carson várandós, és ami Harpert illeti, ő jobb híján csak sodródott az árral.

– Ó, Lucille! – mondta ki hangosan Marietta a sziporkázó fényben látni vélt alaknak. – Te voltál az, aki a sötét pillanatokban mellettem álltái. Mi édesgettük ide őket, és még annyi teendőnk van hátra – sóhajtotta. – Nem vagyok biztos benne, hogy egyedül is véghez tudom vinni mindazt, amit elterveztünk, de meg kell próbálnom.

Nagyi a kékben meg rózsaszínben játszó égre vetette a tekintetét, és elmosolyodott. Az éjszaka már visszavonulót fújt, és egy új nap virradt.

Harper a szobájában tarkóra tett kézzel feküdt az ágyában, és a félhomályban az óceán beszűrődő moraját hallgatta. Arra gondolt, milyen felbőszült ma reggel a tenger. Az éjszakában felerősödő hangok megörvendeztették, hiszen annyira különböztek a városban megszokottakétól.

New Yorkban a rendőrautók szirénáinak hangjára, a dudáló autókra vagy a szemeteskocsik zajára ébredt volna. Mennyire más volt itt. És ő maga is mennyire mássá lett itt. Ideérkezése óta lassan hozzászokott a lápvidéki lassabb, csendesebb életvitelhez, amely a legkevésbé sem emlékeztetett a város felgyorsult, lüktető ritmusára. Harper már nem járt késő éjszakába nyúló partikra, vagy múlatta az idejét bárokban, de nem is az ébresztőóra hangjára ugrott ki korán reggel az ágyból. Sea Breeze-ben a napjait maga a nap határozta meg. A tyúkokkal kelt, és velük is feküdt.

Harper elmosolyodott, és eltűnődött azon, hogy mennyire nem hitte, hogy így élvezi majd ezt az életvitelt. Kezdetben nagyon tartott attól, hogy itt töltse a nyarat. Eszébe jutott, hogy mennyire felháborodott azon, amikor pár nappal a megérkezésük után nagyi bejelentette ittlétük valódi okát, amellyel á nyár egészére maradásra akarta őket bírni. Harper bágyadtan nyújtózott, miközben az ablakon beszűrődő fény gyöngyház színűre festette a szobát. Az oldalára fordult, hogy kipillantson az ablakon, amikor a keze hozzáért valamihez. Meglepődve felült, hogy megnézze, mi az. Mindenütt papírlapok hevertek az ágyon és a padlón.

Megdörzsölte a szemét, és már kezdte kapiskálni, mi ez a felfordulás… a könyve volt az.

Nagyot ásított, és arra gondolt, biztosan elaludt, miközben a kéziratát olvasta. Felkelt, és gondosan összeszedte, majd sorba rakta a kétszáz-egynéhány oldalt, közben bele-beleolvasott. Nem is rossz, gondolta. Őszintén így vélte. Ugyanakkor tisztában volt azzal is, hogy ő maga meglehetősen elfogódott a kötettel kapcsolatban. Az anyja kiskorában egyértelműen a tudtára adta, hogy akárcsak az apját, őt is tehetségtelennek tartja, és ezzel szárnyát szegte Harpernek és a próza, valamint a versek világában tett kalandozásainak. Az anyja elismert szerkesztő volt, így Harper nem kérdőjelezte meg a szavait, ám azok még évtizedek elteltével is mély sebeket téptek fel a lányban.

Azóta senkinek sem mutatta meg az irományait. Szerkesztőként dolgozott, és hamar rájött, hogy másoknak remekül tud segíteni abban, hogy a történeteik kiteljesedjenek, hogy szavakba tudják önteni és papírra tudják vetni legbensőbb gondolataikat.

Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy mások szavainak átformálása messze nem teszi annyira boldoggá, mint az, amikor a saját történetein dolgozhatott. Anyja szigorú ítélete ellenére nem hagyott fel az írással, a szobájában, kávézókban, a vonaton alkotott, titokban, bűnös élvezettel élt szenvedélyének, valahányszor ki akarta írni magából a dühét vagy az örömét. Egészen mostanáig, hiszen nagyi maradásra kényszerítette, így rengeteg ideje lett az alkotásra. Úgy döntött hát, hogy belevág. Megalkot egy teljes művet, aminek van eleje, közepe és vége, hiszen addig nem tudhatja, hogy valóban képes-e rá, amíg végig nem csinálja. Ahogy felszedegette a papírokat a földről, arra gondolt, hogy tulajdonképp majdnem teljesen el is készült vele.

Felállt, letette a kéziratot az íróasztalára, a kezét a kupacon nyugtatta, és szívét büszkeség töltötte el.

Ez az ő könyve.

A nővérei azt hitték, hogy egész nyáron csak pihen, mialatt ők próbáltak állást és lakást találni maguknak. Az igazat megvallva Harper élvezte a Sea Breeze-ben eltöltött időt. Kertészkedett, úszott, a testvéreivel beszélgetett, és bejárta a szigetet. Titokban persze dolgozott is. Nem mert senkinek sem beszélni róla, mert tudta, hogy ha megteszi, akkor mindenki el akarja majd olvasni a művét.

Nem, gondolta, és a kéziratot a fiókba tette. Megtartja magának. Ő nem volt annyira nyitott személyiség, mint az okos és gyors észjárású Carson. Annyira sem volt merész és makacs, mint legidősebb nővére, Dora, aki kéretlenül bírált mindent és mindenkit. Harper a legjobban írásban tudta kifejezni magát.

Ráadásul a testvérei nem is lennének oda az örömtől, ha tudnák, mit írt róluk – gondolta bánatosan.

Kintről beszűrődött egy hajnali madár éneke. Harper eltűnődött azon, hogy milyen madár ébreszti őt reggelente. Elhatározta, hogy kideríti. Meg akarta ismerni a szigetlakó madarakat és a fákat, amiket annyira megszeretett. Élete eddigi huszonnyolc évét gyönyörű környezetben élte le – az anyja New York-i, Central Parkra néző lakásában, valamint a hamptonsi házában, és a nagyszülei angliai udvarházában. Az exkluzív bentlakásos iskolákról és az elit egyetemekről már nem is beszélve. De sehol nem érezte magát annyira otthon vagy olyannyira elégedettnek, kiteljesedettnek, mint itt, a lápvidéken, az óceánparti Sea Breeze-ben.

Ugyanakkor tudta, hogy hamarosan útra kell kelnie.

A reggel édes muzsikája ellenére a hirtelen rá törő gondolat szomorúsággal töltötte el. Harper az ablakhoz lépett, és szélesre tárta a spalettákat. Szürke árnyak játszadoztak odakint. Carson mindig arról áradozott, hogy mennyire csodálatos és felszabadító, amikor a hajnal birtokba veszi az óceánt. Ez volt a kedvenc napszaka. Testvére mindig nagyon szenvedélyesen szónokolt, ha az óceán került szóba.

Harper hirtelen késztetést érzett, hogy maga is megtapasztalja ezt. Azt kérdezte magától: Miért is ne tehetném ezt meg ma? Mielőtt még túl késő lesz. Mire várjon még?

Gyorsan belebújt a flirdőruhájába, és felkapott egy rövidnadrágot. Bekötötte a futócipőjét. Csendesen, mint egy kisegér – gyakran nevezték őt így —, kinyitotta a tolóajtót, amely a szobáját a nagyanyjáétól elválasztotta. Az ajtó megcsikordult a sínen, mire Harper összerezzent, és megtorpant. A helyiségben csend és sötétség honolt, úgy tűnt, a nagyanyja nem hallotta meg a zajt. Harper lábujjhegyen átosont a szobán, és becsukta maga mögött az ajtót.

A ház csendbe burkolózott, a kora hajnali órákban mindenki aludt. Még Carson is, aki amióta bejelentette, hogy gyermeket vár, reggelente sokáig aludt. Harper kiszökött a bejárati ajtón, hiszen tudta, hogy a nap nem vár senkire. Odakint hűs és édes reggeli levegő várta. A szél, amely egész éjjel az óceán vizét borzolta, elüldözte a párát és a forróságot, így az augusztusi hajnali levegő szokatlanul frissítőnek tűnt. Mindenütt csend honolt, amitől minden nesz még hangosabbnak hatott. Harper feje fölött az óriási tölgyfa levelei susogtak, és meg-megrezzentek a pálmaágak. Talpa alatt csikorgott a kavics, ahogy a garázs felé igyekezett. A rozsdás, öreg biciklit a garázs falának támasztva találta. Kihozta onnan, felült rá, és elkarikázott.

Hiába töltötte már be a huszonnyolcadik életévét, most újra tizenhárom évesnek érezte magát, ahogy eszement módon tekert végig az utcákon. A környező házak ködbe burkolóztak, a lakóik még mélyen aludtak. Csak néhány kóbor macska lődörgött az utcán. Ezen a nyáron mintha sokkal kevesebbet látott volna belőlük, mint egykor, gyermekkorában. Állítólag a prérifarkasok tizedelték meg őket. Semmi sem kerülte el a figyelmét, miközben a csendes utcákat rótta. Elhajtott a Stella Maris katolikus templom felszentelt tornya és a néhai erőd, a Fort Moultrie vakondtúráshoz hasonlító épületei, valamint az ebben a napszakban üresen tátongó éttermek sora mellett. Csak elvétve találkozott kocogóval vagy autóssal.

Végül elérte a sziget északi csücskét, ami Carson elmondása szerint a szörfösök gyülekezőhelye volt. Lefordult a Middle Streetről a tengerhez. Több autót látott, a tetejüket a szörfdeszkák szállítására szolgáló tetőcsomagtartók díszítették, és a kocsik eltorlaszolták a keskeny utcát. Harper áttolta kerékpárját a magas sövény menti lágy homokon. A tenger különösen hangosan morajlott ezen a reggelen. Ahogy az ösvény a tengerpartra érve kiszélesedett, a látványtól Harpernek elállt a szava.

A hajnali kék ég és a szürke tenger színei egybeolvadtak a horizonton. A nap még nem ragyogott teljes pompájában. Saját tempójában kúszott az égre, csillogóan és fájdalmasan gyönyörű pasztellszíneit tükrözte vissza a víz. Harper úgy érezte, a lenyűgöző látványhoz képest ő mindössze egy parányi porszem. Mégis úgy látta, hogy valamiféle kapcsolat fűzi a természethez. Örömmel töltötte el a tudat, hogy részese lehet ennek az örök, isteni körforgásnak. Ebben a bűvös pillanatban úgy érezte, hogy átjárja lelkét a fény, és új reménnyel tölti el. Harper ekkor értette meg, hogy Carson miért is szereti ezt a napszakot, és miért kel fel korán mindennap, hogy újra meg újra megtapasztalhassa. Valóban felemelő élmény volt.

Harper szorosan megmarkolta a kerékpár kormányát. Egy új nap bontogatta a szárnyait, mintha csak egy üres lap lenne, amit meg kell töltenie szavakkal, gondolatokkal, a saját érzéseivel. Ezt a nyarat arra szánta, hogy végre kitalálja, ő maga mihez akar kezdeni az életével. Többé már nem aszerint akart élni, amit az anyja eltervezett neki.

Nem tudta, mit tartogat számára a jövő. Harper a felkelő nap fényében állva felvillanyozódott, mert úgy érezte, a jövője igazán csak most teljesedik ki.

A tenger hívó szavát hallotta. Carson az ágyában fekve hallgatta régi barátja, az óceán mindent elsöprő morajlását. A hullámok ritkán csapkodták ilyen erővel a partot. Ilyenkor azonban Carson rendre felkapta deszkáját, és vízre szállt. Ösztönösen így tett. Mintha az óceán vize folyna az ereiben.

Ezen a reggelen azonban nem vetette ki az ágy. Csak feküdt ott, a kezét a hasán nyugtatta. Többé már nem követhette a szíve szavát. Nem lehetett többé félelmet nem ismerő szörfös vagy világutazó, aki akkor szedte a cókmókját, és indult útnak, amikor csak akart.

Ujjaival gyengéden végigsimította lapos hasát, amely még a bent növekvő élet ellenére is feszes volt. Ennyit a női megérzésekről. Egy nagyon intuitív delfinre és a visszavert hangból való tájékozódási képességére volt szükség ahhoz, hogy megtudja, gyermeket vár.

– Mondd csak, kicsikém! Mihez kezdjek veled? Nincs se férjem, se munkám. Még lakásom sincs. Hogyan tudnám a gondodat viselni?

Eszébe jutott a Lucille-lal folytatott utolsó beszélgetése, éppen aznap éjjel, amikor az asszony örökre lecsukta a szemét. Carson nem tudta, hogy a terhességét illetően mitévő legyen, és ahogyan gyermekkorában annyiszor, most is Lucille-hoz fordult tanácsért. Letelepedett mellé, de Lucille nem mondta meg, mit tegyen, vagy ne tegyen. Az nem rá vallott volna. Inkább olyan irányba terelte Carson gondolatait, hogy maga jöjjön rá a megoldásra. Carson tudta, sosem fogja elfelejteni az asszony szavait: „Jók az ösztöneid. Figyelj rájuk! Tudni fogod, hogy mit kell tenned!”

És Carson tisztában volt azzal, hogy Lucille igazat szólt. Szörfözéskor is az ösztöneire kellett bíznia magát, és mindig tudta, hogy mikor mozduljon jobbra vagy balra. Csak egyensúly kérdése az egész.

Most is az ösztöneire kell hallgatnia. Az, hogy megtartsa a szíve alatt növekvő életet, nem tűnt logikus döntésnek. Minden racionális érv ellene szólt. Ám ésszerűség ide vagy oda, világosan hallotta, mit diktál az ösztöne. Hangosan és világosan szóltak a hangok, amire felbolydult hormonháztartása is ráerősített. Ahogy Carson az ágyában feküdt, és a partot csapkodó hullámok hangjait hallgatta, tudta, hogy ezt a bizonyos hullámot meg kell lovagolnia, hogy végre révbe érhessen.

– Hát, kicsikém, csak te meg én vagyunk. És nem menekülök többé – mondta, majd finoman megpaskolta a hasát.

Dora lecsapta az ébresztőórát. Álomittasan kinyitotta egyik szemét. Hét óra volt.

– Ki az ágyból, lustaság! – motyogta.

Kábultan végezte a reggeli rutinmozdulokat. Gyorsan magára öltötte a futóruháját, hideg vizet fröcskölt az arcára, majd naptejjel kente be, végül bemelegített. Ezen a nyáron megtanulta, hogy vagy kora reggel elmegy futni, vagy a nap folyamán számos indokot talál majd arra, hogy miért ne menjen edzeni. Tudta, hogy időt kell szánnia mindarra, ami fontos számára.

És a fiánál semmi sem lehetett fontosabb.

Dora gyorsan végigment a folyosón, és halkan benyitott Nate szobájába. Fintorgott, ahogy a helyiségből kiáramló, áporodott levegő megcsapta az orrát. A kisfiú a többiekkel ellentétben nem szeretett nyitott ablaknál aludni. Ráadásul gyorsan bárkinek a tudtára adta, hogy mit szeret, és még gyakrabban azt, hogy mit nem. Az asszony megkerülte az ágyat, és tekintete egy pillanatig elidőzött alvó, kilencéves gyermeke arcán.

A szíve megtelt szeretettel. Vajon van-e angyalibb egy alvó gyereknél? Nate hosszú, szőke pillái az arcát súrolták. Az ajka kissé szétnyílt, ahogy mélyen aludt. Korához képest aprónak tűnt, de az itt töltött nyár folyamán kissé kikerekedett, és egészséges színe lett. Sea Breeze nagyon jót tett Nate-tel. Most már imádta a vizet. Dora elmosolyodott; A halacskájának hívta fiát. Ahogy szeme éhesen magába itta a fia látványát, észrevette, hogy a fiúnak mennyire megnőtt a haja, és el kell vinnie a fodrászhoz, ami soha nem volt könnyű. Nate utálta levágatni a haját.

Szegény lurkó, gondolta Dora, miközben gyengéden kisimított egy tincset a homlokából. Érezte, hogy a fiának melege van. A hajvágás lesz a legkisebb változás az életében, amellyel mostanság meg kell birkóznia. Az ő makacs és dühös kisfia, aki nem szerette a változást, hamarosan magántanulóból iskolába járó diák lesz. Nehéz, de szükségszerű döntés volt ez. Dora talált egy olyan iskolát, ahol tehetséges, de olyan speciális nevelési igényű gyerekekkel foglalkoztak, mint amilyen az ő aspergeres fia is volt. Az iskola személyre szabott nevelési tervet dolgozott ki minden diáknak, és úgy tűnt, kellőképp támogatják a tanulókat. Neki magának pedig szembe kellett néznie azzal, hogy minél idősebb lesz Nate, annál kevésbé tud megadni neki mindent, amire szüksége lenne. A fiúnak meg kell tanulnia, miként kommunikáljon, és teremtsen kapcsolatot a kortársaival.

Dora nagyot sóhajtott. Ezt valójában mindkettejüknek meg kell tanulnia. Az elzárkózás nem tett jót egyikőjüknek sem.

Az asszony döntött arról is, hogy Mount Pleasantbe költözik, hogy közelebb legyenek az iskolához. Új iskola... új lakhely…

Dora lehajolt, hogy megpuszilja Nate arcát, és belélegezze az illatát. A fia, ha ébren volt, nem szerette, ha megpuszilják.

– Minden rendben lesz – súgta a fülébe. – Itt vagyok, és mindig számíthatsz rám.

Ahogy Harper Sea Breeze felé kerekezett, csupa olyan kifejezés járt a fejében, amelyekkel leírhatja a csodálatos napfelkeltét: színpompás, csillogó, éteri, inspiráló…

Amikor hazaért, a kerékpárt a garázsban hagyta, és besietett a házba, hogy minél hamarabb az íráshoz láthasson. Ki akarta írni magából sokszínű érzéseit. Ahogy áthaladt a hátsó verandán, egyszer csak arra lett figyelmes, hogy valaki köhint egyet. Megfordult, és meglepődve látta, hogy a veranda sarkán nagyanyja az egyik nagy, fekete, fonott székben ül. A reggeli derengésben, hosszú hálóingében az asszony egészen szellemszerűnek tűnt.

– Nagyi! – kiáltotta Harper. – Mit keresel idekint?

A lány közeledtére az idős asszony fáradtan elmosolyodott. Halványkék szeme körül karikák éktelenkedtek, és úgy ölelte át magát, mintha nagyon fázna.

– Nem tudtam aludni. Nagyon korán felébredtem, és egyre csak járt az agyam. És ilyenkor mindig nagyon elfáradok. Ez az időskor átka. Ezért inkább kijöttem ide, hogy üldögéljek egy kicsit. Azt hittem, a friss levegő majd segít.

Az üvegasztalon Harper észrevett egy pakli kártyát, és rögvest elszorult a szíve. A nagyanyja pasziánszozott. Nagyi és Lucille véget nem érő ginrömi-csatái jelentek meg lelki szemei előtt. Odasietett az asszonyhoz, hogy átölelje.

– Mióta vagy idekint? Teljesen átfagytál – mondta, miközben a karját dörzsölve próbálta felmelegíteni a nagyanyját.

– Ez jólesik. Köszönöm, kicsim.

Harper odahúzott egy széket, és leült, könyökét a térdén nyugtatta.

– Mire gondoltál?

– Ó, csak Lucille-ra.

Ki másra, gondolta Harper.

– Szép temetés volt, ugye? – kérdezte nagyi.

– Igen. Még sohasem voltam gullah[9] temetésen. Mennyit énekeltek, sírtak, és éltették a Mindenhatót.

– Ámen – tette hozzá nagyi fanyarul.

Harper egyetértően elmosolyodott. Nagyon megindították a szertartás alatt rá törő érzelmek, a szenvedély és az erős közösségi érzés.

Nagyi kinézett a vízre.

– Csak ültem itt, az öblöt bámulva, és eszembe jutott, hogy a pap miről is beszélt Lucille temetésén. Arról, hogy a lápvidékre érkező őseik lelke, azoké, akiket erőnek erejével hoztak ide, és azoké, akik később érkeztek, mennyire érezhető volt itt, sőt ki is teljesedhetett, hogy aztán az enyészeté legyen. A közösség tagjai keményen dolgoztak, rizst főztek, rákásztak, gyereket neveltek, és végül a túlvilág lakói lettek. Lucille is ebben hitt. A végére megfáradt, és már várta, hogy átkelhessen a nagy folyón – sóhajtotta az asszony, ahogy az emlékeibe révedt. – Be kell vallanom, én is készülődöm már.

– Még nem hagyhatsz itt minket! Szükségünk van rád! –ragadta meg Harper nagyi kezét.

Az idős asszony szája kétkedő mosolyra húzódott, majd újra visszatért az iménti gondolatmenethez.

– Alig tudom felfogni, hogy tényleg itt hagyott minket.

– Minden olyan gyorsan történt. – Harpert is szörnyen lesújtotta a hír, hogy Lucille gyors és reménytelen harcot vív a rákkal.

Nagyi az unokájára nézett.

– Te hiszel a túlvilági létben? – kérdezte.

A lány elengedte a nagyanyja kezét, hátradőlt, megvakarta a fejét, és arra gondolt, hogy a reggeli első kávé előtt szörnyen nehéz témát kezdtek boncolgatni. Nem tudta elfogadni és a magáénak érezni egy olyan isten képét, aki a jókat a mennyországgal jutalmazza, míg a többieket a pokol kénköves tüzével sújtja. Ez túlzottan kegyetlennek tűnt számára. Ám a sok lelki vívódás után arra a következtetésre jutott, hogy kell lennie egy fensőbb hatalomnak. Ezt látta ma reggel testet ölteni, miközben a napfelkeltét nézte.

– Azt hiszem, igen – válaszolta némi kétkedéssel a hangjában. – De nem sokat gondolkodom ezen.

Nagyi elnézően mosolygott.

– Te még fiatal vagy. Még azt hiszed, halhatatlannak teremtettek téged. Amikor te is olyan idős leszel, mint én, te is sokat gondolsz majd rá.

– Nem tetszik, hogy itt ülsz magadban, pasziánszozol, és a halálra gondolsz. Ez egy kicsit rémisztő.

– Egyáltalán nem hiszem, hogy rémisztő lenne. Inkább az ellenkezője – paskolta meg nagyi Harper kezét egy fáradt mosollyal az ajkán. – A halált már ismerősként üdvözlöm.

Harper felállt, és könnyedén megszorította nagyanyja karját.

– Gyere be a házba, és készítek neked valami reggelit. Valami meleget.

Nagyi azonban inkább hátradőlt a székében.

– Nem vagyok éhes, csak egy kicsit átfagytam.

– Akkor mit szólnál egy csésze forró kávéhoz?

– Erre nem mondhatok nemet.

– Azonnal hozom – mondta Harper, majd megtorpant. A nagyanyját mindig roppant elegánsnak látta, aki nagyon adott a megjelenésére. Charlestonban is mindenki úgy ismerte őt, mint aki az extravagáns partijairól és a szépségéről híres. Ám most, a verandán ülve, hálóingben, fésületlen hajjal, takaróba bugyolálva leginkább egy koldushoz hasonlított. Ez teljesen megrázta Harpert. Ez a pillanat mindent elmondott a nagyanyja hangulatáról. Ekkor Harper merész javaslatot tett.

– Nagyi, amíg én a kávét készítem, miért nem öltözöl fel?

Az idős asszony feléje fordult, és kérdőn felhúzta a szemöldökét.

– Megbocsáss, de hogy mondtad?

Harper úgy döntött, ha már idáig merészkedett, nem hátrál meg.

– Nem emlékszel, mit meséltél nekünk Thomas Jefferson elnök leveleiről, amelyeket a tizenegy éves lányának írt a francia modorról? Arra intette őt, hogy amikor felkel, mindig az alkalomnak megfelelően öltözzön fel, csinosan, tisztán és rendesen. – Harper félbehagyta a mondandóját, hogy lássa, a nagyanyja figyele rá, és elégedetten tapasztalta, hogy az asszony issza minden szavát. – Azt mesélted, hogy az édesanyád felolvasta neked ezeket a leveleket, te pedig nekünk mesélted el aztán mindegyiket. És ha azon kaptál minket, hogy a pizsamánkban lustálkodtunk, akkor azonnal elküldtél minket, hogy öltözzünk fel rendesen.

– Örülök, hogy nem hullott terméketlen talajra az intelmem.

Nagyi, mint egy királynő, Harpernek nyújtotta a kezét, aki finoman felsegítette őt.

– Igazad van – mondta az idős asszony. – A nap fennen ragyog, és nekem is vele kell ragyognom. Scarlett O’Hara után szabadon azt mondanám: végül is, ez is csak egy újabb nap.

Megjegyzések

[←1]

Az évenként kiosztott díjjal azokat az önzetlen embereket jutalmazzák, akik a projekt keretein belül az adott évben kiemelkedő munkát végeztek. – A ford.

[←2]

Robert Herrick: Intelem a szüzekhez, részlet. (Várady Szabolcs fordítása)

[←3]

Bárhogy lesz, úgy lesz. (spanyol)

[←4]

Stede Bonnet (1688 k. – 1718) ragadványneve, aki – miután leszerelt a brit haditengerészettől – 1717-ben az ültetvényét és a családját hátra hagyva kalóznak állt. – A ford.

[←5]

A New York-i kikötő bejáratánál lévő kis sziget 1892-1954 között az Egyesült Államok legforgalmasabb, bevándorlókat ellenőrző állomása volt. – A ford.

[←6]

Láttalak tegnap este, és ismét rám tört a régi érzés (részlet Sammy Fain That Old Feeling című slágeréből). – A szerk.

[←7]

A szerelem tüze még mindig ég. (angol)

[←8]

A tenger felől fújt a nyári szél (részlet Frank Sinatra Summer Wind című dalából). —A szerk.

[←9]

DélKarolina és Georgia egyes részein élő afroamerikai közösségek neve. — A szerk.

Table of Contents

Köszönetnyilvánítás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

Megjegyzések